CELEX: 62005CJ0277
Arvonlisävero
Soveltamisala
Arvonlisäverollisia palveluja koskevien sopimusten yhteydessä maksettu käsiraha, jonka palvelun suorittaja pitää itsellään sopimuksen purkautuessa
Luokittelu

Ennakkoratkaisupyyntö koskee jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta – yhteinen arvonlisäverojärjestelmä:
yhdenmukainen määräytymisperuste – 17.5.1977 annetun kuudennen neuvoston direktiivin 77/388/ETY (EYVL L 145, s. 1; jäljempänä
kuudes direktiivi) 2 artiklan 1 kohdan ja 6 artiklan 1 kohdan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat Société thermale d’Eugénie-les-Bains (jäljempänä Société thermale)
ja ministère de l’Économie, des Finances et de l’Industrie (Ranskan talous‑, valtiovarain‑ ja teollisuusministeriö) ja joka
koskee arvonlisäveron kantamista käsirahoista, jotka Société thermale on veloittanut huoneiden varaamisen yhteydessä ja jotka
se on tiettyjen varausten peruutusten jälkeen pitänyt itsellään.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Yhteisön oikeus
Kuudennen direktiivin 2 artiklan 1 kohdan mukaan arvonlisäveroa on kannettava ”verovelvollisen tässä ominaisuudessaan maan
alueella suorittamasta vastikkeellisesta tavaroiden luovutuksesta ja palvelujen suorituksesta”.
Kyseisen direktiivin 6 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1. ’Palvelujen suorituksella’ tarkoitetaan liiketointa, joka ei ole 5 artiklassa tarkoitettua tavaran luovutusta.
Tällainen liiketoimi voi käsittää muun muassa:
– –
–        velvoitteen pidättyä tietystä teosta tai sietää tiettyä tekoa taikka tilaa,
– –.”
Kyseisen direktiivin 11 artiklan A kohdan 1 alakohdan a alakohdan mukaan veron perusteen on oltava palvelujen suoritusten
osalta ”kaikki se, mikä muodostaa – – suorittajan näistä liiketoimista – – vastaanottajalta tai kolmannelta saaman tai saatavan
vastikkeen”.

Kansallinen oikeus
Code général des impôts’n (Ranskan yleinen verolaki) 256 §:n I momentin mukaan arvonlisäveroa on kannettava verovelvollisen
tässä ominaisuudessaan suorittamasta vastikkeellisesta tavaroiden luovutuksesta ja palvelujen suorituksesta.
Sanotun lain 256 §:n IV momentin 1 kohdassa säädetään, että liiketoimet, jotka eivät ole tavaroiden luovutuksia, katsotaan
palvelujen suorituksiksi.
Code de la consommationin (Ranskan kuluttajansuojalaki) L. 114 §:n 1 momentissa, joka perustuu kuluttajansuojan vahvistamisesta
18.1.1992 annetun lain nro 92‑60 3 §:n 1 momenttiin, säädetään seuraavaa:
”Jollei sopimuksessa toisin määrätä, etukäteen maksetut rahamäärät ovat käsirahoja, mistä seuraa, että molemmat sopimusosapuolet
voivat peruuttaa sitoumuksensa niin, että jos peruuttajana on kuluttaja, hän menettää maksamansa käsirahan, ja jos peruuttajana
on ammatinharjoittaja, tämä palauttaa sen kaksinkertaisena.”
Code civilin (Ranskan siviililaki) 1590 §:n nojalla kumpi tahansa sopijapuoli voi vetäytyä sellaisesta kauppaa koskevasta
lupauksesta, jonka yhteydessä on maksettu käsirahaa, niin, että jos käsirahan maksanut sopijapuoli vetäytyy, hän menettää
maksamansa käsirahan, ja jos käsirahan saanut osapuoli vetäytyy, hän palauttaa käsirahan kaksinkertaisena.

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymys
Société thermale toimii Eugénie-les-Bainsissä (Ranska), ja sen liiketoiminta muodostuu kylpylöiden pitämisestä sekä hotelli‑
ja ravintolapalveluista. Kyseinen yhtiö veloittaa kylpylävierailta varauksen yhteydessä käsirahana ennalta maksettavan rahamäärän.
