CELEX: 62004CJ0034
Liikmesriigi kohustuste rikkumine
Kalapüügilitsentsid
Määrus (EÜ) nr 3690/93
Laevad Wiron III ja Wiron IV
Nende laevade lõplik üleminek Argentinasse

Euroopa Ühenduste Komisjon palub oma hagiavalduses Euroopa Kohtul tuvastada, et kuna Madalmaade Kuningriik jättis kehtetuks tunnistamata laevadele Wiron III ja Wiron IV antud kalapüügilitsentsid pärast nende laevade lõplikku üleviimist Argentinasse, on Madalmaade Kuningriik rikkunud nõukogu 20. detsembri 1993. aasta määruse (EÜ) nr 3690/93, millega kehtestatakse ühenduse süsteem, mis sätestab eeskirjad kalapüügilitsentsides sisalduva miinimumteabe kohta (
EÜT L 341, lk 93
; ELT eriväljaanne 04/02, lk 137), artiklist 5 tulenevaid kohustusi.
Õiguslik raamistik
Ühenduse õigusnormid
Euroopa Majandusühenduse ja Argentina Vabariigi vaheline merekalapüügisuhteid käsitlev kokkulepe kiideti ühenduse nimel heaks nõukogu 28. septembri 1993. aasta määrusega (EMÜ) nr 3447/93 (
EÜT L 318, lk 1
; ELT eriväljaanne 04/02, lk 93, edaspidi „kalanduskokkulepe”). Kalanduskokkuleppe üheksandas põhjenduses on sätestatud, et kokkuleppe pooled „[on veendunud], et uus koostöösuund kalapüügi valdkonnas võimaldab regulaarset juurdepääsu uutele kalapüügivõimalustele, edendab Argentina laevastiku uuendamist ja ümberkorraldamist ja ühenduse laevastiku restruktureerimist ning soodustab pikaajalises perspektiivis ressursside ratsionaalset kasutamist”.
Kalanduskokkuleppe artikli 5 lõiked 1 ja 3 sätestavad:
„1.   Pooled loovad sobivad tingimused, et Argentinasse saaks asutada ettevõtjad, kes kasutavad ühest või mitmest ühenduse liikmesriigist pärit kapitali, ja luua ühisettevõtted ning Argentina ja ühenduse laevaomanike vahelised kalandusega seotud ajutised ühisettevõtted, mille eesmärk on ühiselt kasutada ja vajaduse korral ühiselt töödelda Argentina kalaressursse I protokollis ning I ja II lisas sätestatud tingimustel.
[…]
3.   Ühendus hõlbustab oma laevastiku restruktureerimispoliitika raames oma laevade kaasamist Argentinas asutatud või asutatavatesse ettevõtjatesse. Selleks hõlbustab Argentina oma kalatööstuse tehnilise renoveerimise poliitika raames kehtivate püügilitsentside üleandmist ja asjakohaste uute litsentside väljaandmist vastavalt käesolevale kokkuleppele.”
Nõukogu 20. detsembri 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 3760/92, millega luuakse ühenduse kalanduse ja akvakultuurisüsteem (
EÜT L 389, lk 1
) artikkel 5 sätestas:
„1.   Nõukogu, tegutsedes asutamiselepingu artiklis 43 sätestatud korras, kehtestab enne 31. detsembrit 1993 ühenduse süsteemi, mida rakendatakse hiljemalt alates 1. jaanuarist 1995 ja millega kehtestatakse eeskirjad miinimumandmete kohta, mis peavad olema märgitud liikmesriikide väljastatavatele ja hallatavatele püügilitsentsidele.
Liikmesriikidelt nõutakse siseriiklike püügilitsentside süsteemi kohaldamist ühenduse süsteemi jõustumiskuupäevast alates. Kui ei ole sätestatud teisiti, peab kõikidel ühenduse kalalaevadel olema laeva kohta kehtiv püügilitsents.
