CELEX: 62001TJ0315
Ühine välis- ja julgeolekupoliitika
Osama bin Ladeni, Al-Qaida võrgu ja Talibaniga seotud isikute ja üksuste vastu suunatud piirangud
Ühenduse pädevus
Rahaliste vahendite külmutamine
Põhiõigused
Jus cogens
Kohtulik kontroll
Tühistamishagi

Õiguslik raamistik
San Franciscos (Ameerika Ühendriigid) 26. juunil 1945 alla kirjutatud Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja artikli 24
lõike 1 kohaselt panevad Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni (ÜRO) liikmed „ÜRO kiire ja efektiivse tegevuse kindlustamiseks
[…] Julgeolekunõukogule peamise vastutuse rahvusvahelise rahu ja julgeoleku säilitamise eest ning lepivad kokku selles, et
oma vastutusest tulenevate kohustuste täitmisel tegutseb Julgeolekunõukogu nende nimel”.
Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja artiklis 25 on sätestatud, et „[v]astavalt käesolevale põhikirjale nõustuvad [ÜRO]
liikmed Julgeolekunõukogu otsustele alluma ja neid täitma”.
Vastavalt Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja artikli 48 lõikele 2 „täidavad organisatsiooni liikmed vahetult, aga
ka aktsioonide teel vastavates rahvusvahelistes asutustes, mille liikmeks nad on” Julgeolekunõukogu otsuseid rahvusvahelise
rahu ja julgeoleku säilitamisel.
Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja artikli 103 kohaselt, „[k]ui organisatsiooni liikmete kohustused käesoleva põhikirja
järgi on vastuolus kohustustega, mis neil on mingi teise rahvusvahelise kokkuleppe järgi, siis on põhikirja järgsetel kohustustel
ülimuslik jõud”.
EL artikli 11 lõikes 1 on sätestatud:
„Liit määratleb ja rakendab ühise välis- ja julgeolekupoliitika, mis hõlmab kõiki välis- ja julgeolekupoliitika valdkondi
ning mille eesmärgid on:
–        kaitsta liidu ühiseid väärtusi, põhihuve, sõltumatust ning terviklikkust kooskõlas Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja
põhimõtetega;
–        tugevdada igal viisil liidu julgeolekut;
–        säilitada rahu ja tugevdada rahvusvahelist julgeolekut kooskõlas […] Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja […] põhimõtetega
[…]”
EÜ artiklis 301 on sätestatud:
„Kui Euroopa Liidu lepingu ühist välis- ja julgeolekupoliitikat käsitlevate sätetega kooskõlas vastu võetud ühises seisukohas
või ühismeetmes on ette nähtud ühenduse tegutsemine selleks, et osaliselt või täielikult katkestada majandussuhted ühe või
mitme kolmanda riigiga või neid piirata, siis võtab nõukogu vajalikud kiireloomulised meetmed. Nõukogu teeb otsuse kvalifitseeritud
häälteenamusega komisjoni ettepaneku põhjal.”
EÜ artikli 60 lõikes 1 on sätestatud:
„Kui artiklis 301 märgitud juhtudel peetakse vajalikuks ühenduse meetmeid, võib nõukogu vastavalt artiklis 301 sätestatud
menetlusele võtta asjassepuutuvate kolmandate riikide suhtes kapitali liikumise ja maksetega seotud vajalikke kiireloomulisi
meetmeid.”
EÜ artikli 307 esimeses lõigus on sätestatud:
„Käesoleva lepingu sätted ei mõjuta õigusi ja kohustusi, mis tulenevad enne 1. jaanuari 1958 või ühinevate riikide puhul enne
nende ühinemise kuupäeva sõlmitud lepingutest ühe või mitme liikmesriigi ja ühe või mitme kolmanda riigi vahel.”
Lõpuks, EÜ artiklis 308 on sätestatud:
„Kui ühisturu toimimise käigus peaks ühenduse mingi eesmärgi saavutamiseks osutuma vajalikuks ühenduse meede, mille jaoks
käesolev leping ei ole sätestanud vajalikke volitusi, siis võtab nõukogu komisjoni ettepaneku põhjal ja pärast konsulteerimist
Euroopa Parlamendiga ühehäälselt vastu kohased meetmed.”

Vaidluse taust
Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni Julgeolekunõukogu (edaspidi „Julgeolekunõukogu”) võttis 15. oktoobril 1999 vastu resolutsiooni
1267 (1999), millega ta mõistis muu hulgas hukka asjaolu, et Afganistani territooriumil võetakse jätkuvalt vastu ja õpetatakse
välja terroriste, kordas oma veendumust, et rahvusvahelise terrorismi kõrvaldamine on rahvusvahelise rahu ja julgeoleku säilitamiseks
hädavajalik ning selgitas, et Taliban jätkab Osama bin Ladeni (enamike ühenduse institutsioonide poolt vastu võetud dokumentide
eestikeelses versioonis Osama bin Laden) varjamist ning lubab temal ja temaga seotud isikutel juhtida nende poolt kontrollitavatel
territooriumitel terroristide väljaõppelaagreid ja kasutada Afganistani territooriumi baasina rahvusvaheliste terroriaktide
täideviimisel. Selle resolutsiooni lõikes 2 nõudis Julgeolekunõukogu, et Taliban annaks viivitamata Osama bin Ladeni pädevatele
ametiasutustele üle. Selle kohustuse täitmise tagamiseks sätestab resolutsiooni 1267 (1999) lõike 4 punkt b, et kõik riigid
peavad eelkõige „[k]ülmutama rahalised vahendid ja muud finantsallikad, mis on eelkõige seotud Talibanile kuuluva või tema
poolt otseselt või kaudselt kontrollitava varaga või varaga, mis kuulub kõikidele Talibanile kuuluvatele või Talibani poolt
kontrollitavatele järgneva lõike 6 alusel loodud komitee kindlaksmääratud ettevõtjatele või on nende ettevõtjate poolt kontrollitav,
ning jälgida, et nende kodanikud või muud nende territooriumil asuvad isikud ei annaks asjaomaseid rahalisi vahendeid või
muid finantsallikaid ega muid nii kindlaks tehtud rahalisi vahendeid või finantsallikaid Talibani või muude Talibanile kuuluvate
või tema poolt otseselt või kaudselt kontrollitavate ettevõtjate käsutusse ega nende toetuseks, välja arvatud siis, kui komitee
on üksikjuhtudel teinud humanitaarvajaduste tõttu erandi.” [Mitteametlik tõlge]
Julgeolekunõukogu otsustas resolutsiooni 1267 (1999) lõikes 6 luua vastavalt protseduurireeglite artiklile 28 Julgeolekunõukogu
komitee, mis koosneb kõikidest selle liikmetest (edaspidi „sanktsioonide komitee”) ja mille ülesanne on eelkõige järelevalve
lõikes 4 kehtestatud meetmete rakendamise üle liikmesriikides, teha kindlaks nimetatud lõikes 4 osundatud rahalised vahendid
või muud finantsallikad ja kontrollida selle sama lõikega 4 kehtestatud meetmetest erandi tegemise taotlusi.
Arvestades, et selle resolutsiooni rakendamiseks on vaja ühenduse meetmeid, võttis nõukogu 15. novembril 1999 vastu ühise
seisukoha 1999/727/ÜVJP, mis käsitleb Talibani vastu suunatud piiranguid (EÜT L 294, lk 1). Selle ühise seisukoha artikkel 2
näeb ette Julgeolekunõukogu resolutsioonis 1267 (1999) määratletud tingimustel välismaal Talibani valduses olevate rahaliste
vahendite ja muude finantsallikate külmutamise.
Nõukogu võttis 14. veebruaril 2000 EÜ artiklite 60 ja 301 alusel vastu määruse (EÜ) nr 337/2000 Afganistani rühmituse Taliban
vastu kehtestatud lennukeelu ning rahaliste vahendite ja muude finantsallikate külmutamise kohta (EÜT L 43, lk 1).
Julgeolekunõukogu võttis 19. detsembril 2000 vastu resolutsiooni 1333 (2000), mis nõuab peamiselt, et Taliban täidaks resolutsiooni
1267 (1999), eelkõige lõpetades rahvusvahelistele terroristidele ja nende organisatsioonidele varjupaiga ja väljaõppe andmise
ning andes Osama bin Ladeni tema üle õiguse mõistmise eesmärgil üle pädevatele asutustele. Julgeolekunõukogu otsustas eelkõige
laiendada vastavalt resolutsioonile 1267 (1999) kehtestatud lennukeeldu ja rahaliste vahendite külmutamist. Nii sätestab resolutsiooni
1333 (2000) lõike 8 punkt c, et kõik riigid peavad eelkõige „[k]ülmutama viivitamata rahalised vahendid ja muu finantspõhivara,
mis kuulub Osama bin Ladenile ning temaga seotud [sanktsioonide komitee] kindlaksmääratud isikutele ja üksustele, sh organisatsioonile
Al‑Qaida, ning rahalised vahendid, mis on seotud Osama bin Ladenile ning temaga seotud isikutele ja üksustele kuuluva või
nende poolt otseselt või kaudselt kontrollitava varaga, ning jälgida, et nende kodanikud või muud nende territooriumil asuvad
isikud ei annaks asjaomaseid rahalisi vahendeid ja muid finantsallikaid ega muid rahalisi vahendeid või finantsallikaid Osama
bin Ladeni, temaga seotud isikute või muude nendele kuuluvate või nende poolt otseselt või kaudselt kontrollitavate üksuste,
sh organisatsiooni Al‑Qaida, käsutusse ega kasutaks neid otseselt või kaudselt nende hüvanguks.” [Mitteametlik tõlge]
Samas sättes tegi Julgeolekunõukogu sanktsioonide komiteele ülesandeks koostada riikide ja regionaalsete organisatsioonide
esitatud informatsiooni alusel ajakohastatud loetelu isikutest ja üksustest, kelle suhtes nimetatud komitee on kindlaks teinud,
et nad on seotud Osama bin Ladeniga ja organisatsiooniga Al‑Qaida.
Resolutsiooni 1333 (2000) lõikes 23 otsustas Julgeolekunõukogu, et lõike 8 alusel kehtestatud meetmeid kohaldatakse kaheteistkümne
kuu jooksul ning et selle ajavahemiku lõppedes otsustab ta, kas jätkata meetmete võtmist uue ajavahemiku jooksul samadel tingimustel.
Arvestades, et selle resolutsiooni rakendamiseks on vaja ühenduse meetmeid, võttis nõukogu 26. veebruaril 2001 vastu ühise
seisukoha 2001/154/ÜVJP, mis käsitleb täiendavaid Talibani vastu suunatud piiranguid ja millega muudetakse ühist seisukohta 96/746/ÜVJP
(EÜT L 57, lk 1). Selle ühise seisukoha artikkel 4 sätestab:
„[Resolutsiooni 1333 (2000)] sätestatud tingimustel külmutatakse Osama bin Ladeni ja [sanktsioonide komitee] piiritluse kohaselt
temaga seotud isikute ja üksuste rahalised vahendid ja muud finantsallikad ning rahalisi vahendeid või muid finantsallikaid
ei anta Osama bin Ladeni ja [sanktsioonide komitee] piiritluse kohaselt temaga seotud isikute ja üksuste käsutusse.” [Mitteametlik
tõlge]
Nõukogu võttis 6. märtsil 2001 EÜ artiklite 60 ja 301 alusel vastu määruse (EÜ) nr 467/2001, millega keelustatakse teatavate
kaupade ja teenuste eksport Afganistani, laiendatakse Afganistani rühmitusega Taliban seotud lennukeeldu ning rahaliste vahendite
ja muude finantsallikate külmutamist ning tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 337/2000 (EÜT L 67, lk 1).
Määruse nr 467/2001 artikkel 1 määratleb mõisted „rahalised vahendid” ja „rahaliste vahendite külmutamine”.
Määruse nr 467/2001 artikkel 2 sätestab:
„1.      Külmutatakse kõik nende Talibani suhtes rakendatavate [sanktsioonide komitee] kindlaksmääratud ja I lisas loetletud füüsiliste
või juriidiliste isikute, üksuste või organisatsioonide rahalised vahendid ja muud finantsallikad.
2.      Rahalisi vahendeid ja muid finantsallikaid ei anta otseselt ega kaudselt nende Talibani suhtes rakendatavate sanktsioonide
komitee kindlaksmääratud ja I lisas loetletud isikute, üksuste või organisatsioonide käsutusse ega nende toetuseks.