Sanotut rahamäärät joko vähennetään myöhemmin kylpyläoleskelun maksusta, tai yhtiö pitää ne itsellään siinä tapauksessa, että
asiakas luopuu oleskelustaan kylpylässä.
Vuonna 1992 Société thermalen kirjanpito tarkastettiin 1.1.1989 ja 30.4.1992 väliseltä ajalta. Tämän tarkastuksen perusteella
veroviranomaiset katsoivat, että käsirahat, jotka Société thermale oli perinyt oleskeluvarauksen tekemisen yhteydessä ja jotka
se oli pitänyt itsellään asiakkaiden peruutettua varauksensa, olivat arvonlisäveron alaisia. Näin ollen Société thermalen
maksettavaksi määrättiin 8.12.1994 kyseiseltä ajanjaksolta lisäveroa 84 054 Ranskan frangia (FRF) (12 814 euroa). Société
thermale teki asiasta valituksen veroviranomaisille, jotka hylkäsivät sanotun valituksen 14.2.1995.
Société thermale nosti hylkäävää päätöstä koskevan kanteen tribunal administratif de Paussa (Paun hallinto-oikeus). Kyseinen
tuomioistuin hylkäsi kanteen 18.11.1999 antamallaan tuomiolla. Se katsoi, että koska yhtiö pitää itsellään käsirahan siinä
tapauksessa, että asiakas jättää saapumatta, kyseinen käsiraha on korvaus palvelun suorituksesta, joka muodostuu asiakkaan
yhteydenottoon vastaamisesta, varausta koskevan asiakaskansion luomisesta ja oleskeluvarauksen tekemisestä.
Société thermale valitti tuomiosta cour administrative d’appel de Bordeaux’hon (Bordeaux’n ylempi hallinto-oikeus), joka hylkäsi
valituksen 18.11.2003 antamallaan tuomiolla. Kyseinen tuomioistuin katsoi, että koska yhtiö pitää itsellään asiakkaiden maksamat
käsirahat siinä tapauksessa, että asianomaiset asiakkaat jättävät saapumatta, sanottuja käsirahoja on tässä tapauksessa pidettävä
välittömänä vastikkeena ja korvauksena yksilöitävissä olevan palvelun suorituksesta, joka muodostuu asiakaskansion luomisesta
ja oleskeluvarauksen tekemisestä, ja niistä on näin ollen kannettava arvonlisäveroa.
Société thermale vaati Conseil d’État’ta kumoamaan mainitun tuomion ja väitti, että asianomaisia käsirahoja on pidettävä korvauksena
vahingosta, joka sille on aiheutunut asiakkaiden saapumatta jäämisen johdosta, ja ettei niistä tämän vuoksi ole kannettava
arvonlisäveroa.
Conseil d’État on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko arvonlisäverollisten palvelujen myyntiä koskevien sopimusten yhteydessä käsirahana maksettuja rahamääriä pidettävä korvauksina
varauksen tekemisestä ja tämän vuoksi arvonlisäverollisina, kun ostaja käyttää oikeuttaan purkaa sopimus ja myyjä pitää kyseiset
rahamäärät itsellään, vai onko niitä pidettävä siitä vahingosta, joka aiheutuu sopimuksen purkamisesta asiakkaan jäätyä saapumatta,
suoritettavina korvauksina, jotka eivät ole suoraan yhteydessä mihinkään vastikkeelliseen palvelujen suoritukseen ja joista
ei tämän vuoksi kanneta arvonlisäveroa?”

Ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelu
Kansallinen tuomioistuin tiedustelee kysymyksellään, onko asiakkaan hotellitoimintaa harjoittavalle yritykselle käsirahana
maksamia rahamääriä pidettävä vastikkeena varauksen tekemisestä ja tämän vuoksi arvonlisäverollisina, kun asiakas käyttää
oikeuttaan purkaa sopimus ja yritys pitää kyseiset rahamäärät itsellään, vai onko niitä pidettävä vahingosta suoritettavina
kiinteämääräisinä korvauksina, joista ei kanneta arvonlisäveroa.
