CELEX: 62003CJ0242
Kapitali vaba liikumine
Tulumaks
Aktsiate või osade ostmiseks kasutatud summadelt arvutatav eriline maksuvähendus
Eelise andmise piiramine asjaomases liikmesriigis asutatud äriühingute aktsiate või osade omandamisega

Cour administrative (halduskohus) esitas 3. juuni 2003. aasta otsusega, mis saabus Euroopa Kohtusse 6. juunil 2003, EÜ artikli
234 alusel eelotsuse küsimuse EÜ artikli 56 lõike 1 ja artikli 58 lõike 1 punkti a tõlgendamiseks.
See küsimus tõusetus vaidluses ühelt poolt rahandusministeeriumi ja teiselt poolt J.-C. Weiderti ja É. Pauluse (edaspidi „abielupaar
Weidert-Paulus”) vahel seoses keeldumisega neile anda maksuvähendust ühe Belgias asutatud äriühingu aktsiate ostmise alusel.

Õiguslik raamistik
Luksemburgi 22. detsembri 1993. aasta seaduse majandusliku arengu huvides investeeringute edendamiseks (
Mémorial
A 1993, lk 2020) artikliga III viidi 4. detsembri 1967. aasta tulumaksuseadusesse (
Mémorial
A 1967, lk 1228, edaspidi „TMS”) artikkel 129 c järgmise sõnastusega:
„Lõige 1. Allpool täpsustatud tingimustel ja piirides saavad füüsilisest isikust residentidest maksumaksjad, kes omandavad
rahalisele sissemaksele vastavaid aktsiaid või osasid lõike 2 esimeses lõigus täpsustatud täielikult maksustatavates residendist
kapitaliühingutes, allpool lõikes 4 toodud maksusoodustused.
[…]
Lõige 4. (1)   Eespool lõigetes 1–3 sätestatud maksumaksjad saavad taotluse korral tulumaksuvähenduse väärtpaberitesse investeerimise vähendusena,
mida võib nõuda maksumäära kindlaksmääramisel artikli 153 sätetele vaatamata.
(2)      Vähendus antakse kõigi maksumaksja poolt maksustamisaasta lõpuks omandatud aktsiate ja väärtpaberite pealt kuni 60 000 franki
aastas. Artikli 3 tähenduses ühismaksustamise korral kahekordistatakse seda piirmäära.
Lõige 5. Lõikes 4 sätestatud maksusoodustuste saamiseks tuleb täita järgmised tingimused:
a)      Lõike 2 lõigu 2 tähenduses aktsiate omandamine peab toimuma lõike 2 lõigu 1 tähenduses täielikult maksustatava residendist
kapitaliühingu asutamise või uute sissemaksetega selle kapitali suurendamise ajal;
[…]”
Luxembourgis 17. septembril 1970 allkirjastatud Belgia Kuningriigi ja Luksemburgi Suurhertsogiriigi vaheline topeltmaksustamise
vältimise leping (
Mémorial
A 1971, lk 1763, edaspidi „topeltmaksustamise vältimise leping”) sätestab:
„Artikkel 10 Dividendid:
§ 1      Ühe lepinguosalise riigi residendist äriühingu teise lepinguosalise riigi residendile makstud dividende maksustatakse teises
riigis.
§ 2      Sellegipoolest võib neid dividende maksustada selles osalisriigis, kelle resident on dividende maksev äriühing, ja selle riigi
seaduste kohaselt, ent selline maks ei või ületada:
[…]
b) muudel juhtudel 15% brutodividendidest.”

Vaidlus põhimenetluses ja eelotsuse küsimus
Abielupaar Weidert-Paulus taotles 2000. aasta eest ühiselt esitatud deklaratsioonis TMS-i artikli 129 c alusel tulumaksuvähendust
summas 120 000 Luksemburgi franki Belgia õiguse järgse äriühingu Interbrew SA kapitali 200 uue aktsia ostmise (summas 267
743 Luksemburgi franki) tõttu.
Pädev maksuamet ei rahuldanud seda taotlust, kuna investeering väljaspool Luksemburgi asutatud äriühingusse ei anna õigust
kõnealusele maksuvähendusele.