3.      Lõikeid 1 ja 2 ei kohaldata nende rahaliste vahendite ja finantsallikate suhtes, millele Talibani suhtes rakendatavate sanktsioonide
komitee on teinud erandi. Sellised erandid tehakse II lisas loetletud liikmesriikide pädevate asutuste kaudu.” [Siin ja edaspidi
on osundatud määrust tsiteeritud mitteametlikus tõlkes]
Määruse nr 467/2001 I lisa sisaldab isikute, üksuste ja organisatsioonide loetelu, kelle suhtes rakendatakse artikliga 2 kehtestatud
rahaliste vahendite külmutamist. Määruse nr 467/2001 artikli 10 lõike 1 kohaselt on komisjonil õigus muuta või täiendada nimetatud
I lisa kas Julgeolekunõukogu või sanktsioonide komitee otsuste alusel.
Sanktsioonide komitee avaldas 8. märtsil 2001 loetelu üksustest ja isikutest, kellele kohaldatakse Julgeolekunõukogu resolutsioonide
1267 (1999) ja 1333 (2000) alusel rahaliste vahendite külmutamist (vt nimetatud komitee 8. märtsi 2001. aasta ametlik teadaanne
AFG/131 SC/7028). Seda loetelu on sellest ajast alates korduvalt muudetud ja täiendatud. Komisjon on sestsaadik määruse nr 467/2001
artikli 10 alusel vastu võtnud mitu määrust, millega muutis või täiendas nimetatud määruse I lisa.
Sanktsioonide komitee avaldas 19. oktoobril 2001 oma 8. märtsi 2001. aasta loetelu uue
addendum
’i, mis sisaldab järgmise isiku nime:
–        „Al-Qadi, Yasin (A. K. A. Kadi, Shaykh Yassin Abdullah; A. K. A. Kahdi, Yasin), Jeddah, Saudi Araabia.”
Komisjoni 19. oktoobri 2001. aasta määrusega (EÜ) nr 2062/2001, millega muudetakse kolmandat korda määrust nr 467/2001 (EÜT
L 277, lk 25), lisati asjaomase isiku nimi teiste hulgas nimetatud määruse I lisasse.
Julgeolekunõukogu võttis 16. jaanuaril 2002 vastu resolutsiooni 1390 (2002), milles kehtestatakse meetmed Osama bin Ladeni,
organisatsiooni Al‑Qaida ja Talibani liikmete ning teiste nendega seotud isikute, rühmituste, ettevõtjate ja üksuste vastu.
Selle resolutsiooni lõigetes 1 ja 2 on sisuliselt ette nähtud resolutsiooni 1267 (1999) lõike 4 punktis b ja resolutsiooni
1333 (2000) lõike 8 punktis c kehtestatud meetmete, eelkõige rahaliste vahendite külmutamise jätkamine. Julgeolekunõukogu
vaatab vastavalt resolutsiooni 1390 (2002) lõikele 3 need meetmed läbi kaheteistkümne kuu jooksul alates resolutsiooni vastuvõtmisest
ja selle ajavahemiku lõppedes lubab meetmete võtmist jätkata või otsustab neid tõhustada.
Arvestades, et selle resolutsiooni rakendamiseks on vaja ühenduse meetmeid, võttis nõukogu 27. mail 2002 vastu ühise seisukoha
2002/402/ÜVJP, mis käsitleb Osama bin Ladeni, organisatsiooni Al‑Qaida, Talibani ja teiste nendega seotud isikute, rühmituste,
ettevõtjate ja üksuste vastu suunatud piiranguid ja millega tunnistatakse kehtetuks ühised seisukohad 96/746/ÜVJP, 1999/727/ÜVJP,
2001/154/ÜVJP ja 2001/771/ÜVJP (EÜT L 139, lk 4; ELT eriväljaanne 18/01, lk 292). Selle ühise seisukoha artikkel 3 näeb nimelt
ette sanktsioonide komitee poolt Julgeolekunõukogu resolutsioonide 1267 (1999) ja 1333 (2000) kohaselt koostatud loetelus
mainitud isikute, rühmituste, ettevõtjate ja üksuste rahaliste vahendite, muu finantsvara või majandusressursside külmutamise.
Nõukogu võttis EÜ artiklite 60, 301 ja 308 alusel 27. mail 2002 vastu määruse (EÜ) nr 881/2002, millega kehtestatakse teatavate
Osama bin Ladeni, Al-Qaida võrgu ja Talibaniga seotud isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangud ja tunnistatakse kehtetuks
nõukogu määrus (EÜ) nr 467/2001 (EÜT L 139, lk 9; ELT eriväljaanne 18/01, lk 294).
Selle määruse neljandas põhjenduses on sätestatud, et eelkõige Julgeolekunõukogu resolutsioonis 1390 (2002) ette nähtud meetmed
„kuuluvad asutamislepingu reguleerimisalasse, mistõttu on eelkõige konkurentsimoonutuste vältimise eesmärgil vaja ühenduse
õigusakte julgeolekunõukogu asjakohaste otsuste rakendamiseks ühenduse territooriumil”.
Määruse nr 881/2002 artikkel 1 määratleb mõisteid „rahalised vahendid” ja „rahaliste vahendite külmutamine” sisuliselt samamoodi
nagu määruse nr 467/2001 artikkel 1.
Määruse nr 881/2002 artiklis 2 on sätestatud:
„1.      Külmutatakse kõik asjaomase sanktsioonide komitee kindlaksmääratud ja I lisas loetletud füüsilistele või juriidilistele isikutele,
rühmitustele või üksustele kuuluvad või nende omandis või valduses olevad rahalised vahendid ja majandusressursid.
2.      Rahalisi vahendeid ei anta otseselt ega kaudselt asjaomase sanktsioonide komitee kindlaksmääratud ja I lisas loetletud füüsiliste
või juriidiliste isikute, rühmituste või üksuste käsutusse [või] nende toetuseks.
3.      Majandusressursse ei anta otseselt ega kaudselt asjaomase sanktsioonide komitee kindlaksmääratud ja I lisas loetletud füüsiliste
või juriidiliste isikute, rühmituste või üksuste käsutusse [või] nende toetuseks viisil, mis võimaldaks neil hankida rahalisi
vahendeid, kaupu või teenuseid.”
Määruse nr 881/2002 I lisa sisaldab artiklis 2 osutatud isikute, üksuste ja rühmituste loetelu, kelle rahalised vahendid külmutatakse.
See nimekiri sisaldab muu hulgas järgmise füüsilise isiku nime: „Al-Qadi, Yasin (teise nimega Kadi, Shaykh Yassin Abdullah;
teise nimega Kahdi, Yasin), Jeddah, Saudi Araabia”.
Julgeolekunõukogu võttis 20. detsembril 2002 vastu terrorismivastaste kohustuste rakendamise hõlbustamisele suunatud resolutsiooni
1452 (2002). Selle resolutsiooni lõige 1 näeb ette teatud hulk erandeid resolutsioonidega 1267 (1999), 1333 (2000) ja 1390 (2002)
kehtestatud rahaliste vahendite ja majandusressursside külmutamisest, mida riigid võivad anda humanitaarvajaduste tõttu, tingimusel
et sanktsioonide komitee on need heaks kiitnud.
Julgeolekunõukogu võttis 17. jaanuaril 2003 vastu resolutsiooni 1455 (2003), mille eesmärk on hõlbustada resolutsiooni 1267 (1999)
lõike 4 punktis b, 1333 (2000) lõike 8 punktis c ning resolutsiooni 1390 (2002) lõigetes 1 ja 2 kehtestatud meetmete rakendamist.
Neid meetmeid tõhustatakse vastavalt resolutsiooni 1455 (2003) artiklile 2 kaheteistkümne kuu pärast või vajadusel varem.
Arvestades, et Julgeolekunõukogu resolutsiooni 1452 (2002) rakendamiseks on vaja ühenduse meetmeid, võttis nõukogu 27. veebruaril
2003 vastu ühise seisukohta 2003/140/ÜVJP, mis käsitleb erandite tegemist ühise seisukohaga 2002/402/ÜVJP kehtestatud piiravatesse
meetmetesse (EÜT L 53, lk 62; ELT eriväljaanne 18/02, lk 80). Selle ühise seisukoha artikkel 1 näeb ette, et rakendades ühise
seisukoha 2002/402/ÜVJP artiklis 3 kehtestatud meetmeid, näeb ühendus ette Julgeolekunõukogu resolutsiooniga 1452 (2002) lubatud
erandite tegemise.
Nõukogu võttis 27. märtsil 2003 vastu määruse (EÜ) nr 561/2003, millega muudetakse seoses rahaliste vahendite ja majandusressursside
külmutamise eranditega määrust (EÜ) nr 881/2002 (ELT L 82, lk 1; ELT eriväljaanne 18/02, lk 91). Selle määruse neljandas põhjenduses
märgib nõukogu, et Julgeolekunõukogu resolutsiooni 1452 (2002) silmas pidades tuleb kohandada ühenduse kehtestatud meetmeid.
Määruse nr 561/2003 artiklis 1 on sätestatud:
„Määrusele […] nr 881/2002 lisatakse järgmine artikkel:
„
Artikkel 2a
1.      Artiklit 2 ei kohaldata rahaliste vahendite või majandusressursside suhtes:
a)      kui mõni II lisas loetletud liikmesriikide pädevatest asutustest on huvitatud füüsilise või juriidilise isiku taotluse põhjal
kindlaks teinud, et need rahalised vahendid ja majandusressursid:
i)      on vajalikud põhivajaduste rahuldamiseks tehtavate kulutuste katteks, nagu toiduainete eest, üüri või hüpoteegi, ravimite
ja ravikulude tasumine, maksud, kindlustusmaksed ning tasu kommunaalteenuste eest;
ii)      on ette nähtud üksnes ekspertide mõistlike töötasude maksmiseks ja õigusabiteenuste pakkumisega seotud kulude hüvitamiseks;
iii)      on ette nähtud üksnes tasude või teenustasude maksmiseks külmutatud rahaliste vahendite või muude majandusressursside tavapärase
haldamise või säilitamise eest või
iv)      on vajalikud erakorraliste kulutuste katteks ja
b)      kui sellest otsusest on teavitatud ÜRO sanktsioonide komiteed ja
c)      i)     punkti a alapunktide i, ii või iii alusel otsustamise korral ei ole ÜRO sanktsioonide komitee sellele 48 tunni jooksul vastu
vaielnud või
ii)      punkti a alapunkti iv alusel otsustamise korral on ÜRO sanktsioonide komitee selle heaks kiitnud.
2.      Isikud, kes soovivad kasutada lõikes 1 osutatud sätetest tulenevaid soodustusi, saadavad oma taotluse II lisas loetletud liikmesriigi
asjaomasele pädevale asutusele.
II lisas loetletud pädev asutus teatab viivitamata kirjalikult taotluse rahuldamisest nii taotluse esitanud isikule kui ka
teistele teadaolevalt otse seotud isikutele, asutustele või üksustele.
Pädev asutus teavitab ka teisi liikmesriike sellest, kas erandi tegemise taotlus on rahuldatud.
3.      Rahaliste vahendite suhtes, mis on ühenduse piires vabastatud ja mida on ülekantud kulude katmiseks või käesoleva artikli
alusel tunnustatud, ei kehtestata artikli 2 kohaseid täiendavaid piiranguid.
[…]””

Menetlus ja poolte nõuded
Yassin Abdullah Kadi esitas EÜ artikli 230 alusel hagi nõukogu ja komisjoni vastu hagiavaldusega, mis saabus Esimese Astme
Kohtu kantseleisse 18. detsembril 2001 ja registreeriti numbriga T‑315/01, milles ta palub Esimese Astme Kohtul:
–        tühistada määrused nr 2062/2001 ja nr 467/2001 selles osas, milles need hagejat puudutavad;
–        mõista kohtukulud välja nõukogult ja/või komisjonilt.
Kostja vastustes, mis saabusid Esimese Astme Kohtu kantseleisse vastavalt 20. ja 21. veebruaril 2002, paluvad nõukogu ja komisjon
Esimese Astme Kohtul:
–        jätta hagi rahuldamata;
–        mõista kohtukulud välja hagejalt.
Esimese Astme Kohtu sekretäri 13. juuni 2002. aasta kirjas tehti menetluspooltele ettepanek esitada oma märkused määruse nr 467/2001
kehtetuks tunnistamise ja selle määrusega nr 881/2002 asendamise tagajärgede osas.
Hageja laiendas oma nõudeid ja peamisi väiteid määrusele nr 881/2002 (edaspidi „vaidlustatud määrus”) selles osas, milles
see teda puudutab, tema seisukohtadele lisatud menetlusdokumendiga, mis saabus Esimese Astme Kohtu kantseleisse 28. juunil
2002.
Nõukogu teatab oma märkustes, mis saabusid Esimese Astme Kohtu kantseleisse 28. juunil 2002, et tal ei ole sellise hagi nõuete
ja peamiste väidete laiendamise suhtes vastuväiteid.