Ensiksi on syytä korostaa, että käsirahan käsite saattaa vaihdella eri jäsenvaltioissa ja käsirahaan liittyvän purkuoikeuden
käyttämisen seuraukset voivat samaten vaihdella sovellettavan kansallisen lain mukaisesti. Ranskan hallituksen esittämistä
huomautuksista ilmeneekin, että Ranskan lain mukaan kyseisen purkuoikeuden käyttämisellä ei lähtökohtaisesti ole sopimuksesta
vetäytyneen osapuolen kannalta lainkaan niitä seurauksia, joita sopimuksen täyttämättä jättämisellä on, kun taas useissa jäsenvaltioissa
on tällaisessa tilanteessa oikeus vaatia vahingonkorvausta, jonka määrä voi ylittää pidätetyn käsirahan määrän.
Nyt käsiteltävänä olevassa asiassa tarkastellaan tilannetta, jossa käsirahaa maksaneella osapuolella on oikeus peruuttaa sitoumuksensa
niin, että se menettää maksamansa käsirahan, ja käsirahan saaneella osapuolella on sama oikeus siten, että se palauttaa käsirahan
kaksinkertaisena, eikä tässä tarkastella sitä, mitä oikeuksia yhdellä osapuolella mahdollisesti on siinä tilanteessa, että
toinen osapuoli on käyttänyt mainittua purkuoikeuttaan.
Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä seuraa, että ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymyksessä esitetyistä tulkintavaihtoehdoista
voi vastata myöntävästi ainoastaan siinä tapauksessa, että suoritetun palvelun ja saadun vastikkeen välillä on välitön yhteys,
maksetut rahamäärät muodostavat tosiasiallisen vastikkeen yksilöitävissä olevasta palvelusta ja että palvelun suorittajan
ja vastaanottajan välillä on oikeussuhde, johon liittyvät suoritukset ovat vastavuoroisia (ks. vastaavasti asia 102/86, Apple
and Pear Development Council, tuomio 8.3.1988, Kok. 1988, s. 1443, 11, 12 ja 16 kohta; asia C‑16/93, Tolsma, tuomio 3.3.1994,
Kok. 1994, s. I‑743, 14 kohta; asia C‑174/00, Kennemer Golf, tuomio 21.3.2002, Kok. 2002, s. I‑3293, 39 kohta ja asia C‑210/04,
FCE Bank, tuomio 23.3.2006, Kok. 2006, s. I‑2803, 34 kohta).
On kuitenkin todettava, että nämä edellytykset eivät täyty nyt käsiteltävänä olevassa asiassa.
Sopimuksen syntyminen ja siitä johtuva sopijapuolten välinen oikeussuhde ei tavallisesti ole riippuvainen käsirahan maksamisesta.
Koska käsiraha ei ole olennainen osa majoituspalvelua koskevaa sopimusta, se on ainoastaan valinnainen sopijapuolten sopimusvapauden
piiriin kuuluva tekijä.
Näin ollen asiakas voi esittää oleskeluaan koskevan varauspyynnön kirjeitse tai suullisesti, ja hotellipalveluita tarjoava
yritys voi antaa hyväksyvän vastauksen tähän pyyntöön kyseisen yrityksen noudattaman sopimuskäytännön mukaisesti kirjeitse
tai suullisestikin vaatimatta lainkaan käsirahan suorittamista. Varauspyynnön hyväksyminen tällä tavalla johtaa yhtä lailla
siihen, että sopijapuolten välille syntyy oikeussuhde, jonka perusteella asianomainen yritys on velvollinen laatimaan kyseisen
asiakkaan nimiin asiakaskansion ja tekemään tälle oleskeluvarauksen.
Toisin kuin Ranskan hallitus esittää, asiakkaan suorittamaa käsirahan maksamista ja majoituspalveluja tarjoavan yrityksen
velvollisuutta pidättäytyä tekemästä sopimuksia kolmansien kanssa siltä osin kuin ne estäisivät yritystä noudattamasta asiakkaalleen
antamaa sitoumusta ei voida pitää vastavuoroisina suorituksina, sillä tässä tapauksessa kyseinen velvollisuus seuraa suoraan
majoituspalvelua koskevasta sopimuksesta eikä käsirahan maksamisesta.
Yleisten siviilioikeudellisten periaatteiden mukaisesti sopijapuolet ovat nimittäin velvollisia kunnioittamaan sopimusta ja
tekemään sopimuksessa tarkoitetun suorituksen. Velvollisuus noudattaa sopimusta ei siis johdu tätä tarkoitusta varten erikseen
laaditusta erillisestä sopimuksesta. Velvollisuus sopimuksen täyttämiseen ei myöskään ole riippuvainen mahdollisesta vahingonkorvauksesta
tai viivästyskorvauksesta taikka pantista tai käsirahasta, vaan se seuraa sopimuksesta itsestään.