Eespool nimetatud sätete kohaldamine ei piira ühenduse tasandil kehtivate erisüsteemide või praeguste ja tulevaste rahvusvaheliste lepingute kohaldamist.
2.   Litsentsisüsteemi kohaldatakse kõikide ühenduse kalalaevade suhtes, mis tegutsevad ühenduse kalastusvetes, kolmandate riikide vetes või avamerel. Ühenduses kehtivat miinimumteabe esitamise nõuet kohaldatakse ka kolmandate riikide laevade suhtes, mis püüavad kala ühenduse kalastusvetes rahvusvaheliste lepingute alusel.”
Määruse nr 3760/92 artikkel 11 sätestas:
„Võttes arvesse I jaotist, sätestab nõukogu asutamislepingu artiklis 43 sätestatud korras ühenduse kalandussektori ümberkorraldamise mitmeaastased eesmärgid ja üksikasjalikud eeskirjad esimest korda hiljemalt 1. jaanuaril 1994, selleks et saavutada püsiv tasakaal kalavarude ja nende kasutamise vahel. Ümberkorraldamisel võetakse üksikjuhtumite kaupa arvesse võimalikke majanduslike tagajärgi ja kalastuspiirkondade eripära.”
Määruse nr 3690/93 kolmanda põhjenduse kohaselt „ühenduse süsteemiga tuleks ette näha eeskirjad, milline peaks olema püügilitsentsides sisalduv miinimumteave iga kalalaeva kohta, mis sõidab mõne liikmesriigi lipu all”.
Nimetatud määruse artikkel 1 sätestab:
„1.   Kehtestatakse ühenduse püügilitsentside süsteemi eeskirjad, kus nähakse ette, millised miinimumandmed peavad sisalduma määruse (EMÜ) nr 3760/92 artiklis 5 nimetatud kalapüügilitsentsides.
2.   Kõikidel ühenduse kalalaevadel peab olema selle laeva jaoks välja antud püügilitsents.
3.   Litsentsi hoitakse laeva pardal.
4.   Kalalaevadel on keelatud kala püüda, pardal hoida, ümber laadida või lossida, kui neile pole antud püügilitsentsi või kui püügilitsents on tühistatud või peatatud.”
Määruse nr 3690/93 artikkel 3 näeb ette:
„Lipuliikmesriik annab välja tema lipu alla sõitvate kalalaevade püügilitsentse ja korraldab nende kasutamist vastavalt määruse (EMÜ) nr 3760/92 artiklile 11.”
Määruse nr 3690/93 artikkel 5 on sõnastatud järgmiselt:
„Lipuliikmesriik peatab ajutiselt või lõplikult püügilitsentsid nendel laevadel, mis on ajutiselt kasutusest kõrvaldatud, ja tühistab nende laevade püügilitsentsid, mis on püügitegevusest lõplikult kõrvaldatud.”
Nõukogu 21. detsembri 1993. aasta määruse (EÜ) nr 3699/93, millega kehtestatakse ühenduse poolt kalandus- ja akvakultuurisektorile ning samuti nende saaduste töötlemiseks ja turustamiseks antava struktuuriabi kriteeriumid ja kord (
EÜT L 346, lk 1
) artikli 8 lõigete 1 ja 2 kohaselt:
„1.   Liikmesriigid võtavad meetmeid püügikoormuse korrigeerimiseks, et saavutada vähemalt artiklis 5 nimetatud mitmeaastaste arendusprogrammide eesmärgid.
Vajaduse korral võtavad liikmesriigid meetmeid selleks, et laevad lõplikult püügitegevusest kõrvaldada või nende tegevust piirata.
2.   Laevade püügitegevusest lõpliku kõrvaldamise meetmete hulka võivad kuuluda:
—
lammutamine,
—
laeva lõplik üleminek kolmandale riigile tingimusel, et see ei riku rahvusvahelist õigust ega mõjuta kalavarude kaitsmist ja majandamist,
—
kõnealuse laeva suunamine lõplikult mingile muule tegevusalale kui kalapüük ühenduse vetes.