Komisjon väidab oma märkustes, mis saabusid Esimese Astme Kohtu kantseleisse 1. juulil 2002, et esialgne hagi tuleb jätta
vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata selles osas, milles see on suunatud määruse nr 467/2001 vastu, eelkõige kuna EÜ artikli 230
neljandas ja viiendas lõigus esitatud tingimused ei ole täidetud. Selle institutsiooni arvates ei kujutada esialgne selle
määruse tühistamise nõue endast muud, kui EÜ artikli 241 kohast õiguspärasuse vaidlustamist. Järelikult tuleb leida, et esialgne
hagi on suunatud põhiliselt määruse nr 2062/2001 vastu ning määrust nr 467/2001 on ainult kaudselt vaidlustatud. Komisjon
teatab siiski hea õigusemõistmise huvides, võttes arvesse menetluse ökonoomia põhimõtet ning arvestades asjaolu, et määruse
nr 2062/2001 õiguslikud tagajärjed jäävad vaidlustatud määruses samaks, et tal ei ole ühtegi vastuväidet sellele, et hageja
muudaks oma menetlusdokumente, et lisada sinna viimati nimetatud määrus.
Lisaks sellele palub komisjon Esimese Astme Kohtul tuvastada vastavalt Esimese Astme Kohtu kodukorra artiklile 113, et määruse
nr 2062/2001 vastu suunatud hagi on kaotanud oma eseme ja vajadus selles osas otsuse tegemiseks on ära langenud, kuna see
määrus on määrusega nr 467/2001 kehtetuks tunnistamise ja selle vaidlustatud määrusega asendamise tagajärjel kaotanud igasuguse
õigusliku mõju. Ta viitab seoses sellega Euroopa Kohtu 5. oktoobri 1988. aasta otsusele liidetud kohtuasjades 294/86 ja 77/87:
Technointorg
v.
komisjon ja nõukogu (EKL 1988, lk 6077) ning Esimese Astme Kohtu 13. juuni 1997. aasta määrusele kohtuasjas T‑13/96: TEAM
ja Kolprojekt
v.
komisjon (EKL 1997, lk II‑983).
Lisaks sellele nõuab komisjon vastavalt kodukorra artikli 115 lõikele 1 ja artikli 116 lõikele 6, et talle antaks nõukogu
nõuete toetuseks menetlusse astumise luba, jäädes oma taotluse juurde mõista hagejalt välja tema kohtukulud, mida ta kandis
hageja poolt määruse nr 2062/2001 vaidlustamise käigus.
Esimese Astme Kohtu esimese koja esimees andis 10. septembri 2002. aasta määrusega Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 116
lõike 6 alusel Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigile kostjate nõuete toetuseks menetlusse astumise loa.
Kuna Esimese Astme Kohtu kodade koosseis muutus uuel, 1. oktoobril 2002 alanud kohtu tööaastal, kuulub ettekandjaks olev kohtunik
teise koja koosseisu, millele käesolev asi selle tagajärjel määrati.
Esimese Astme Kohus otsustas pärast poolte ärakuulamist kodukorra artikli 51 kohaselt määrata asi viiest kohtunikust moodustatud
kojale.
Ettekandjaks oleva kohtuniku ettekande alusel otsustas Esimese Astme Kohus (teine koda laiendatud koosseisus) avada suulise
menetluse ja esitas Esimese Astme Kohtu kodukorra artiklis 64 sätestatud menetluse korraldamise meetmete raames mõne küsimuse
nõukogule ja komisjonile, kes vastasid neile antud tähtaja jooksul.
Esimese Astme Kohtu teise, laiendatud koja esimehe 18. septembri 2003. aasta määrusega liideti Esimese Astme Kohtu kodukorra
artikli 50 alusel käesolev kohtuasi ning kohtuasi T‑306/01: Aden jt
v
. nõukogu ja komisjon suuliseks menetlemiseks.
Hageja taotles 8. oktoobri 2003. aasta kirjas Esimese Astme Kohtult Terrorism (United Nations Measures) Order 2001 (Ühendkuningriigi
2001. aasta määrus terrorismi kohta (Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni meetmed)) toimikusse lisamist. Komisjon taotles samuti
8. oktoobril 2003 saadetud kirjas Esimese Astme Kohtult sanktsioonide komitee 7. novembril 2002 vastu võetud ja 10. aprillil
2003 muudetud dokumendi „[sanktsioonide komitee] tööd reguleerivad eeskirjad” toimikusse lisamist. Need taotlused rahuldati
Esimese Astme Kohtu teise, laiendatud koja esimehe 9. oktoobri 2003. aasta otsusega.
Poolte kohtukõned ja vastused Esimese Astme Kohtu küsimustele kuulati ära 14. oktoobri 2003. aasta kohtuistungil.

Vaidlustatud määruse vastuvõtmise menetluslikud tagajärjed
Vaidluse pooled lepivad kokku, et nad tunnustavad hageja õigust muuta oma nõudeid ja peamisi väiteid selliselt, et need on
suunatud vaidlustatud määruse tühistamisele, mis on kehtetuks tunnistatud ja asendatud määrusega nr 467/2001, mida on muudetud
määrusega nr 2062/2001. Hageja teatas menetlusdokumendis, mis saabus Esimese Astme Kohtu kantseleisse 28. juunil 2002, et
ta on oma nõudeid ja peamisi väiteid selliselt muutnud.
Seoses sellega tuleb meelde tuletada, et kui otsus asendatakse menetluse käigus samasuguse esemega otsusega, tuleb viimati
nimetatud otsust pidada uueks asjaoluks, mis lubab hagejal oma nõudeid ja väiteid muuta. Hagejale uue hagi esitamise nõude
kehtestamine oleks vastuolus hea õigusemõistmise põhimõtte ja menetluse ökonoomia nõudega. Peale selle oleks ebaõiglane, kui
asjaomane institutsioon saaks ühenduse kohtule otsuse peale esitatud hagiavalduses esitatud kriitikale vastata vaidlustatud
otsuse muutmise või selle teise otsusega asendamise kaudu ning tugineda sellele muutmisele või asendamisele kohtumenetluse
käigus selleks, et võtta teiselt menetluspoolelt võimalus laiendada oma esialgseid nõudeid ja väiteid hilisemale otsusele
või esitada selle vastu täiendavaid nõudeid või väiteid (Euroopa Kohtu 3. märtsi 1982. aasta otsus kohtuasjas 14/81: Alpha
Steel
v.
komisjon, EKL 1982, lk 749, punkt 8; 29. septembri 1987. aasta otsus liidetud kohtuasjades 351/85 ja 360/85: Fabrique de
fer de Charleroi ja Dillinger Hüttenwerke
v.
komisjon, EKL 1987, lk 3639, punkt 11, ning 14. juuli 1988. aasta otsus kohtuasjas 103/85: Stahlwerke Peine-Salzgitter
v.
komisjon, EKL 1988, lk 4131, punktid 11 ja 12; Esimese Astme Kohtu 3. veebruari 2000. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑46/98
ja T‑151/98: CCRE
v.
komisjon, EKL 2000, lk II‑167, punkt 33).
Seda kohtupraktikat saab kohaldada olukorrale, kui üksikisikut vahetult ja isiklikult puudutav määrus asendatakse menetluse
käigus samasuguse esemega määrusega.
Kuna see olukord vastab igati käesoleva asja tingimustele, tuleb hageja nõuet käsitleda selliselt, et tema hagi on suunatud
vaidlustatud otsuse tühistamisele selles osas, milles see teda puudutab ning lubada menetluspooltel oma nõuded, väited ja
argumendid seda uut asjaolu arvestades ümber sõnastada.
Neil tingimustel tuleb leida, et hageja esialgne nõue tühistada osaliselt määrus nr 467/2001 on kaotanud oma eseme, kuna see
määrus on tunnistatud vaidlustatud määrusega kehtetuks. Seetõttu on ära langenud vajadus otsuse tegemiseks selle nõude osas
ja järelikult komisjoni esitatud vastuvõetamatuse vastuväite osas (vt eespool punkt 42). Samuti on ära langenud vajadus otsuse
tegemiseks määruse nr 2062/2001 osalise tühistamise nõude osas, kuna see on samuti kaotanud oma eseme.
Eespool esitatud põhjendustest tuleneb, et on ära langenud otsustamise vajadus hagi üle selles osas, milles see on suunatud
komisjoni vastu. Käesoleva asja tingimustes on hea õigusemõistmise põhimõtte ja menetluse ökonoomsuse põhimõtte tõttu, millele
eespool punktis 53 viidatud kohtupraktika tugineb, eespool punktis 55 esitatud viisil ümber sõnastatud komisjoni nõuete, vastuväidete
ja argumentide arvesse võtmine siiski põhjendatud, ilma et seda institutsiooni oleks vaja kodukorra artikli 115 lõike 1 ja
artikli 116 lõike 6 alusel lubada nõukogu seisukohtade toetuseks uuesti formaalselt menetlusse astuda.
Eespool esitatud põhjendusi arvestades tuleb leida, et käesolev hagi on sestsaadik suunatud ainult nõukogu vastu, keda toetavad
komisjon ja Ühendkuningriik, ning et selle ainsaks esemeks on nõue tühistada vaidlustatud määrus selles osas, milles see hagejat
puudutab.

Põhiküsimus
1.
Esialgsed kaalutlused
Hageja esitas oma hagiavalduses oma nõuete toetuseks kolm määruste tühistamise alust, mis tuginevad tema põhiõiguste rikkumisele.
Esimene väide tugineb õiguse olla ära kuulatud rikkumisele, teine omandõiguse kaitse ja proportsionaalsuse põhimõtte rikkumisele
ning kolmas tõhusa kohtuliku kontrolli õiguse rikkumisele.
Hageja esitas oma repliigis neljanda väite, mis tugineb pädevuse puudumisele ja võimuvolituste ületamisele selles osas, milles
kostjateks olevad institutsioonid olid EÜ artiklite 60 ja 301 alusel vastu võtnud määrused nr 467/2001 ja nr 2062/2001, kuigi
need sätted volitasid ühendust katkestama või piirama majandussuhteid kolmandate riikidega, mitte aga külmutama üksikisikute
vahendeid. Hageja teatas siiski oma märkustes, mis saabusid Esimese Astme Kohtu kantseleisse 28. juunil 2002, pärast määruse
nr 467/2001 kehtetuks tunnistamist ja selle asendamist EÜ artiklite 60, 301 ja 308 alusel vastu võetud vaidlustatud määrusega,
et ta loobub sellest uuest väitest.
Esimese Astme Kohus otsustas siiski kontrollida omal algatusel küsimust, kas nõukogu oli pädev vaidlustatud määrust vastu
võtma, tuginedes õigusliku alusena EÜ artiklitele 60, 301 ja 308. Väide, mis tugineb õigusakti autori pädevuse puudumisele,
on seotud avaliku korraga (kohtujurist Lagrange’i ettepanek 15. juuli 1964. aasta otsusele kohtuasjas 66/63: Madalmaad
v.
ülemamet, EKL 1964, lk 1047 ja 1086) ning ühenduse kohus võib seda järelikult oma algatusel kontrollida (Euroopa Kohtu 17. detsembri
1959. aasta otsus kohtuasjas 14/59: Société des fonderies de Pont-à-Mousson
v.
ülemamet, EKL 1959, lk 445 ja 473; 10. mai 1960. aasta otsus kohtuasjas 19/58: Saksamaa
v.
ülemamet, EKL 1960, lk 469, 488; 30. septembri 1982. aasta otsus kohtuasjas 108/81: Amylum
v.
nõukogu, EKL 1982, lk 3107, punkt 28, ning 13. juuli 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑210/98 P: Salzgitter
v.
komisjon, EKL 2000, lk I‑5843, punkt 56; Esimese Astme Kohtu 27. veebruari 1992. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑79/89,
T‑84/89, T‑85/89, T‑86/89, T‑89/89, T‑91/89, T‑92/89, T‑94/89, T‑96/89, T‑98/89, T‑102/89 ja T‑104/89: BASF jt
v.
komisjon, EKL 1992, lk II‑315, punkt 31, ning 24. septembri 1996. aasta otsus kohtuasjas T‑182/94: Marx Esser ja Del Amo
Martinez
v.
parlament, EKL AT 1996, lk I‑A‑411 ja II‑1197, punkt 44).
Kuna ei nõukogu ega komisjon ei saanud selles küsimuses võtta seisukohta kirjaliku menetluse käigus, kutsus Esimese Astme
Kohus neid seda menetlust korraldavate meetmete alusel tegema kirjaliku menetlusdokumendi esitamise kaudu (vt eespool punkt 48).
Need institutsioonid ei vastanud Esimese Astme Kohtu nõudele neile selleks antud tähtaja jooksul. Lisaks sellele vaidlustas
hageja nõukogu pädevuse võtta vastu vaidlustatud määrus EÜ artiklite 60, 301 ja 308 alusel. Kohtuistungil võttis Ühendkuningriik
selles küsimuses samuti seisukoha.