Abielupaar Weidert-Paulus esitas kaebuse nende taotluse rahuldamata jätnud otsuse peale ning kuna ka see kaebus jäeti rahuldamata,
esitasid nad kaebuse Tribunal administratif’ile (Luksemburg).
See kohus rahuldas 16. detsembri 2002. aasta otsusega nende kaebuse, kuna TMS‑i artikkel 129 c on selles osas, kus see eelistab
Luksemburgis asutatud ettevõtjaid teistes liikmesriikides asutatud ettevõtjate ees, vastuolus EÜ asutamislepingu kapitali
vaba liikumise alaste sätetega, nagu Euroopa Kohus on neid tõlgendanud oma 6. juuni 2000. aasta otsuses kohtuasjas C-35/98:
Verkooijen (EKL 2000, lk I-4071, punktid 34–36).
Maksuamet esitas selle otsuse peale apellatsiooni Cour administrative’ile, väites, et esimese astme kohus ei arvestanud eespool
viidatud Verkooijeni kohtuasja ulatust. Maksuameti sõnul on põhikohtuasi pigem sarnane olukorraga, mis oli aluseks Euroopa
Kohtu 28. jaanuari 1992. aasta otsusele kohtuasjas C-204/90: Bachmann, EKL 1992, lk I-249, kus Euroopa Kohus leidis, et maksualane
ühtsus õigustab erinevates liikmesriikides asutatud äriühingute ebavõrdset kohtlemist.
Neil tingimustel leidis Cour administrative, et tema ees oleva vaidluse lahendamiseks on vaja tõlgendada teatavaid EÜ asutamislepingu
sätteid, ja otsustas menetluse peatada ning esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas 4. detsembri 1967. aasta tulumaksuseaduse, maksustamisaastal 2000 kehtivas versioonis, artikkel 129 c, mis teatavatel
tingimustel ja piirides andis maksuvähenduse füüsilistest isikutest maksumaksjatele, kes omandavad rahalisele sissemaksele
vastavaid aktsiaid või osasid täielikult maksustatavates residendist kapitaliühingutes, on kooskõlas ühendusesisese kapitali
vaba liikumise põhimõttega, mis on esitatud EÜ asutamislepingu artikli 56 [lõikes 1], arvestades eriti just EÜ asutamislepingu
artikli 58 [lõike 1 punktiga a] sellele põhimõttele seatud piiranguid?”

Eelotsuse küsimus
Selle küsimusega soovib siseriiklik kohus sisuliselt teada, kas EÜ artikli 56 lõikega 1 ja artikli 58 lõike 1 punktiga a on
vastuolus liikmesriigi seadusesäte, millega maksuvähendust ei anta füüsilistele isikutele, kes omandasid sissemaksele vastavaid
aktsiaid või osasid teistes liikmesriikides asutatud kapitaliühingutes.
Esiteks tuleb meenutada, et kuigi väljakujunenud kohtupraktika kohasel on otsene maksustamine liikmesriikide pädevuses, peavad
nad seda pädevust kasutama ühenduse õigust järgides ja seega hoiduma igasugusest rahvusel põhinevast ilmsest või varjatud
diskrimineerimisest (vt Euroopa Kohtu 11. augusti 1996. aasta otsus kohtuasjas C-80/94: Wielockx, EKL 1996, lk I-2493, punkt
16; eespool viidatud Verkooijeni kohtuasi, punkt 32, ja 4. märtsi 2004. aasta otsus kohtuasjas C-334/02: komisjon
v.
Prantsusmaa, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 21).