[…]
Liikmesriigid tagavad, et laevad, mis on seotud asjaomaste meetmetega, kustutatakse kalalaevade registrist ja ühenduse kalalaevade registrist. Samuti tagavad nad, et registrist kustutatud laevad kõrvaldatakse lõplikult kalapüügilt ühenduse vetes.” [Siin ja edaspidi on nimetatud määrust tsiteeritud mitteametlikus tõlkes.]
Määruse nr 3699/93 artikli 9 lõige 1 sätestas:
„Liikmesriigid võivad võtta meetmeid, et edendada püügitegevuse ümberkorraldust, soodustades ajutiste ühisettevõtjate ja/või ühisettevõtjate loomist.”
Määrus nr 3699/93 tunnistati kehtetuks nõukogu 3. novembri 1998. aasta määruse (EÜ) nr 2468/98, mis käsitleb ühenduse poolt kalapüügi- ja akvakultuurisektori saaduste töötlemiseks ja turustamiseks antava struktuuriabi kriteeriume ja korda (
EÜT L 312, lk 19
), artikli 20 esimese lõiguga; selle määruse artikli 8 lõiked 1 ja 2, samuti artikli 9 lõige 1 on esitatud samas sõnastuses kui määruse nr 3699/93 vastavad sätted.
Siseriiklikud õigusnormid
27. detsembri 1984. aasta määruse kalapüügilitsentside kohta (
Nederlandse Staatscourant
1984, nr 253, edaspidi „riiklik kalapüügilitsentside määrus”), artikkel 4 sätestas vaidluse ajal kehtinud redaktsioonis:
„1.   Alates 1. jaanuarist 1995 on kalalaeval keelatud ilma kalapüügilitsentsita püüda, pardal hoida, ümber või maha laadida neid kalaliike, mis on nimetatud määruse lisas.
[…]
4.   Lõikes 1 nimetatud kalapüügilitsentsi tuleb hoida laeva pardal; see muutub kehtetuks niipea, kui kõnealune kalalaev lõpetab püügitegevuse.”
Asjaolud ja kohtueelne menetlus
Kalanduskokkuleppe raames toimus 1996. aasta juulis Madalmaade lipu all sõitvate ja Madalmaades registreeritud laevade Wiron III ja Wiron IV üleminek Argentinasse. See üleminek toimus seoses ühenduse ja Argentina laevaomanike ühisettevõtja loomisega, mis sai ühenduse abi. Laevad kustutati Madalmaade kalalaevade registrist (edaspidi „Madalmaade register”) ja kanti Argentina registrisse.
Komisjon tuvastas, et laevadele Wiron III ja Wiron IV antud kalapüügilitsentse kasutati teistel laevadel.
Komisjon teatas 17. aprilli 2001. aasta kirjas Madalmaade Kuningriigile, et kalapüügilitsentside jätkuv kasutamine oli vastuolus määruse nr 3690/93 artiklist 5 tuleneva ametivõimude kohustusega tunnistada püügitegevusest lõplikult kõrvaldatud laevade kalapüügilitsentsid kehtetuks. Lisaks andis ta selles kirjas liikmesriigile võimaluse esitada oma seisukoht seoses liikmesriigi kohustuse väidetava rikkumisega vastavalt EÜ artikli 226 esimesele lõigule.
Madalmaade Kuningriik vaidlustas 15. juunil 2001 saadetud vastuses sellise seisukoha ja leidis, et ei ole rikkunud ühenduse õigusest tulenevaid kohustusi.