Esimese Astme Kohus otsustab esmalt teha otsuse kohtu oma algatusel esitatud väite kohta, mis tugineb nõukogu vaidlustatud
määruse vastuvõtmise pädevuse puudumisele. Seejärel teeb Esimese Astme Kohus otsuse kolme tühistamisaluse kohta, mis tuginevad
hageja põhiõiguste rikkumisele, grupeerides need ümber.
2.
Väide, mis tugineb nõukogu pädevuse puudumisele võtta vastu vaidlustatud määrus

Esimese Astme Kohtu küsimused ja poolte vastused
Esimese Astme Kohus tuletas nõukogule ja komisjonile esitatud kirjalikes küsimustes meelde, et Euroopa Kohus on oma 28. märtsi
1996. aasta arvamuses 2/94 (EKL 1996, lk I-1759, punktid 29 ja 30) täpsustanud, et EÜ asutamislepingu artikli 235 (muudetuna
EÜ artikkel 308) eesmärgiks on täita ühenduse institutsioonidele asutamislepingu erisätetega otseselt või kaudselt antavate
volituste puudumise lünk, tingimusel, et need volitused tunduvad siiski vajalikud selleks, et ühendus saaks teostada oma pädevust
asutamislepingus sätestatud mingi eesmärgi saavutamiseks. Kuna see määrus on piiratud eripädevusel põhineva institutsionaalse
korra koostisosa, ei või see olla ühenduse pädevusvaldkondade laiendamise aluseks väljapoole üldist raamistikku, mis tuleneb
asutamislepingu sätetest ning eelkõige neist sätetest, milles on määratletud ühenduse eesmärgid ja ülesanded. Mingil juhul
ei saa need olla selliste sätete vastuvõtmise aluseks, mille tagajärjeks on sisuliselt asutamislepingu muutmine asutamislepingus
selleks otstarbeks ette nähtud menetlust kasutamata. Seda arvamust silmas pidades kutsus Esimese Astme Kohus täpsemalt nõukogu
ja komisjoni selgitama, millised olid need EÜ asutamislepinguga kehtestatud ühenduse eesmärgid, mida nad kavatsesid vaidlustatud
määruses ettenähtud sätete kaudu saavutada.
Nõukogu vastas sisuliselt, et nende sätete eesmärk on majandus- ja finantssurve avaldamine, mis on tema arvates EÜ asutamislepingu
üks eesmärkidest.
Seoses sellega väidab nõukogu, et ühenduse eesmärgid ei ole määratletud ainult EÜ artiklis 3, vaid võivad samuti tuleneda
erisätetest.
Selles osas on alates Maastrichti lepingust tulenevatest muudatustest määrav see, kas EÜ artiklites 60 ja 301 on määratletud
ühenduse ülesanded ja tegevus majandus- ja finantssanktsioonide valdkonnas ning kas need kujutavad endast õiguslikku alust
selgeks ühenduse volitamiseks neid saavutada. Need volitused on selgelt seotud ja täpsemini allutatud sellele, et akt võetakse
vastu EL lepingu ühist välis- ja julgeolekupoliitikat (ÜVJP) käsitlevate sätete alusel. Üks ÜVJP eesmärkidest EL artikli 11
lõike 1 kolmanda taande kohaselt on „säilitada rahu ja tugevdada rahvusvahelist julgeolekut kooskõlas […] Ühinenud Rahvaste
Organisatsiooni põhikirjaga”.
Järelikult tuleb tunnistada, et majandus- ja finantssurve avaldamine poliitilistel eesmärkidel, eriti Julgeolekunõukogu siduva
otsuse rakendamise käigus, kujutab endast EÜ asutamislepingu selget ja seaduslikku eesmärki, isegi kui see eesmärk on marginaalne,
kaudselt seotud selle lepingu põhieesmärkidega, eelkõige kapitali vaba liikumisega (EÜ artikli 3 lõike 1 punkt c) ja vabal
konkurentsil põhineva süsteemi loomisega (EÜ artikli 3 lõike 1 punkt g), ning on EL lepinguga seotud.
Käesolevas asjas on vaidlustatud määruse õiguslike aluste hulka lisatud EÜ artikkel 308, selleks et laiendada EÜ artiklitega 60
ja 301 antud õiguslikku alust viisil, mis lubaks võtta meetmeid mitte ainult kolmandate riikide, vaid ka riikideväliste üksikisikute
ja üksuste vastu, kes ei ole nende riikide valitsuse või režiimiga tingimata seotud, juhul kui EÜ asutamislepingus ei ole
selleks vajalikke volitusi ette nähtud.
Nii käitudes sai ühendus kohaneda rahvusvahelise praktika selliste arengutega, mis koosnevad nüüdsest „mõistlike sanktsioonide”
kohaldamisest rahvusvahelisele julgeolekule ohtu kujutavate isikute, mitte süütu elanikkonna vastu.
Nõukogu väidab, et tema EÜ artiklile 308 tuginemise tingimused ei erine varasematest tingimustest, milles seda sätet on kasutatud
EÜ asutamislepingu ühe eesmärgi, ühisturu toimimise saavutamiseks, ilma et nimetatud lepingus oleks selleks vajalikke volitusi
ette nähtud. Selles osas viitab ta:
–        sotsiaalpoliitika valdkonna erinevatele direktiividele, millega EÜ asutamislepingu artikli 235 alusel, millele lisandub mõnikord
EÜ asutamislepingu artikkel 100 (nüüd EÜ artikkel 94), on laiendatud EÜ asutamislepingu artiklis 119 ette nähtud meestele
ja naistele võrdse või võrdväärse töö eest võrdse tasu maksmise põhimõtet (EÜ asutamislepingu artiklid 117–120 on asendatud
EÜ artiklitega 136–143) selliselt, et sätestada see võrdse kohtlemise üldpõhimõttena kõikides valdkondades, milles võib esineda
võimalikku diskrimineerimist, ning et see oleks kohaldatav ka füüsilisest isikutest ettevõtjatele, muu hulgas põllumajandussektoris,
ning eelkõige nõukogu 9. veebruari 1976. aasta direktiivile 76/207/EMÜ meeste ja naiste võrdse kohtlemise põhimõtte rakendamise
kohta seoses töö saamise, kutseõppe ja edutamisega ning töötingimustega (EÜT L 39, lk 40; ELT eriväljaanne 05/01, lk 187);
nõukogu 19. detsembri 1978. aasta direktiivile 79/7/EMÜ meeste ja naiste võrdse kohtlemise põhimõtte järkjärgulise rakendamise
kohta sotsiaalkindlustuse valdkonnas (EÜT 1979, L 6, lk 24; ELT eriväljaanne 05/01, lk 215); nõukogu 24. juuli 1986. aasta
direktiivile 86/378/EMÜ meeste ja naiste võrdse kohtlemise põhimõtte rakendamise kohta kutsealastes sotsiaalkindlustusskeemides
(EÜT L 225, lk 40; ELT eriväljaanne 05/01, lk 327) ning nõukogu 11. detsembri 1986. aasta direktiivile 86/613/EMÜ füüsilisest
isikust ettevõtjatena, kaasa arvatud põllumajanduses füüsilisest isikust ettevõtjatena tegutsevate meeste ja naiste võrdse
kohtlemise põhimõtte kohaldamise kohta, ja füüsilisest isikust ettevõtjatena tegutsevate naiste kaitse kohta seoses raseduse
ning sünnitusega (EÜT L 359, lk 56; ELT eriväljaanne 05/01, lk 330);
–        erinevatele aktidele isikute vaba liikumise valdkonnas, millega EÜ asutamislepingu artikli 235 ja EÜ asutamislepingu artikli 51
(muudetuna EÜ artikkel 42) alusel on laiendatud ühenduse piires liikuvate töötajate õigusi füüsilisest isikust ettevõtjate,
nende pereliikmete ja õppurite suhtes ning eelkõige nõukogu 12. mai 1981. aasta määrusele (EMÜ) nr 1390/81, millega laiendatakse
määruse (EMÜ) nr 1408/71 (sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate ja nende pereliikmete
suhtes) kohaldamisala nii, et see hõlmaks füüsilisest isikust ettevõtjaid ja nende pereliikmeid (EÜT L 143, lk 1; ELT eriväljaanne
05/01, lk 222);
–        kõige viimasena vastu võetud nõukogu 2. juuni 1997. aasta määrusele (EÜ) nr 1035/97, millega luuakse Rassismi ja Ksenofoobia
Euroopa Järelevalvekeskus (EÜT L 151, lk 1; ELT eriväljaanne 01/01, lk 416), mis võeti vastu EÜ asutamislepingu artikli 213
(nüüd EÜ artikkel 284) ja EÜ asutamislepingu artikli 235 alusel.
Euroopa Kohus on ise tunnistanud selle praktika õiguspärasust (5. detsembri 1989. aasta otsus kohtuasjas C‑114/88: Delbar,
EKL 1989, lk 4067).
Veelgi enam, ühenduse seadusandja on juba minevikus viidanud sanktsioonide valdkonnas õigusliku alusena EÜ asutamislepingu
artiklile 235. Seoses sellega toob nõukogu välja, et enne EÜ artiklite 301 ja 60 lisamist EÜ asutamislepingusse põhinesid
mitu nõukogu määrust, millega oli kehtestatud majandussanktsioone, EÜ asutamislepingu artiklil 113 (muudetuna EÜ artikkel 133)
(vt näiteks nõukogu 15. märtsi 1982. aasta määrus (EMÜ) nr 596/82 teatud Nõukogude Liidust pärit kaupade impordikorra muutmise
kohta (EÜT L 72, lk 15); nõukogu 16. aprilli 1982. aasta määrus (EMÜ) nr 877/82, millega peatatakse kõikide Argentiinast pärit
kaupade import (EÜT L 102, lk 1), ning nõukogu 27. oktoobri 1986. aasta määrus (EMÜ) nr 3302/86 Lõuna-Aafrika Vabariigist
pärit kulla impordi peatamise kohta (EÜT L 305, lk 11)). Siiski, kui need meetmed väljusid ühise kaubanduspoliitika kohaldamisalast
või kui need puudutasid ühenduses asutatud juriidilisi või füüsilisi isikuid, tuginesid need samuti EÜ asutamislepingu artiklile 235.
Nii oli see eelkõige nõukogu 7. detsembri 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 3541/92, millega keelatakse Iraagi nõuete rahuldamine
seoses lepingute ja tehingutega, mille täitmist on mõjutanud ÜRO Julgeolekunõukogu resolutsioon 661 (1990) ja selle juurde
kuuluvad resolutsioonid, puhul (EÜT L 361, lk 1; ELT eriväljaanne 11/18, lk 222), mille artiklis 2 on sätestatud, et „[k]eelatud
on täita nõuet või astuda mis tahes samme nõude täitmiseks, mille esitaja on: [...] füüsiline või juriidiline isik, kes otse
või kaudselt tegutseb ühe või mitme Iraagis asuva isiku nimel või kasuks”.
Komisjon väidab vastuseks Esimese Astme Kohtu samadele kirjalikele küsimustele, et Julgeolekunõukogu kehtestatud sanktsioonide
rakendamine võib kuuluda täielikult või osaliselt EÜ asutamislepingu kohaldamisalasse kas seoses ühise kaubanduspoliitika
või siseturuga.
Käesolevas asjas väidab komisjon, viidates vaidlustatud määruse neljandale põhjendusele, et asjaomased meetmed olid vajalikud
Julgeolekunõukogu ajaomaste resolutsioonide alusel rakendatud kapitali liikumise piirangute ühetaolise kohaldamise ja tõlgendamise
tagamiseks viisil, mis tagab kapitali vaba liikumise ühenduses ja välistab konkurentsi moonutamise.
Lisaks sellele arvab komisjon, et nii liidusisest kui ka selle välist rahvusvahelise julgeoleku kaitset tuleb lugeda EÜ asutamislepingu
sätete üldise raamistiku poolt ettekirjutatuks. Seoses sellega viitab komisjon ühelt poolt EL artiklitele 3 ja 11 ning teiselt
poolt EÜ asutamislepingu preambulile, milles lepinguosalised kinnitasid „solidaarsust, mis seob Euroopat ja ülemeremaid […]
vastavalt Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja põhimõtetele” ning otsustasid „[…] säilitada ja tugevdada rahu ja vabadust”.
Komisjon tuletab sellest „ühendusele pandud üldise rahu ja julgeoleku tagamise eesmärgi”, millel põhinevad EÜ artiklid 60
ja 301, samal ajal kui need sätted väljendavad spetsiifiliselt ühenduse pädevust sisemise ja välise kapitali liikumise reguleerimisel.
Kuna EÜ asutamislepingu III osa 4. peatüki sätted, mis käsitlevad kapitali liikumist, ei anna ühendusele mingit eripädevust,
on käesolevas asjas täiendava õigusliku alusena tuginetud EÜ artiklile 308, et tagada ühenduse võimalus kehtestada asjaomaseid
piiranguid eelkõige üksikisikute vastu vastavalt nõukogu ühisele seisukohale.