Tegelikult on sellise õigusnormi , nagu põhikohtuasjas käsitlusel, eesmärgiks vähendada asjaomase liikmesriigi kodanike huvi
investeerida oma kapitali teises liikmesriigis asuvatesse äriühingutesse (vt analoogselt eespool viidatud Verkooijeni kohtuasi,
punkt 34). Nagu ka 22. detsembri 1993. aasta seaduse pealkirjast nähtub, on selle seaduse eesmärgiks „investeeringute edendamine
majandusliku arengu huvides”; samuti ilmneb tulumaksuseaduse artikli 129 c ettevalmistavatest materjalidest, mida kirjeldasid
nii abielupaar Weidert-Paulus kui ka Euroopa Ühenduste Komisjon – ilma, et Luksemburgi valitsus oleks seda vaidlustanud –,
et kõnealuse sättega soovitakse edendada üksikisikute investeeringuid Luksemburgis asuvatesse äriühingutesse.
Sellisel sättel on ka piirav mõju teistes liikmesriikides asutatud äriühingutele, piirates neil kapitali kogumist Luksemburgis,
kuna nende aktsiate või osade omandamine ei ole nii külgetõmbav kui selles liikmesriigis asuvate äriühingute aktsiate või
osade omandamine (vt analoogselt eespool viidatud kohtuasjad Verkooijen, punkt 35 ja komisjon
v.
Prantsusmaa, punkt 24).
Neil tingimustel tuleb tõdeda, et asjaolu, et liikmesriik annab füüsilistele isikutele tulumaksuvähenduse kapitaliühingute
rahalisele sissemaksele vastavate aktsiate või osade omandamise eest vaid siis, kui sellise kapitaliühingu asukoht on selles
liikmesriigis, kujutab EÜ artikliga 56 keelatud piirangut kapitali vabale liikumisele.
Abikaasade Weidert-Paulus märkustele lisatud dokumentidest ilmneb, et tulumaksuseadust muudeti 21. detsembri 2001. aasta seadusega
teatavate otseste ja kaudsete maksude alaste sätete reformi kohta (
Mémorial
A 2001, lk 3312), millega järk-järgult tühistatakse maksuvähendus ajavahemikus 2002-2005. Eraldiseisvalt sellest seadusandlikust
arengust leiab Luksemburgi valitsus, et tulumaksuseaduse artikkel 129 c – asjaolude toimumise ajal kehtinud versioonis – on
sellegipoolest õigustatud. Valitsuse sõnul lubab EÜ artikli 58 lõike 1 punkt a liikmesriikidel kohaldada oma maksuseaduste
vastavaid sätteid, mis eristavad maksumaksjaid nende elukoha või nende kapitali investeerimise koha järgi, kui neid erisusi
saab objektiivselt õigustada avalikes huvides, eriti maksusüsteemi ühtsuse tagamiseks.
Tulumaksuseaduse artikli 129 c eesmärgiks on just selle ühtsuse tagamine. Tegelikult heastab Luksemburgis asuvate äriühingute
aktsiate ja osade omandamise eest antava maksuvähenduse hiljem nende äriühingute poolt makstavate dividendide maksustamine.
Seevastu Belgias asuvasse äriühingusse investeerimise korral – nagu põhikohtuasjas – vähendatakse dividendidelt maksustatavat
summat 15% võrra, kuna Belgia maksuamet peab kinni sama summa topeltmaksustamise vältimise konventsiooni alusel. Sellisel
juhul loobub Luksemburgi Suurhertsogiriik osast maksust, mida ta aga ei tee seal asuvate äriühingute dividendide maksmise
korral. Seega esineb otsene seos sama maksumaksja maksusoodustuse ja sellele soodustusele vastava hilisema maksustamise vahel,
mis toimus sama maksustamise raames, nagu eespool viidatud Bachmanni kohtuasja aluseks olnud olukorras.