Kuna komisjon ei nõustunud vastuses sisalduvate argumentidega, saatis ta Madalmaade Kuningriigile põhjendatud arvamuse, milles esiteks kordas üle oma märgukirjas esitatud põhjendused ja teiseks palus nimetatud liikmesriigil nimetada kahe kuu jooksul alates põhjendatud arvamuse kättesaamisest meetmed, mida too kavatses võtta väidetava rikkumise lõpetamiseks.
Madalmaade Kuningriik väitis 27. märtsil 2003 põhjendatud arvamusele saadetud vastuses, et on täitnud kõiki ühenduse õigusest tulenevaid kohustusi ning et laevade Wiron III ja Wiron IV Argentinasse ülemineku ajal ei olnud ta kohustatud neile laevadele antud kalapüügilitsentse kehtetuks tunnistama.
Nendel põhjustel otsustas komisjon esitada käesoleva hagi.
Hagi
Poolte argumendid
Komisjoni hagi põhineb määruse nr 3690/93 artiklil 5, mille kohaselt lipuliikmesriik tunnistab kehtetuks nende laevade püügilitsentsid, mis on püügitegevusest lõplikult kõrvaldatud.
Komisjon väidab, et püügilitsentside kehtetuks tunnistamise kohustust tuleb tõlgendada nii, et sellise kehtetuks tunnistamise tõttu vabanenud kalapüügimahtu ei või edaspidi kasutada uute litsentside väljastamiseks teistele laevadele, kuna selline kasutamine läheks vastuollu määruse nr 3699/93 artikli 8 lõike 1 esimese lõiguga, mille kohaselt liikmesriigid võtavad meetmeid püügikoormuse korrigeerimiseks, et saavutada vähemalt artiklis 5 nimetatud mitmeaastaste arendusprogrammide eesmärgid. Kui ühendus lubaks kolmandale riigile lõplikult üle läinud laevadele antud litsentside taolist uuesti kasutamist, jääks saavutamata eesmärk, milleks on kalalaevastiku vähendamine.
See ei oleks teisiti isegi juhul, kui lõplik üleminek toimuks ühisettevõtte loomise raames. Selline üleminek, mis on sõnaselgelt ette nähtud määruse nr 3699/93 III lisa punkti 1.2 alapunkti a kolmandas taandes, kujutab endast üht laevade kolmandale riigile ülemineku võimalust.
Komisjoni arvates kujutab ühisettevõtte loomise raames kahe kõnealuse laeva lõplik üleminek Argentinasse meedet, mille suhtes kohaldatakse ühenduse struktuuripoliitika norme. Seega teeb Madalmaade Kuningriik põhjendamatult vahet kolmandale riigile lõplikul üleminekul määruse nr 3699/93 mõttes ja sellisel üleminekul, mis toimus kalanduskokkuleppe raames. Selline lähenemine on vastuolus määrusega nr 3699/93, nimetatud kalanduskokkuleppega ning komisjoni 16. detsembri 1996. aasta otsusega, millega määrati kõnealustele laevaomanikele rahaline abi (edaspidi „16. detsembri 1996. aasta otsus”), samuti kõnealuse ülemineku laadiga. Komisjoni käsitlust kinnitab muu hulgas Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu praktika (3. aprilli 2003. aasta otsus liidetud kohtuasjades
T-44/01, T-119/01 ja T-126/01: Vieira jt
vs.
komisjon, EKL 2003, lk II-1209
).
Kalalaevastikule ette nähtud mitmeaastaste arendusprogrammide rakendamine võib toimuda mitmel moel. Määruse nr 3699/93 artiklid 8 ja 9 on mõlemad suunatud sellisele rakendamisele, mis toimuks kalalaevade kolmandale riigile lõpliku ülemineku teel (artikkel 8) või ühisettevõtjate loomise teel (artikkel 9), ning seega, vastavalt sama määruse artiklis 5 sätestatud määratlusele, kõikide eesmärkide saavutamisele, mis võimaldavad püügikoormust korrigeerida. Samas on määruse nr 3699/93 III lisa punkti 1.2 alapunkti a kolmanda taande kohaselt ühisettevõtjatele antava sama määruse artiklis 9 nimetatud rahalise abi määramise tingimuseks siiski see, et tegevusega kaasneks laeva lõplik üleminek asjaomasele kolmandale riigile. Sellest järeldub, et artiklis 9 ette nähtud meede on lahutamatu kaasnevast meetmest, milleks on kalalaeva lõplik üleminek kolmandale riigile eesmärgiga püügitegevust vähendada.