Ühendkuningriik nimetas kohtuistungil vaidlustatud määruse vastuvõtmise aluseks oleva ühenduse eesmärgina Julgeolekunõukogu
poolt liikmesriikidele pandud kapitali liikumise piiranguid käsitlevate kohustuste ühendusesisest ühetaolist kohaldamist.
Ühendkuningriik rõhutab, et siseturu loomine kapitali liikumise valdkonnas on üks EÜ artiklis 3 väljendatud ühenduse eesmärkidest.
Ta leiab, et kõikide kapitali vabale liikumisele turul kehtestatud piirangute ühetaoline kohaldamine on siseturu loomise oluline
aspekt.
Kui Julgeolekunõukogu asjaomaste resolutsioonide rakendamiseks ei oleks seevastu kehtestatud ühenduse tasandil vastuvõetud
meetmeid, oleks see Ühendkuningriigi arvates tekitanud liikmesriikidevahelisi erinevusi vahendite külmutamise kohaldamisel.
Kui liikmesriigid oleks neid resolutsioone eraldi rakendanud, oleksid paratamatult ilmnenud liikmesriikide suhtes kehtivate
kohustuste tõlgendamise erinevused ning see oleks tekitanud erinevusi liikmesriikide vahel kapitali vaba liikumise valdkonnas,
millega oleks kaasnenud vaba konkurentsi moonutamise oht.
Lisaks sellele väidab Ühendkuningriik üksikisikute rahaliste vahendite külmutamisele suunatud meetmete kohta, mille eesmärk
oli katkestada majandussuhted rahvusvaheliste terroristlike organisatsioonidega, mitte kolmandate riikidega, et ei leitud,
et need laiendavad vastavalt eespool punktis 64 esitatud arvamusele 2/94 „ühenduse pädevusvaldkonda väljapoole üldist raamistikku,
mis tuleneb asutamislepingu sätetest”. Kooskõlas asutamislepinguga on ühendusel pädevus võtta meetmeid kapitali liikumise
reguleerimiseks, kehtestades üksikisikute vastu suunatud meetmeid. Järelikult, kuigi üksikisikute kapitali liikumise reguleerimisele
suunatud meetmed, mille eesmärk oli katkestada majandussuhted rahvusvaheliste terroristlike organisatsioonidega, kuuluvad
valdkonda, mille suhtes ei ole institutsioonidele EÜ asutamislepinguga antud erivolitusi, ning kuigi need meetmed peavad tuginema
EÜ artiklile 308, ei leita, et need meetmed väljuvad asutamislepingu üldisest raamistikust.
Ühendkuningriik väidab, et tuginemine käesoleva asja tingimustes EÜ artiklile 308 ei erine selle sätte kasutamisest eelkõige
sotsiaalpoliitika valdkonnas sellistes olukordades, kus see artikkel võimaldas saavutada muid ühenduse eesmärke, kui asutamislepingust
ei tulenenud täpset õiguslikku alust (vt eespool punkt 71).
Hageja vaidlustas kohtuistungil nõukogu pädevuse võtta vastu vaidlustatud määrus EÜ artiklite 60, 301 ja 308 alusel.
Ühelt poolt ei ole EÜ artiklitele 60 ja 301 tuginemine käesolevas asjas lubatud, kuna vaidlustatud määruses on ette nähtud
meetmete kehtestamine üksikisikute, mitte kolmandate riikide vastu.
Teiselt poolt ei ole EÜ artiklile 308 tuginemine samuti lubatud, kuna vaidlustatud määrus ei ole suunatud ühegi ühenduse eesmärgi
saavutamisele, vaid ainult ÜVJP eesmärgi saavutamisele, mis kuulub EL lepingu kohaldamisalasse. Huvitatud isikute rahaliste
vahendite külmutamisel puudub eelkõige tegelik ja tõeline seos „eelkõige konkurentsimoonutuste vältimise” eesmärgiga, mida
on nimetatud vaidlustatud määruse neljandas põhjenduses (Euroopa Kohtu 5. oktoobri 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑376/98:
Saksamaa
v.
parlament ja nõukogu, EKL 2000, lk I‑8419, punktid 84 ja 85).
Seoses sellega väidab hageja täpsemalt, et ühenduse poolt EÜ artikli 308 alusel meetme vastuvõtmiseks ei piisa, et see oleks
suunatud EL lepingu eesmärgi saavutamisele. Nii otsustas Euroopa Kohus eespool punktis 64 viidatud arvamuses 2/94, et see
säte ei luba ühendusel ühineda Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooniga (EIÕK), olgugi et inimõiguste kaitset
on EL lepingus selgelt mainitud. Seega kutsub hageja Esimese Astme Kohut loobuma nõukogu ja komisjoni pakutud EÜ artikli 308
laiendatud tõlgendusest, mille tagajärjeks oleks tema arvates sellele sättele potentsiaalselt piiramatu sisu andmine.

Esimese Astme Kohtu hinnang
Erinevalt määrusest nr 467/2001 on vaidlustatud määruse õiguslikud alused mitte ainult EÜ artiklid 60 ja 301, vaid ka EÜ artikkel 308.
See peegeldab nii arenguid rahvusvahelise olukorras, milles lisanduvad järjestikku sanktsioonid, mida kehtestab Julgeolekunõukogu
ja rakendab ühendus.
Julgeolekunõukogu resolutsioon 1333 (2000), mis on vastu võetud rahvusvahelise terrorismi kõrvaldamisele suunatud tegutsemise
raamistikus, mida peetakse rahvusvahelise rahu ja julgeoleku säilitamise seisukohast hädavajalikuks (vt selle seitsmes volitus),
käsitles eriomaselt Talibani režiimi, mis kontrollis sel ajal olulist osa Afganistani territooriumist ning andis Osama bin
Ladenile ja temaga seotud isikutele varjupaika ja abi.
Nõukogu leidis just selle selgelt kindlaks tehtud seose tõttu kolmanda riigi territooriumi ja valitseva režiimiga, et määruse
nr 467/2001 õiguslikuks aluseks said olla EÜ artiklid 60 ja 301. Selle seisukohaga tuleb nõustuda, kuna miski nende sätete
sõnastuses ei välista üksikisikuid ja organisatsioone vahetult puudutavate piirangute kehtestamisest selles osas, milles nende
meetmete eesmärk on piirata täielikult või osaliselt majandussuhteid ühe või mitme kolmanda riigiga.
Nagu rõhutas õigesti nõukogu, kuulusid määruses nr 467/2001 ette nähtud sanktsioonid meetmete hulka, mida kutsutakse „mõistlikeks
sanktsioonideks” (
smart sanctions
), mida ÜRO hakkas kasutama 90. aastatel. Need sanktsioonid täiendavad riigi vastu suunatud klassikalisi üldise majandusembargo
meetmeid täpsemate ja valivamate meetmetega selliselt, et vähendada asjaomase riigi tsiviilelanikkonna kannatusi, kehtestades
samal ajal tõelisi sanktsioone silmas peetud režiimi ja selle juhtide vastu. Ühenduse institutsioonide praktika on arenenud
samas suunas, kui nõukogu on järjest leidnud, et EÜ artiklid 60 ja 301 lubasid tal kehtestada piiranguid ühte osa kolmanda
riigi territooriumist füüsiliselt kontrollivate üksuste või isikute vastu ning kolmanda riigi valitsusaparaati tegelikult
kontrollivate üksuste ja isikute vastu ning nendega seotud ja neid majanduslikult toetavate isikute ja üksuste vastu.
See tõlgendus, mis ei ole vastuolus EÜ artiklite 60 ja 301 sõnastusega, on põhjendatud nii tõhususe kui ka humanitaarvajadustega.
Julgeolekunõukogu resolutsioon 1390 (2002) on siiski vastu võetud 16. jaanuaril 2002, pärast Talibani režiimi kukutamist,
mis järgnes oktoobris 2001 alanud rahvusvahelise koalitsiooni relvastatud sekkumisele Afganistanis. Järelikult, kuigi see
osutab ikka veel selgelt Talibanile, ei ole see enam suunatud kukutatud Talibani režiimi vastu, vaid pigem vahetult Osama
bin Ladeni, Al-Qaida võrgu ning nendega seotud isikute ja üksuste vastu.
Nõukogu tunnistas kohtuistungil selgelt, et selle resolutsiooni alusel võetavatel sanktsioonidel puudub igasugune seos kolmandate
riikide territooriumi või neis valitseva režiimiga, vähemasti isikute ja üksuste osas, kes ei asunud sel ajal Afganistani
territooriumil, nagu on juba varem välja toodud vaidlustatud määruse vastuvõtmise aluseks oleva komisjoni 6. märtsil 2002
esitatud nõukogu määruse eelnõu (dokument KOM (2002) 117 lõplik) põhjenduste punktis 2.
Kuna sellist seost ei olnud, leidsid nõukogu ja komisjon, et EÜ artiklid 60 ja 301 ei kujuta endast üksi piisavat õiguslikku
alust, mis lubaks vaidlustatud määrust vastu võtta. Nende kaalutlustega tuleb nõustuda.
EÜ artikli 60 lõikes 1 on nimelt sätestatud, et nõukogu võib vastavalt artiklis 301 sätestatud menetlusele võtta „kolmandate
riikide suhtes” asjassepuutuvate kapitali liikumise ja maksetega seotud vajalikke kiireloomulisi meetmeid. EÜ artiklis 301
on selgelt ette nähtud võimalus ühenduse tegutsemiseks selleks, et osaliselt või täielikult katkestada majandussuhted „ühe
või mitme kolmanda riigiga” või neid piirata.
Lisaks sellele ei saa asjaolu tõttu, et neis sätetes on lubatud võtta „mõistlikke sanktsioone” mitte ainult kolmandate riikide,
vaid ka kolmandate riikide juhtide ja nende juhtidega seotud või nende poolt vahetult või kaudselt kontrollitavate isikute
ja üksuste vastu (vt eespool punktid 89–91), leida, et selliseid isikuid ja üksusi võib veel silmas pidada, kui asjaomase
kolmanda riigi valitsevat režiimi enam ei eksisteeri. Nimelt ei ole neis tingimustes nende isikute või üksuste ja kolmanda
riigi vahel enam piisavat seost.
Sellest järeldub, et igal juhul ei kujuta EÜ artiklid 60 ja 301 üksi endast vaidlustatud määruse piisavat õiguslikku alust.
Lisaks sellele leidis nõukogu vastupidi vaidlustatud määruse vastuvõtmise aluseks oleva nõukogu määruse eelnõus esitatud komisjoni
seisukohale (vt eespool punkt 93), et EÜ artikkel 308 üksi ei kujuta endast samuti kohast õiguslikku alust, mis lubaks nimetatud
määrust vastu võtta. Nende kaalutlustega tuleb samuti nõustuda.
Seoses sellega tuleb meelde tuletada, et kohtupraktika kohaselt (Euroopa Kohtu 26. märtsi 1987. aasta otsus kohtuasjas 45/86:
komisjon
v.
nõukogu, EKL 1987, lk 1493, punkt 13) järeldub EÜ artikli 308 enda sätetest, et tuginemine sellele artiklile kui akti õiguslikule
alusele on põhjendatud vaid siis, kui üheski teises asutamislepingu sättes ei ole ühenduse institutsioonidele antud vajalikke
volitusi selle akti vastuvõtmiseks. Sellises olukorras lubab EÜ artikkel 308 institutsioonidel tegutseda ühenduse mingi eesmärgi
saavutamise nimel, olenemata sellest, et ükski säte ei anna neile selleks vajalikku volitust.
Mis puutub EÜ artikli 308 kohaldatavuse esimesse tingimusse, siis on kindel, et üheski EÜ asutamislepingu sättes ei ole ette
nähtud selliste meetmete võtmist, mis on ette nähtud vaidlustatud määruses, mille eesmärk on rahvusvahelise terrorismi vastu
võitlemine ning täpsemalt selliste majandus- ja finantssanktsioonide, nagu rahaliste vahendite külmutamine, kehtestamine isikute
ja üksuste vastu, keda kahtlustatakse selle rahastamisele kaasaaitamises, tuvastamata nende igasuguse seotuse kolmanda riigi
territooriumi või valitseva režiimiga. See esimene tingimus on käesolevas asjas järelikult täidetud.
Mis puutub EÜ artikli 308 kohaldatavuse teise tingimusse, siis peab rahvusvahelise terrorismi vastane võitlus ning täpsemalt,
majandus- ja finantssanktsioonide kehtestamine isikute ja üksuste vastu, keda kahtlustatakse selle rahastamisele kaasaaitamises,
selleks et see tingimus oleks käesolevas asjas täidetud, olema eespool punktis 99 viidatud kohtupraktika kohaselt seostatav
mõne ühendusele asutamislepinguga antud eesmärgiga.