Abikaasade Weidert-Pauluse ja komisjoni sõnul ei ole see argument põhjendatud. EÜ artikli 58 lõiget 1 tuleb lugeda koostoimes
sama sätte lõikega 3, mille kohaselt kõnealused meetmed ei tohi endast kujutada suvalise diskrimineerimise vahendit ega varjatud
piirangut kapitali vabale liikumisele. Käesolevas asjas esineb ilmne diskrimineerimine maksumaksjate vahel selle alusel, kas
asjaomane äriühing asub ühes või teises puudutatud liikmesriigis.
Käibemaksuseaduse artiklis 129 c sätestatud maksusoodustus on pealegi seotud vaid aktsiate või osade omandamisega ega sõltu
kuidagi hilisemast dividendide jagamisest. Paljudel juhtudel ei toimu dividendide jagamist kunagi. Muuhulgas oli Luksemburgis
põhikohtuasjas käsitletud maksustamisperioodil kuni 120 000 Luksemburgi frangi ulatuses kapitalitulu maksuvaba ning 50% maksuga
maksustati vaid sellest summast suuremaid tulusid, nii et maksustamine toimus vaid väga suurte investeeringute korral. Kõnealusele
maksusoodustusele vastavas summas tehtud investeeringu tootlikkus dividendide näol on aga sellegipoolest äärmiselt madal;
tegelikult said abielupaar Weidert-Paulus 2002. aastal dividende summas 28 eurot, kuigi nad investeerisid 267 743 Luksemburgi
franki. Asjaolu, et Luksemburgi Suurhertsogiriik loobus 15% ulatuses 28 euro maksustamisest, ei omanud just tähtsust maksuvähendusega
võrreldes.
Sellega seoses tuleb märkida, et isegi kui vajadus tagada maksusüsteemi ühtsus võib õigustada EÜ asutamislepinguga tagatud
põhivabaduste teostamise piiramist (eespool viidatud Bachmanni kohtuasi, punkt 28, ja 28. jaanuari 1992. aasta otsus kohtuasjas
C-300/90: komisjon
v.
Belgia, EKL 1992, lk I-305, punkt 21), siis tuleb sellist erandit kapitali vaba liikumise üldpõhimõttele sellegipoolest tõlgendada
kitsalt ja proportsionaalselt. Kahe eespool viidatud kohtuasja aluseks olnud olukordades esines otsene seos ühest küljest
vanadus- ja elukindlustusmaksete mahaarvamise ja teisest küljest kindlustusseltside poolt nende lepingute alusel makstavate
summade maksustamise vahel; seda seost tuli säilitada, et tagada kõnealune maksualane ühtsus (vt eriti 28. oktoobri 1999.
aasta otsus kohtuasjas C-55/98:Vestergaard, EKL 1999, lk I-7641, punkt 24, ja 21. novembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C-436/00:
X ja Y, EKL 2002, lk I‑10829, punkt 52).
Kui selline seos puudub, ei saa viidata maksualasele ühtsusele (vt 13. aprilli 2000. aasta otsus kohtuasjas C-251/98: Baars,
EKL 2000, lk I-2787, punkt 40, ja 18. septembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C-168/01: Bosal, kohtulahendite kogumikus veel
avaldamata, punkt 30).
Põhikohtuasjas puudub otsene seos maksusoodustuse, st Luksemburgis elavale maksumaksjale selles liikmesriigis asuvate äriühingute
aktsiate või osade omandamise tõttu antud tulumaksuvähenduse ja sellele vastava maksustamise vahel.
Vastupidiselt Luksemburgi valitsuse väidetele ei vasta maksusoodustusele nende äriühingute poolt hiljem makstavate dividendide
maksustamine. Ühest küljest puudub igasugune tagatis, et äriühing, millesse maksusoodustusele õigust andev investeering tehti,
üldse maksaks dividende, mille maksustamine vastaks antud soodustusele. Teisest küljest, nagu väitsid abielupaar Weidert-Paulus
ja komisjon, isegi kui asjaomased äriühingud maksavad maksuvähenduse saajatele dividende, ületab see soodustuse summa kaugelt
seda summat, mis tuleneb hilisemast dividendide maksustamisest.