Madalmaade Kuningriik väidab, et komisjon on määruse nr 3690/93 artiklit 5 tõlgendanud laiendavalt. Tegelikult ei täpsusta see artikkel neid tingimusi, millistel on võimalik uusi kalapüügilitsentse väljastada.
Lisaks kustutati kaks kõnealust laeva ühenduse ja Madalmaade registrist pärast nende üleminekut Argentinasse kalanduskokkuleppe alusel. Riikliku kalapüügilitsentside määruse artikli 4 lõike 4 alusel muutuvad nende laevade kalapüügilitsentsid kehtetuks automaatselt, mitte nende kehtetuks tunnistamise tagajärjel määruse nr 3690/93 artikli 5 alusel.
Peale selle ei kohaldata käesolevas hagis kõne all olevate laevade üleminekule määrust nr 3690/93. See üleminek toimus kalanduskokkuleppe alusel, mitte määruse nr 3699/93 II lisas nimetatud mitmeaastase arendusprogrammi täitmiseks. Ülemineku ajal antud rahalist abi ei määratud mitte Kalanduse Arendusrahastust, vaid täies ulatuses ühenduse poolt. Kaks süsteemi erinesid ka nende kohaldamise menetluse poolest. Kalanduskokkuleppe raames annab ühisettevõtjate loomise projektidele ja nende säilitamisele heakskiidu ühiskomitee, samas kui nimetatud määruse kohaselt on see ühenduse ja liikmesriikide ülesanne. Lõpuks viitavad 16. detsembri 1996. aasta otsuse põhjendused üksnes kalanduskokkuleppe artikli 7 lõikele 1 ning määrusele nr 3447/93.
Igal juhul, ja isegi kui määrust nr 3690/93 tuleb pidada laevade Wiron III ja Wiron IV Argentinasse ülemineku suhtes kohaldatavaks, on tegemist üleminekuga määruse nr 3699/93 artikli 9 tähenduses, mis toimub ühisettevõtte loomise raames, ja mitte selle määruse artikli 8 alusel, mis käsitleb lõplikku üleminekut. Järelikult ei ole olemas keeldu kasutada Madalmaade registris vabanenud püügimahtu teistele laevadele antavate litsentside väljastamiseks. Need artiklid puudutavad kahte eraldi tegevust ja tuginevad erinevatele abisüsteemidele. Artikkel 8 puudutab „püügikoormuse korrigeerimist”, samas kui artikkel 9 käsitleb „püügitegevuse ümberkorraldust”. Laeva üleminek viimatinimetatud artikli alusel võib kahtlemata hõlmata püügikoormuse korrigeerimist, kuid see ei pea toimuma üheaegselt.
Euroopa Kohtu hinnang
Kõigepealt tuleb märkida, et antud juhul on teada, et laevad Wiron III ja Wiron IV olid registreeritud Argentina riiklikku registrisse ning olid seega lõplikult üle läinud Argentinasse.
Komisjoni hagiavalduses esitatud nõudes, mis on toodud käesoleva kohtuotsuse punktis 1, palutakse Euroopa Kohtul tuvastada, et kuna Madalmaade Kuningriik jättis kehtetuks tunnistamata nimetatud laevadele antud kalapüügilitsentsid pärast nende lõplikku üleminekut Argentinasse, on Madalmaade Kuningriik rikkunud määruse nr 3690/93 artiklist 5 tulenevaid kohustusi.