Kun hotellipalveluja tarjoava yritys varauksen seurauksena tekee sovitun suorituksen, se siis ainoastaan kunnioittaa asiakkaansa
kanssa solmimaansa sopimusta sen periaatteen mukaisesti, joka mukaan sopimukset on täytettävä. Näin ollen kyseisen velvollisuuden
noudattamista ei voida pitää vastikkeena maksetusta käsirahasta.
Koska varaamisvelvollisuus seuraa majoituspalvelua koskevasta sopimuksesta itsestään eikä maksetusta käsirahasta, suoritetun
palvelun ja saadun vastikkeen välillä ei ole välitöntä yhteyttä (em. asia Apple and Pear Development Council, tuomion 11 ja
12 kohta; em. asia Tolsma, tuomion 13 kohta ja em. asia Kennemer Golf, tuomion 39 kohta). Se seikka, että käsirahana maksettu
rahamäärä muodostaa osan huoneen hinnasta siinä tapauksessa, että asiakas lunastaa varatun huoneen, vahvistaa sen, että sanottu
käsiraha ei voi olla vastike itsenäisestä ja yksilöitävissä olevasta suorituksesta.
Koska käsiraha ei muodosta vastiketta itsenäisestä ja yksilöitävissä olevasta suorituksesta, kansallisen tuomioistuimen kysymykseen
vastaamiseksi on tarkasteltava, onko käsirahoja pidettävä korvauksena siitä vahingosta, joka aiheutuu asiakkaan purkaessa
sopimuksen.
Tältä osin on muistutettava, että sopijapuolet voivat pakottavia säännöksiä ja yleistä järjestystä noudattaen vapaasti päättää
oikeussuhteensa sisällöstä, mukaan lukien mahdollisen purkamisen tai velvoitteiden laiminlyönnin seuraamukset. Velvoitteidensa
yksityiskohtaisen määrittelyn sijaan sopijapuolet voivat kuitenkin viitata erinäisiin siviilioikeudellisiin käsitteisiin.
Sopijapuolet voivat siten sisällyttää sopimukseen vahingonkorvausta tai viivästyskorvausta taikka panttia tai käsirahaa koskevia
lausekkeita sopimusvelvoitteiden täyttämättä jättämisen varalta. Vaikka kaikilla mainituilla keinoilla tähdätään osapuolten
sopimusvelvoitteiden vahvistamiseen ja niiden tehtävät ovat osin samanlaisia, niillä on myös tiettyjä erityispiirteitä.
Erityisesti käsirahan osalta on muistutettava ensiksikin, että käsiraha on osoitus sopimuksen syntymisestä, sikäli kuin käsirahan
maksaminen synnyttää olettaman sopimuksen olemassaolosta. Toiseksi käsiraha kannustaa osapuolia sopimuksen täyttämiseen, sillä
käsirahan maksanut sopijapuoli saattaa menettää vastaavan rahamäärän, ja toinen sopijapuoli puolestaan joutuu korvaamaan kyseisen
määrän kaksinkertaisena, mikäli sopimuksen täyttämättä jättäminen johtuu kyseisestä sopijapuolesta. Kolmanneksi käsiraha muodostaa
kiinteämääräisen korvauksen, sillä käsirahan maksaminen poistaa sopijapuolelta velvollisuuden osoittaa sille aiheutuneen vahingon
määrän siinä tapauksessa, että toinen sopijapuoli vetäytyy sopimuksesta.
Päämäärä, jota käsirahalla hotellitoiminnan alalla tavoitellaan, vastaa lähtökohtaisesti edellä esitettyjä erityispiirteitä:
käsiraha voi toimia osoituksena sopimuksen syntymisestä, kannustaa sopimuksen täyttämiseen ja muodostaa mahdollisen kiinteämääräisen
korvauksen.