Lisaks ei saa asjaolu, et Luksemburgis asutatud äriühingutesse investeerivatel üksikisikutel ei ole võimalik topeltmaksustamise
vastasest lepingust kasu saada, pidada nende seisukohalt kahjulikuks. Sellega seoses ei anna Luksemburgi valitsuse poolt kõnealuse
soodustuse õigustamiseks esitatud asjaolu, et Luksemburgi Suurhertsogiriik loobus selle lepingu alusel osast dividendide pealt
makstavast maksust, asjaomasele maksumaksjale mingit eelist. Tegelikult peab see maksumaksja maksma selle osa maksust Belgia
maksuametile dividendide maksmise koha järgse maksustamise alusel. Nimetatud leping väldib üksnes maksumaksja poolt saadud
dividendide summa kahekordset maksustamist, mitte aga selle summa maksustamisest pääsemist.
Igal juhul, isegi kui Luksemburgi õiguse kohaselt peab esinema seos maksusoodustuse ja dividendide maksustamise vahel, tuleb
siiski tõdeda, et Belgia Kuningriigiga sõlmitud topeltmaksustamise vältimise lepingu alusel on maksualane ühtsus viidud neis
lepinguosalistes riikides kehtivate sätete vastastikkuse põhimõttele (vt eriti eespoolt viidatud Wielockxi kohtuasi, punkt
24, ja eespool viidatud kohtuasi X ja Y, punkt 53). Seega kehtestab kõnealune leping maksualase vastastikkuse põhimõtte nii,
et loobudes 15% Belgias asutatud äriühingute poolt Luksemburgis tulumaksule allutatud isikutele makstud dividendide kogusummast,
saab Luksemburgi Suurhertsogiriik vastu 15% selles liikmesriigis asuvate äriühingute poolt Belgias tulumaksule allutatud isikutele
makstud dividendide kogusummast.
Kuna topeltmaksustamise vältimise lepingu eesmärk on nimelt maksualase ühtsuse tagamine, ei saa sellele lepingule tugineda
kui maksumaksja vaatepunktist ühtsuse puudumise allikale, mis tuleks heastada põhikohtuasjas käsitlusel oleva maksuvähendusega
(vt analoogselt eespool viidatud Wielockxi kohtuasi, punkt 25).
Seetõttu on alusetu Luksemburgi valitsuse tõlgendus, mis lähtub vajadusest tagada maksusüsteemi ühtsus.
Järelikult tuleb esitatud küsimusele vastata, et EÜ artikli 56 lõikega 1 ja EÜ artikli 58 lõike 1 punktiga a on vastuolus
liikmesriigi seadusesäte, millega füüsilistele isikutele ei anta maksuvähendust rahalisele sissemaksele vastavate aktsiate
või osade omandamisel teistes liikmesriikides asutatud kapitaliühingutes.

Kohtukulud
Euroopa Kohtule märkusi esitanud Luksemburgi valitsuse ja komisjoni kulusid ei hüvitata. Et põhimenetluse poolte jaoks on
käesolev menetlus siseriiklikus kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kulude jaotuse siseriiklik kohus.
Esitatud põhjendustest lähtudes
EUROOPA KOHUS (esimene koda),
vastusena Cour administrative’i 3. juuni 2003. aasta otsusega esitatud küsimustele otsustab:
EÜ artikli 56 lõikega 1 ja EÜ artikli 58 kõike 1 punktiga a on vastuolus liikmesriigi seadusesäte, millega füüsilistele isikutele
ei anta maksuvähendust rahalisele sissemaksele vastavate aktsiate või osade omandamisel teistes liikmesriikides asutatud kapitaliühingutes.
Jann
Rosas
Silva de Lapuerta
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 15. juulil 2004 Luxembourgis.
Kohtusekretär

Esimese koja esimees
R. Grass

P. Jann
*
Kohtumenetluse keel: prantsuse.