Selle kohta tuleb meenutada, et määruse nr 3690/93 artikli 5 sätete alusel tunnistatakse laevale antud litsents kehtetuks, kui kalalaev on lõplikult püügitegevusest kõrvaldatud.
Järelikult, enne komisjoni väite sisulist uurimist tuleb vastata eelnevalt tõusetunud küsimustele, esiteks, milles seisneb täpsemalt kalalaeva lõplik kõrvaldamine ja teiseks, kas sellist laeva lõplikku üleminekut Argentinasse ühisettevõtte loomise raames saab samastada lõpliku kõrvaldamise meetmega määruse nr 3690/93 artikli 5 mõttes.
Lõpliku kõrvaldamise meetmed
Seoses mõistega „lõpliku kõrvaldamise meede” on teada, et ei määruse nr 3690/93 artikkel 5 ega see määrus tervikuna ei anna nimetatud mõiste määratlust. Viimane on määratletud hoopis määruses nr 3699/93, täpsemalt selle artikli 8 lõikes 2, mille kohaselt võivad kalalaevade lõpliku kõrvaldamise meetmete hulka kuuluda eelkõige lammutamine, laeva lõplik üleminek kolmandale riigile tingimusel, et see ei riku rahvusvahelist õigust ega mõjuta kalavarude kaitsmist ja majandamist, ning kõnealuse laeva suunamine lõplikult mingile muule tegevusalale kui kalapüük ühenduse vetes.
Määrused nr 3690/93 ja 3699/93 erinevalt põhjalikult nii oma eseme kui eesmärgi poolest. Määrus nr 3690/93, nagu tuleneb eriti selle kolmandast põhjendusest, sätestab püügilitsentsides sisalduva miinimumteabe, samas kui määrus nr 3699/93 kehtestab kalandus- ja akvakultuurisektorile antava struktuuriabi kriteeriumid ja korra.
Isegi kui nende kahe määruse eesmärk on erinev, ei anna miski alust järeldada, et mõiste „lõpliku kõrvaldamise meede” määratlus on piiratud üksnes määrusega nr 3699/93 ning et seda määratlust ei või kasutada kalanduspoliitika valdkonnaga seotud muude teisese õiguse instrumentide raames.
Määrus nr 3699/93, mis määratleb lõpliku kõrvaldamise meetme mõiste, võeti pealegi vastu pärast määrust nr 3690/93. Nagu tuleneb määruse nr 3699/93 erinevatest keeleversioonidest ja eelkõige saksa, hispaania, prantsuse ja itaalia keelest, valis ühenduse seadusandja seega teadlikult sama väljendi kui määruses nr 3690/93.
Järelikult, vaatamata sellele, et see määratlus on pärit määrusest nr 3699/93, ei takista miski selle määratluse kasutamist määruse nr 3690/93 artikli 5 rakendamisel, mis käsitleb püügilitsentside ajutist või lõplikku kehtetuks tunnistamist.
Määruse nr 3699/93 artiklis 8 loetletud erinevate kalalaevade püügitegevusest „lõpliku kõrvaldamise meetmete” hulgas on konkreetselt „lõplik üleminek kolmandale riigile”. Antud juhul niisiis toimus kalalaevade Wiron III ja Wiron IV üleminek kolmandale riigile, nimelt Argentina Vabariigile.
Madalmaade Kuningriik väidab siiski, et nimetatud laevade üleminek Argentinale toimus kalanduskokkuleppe alusel. See tähendab, et üleminekut ei saa samastada püügitegevusest lõpliku kõrvaldamise meetmega määruse nr 3699/93 artikli 8 lõike 2 mõttes. See argument tuleb siiski tagasi lükata.