Käesoleval juhul on vaidlustatud määruse preambul selles küsimuses eriti napisõnaline. Lisaks on nõukogu selle määruse neljandas
põhjenduses kinnitanud, et resolutsiooni 1390 (2002) ja ühise seisukoha 2002/402 alusel vastu võetud meetmed kuuluvad „asutamislepingu
reguleerimisalasse” ning et ühenduse õigusakte on vaja vastu võtta „eelkõige konkurentsimoonutuste vältimise eesmärgil”.
Põhimõttelise arvamuse kohta, mille kohaselt asjaomased meetmed kuuluvad „asutamislepingu reguleerimisalasse”, tuleb esialgu
leida vastupidi, et asjaomane meede ei tundu edendavat ühtegi EÜ artiklites 2 ja 3 nimetatud eesmärki.
Eelkõige, erinevalt määruses nr 3541/92 ette nähtud meetmetest teatud ühenduse füüsiliste või juriidiliste isikute vastu,
millele nõukogu oma väite toetuseks tugineb (vt eespool punkt 73), ei saanud vaidlustatud määrusega ette nähtud meetmed põhineda
ühise kaubanduspoliitika kehtestamise eesmärgil (EÜ artikli 3 lõike 1 punkt b), millega seoses kohus on otsustanud, et ühendus
on EÜ artikli 133 alusel pädev vastu võtma majandusembargo meetmeid, kuna käesolev asi ei käsitle ühenduse kaubandussidemed
kolmandate riikidega.
Mis puutub eesmärki luua süsteem, mis tagab, et konkurentsi siseturul ei kahjustata (EÜ artikli 3 lõige 1 punkt g), siis konkurentsi
kahjustamise oht, mille vältimine oli vaidlustatud määruse preambuli kohaselt selle määruse esemeks, ei ole usutav.
EÜ asutamislepingu konkurentsireeglid on kohaldatavad ettevõtjatele ja liikmesriikidele, kui need rikuvad ettevõtjate konkurentsialast
võrdsust (EÜ artikli 87 osas vt Euroopa Kohtu 2. juuli 1974. aasta otsus kohtuasjas 173/73: Itaalia
v.
komisjon, EKL 1974, lk 709, punkt 26, ning EÜ artikli 81 osas Euroopa Kohtu 12. juuli 1984. aasta otsus kohtuasjas 170/83:
Hydrotherm, EKL 1984, lk 2999, punkt 11).
Käesolevas asjas ei ole ühelt poolt väidetud, et vaidlustatud määrusega silmas peetud üksikisikud või üksused oleks ettevõtjad
EÜ asutamislepingu konkurentsireeglite tähenduses.
Teiselt poolt ei ole kuidagi selgitatud, kuidas Julgeolekunõukogu resolutsiooniga 1390 (2002) teatud isikute ja üksuste suhtes
kehtestatud eripiirangute rakendamine ühenduse või selle liikmesriikide tasandil võiks mõjutada ettevõtjatevahelist konkurentsi.
Seos EÜ artikli 3 lõike 1 punktis g silmas peetud eesmärgi ning eesmärgi vahel rajada siseturg, mida iseloomustab kaupade,
isikute, teenuste ja kapitali vaba liikumise takistuste kõrvaldamine liikmesriikide vahel (EÜ artikli 3 lõike 1 punkt c),
mille on välja toonud nii komisjon oma kirjalikes vastustes Esimese Astme Kohtu küsimustele kui ka Ühendkuningriik kohtuistungil,
ei sea kahtluse alla eespool esitatud järeldusi (vt eelkõige eespool punktid 75 ja 78–80).
Seoses sellega tuleb välja tuua, et ühendusel puudub igasugune eripädevus piirangute kehtestamiseks kapitali liikumisele ja
maksetele. EÜ artikkel 58 lubab aga liikmesriikidel võtta sellise tagajärjega meetmeid, kui need on selles artiklis ette nähtud
eesmärkide saavutamise seisukohast, eelkõige avaliku korra ja poliitilise julgeolekuga seotud eesmärkidel, põhjendatud (vt
analoogselt EÜ artikliga 30 Euroopa Kohtu 4. oktoobri 1991. aasta otsus kohtuasjas C‑367/89: Richardt, EKL 1991, lk I‑4621,
punkt 19 ja viidatud kohtupraktika). Kuna avaliku julgeoleku mõiste hõlmab nii riigi sisemist kui ka välist julgeolekut, on
liikmesriikidel seega EÜ artikli 58 lõike 1 punkti b alusel põhimõtteliselt õigus võtta vaidlustatud määruses ette nähtud
meetmetele sarnaseid meetmeid. Need meetmed on EÜ asutamislepinguga kehtestatud kapitali ja maksete vaba liikumise ning vaba
konkurentsi korraga kooskõlas tingimusel, et need vastavad EÜ artikli 58 lõikele 3 ning piirduvad ettenähtud eesmärgi saavutamiseks
vajalikuga.
Tuleb lisada, et kui määruse EÜ artiklist 308, koostoimes EÜ artikli 3 lõike 1 punktidega c ja g koosneva õigusliku aluse
valiku põhjendamiseks piisaks siseriiklike õigusnormide erinevuste ning kapitali vaba liikumise takistamise või sellest tuleneda
võiva konkurentsi moonutamise ohu tunnistamisest, jääks õigusnormide lähendamist käsitlevad EÜ asutamislepingu VI osa 3. peatüki
sätted mõjuta ning kohtulik kontroll õigusliku aluse valiku üle võiks osutuda samuti ebatõhusaks. Ühenduse kohus ei saaks
siis teostada oma EÜ artiklist 220 tulenevat pädevust tagada asutamislepingu tõlgendamise ja kohaldamise õiguspärasust (vt
selle kohta seoses EÜ asutamislepingu artikliga 100 A, muudetuna EÜ artikkel 95, eespool punktis 85 viidatud kohtuotsus Saksamaa
v.
parlament ja nõukogu, punktid 84, 85 ja 106−108 ning viidatud kohtupraktika).
Igal juhul ei võimalda Esimese Astme Kohtule esitatud tõendid leida, et vaidlustatud määrus aitaks tõhusalt vältida kapitali
vaba liikumise takistamise ja olulisi konkurentsi kahjustamise ohte.
Esimese Astme Kohus leiab eelkõige, et vastupidi komisjoni ja Ühendkuningriigi väidetele ei või Julgeolekunõukogu asjaomaste
resolutsioonide rakendamine mitte ühenduse, vaid liikmesriikide poolt viia liikmesriikidevaheliste tõenäoliste ja tõsiste
erinevusteni rahaliste vahendite külmutamise kohaldamisel. Ühelt poolt sisaldavad need resolutsioonid tõepoolest selgeid,
täpseid ja detailseid definitsioone ja ettekirjutusi, mis ei jäta praktiliselt ruumi tõlgendamiseks. Teiselt poolt ei tundu,
et neis resolutsioonides ettenähtud rakendusmeetmete tähtsuse tõttu tuleks karta sellise ohu teket.
Neil tingimustel ei saa käesolevas asjas käsitletud meetmed tugineda EÜ artikli 3 lõike 1 punktide c ja g eesmärkidele.
Lisaks sellele ei ole nõukogu esitatud erinevad näited täiendava õigusliku alusena EÜ artiklile 308 tuginemise kohta (vt eespool
punktid 71 ja 73) käesolevas asjas asjakohased. Ühelt poolt ei tulene neist näidetest tegelikult, et EÜ artikli 308 kohaldamise
tingimused, eelkõige ühenduse eesmärgi saavutamisele suunatud tingimused, ei olnud asjaomastes kohtuasjades täidetud. Teiselt
poolt, nende näidete asjaomaseid õigusakte ei ole seoses sellega Euroopa Kohtus, eelkõige eespool punktis 72 viidatud kohtuotsuse
Delbar aluseks olevas asjas kunagi vaidlustatud. Igal juhul, väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei või nõukogu tavaline
praktika viia asutamislepingu normidest kõrvalekaldumiseni ega saa järelikult kehtestada pretsedenti, mis seoks ühenduse institutsioone
asjakohase õigusliku aluse valiku seisukohast (Euroopa Kohtu 23. veebruari 1988. aasta otsus kohtuasjas 68/86: Ühendkuningriik
v.
nõukogu, EKL 1988, lk 855, punkt 24, ja 15. novembri 1994. aasta arvamus 1/94, EKL 1994, lk I‑5267, punkt 52).
Eespool esitatud põhjendustest tuleneb, et rahvusvahelise terrorismi vastast võitlust ja täpsemini majandus- ja finantssanktsioonide,
nagu rahaliste vahendite külmutamine, kehtestamist üksikisikute ja üksuste vastu, keda kahtlustatakse selle rahastamisele
kaasaaitamises, ei saa siduda ühegi ühenduse EÜ artiklites 2 ja 3 selgelt sätestatud eesmärgiga.
Komisjon tugines oma kirjalikus vastuses Esimese Astme Kohtu küsimustele lisaks EÜ artiklites 2 ja 3 selgelt väljendatud eesmärkide
samuti üldisemale ühenduse eesmärgile, mis põhjendaks tuginemist käesolevas asjas õigusliku alusena EÜ artiklile 308. Nii
tuletab komisjon EÜ asutamislepingu preambulist „ühendusele kehtestatud üldise eesmärgi kaitsta [rahvusvahelist] rahu ja julgeolekut”
(vt eespool punkt 76). See väide ei ole vastuvõetav.
Vastupidi komisjoni väitele ei nähtu tegelikult EÜ asutamislepingu preambulist kuidagi, et see edendab laiemat rahvusvahelise
rahu ja julgeoleku tagamise eesmärki. Kuigi nimetatud lepingu esmaseks eesmärgiks on vaieldamatult Euroopa rahvaste vaheliste
mineviku vastuolude kõrvaldamine, rajades nende vahel „üha tihedama […] liidu[…]”, ei ole seoses sellega kusagil viidatud
ühise välis- ja julgeolekupoliitika elluviimisele. See kuulub eriomaselt EL lepingu eesmärkide hulka, mille eesmärgiks on,
nagu on rõhutatud selle preambulis, märkida „uut etappi Euroopa integratsiooniprotsessis, mida alustati Euroopa ühenduste
asutamisega”.
Kuigi võib küll väita, et see liidu eesmärk peab kajastuma ühenduse tegevuses selle enda pädevuse valdkondades, nagu ühine
majanduspoliitika, ei piisa sellest seevastu EÜ artikli 308 alusel vastu võetud meetmete põhjendamiseks, eriti valdkondades,
kus ühenduse volitused on marginaalsed ja asutamislepingus ammendavalt loetletud.
Lõpuks tundub, et EÜ artiklit 308 ei saa tõlgendada selliselt, et see volitab üldiselt institutsioone tuginema sellele sättele
EL lepingu mõne eesmärgi saavutamiseks. Eelkõige leiab Esimese Astme Kohus, et liidu ja ühenduse kooseksisteerimine seotud,
kuid eraldiseisvate õiguskordadena ning sammaste ülesehitus, nagu seda soovisid käesoleval ajal kehtivate lepingute autorid,
ei lubanud ei institutsioonidel ega liikmesriikidel liidu mõne eesmärgi saavutamiseks vajaliku ühenduse pädevuse puudumisel
tugineda EÜ artikli 308 „paindlikkuse klauslile”. Teistsugune otsus tähendaks lõpuks seda, et seda sätet võiks kohaldada ÜVJP
ning politseikoostöö ja õigusalase koostöö kohta kriminaalasjades meetmetele selliselt, et ühendus saaks alati tegutseda oma
poliitika eesmärkide saavutamise nimel. Selline tagajärg jätaks mitmed EL lepingu sätted ilma nende kohaldamisalast ega oleks
kooskõlas ÜVJP (ühised strateegiad, ühisaktsioonid, ühised seisukohad) ning politseikoostöö ja õigusalase koostöö kriminaalasjades
(ühised strateegiad, ühisaktsioonid, ühised seisukohad) enda instrumentide kehtestamisega.
Seega tuleb järeldada, et nii nagu EÜ artiklid 60 ja 301 omaette, ei kujuta EÜ artikkel 308 üksi vaidlustatud määruse põhjendamiseks
piisavat õiguslikku alust.
Nõukogu väidab siiski nii vaidlustatud määruse põhjendustes kui ka oma kirjalikus vastuses Esimese Astme Kohtu küsimustele,
et EÜ artikkel 308, mida on kasutatud koos EÜ artiklitega 60 ja 301, annab talle pädevuse ühenduse määruse vastuvõtmiseks,
mis on suunatud liidu ja liikmesriikide poolt ÜVJP alusel ettevõetud rahvusvahelise terrorismi rahastamise vastu võitlemisele
ning millega kehtestatakse sel eesmärgil majandus- ja finantssanktsioone üksikisikute vastu, ilma et nende seos kolmanda riigi
territooriumi või selle juhiga oleks mingilgi viisil kindlaks tehtud. Need kaalutlused tuleb heaks kiita.