Siinä tapauksessa, että sopimus täytetään normaalisti, käsiraha muodostaa osan hotellitoimintaa harjoittavan yrityksen suorittamien
palvelujen hinnasta ja siitä kannetaan siten arvonlisäveroa, kun taas pääasiassa kysymyksessä oleva käsirahan palauttamatta
jättäminen on sitä vastoin seuraus siitä, että asiakas käyttää hänelle annettua purkuoikeutta, ja se korvaa kysymyksessä olevalle
yritykselle purkamisesta aiheutuneen vahingon. Tällainen korvaus vahingosta ei ole vastike suorituksesta, eikä se kuulu arvonlisäveron
perusteeseen (ks. vastaavasti viivästyskorkojen osalta asia 222/81, BAZ Bausystem, tuomio 1.7.1982, Kok. 1982, s. 2527, 8–11
kohta).
Toisin kuin Portugalin hallitus väittää, tätä toteamusta ei aseta kyseenalaiseksi se tosiseikka, että useimmissa tapauksissa
aiheutuneen vahingon määrä ei vastaa palauttamatta jätetyn käsirahan määrää, kuten ei myöskään se seikka, että huoneisiin,
jotka ovat vapautuneet sopimuksen purkamisen vuoksi, mahdollisesti majoitetaan muita asiakkaita. Koska kyseessä on kiinteämääräinen
korvaus, on nimittäin tavanomaista, että vahingon määrä voi ylittää hotellitoimintaa harjoittavan yrityksen itsellään pitämän
käsirahan määrän taikka olla kyseistä määrää pienempi.
Sitä paitsi se sääntö, jonka mukaan käsirahan määrä on maksettava takaisin kaksinkertaisena, kun sopimuksen täyttämättä jättäminen
johtuu hotellitoimintaa harjoittavasta yrityksestä, tukee tulkintaa, jonka mukaan kyseisiä rahamääriä on pidettävä kiinteämääräisinä
korvauksina purkamisesta eikä maksuna suorituksesta. Tällaisessa tilanteessa kyseisen yrityksen asiakas ei nimittäin selvästikään
tee minkäänlaista suoritusta sanotulle yritykselle.
Koska yhtäältä käsirahan maksaminen ei muodosta korvausta, jonka hotellitoimintaa harjoittava yritys perii asiakkaalleen suorittamansa
itsenäisen ja yksilöitävissä olevan palvelun tosiasiallisena vastikkeena, ja toisaalta käsirahan palauttamatta jättämisen
tarkoitus siinä tapauksessa, että asiakas on purkanut sopimuksen, on kyseisen sopimuksen täyttämättä jäämisestä johtuvien
seurausten korjaaminen, on katsottava, että käsirahan maksaminen, sen palauttamatta jättäminen ja sen palauttaminen kaksinkertaisena
eivät kuulu kuudennen direktiivin 2 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan.
Edellä esitetty huomioon ottaen kansallisen tuomioistuimen esittämään kysymykseen on vastattava, että kuudennen direktiivin
2 artiklan 1 kohtaa ja 6 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että arvonlisäverollisia hotellipalveluja koskevien sopimusten
yhteydessä käsirahana maksettuja rahamääriä on siinä tapauksessa, että asiakas käyttää oikeuttaan purkaa sopimus ja hotellitoimintaa
harjoittava yritys pitää kyseiset rahamäärät itsellään, pidettävä siitä vahingosta, joka aiheutuu sopimuksen purkamisesta
asiakkaan jäätyä saapumatta, maksettavana kiinteämääräisenä korvauksena, joka ei ole suoraan yhteydessä mihinkään vastikkeelliseen
palvelujen suoritukseen ja josta ei tämän vuoksi kanneta arvonlisäveroa.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä yhteisöjen tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta – yhteinen arvonlisäverojärjestelmä: yhdenmukainen määräytymisperuste
– 17.5.1977 annetun kuudennen neuvoston direktiivin 77/388/ETY 2 artiklan 1 kohtaa ja 6 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten,
että arvonlisäverollisia hotellipalveluja koskevien sopimusten yhteydessä käsirahana maksettuja rahamääriä on siinä tapauksessa,
että asiakas käyttää oikeuttaan purkaa sopimus ja hotellitoimintaa harjoittava yritys pitää kyseiset rahamäärät itsellään,
pidettävä siitä vahingosta, joka aiheutuu sopimuksen purkamisesta asiakkaan jäätyä saapumatta, maksettavana kiinteämääräisenä
korvauksena, joka ei ole suoraan yhteydessä mihinkään vastikkeelliseen palvelujen suoritukseen ja josta ei tämän vuoksi kanneta
arvonlisäveroa.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: ranska.