Nimetatud artikli 8 lõikega 2 ei ole kuidagi vastuolus see, et mõistet „lõpliku kõrvaldamise meede” võiks kohaldada laevade lõplikule üleminekule ühenduse ja kolmandate riikide vahel sõlmitud rahvusvahelise kokkuleppe alusel. Vastupidi, nimetatud säte viitab teises taandes sõnaselgelt kooskõlale rahvusvahelise õigusega ning järelikult rahvusvahelistele kokkulepetele.
Kalanduskokkuleppega omakorda ei ole kuidagi vastuolus see, kui kalalaevade üleminek, mis leidis aset nende sätete alusel, kvalifitseeritakse püügitegevusest „lõpliku kõrvaldamise meetmeks” ühenduse õiguse mõttes.
Sellest järeldub, et kalalaevade lõplik üleminek kolmandale riigile, mis leidis aset rahvusvahelise kokkuleppe alusel, kujutab endast määruse nr 3699/93 artikli 8 lõikes 2 ette nähtud ühte püügitegevusest lõpliku kõrvaldamise meedet. Järelikult tuleb antud juhul käsitleda laevade Wiron III ja Wiron IV lõplikku üleminekut Argentinasse kui püügitegevusest „lõpliku kõrvaldamise meedet” ühenduse õigusega sellele meetmele antud määratluse tähenduses.
Asjaolu, et selline üleminek leidis aset ühisettevõtte loomise raames, ei puutu antud juhul asjasse. See asjaolu, millele viidatakse määruse nr 3699/93 artiklis 9, ei oma tähendust määruse nr 3690/93 rakendamisel.
Kalapüügilitsentside kehtetuks tunnistamine
Järelikult tõusetub küsimus, kas antud juhul tunnistasid Madalmaade pädevad ametivõimud laevade Wiron III ja Wiron IV, mis mõlemad viidi lõplikult Argentinasse, kalapüügilitsentsid kehtetuks.
Madalmaade Kuningriik väidab, et pärast kalanduskokkuleppe alusel toimunud üleminekut kustutati nimetatud laevad ühenduse ja Madalmaade registrist ning et riikliku kalapüügilitsentside määruse artikli 4 lõike 4 alusel muutusid need litsentsid kehtetuks automaatselt, mis on samaväärne nende kehtetuks tunnistamisega.
Komisjon ei vaidlusta seda, et laevadele Wiron III ja Wiron IV antud kalapüügilitsentside kehtetust võib nimetatud siseriikliku sätte alusel käsitada kehtetuks tunnistamisena. Samas ta leiab, et nende laevade üleminekuga vabanenud püügimahtu kasutati teiste laevade puhul.
Komisjon väidab lisaks, et nimetatud väide, millele kaitse tugineb, on uus asjaolu, kuna kohtueelses menetluses ei viidanud Madalmaade Kuningriik riikliku kalapüügilitsentside määruse artikli 4 lõikele 4 ega neile laevadele antud litsentside automaatsele kehtetuks tunnistamisele nende kehtetuks muutumisest tulenevalt. Vastupidi, nimetatud liikmesriik väljendas teistsugust arvamust, väites, et nende laevade lõpliku ülemineku korral kolmandale riigile ei olnud kalapüügilitsentside kehtetuks tunnistamine vajalik.
Seoses nimetatud väite peale komisjoni esitatud vastuvõetamatuse vastuväitega piisab, kui märkida, et selline vastuväide on vastuolus kaitseõiguse tagamise üldpõhimõttega. Euroopa Kohtu praktika kohaselt kujutab kohtueelse menetluse nõuetekohasus endast EÜ asutamislepinguga taotletud põhilist garantiid mitte üksnes kõnealuse liikmesriigi õiguste kaitseks, vaid ka tagamaks, et võimaliku kohtumenetluse ese oleks täpselt määratletud vaidlus (vt 11. juuli 1995. aasta määrus kohtuasjas
C-266/94: komisjon
vs.