Selles kontekstis tuleb nimelt arvestada Maastrichti muudatustega loodud seosega EÜ artiklite 60 ja 301 alusel kehtestatud
majandussanktsioonidega seotud ühenduse tegevuse ja välissuhete parandamisega seotud EL lepingu eesmärkide vahel.
Tegelikult tuleb tõdeda, et EÜ artiklid 60 ja 301 on EÜ asutamislepingu täiesti erilised sätted, kuna neis on selgelt ette
nähtud, et ühenduse tegutsemine võib osutuda vajalikuks mitte mõne EÜ asutamislepingus sätestatud ühenduse eesmärgi, vaid
ühe liidule EL artikliga 2 eriomaselt antud eesmärgi, s.o ühise välis- ja julgeolekupoliitika elluviimise, saavutamiseks.
Ühenduse tegutsemine EÜ artiklite 60 ja 301 raamistikus on järelikult kooskõlas liidu tegevusega, mis on ellu viidud ühenduse
samba alusel pärast nõukogu ühise seisukoha vastuvõtmist või ÜVJP ühismeetme alusel.
Seoses sellega tuleb esile tuua, et EL artiklis 3 on sätestatud, et liidul on ühtne institutsiooniline raamistik, mis tagab
tema eesmärkide saavutamiseks ettevõetava tegevuse järjepidevuse ja jätkuvuse, austades ja arendades ühtlasi
acquis communautaire
’i. Eelkõige tagab liit oma välistegevuse kui terviku järjepidevuse liidu välissuhete, julgeoleku-, majandus- ja arengupoliitika
raames. Nõukogu ja komisjon vastutavad nimetatud järjepidevuse tagamise eest ja teevad sel eesmärgil koostööd. Nad tagavad
asjaomase poliitika elluviimise vastavalt oma volitustele.
Nii nagu kõik EÜ asutamiselepingus ette nähtud volitused võivad osutuda ebapiisavaks, et lubada institutsioonidel tegutseda
ühisturu toimimiseks ühenduse mõne eesmärgi saavutamise nimel, nii võivad ka EÜ artiklites 60 ja 301 ette nähtud majandus-
ja finantssanktsioonide kehtestamise volitused, s.o majandussuhete katkestamine või piiramine ühe või mitme kolmanda riigiga,
eelkõige seoses kapitali liikumise ja maksetega, osutuda ebapiisavaks, et lubada institutsioonidel saavutada EL lepingust
tulenevat ÜVJP eesmärki, mida silmas pidades need sätted on EÜ asutamislepingusse lisatud.
Järelikult tuleb tunnistada, et tuginemine täiendava õigusliku alusena EÜ artiklile 308 EÜ artiklites 60 ja 301 ette nähtud
erilises kontekstis on põhjendatud EL artiklis 3 väljendatud järjepidevuse vajaduse nimel, kuna nende sätetega ei ole ühenduse
institutsioonidele antud majandus- ja finantssanktsioonide alal vajalikku volitust, et tegutseda liidu ja liikmesriikide poolt
ÜVJP alusel edendatava eesmärgi saavutamise nimel.
Nii võib olla võimalik, et ÜVJP alusel vastu võetud ühine seisukoht või ühismeede nõuab ühenduselt majandus- ja finantssanktsioone,
mis lähevad kaugemale EÜ artiklites 60 ja 301 selgelt ettenähtust, s.o majandussuhete katkestamisest ühe või mitme kolmanda
riigiga või nende piiramisest, eelkõige seoses kapitali liikumise ja maksetega.
Sellisel juhul lubab tuginemine õigusliku alusena korraga EÜ artiklitele 60, 301 ja 308 saavutada seoses majandus- ja finantssanktsioonidega
liidu ja selle liikmesriikide ÜVJP raamistikus edendatavat eesmärki, mida väljendatakse ühises seisukohas või ühismeetmes,
hoolimata ühenduse selgete volituste puudumisest majandus- ja finantssanktsioonide kehtestamise alal üksikisikute või üksuste
vastu, kellel ei ole piisavat seost teatud kolmanda riigiga.
Käesoleval juhul kuulub rahvusvahelise terrorismi ja selle rahastamise vastane võitlus kahtlemata EL artiklis 11 määratletud
liidu ÜVJP eesmärkide hulka, isegi kui see ei ole suunatud spetsiifiliselt kolmandate riikide või nende juhtide vastu.
Lisaks sellele on kindel, et ühine seisukoht 2002/402/ÜVJP on selle võitluse raames vastu võetud nõukogus ühehäälselt ning
et selles on ette nähtud majandus- ja finantssanktsioonide kehtestamine ühenduse poolt üksikisikute vastu, keda kahtlustatakse
rahvusvahelise terrorismi rahastamises, ilma et neil oleks mingit seost mõne kolmanda riigi territooriumi või valitseva režiimiga.
Selles kontekstis on tuginemine EÜ artiklile 308 ühendusele EÜ artiklitega 60 ja 301 antud majandus- ja finantssanktsioonide
alaste volituste täiendamiseks põhjendatud sellega, et tänapäeval ei saa enam rahvusvahelist rahu ja julgeolekut ähvardavaks
ohuks pidada ainult riike. Nagu rahvusvahelist üldsust, ei saa ka liitu ja selle ühenduse sammast takistada neile ohtudele
vastamast majandus- ja finantssanktsioonide kehtestamise kaudu mitte ainult kolmandate riikide, vaid ka seotud isikute, rühmituste,
ettevõtjate või üksuste vastu, kes edendavad rahvusvahelist terroristlikku tegevust või rikuvad muul viisil rahvusvahelist
rahu ja julgeolekut.
Seega tundub, et käesolevas asjas täiendava õigusliku alusena EÜ artiklile 308 tuginedes ei ole nõukogu laiendanud ühenduse
pädevusvaldkonda väljapoole asutamislepingu sätetest, eelkõige ühenduse eesmärke ja tegevusi määratlevatest sätetest tulenevat
üldist raamistikku.
Institutsioonid ja Ühendkuningriik väidavad järelikult õigesti, et nõukogul oli EÜ artiklite 60, 301 ja 308 alusel nende koosmõjus
pädevus võtta vastu vaidlustatud määrus, millega rakendatakse ühises seisukohas 2002/402/ÜVJP ette nähtud majandus- ja finantssanktsioone
ühenduses.
3.
Kolm väidet, mis tuginevad hageja põhiõiguste rikkumisele

Poolte argumendid
Oma argumentide faktilisi asjaolusid käsitlevas osas kinnitab hageja, et ta on Saudi-Araabia kodakondsusega ärimees ja et
tal on Euroopa Liidus olulised finantshuvid. Alates määruse nr 2062/2001 ja hiljem vaidlustatud määruse kehtima hakkamisest
külmutati tema rahalised vahendid ja vara Euroopa Liidus ja ta ei saanud oma äriasju korraldada. Tema lisamine vaidlustatud
määruse I lisa loetelusse kahjustas lisaks sellele tema isiklikku ja ametialast mainet. Hageja väidab, et ta on olulise õigusliku
vea ohver ja kinnitab, et ta ei ole olnud kunagi seotud terroristliku tegevusega ega ole mingil viisil taolist tegevust toetanud,
kas seoses Osama bin Ladeni ja Al‑Qaida’ga või muude asjaoludega.
Hageja lisab, et tema suhtes on kehtestatud ka siseriiklikke meetmeid, külmutades tema rahalised vahendid Ühendkuningriigis,
Ameerika Ühendriikides ja Šveitsis, ning mille kõigi õiguspärasust ta on kohtus vaidlustanud. Eelkõige on ta esitanud tühistamishagi
(
judicial review
) Ühendkuningriigi rahandusministri poolt tema rahaliste vahendite külmutamiseks vastu võetud meetme vastu. Selle menetluse
käigus peetud esialgsel kohtuistungil otsustas kõnealuse kohtuasja kohtunik, et selle meetme seadusvastasusele tuginev väide
ei ole siseriiklikus õiguses ilmselgelt põhjendamatu. Siiski väitis Ühendkuningriigi valitsus, et ühenduse õiguse otsekohaldatavuse
tõttu on hageja siseriiklikul tasandil algatatud menetlus asjakohatu, kui seda asja ei otsustata tema kasuks ka vaidlustatud
määruse osas. Hageja leiab lisaks sellele, et informatsioon, mille alusel ta kanti sanktsioonide komitee loetelusse, on sama
informatsioon, mille esitas Ühendkuningriik eespool nimetatud siseriiklikus kohtumenetluses.
Oma argumentide õiguslikke aluseid käsitlevas osas rõhutab hageja esmalt, et kohtupraktika kohaselt (Euroopa Kohtu 14. mai
1974. aasta otsus kohtuasjas 4/73: Nold
v.
komisjon, EKL 1974, lk 491, punkt 13) on liikmesriikide konstitutsioonides tunnustatud ja tagatud põhiõigused ning eelkõige
EIÕK-s sätestatud põhiõigused ühenduse õiguskorra lahutamatu osa.
Seejärel viitab ta oma nõuete toetuseks kolmele tühistamisalusele, mis tuginevad esiteks õiguse olla ära kuulatud rikkumisele,
teiseks omandiõiguse kaitse ja proportsionaalsuse põhimõtte rikkumisele ja kolmandaks tõhusa kohtuliku kontrolli õiguse rikkumisele.
Hageja väidete kohaselt ei anna Julgeolekunõukogu resolutsioonid, millele nõukogu ja komisjon tuginevad, neile institutsioonidele
volitusi tema põhiõiguste piiramiseks, ilma et selliseid piiranguid oleks Esimese Astme Kohtus põhjendatud vajalike tõendite
esitamise kaudu. Ühinenud Rahvaste Organisatsioonist iseseisva õigusliku korrana, millel on oma õigusnormid, peab Euroopa
Liit põhjendama oma võetavaid meetmeid, viidates omaenda pädevusele ja kohustustele üksikisikute suhtes, kellele see õiguskord
on kohaldatav.
Hageja tunnistab täpsemalt õiguse olla ära kuulatud väidetava rikkumise koha pealt, et tema omandi külmutamise esialgse otsuse
eripära tõttu ei pidanud selle rakendamisest eelnevalt teatama.
Ta tugineb siiski õigusele olla nõukogu ja komisjoni poolt ära kuulatud selleks, et teda kustutada isikute ja üksuste loetelust,
kellele kohaldatakse sanktsioone, kooskõlas ühenduse õiguse üldpõhimõttega, mille kohaselt ametiasutuste otsuste adressaatidele,
kelle huvisid need otsused oluliselt mõjutavad, tuleb anda võimalus oma seisukoha esitamiseks (Euroopa Kohtu 23. oktoobri
1974. aasta otsus kohtuasjas 17/74: Transocean Marine Paint
v.
komisjon, EKL 1974, lk 1063, punkt 15). Hageja tuletab meelde, et kaitseõiguse tagamine, mis on üldise iseloomuga põhimõte,
tuleb tagada kõikides menetlustes, mis võivad huvitatud isikut mõjutada ja tekitada talle ebasoodsaid tagajärgi (Euroopa Kohtu
17. oktoobri 1989. aasta otsus kohtuasjas 85/87: Dow Benelux
v.
komisjon, EKL 1989, lk 3137, ning 27. juuni 1991. aasta otsus kohtuasjas C‑49/88: Al‑Jubail Fertilizer ja Saudi Arabian Fertilizer
v.
nõukogu, EKL 1991, lk I‑3187).
Käesolevas asjas rikkus vaidlustatud määrus selgelt neid aluspõhimõtteid selles osas, milles see lubab nõukogul külmutada
hageja rahalised vahendid määratlemata ajaks, andmata talle mingit võimalust olla ära kuulatud tema vastu esitatud väidetavate
faktide, tingimuste ja tõendite tõelevastavuse ja asjakohasuse osas.
Hageja toob täpsemalt tema EIÕK 1. lisaprotokollis tagatud omandiõiguse kaitse põhimõtte rikkumise kohta ning ühenduse õiguse
üldpõhimõtete rikkumise kohta, samuti proportsionaalsuse põhimõtte väidetava rikkumise kohta välja, et vaidlustatud määruses
on lubatud tema rahaliste vahendite külmutamine ainult sellel alusel, et tema nimi on lisatud sanktsioonide komitee koostatud
loetelusse, ilma et ühenduse institutsioonid saaks kasutada vähimatki kaalutlusõigust kättesaadavate tõendite ja sellist meedet
põhjendada võivate kaalutluste osas ning ilma et asjaomaseid huvisid oleks kaalutud.