Hispaania, EKL 1995, lk I-1975
, punkt 17). Kui ese on määratletud, on liikmesriigil õigus enda kaitseks tugineda kõikidele talle teadaolevatele argumentidele. Pealegi ei kohusta ükski menetlusnorm kohtueelse menetluse staadiumis asjaomast liikmesriiki esitama kõiki EÜ artikli 226 alusel esitatud hagi raames esitatavaid kaitseargumente (vt 16. septembri 1999. aasta otsus kohtuasjas
C-414/97: komisjon
vs.
Hispaania, EKL 1999, lk I-5585
, punkt 19).
Uute kalapüügilitsentside andmine
Tuleb märkida, et komisjoni väitel tuleneb määruse nr 3690/93 artiklist 5, et laevade lõpliku ülemineku korral kolmandale riigile ei ole liikmesriik kohustatud piirduma üleviidud laevadele antud litsentside kehtetuks tunnistamisega, vaid ta peab hoiduma riiklikus registris niiviisi vabanenud püügimahu kasutamisest uute litsentside väljastamiseks. Taoline kasutamine läheb vastuollu määruse nr 3699/93 artikliga 8, mis moodustab osa ühenduse laevastiku ümberkorraldamise poliitikast. See argument tuleb siiski tagasi lükata.
Tuleb sedastada, et määruse nr 3690/93 artikli 5 sõnastus ei keela iseenesest kasutada laevade kolmandale riigile üleminekuga vabanenud püügimahu uute litsentside väljastamiseks; see artikkel näeb lipuliikmesriigile ette üksnes kohustuse tunnistada kehtetuks nendele laevadele antud kalapüügilitsentsid, mille suhtes on kohaldatakse lõpliku kõrvaldamise meedet. Niisiis tuleneb eelnevast, et Madalmaade Kuningriik täitis kalapüügilitsentside kehtetuks tunnistamise kohustust.
Määruse nr 3699/93 artikli 8 puhul piisab, kui sedastada, et määruse nr 3690/93 artiklis 5, mis on ainus komisjoni nõuetes puudutatud säte, ei ole sellele üldse viidatud. Igal juhul näeb mainitud artikkel 8 eelkõige ette, milles võivad kalalaevade püügitegevusest lõpliku kõrvaldamise meetmed seisneda, ja sätestab, et registrist kustutatud laevad peavad püügitegevusest ühenduse vetes kõrvale jääma. Samas ei tulene selle sätte sõnastusest, et laevade kolmandale riigile lõpliku ülemineku tõttu kalalaevade riiklikus registris vabanenud püügimahtu ei võiks kasutada uute kalapüügilitsentside väljastamiseks.
Isegi kui komisjonil oleks teiste ühenduse õiguse sätete alusel EÜ artiklis 226 ette nähtud menetluse kohaselt võimalik esitada Madalmaade Kuningriigi vastu hagi seoses uute kalapüügilitsentside väljastamise süsteemiga, nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 45, on selge, et nende sätete rikkumine ei kujuta endast etteheidetavat liikmesriigi kohustuse rikkumist (vt 20. oktoobri 2005. aasta otsus kohtuasjas
C-6/04: komisjon
vs.
Ühendkuningriik, EKL 2005, lk I-9017
, punktid 58–60, ja 15. juuni 2006. aasta otsus kohtuasjas
C-255/04: komisjon
vs.
Prantsusmaa, EKL 2006, lk I-5251
, punkt 24).
Eeltoodust järeldub, et komisjoni kaebus, mis põhines määruse nr 3690/93 artikli 5 rikkumisel, ei ole põhjendatud.
Neil asjaoludel tuleb komisjoni hagi jätta rahuldamata.
Kohtukulud
Kodukorra artikli 69 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna Madalmaade Kuningriik on komisjonilt kohtukulude hüvitamist nõudnud ja viimatimainitu on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud mõista välja komisjonilt.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:

1.
Jätta hagi rahuldamata.

2.
Mõista kohtukulud välja Euroopa Ühenduste Komisjonilt.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: hollandi.