Hageja rõhutab oma repliigis, et institutsioonid ei ole ka nende endi väidete kohaselt huvisid kaalunud ega tema vastu esitatud
tõendeid kontrollinud. Lisaks ei ole nad Esimese Astme Kohtule esitanud ühtegi tema vastu esitatud tõendit, mis võiks selgitada,
kas sellise kaalumise järel oleks hageja vara külmutamine olnud põhjendatud. Neil asjaoludel puudus Esimese Astme Kohtul igasugune
võimalus otsustada, kas hageja omandi vastu kehtestatud ülikarmid meetmed on vaidlustatud määrusega põhjendatud.
Täpsemalt tõhusa kohtuliku kontrolli õiguse väidetava rikkumise kohta tuletab hageja meelde, et 15. mai 1986. aasta otsuses
kohtuasjas 222/84: Johnston (EKL 1986, lk 1651, punkt 18) tunnistas Euroopa Kohus, et see õigus kujutab endast ühenduse õiguse
üldpõhimõtet.
Käesolevas asjas ei ole vaidlustatud määruses ette nähtud mingit võimalust taoliseks kontrolliks, nimelt hageja vastu esitatud
tõendite kontrolliks, mis rikub seda üldpõhimõtet.
Hageja lisab, et kui esineks sellise kontrolli võimalus, saaks ta tõendada, et tema vastu kehtestatud meetmed on põhjendamata.
Repliigina nõukogu argumendile, mille kohaselt kehtestati tema suhtes tavalisi haldusmeetmeid, mitte mingeid kriminaalsanktsioone
või vara konfiskeerimist, millele võib tema suhtes kehtida EIÕK artikli 6 kaitse, rõhutab hageja, et temale esitati süüdistus
kõige tõsisemas kriminaalkuriteo vormis, s.o terroristlikus organisatsioonis osalemises, mis vastutab 11. septembri 2001. aasta
rünnakute eest, et tema maine on hävitatud ning et tema vara on piiramatuks ajaks ja piiramatus koguses külmutatud, seda kõike
asjaoludel, kus nõukogu ei ole esiteks kontrollinud tema vastu esitatud tõendeid; teiseks ei ole nõukogu nõus andma talle
võimalust vaidlustada tema vara külmutamist ega saa seda teha ning kolmandaks väidab nõukogu, et Esimese Astme Kohus ei saa
võtta meetmeid kontrollimaks, kas tema vahendite külmutamise otsus oli õige.
Hageja arvates ei saa ühenduse institutsioonid loobuda oma kohustusest austada tema põhiõigusi, varjudes Julgeolekunõukogu
tehtud otsuste taha, seda enam, et nendes otsustes endis ei ole kaitseõigus tagatud. Kuna tegemist on ühenduse määrusega,
väidab hageja, et tal on õigus kohtulikule kontrollile ühenduse raamistikus. Nõukogu esitatud asjaolu, et tal puudub selles
küsimuses igasugune kaalutlusõigus ning ta on kohustatud tegutsema ÜRO ettekirjutuste kohaselt, osutab nimelt vaidlustatud
määruse vigasusele.
Hageja lisab oma repliigis, et ta on püüdnud võtta sanktsioonide komiteega vahetult kontakti, et tema nimi kustutataks asjaomasest
loetelust. Talle vastati, et üksikisikute esitatud seisukohti ei võeta arvesse ning et siseriiklikul tasandil kehtestatud
sanktsioone puudutavad kaebused tuleb esitada pädevale kohtule. Seejärel palus ta Saudi Araabia välisministeeriumil teda aidata
ning kaitsta tema õigusi sanktsioonide komitees. Peale selle üritas hageja Ameerika Ühendriikides oma huvisid kaitsta Office
of Foreign Assets Control’is (OFAC). Institutsioonid ei saa järelikult temale ette heita, et ta ei ole kasutanud kõiki mõeldavaid
võimalusi, et tema vahendid vabastataks.
Lõpuks, argument, mille kohaselt hageja sai alustada käesolevat menetlust, ei pea paika, kui Esimese Astme Kohus ei saa hagi
põhjendatust kontrollida. Et vastata tõhusa kohtuliku kontrolli nõuetele, peab Esimese Astme Kohus kas kontrollima temale
esitatud tõendite põhjendatust või tühistama vaidlustatud määruse, põhjendusel, et sellel puudub taoliseks kontrolliks õiguslik
alus.
Esimese võimalusena väidavad nõukogu ja komisjon, kes viitavad eelkõige Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja artikli 24
lõikele 1, artiklitele 25 ja 41, artikli 48 lõikele 2 ning artiklile 103, esiteks, et ÜRO liikmete eeskujul peab ühendus kooskõlas
rahvusvahelise õigusega rakendama oma pädevuse valdkonnas Julgeolekunõukogu resolutsioone, eelkõige neid, mis on vastu võetud
Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja VII peatüki alusel; teiseks, et ühenduse institutsioonide pädevus selles valdkonnas
on piiratud ning et neil institutsioonidel puudub igasugune iseseisev kaalutlusõigus ja igasugune hindamise ruum; kolmandaks,
et nad ei saa seetõttu ei neid resolutsioone muuta ega kehtestada mehhanisme, mis võivad viia nende sisu muutmiseni, ning
neljandaks, et kõik muud rahvusvahelised kokkulepped või siseriikliku õiguse normid, mis takistavad selle rakendamist, tuleb
tühistada.
Seoses sellega toovad nõukogu ja komisjon välja, et vaidlustatud määrusega võetakse ühenduse õigusesse üle Julgeolekunõukogu
resolutsioonid 1267 (1999), 1333 (2000) ja 1390 (2002), mis võeti vastu kooskõlas Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja
VII peatükiga, esiteks Afganistani rühmituse Taliban režiimi vastu ning seejärel vastuseks terroristide tegevusele, mis oli
seotud 11. septembri 2001. aasta New York City ja Washington D.C. (Ameerika Ühendriigid) rünnakutega. Täpsemini, pärast seda
kui hageja nimi lisati 17. oktoobril 2001 sanktsioonide komitee koostatud loetelusse, muudeti määrusega nr 2062/2001 isikute
loetelu, kelle rahalised vahendid külmutati nende sidemete tõttu Talibani, Osama bin Ladeni ja Al-Qaida võrguga, hageja nime
lisamiseks kooskõlas määruse nr 467/2001 artikliga 10 sellesse loetelusse.
Ühenduse institutsioonide eesmärgiks oli niisiis ühenduse liikmesriikidele Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja artikli 25
alusel pandud kohustuste täitmine Julgeolekunõukogu või sanktsioonide komitee poolt kohaldatava menetluse kohaselt koostatud
üksikisikute või üksuste loetelu ühenduse õiguskorda automaatselt ülevõtmise kaudu.
Seoses sellega rõhutavad nõukogu ja komisjon, et ühenduse liikmesriigid on Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni liikmena omaks
võtnud kohustuse rakendada reservatsioonideta nende nimel Julgeolekunõukogu rahvusvahelise rahu ja julgeoleku säilitamise
ülimuslikul eesmärgil otsused (vt Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja artikli 24 lõige 1 ja artikkel 25). ÜRO liikmete
Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja VII peatükist tulenevad kohustused on ülimuslikud kõikide teiste rahvusvaheliste
kohustuste suhtes, mis võivad olla neile kohaldatavad. Põhikirja artikkel 103 lubab nii jätta Julgeolekunõukogu resolutsioonide
kohaldamist silmas pidades tähelepanuta kõik muud rahvusvahelisest kohtupraktikast tulenevad või rahvusvahelise tavaõiguse
sätted, kehtestades nii isegi „õiguspärasuse tagajärje”.
Institutsioonide arvates ei saa siseriiklik õigus samuti takistada Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja alusel vastuvõetud
meetmete rakendamist. Kui mõni ÜRO liige saaks muuta Julgeolekunõukogu resolutsioonide sisu, ei oleks need ühetaoliselt kohaldatavad,
mis on nende tõhususe tagamise seisukohast hädavajalik.
Kuigi ühendus ise ei ole ÜRO liige, on tal kohustus tegutseda oma pädevuse valdkonnas selliselt, et tema liikmesriikide Ühinenud
Rahvaste Organisatsiooni liikmelisusest tulenevad kohustused oleks täidetud. Seoses sellega toob komisjon välja, et ühenduse
pädevusi tuleb kasutada rahvusvahelist õigust austades (Euroopa Kohtu 24. novembri 1992. aasta otsus kohtuasjas C‑286/90:
Poulsen ja Diva Navigation, EKL 1992, lk I‑6019, punkt 9, ning 16. juuni 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑162/96: Racke, EKL 1998,
lk I‑3655, punkt 45). Nõukogu ja komisjon viitavad samuti Esimese Astme Kohtu 28. aprilli 1998. aasta otsusele kohtuasjas
T‑184/95: Dorsch Consult
v.
nõukogu ja komisjon (EKL 1998, lk II‑667). Kuigi see otsus puudutab kaubandusembargo kehtestamist, s.o EÜ artikli 133 alusel
ühenduse ainupädevusse kuuluva ühise kaubanduspoliitika meedet, arvavad nõukogu ja komisjon, et selles esitatud põhimõte kehtib
samuti kapitali liikumise ja maksete suhtes EÜ artiklite 60 ja 301 alusel kehtestatud piirangutele, nagu käesolevas asjas.
Nõukogu üldistab seda väidet, kinnitades, et kuna ühendus tegutseb tema liikmesriikide Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni liikmelisusest
tulenevate kohustuste täitmise nimel, olgu see siis sellepärast, et liikmesriigid on talle selleks andnud vajalikud volitused
või sellepärast, et ta leiab, et tema sekkumine on poliitiliselt eesmärgipärane, tuleb Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja
artikli 48 lõiget 2 arvestades leida, et igal juhul on praktiline, et ta on ÜRO liikmetega võrdses positsioonis.
Ühendusel puudus järelikult nõukogu ja komisjoni arvates omaenda ja oma liikmesriikide rahvusvahelisi kohustusi rikkumata
võimalus jätta teatud üksikisikud sanktsioonide komitee koostatud loetelust välja, neid eelnevalt informeerida või kehtestada
muudel juhtudel läbivaatamise menetlus, mille tagajärjel saaks teatud isikuid sellest loetelust välja jätta. Nõukogu arvates
oleks see muu hulgas vastuolus EÜ artiklis 10 nimetatud liikmesriikide ja ühenduse vahelise koostöö kohustusega.
Nõukogu lisab, et isegi kui leitaks, et vaidlustatud määrus rikub hageja põhiõigusi, välistavad selle vastuvõtmise tingimused
igasuguse seadusvastasuse tema tegevuses, arvestades Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja artikli 48 lõiget 2. Selle
sätte kohaselt, kui ühendus võtab meetmeid, mis vastavad selle liikmesriikide soovile täita Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni
põhikirjast tulenevaid kohustusi, laieneb talle tingimata põhikirja kaitse ning eelkõige „õiguspärasuse tagajärje” kaitse.
Nõukogu arvab, et see tagajärg kehtib põhiõiguste suhtes, mida saab eriolukorras vastavalt rahvusvahelistele õigusaktidele
ajutiselt piirata.
Igal juhul arvab nõukogu, et Esimese Astme Kohtu pädevus käesolevas asjas peab piirduma selle kontrollimisega, kas institutsioonid
on Julgeolekunõukogu resolutsiooni 1390 (2002) rakendades teinud ilmse vea. Igasugune pädevuse teostamine, mis jääb sellest
väljapoole ning vastaks Julgeolekunõukogu poolt tema rahvusvahelise rahu ja julgeoleku säilitamise missiooni raames võetud
siduvate meetmete kaudsele ja valikulisele kohtulikule kontrollile, rikuks oluliselt ühenduse ja tema liikmesriikide rahvusvahelisi
suhteid, oleks EÜ artiklit 10 arvestades küsitav ning võiks kõigutada ühte riikide poolt pärast 1945. aastat loodud rahvusvahelise
korra alustest. Nõukogu arvab, et selliseid meetmeid ei saa vaidlustada siseriiklikul ja regionaalsel tasandil, vaid ainult
Julgeolekunõukogus endas.
Komisjon leiab samuti, et kõik otsused tühistada või muuta Julgeolekunõukogu koostatud loetelu võivad oluliselt rikkuda ühenduse
ja tema liikmesriikide rahvusvahelisi suhteid. Selline olukord viiks ühenduse üldise rahvusvahelise õiguse austamise kohustuse
rikkumiseni ning liikmesriikide Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirjast tulenevate erikohustuste rikkumiseni. Selline
olukord võiks samuti ohustada Julgeolekunõukogu otsuste ühetaolist kohaldamist, ilma milleta neil puudub tõhusus. Komisjon
toob veel välja, et rahvusvahelise hoolivuse põhimõte nõuab, et ühendus kehtestaks oma meetmeid selles osas, milles nende
eesmärk on kõikide riikide kaitse terrorirünnakute eest.
See välistab Esimese Astme Kohtu kontrolli vaidlustatud määruse vastavuse üle hageja poolt tuginetud õigustele. Isegi juhul,
kui neid õigusi oleks rikutud – mida ei ole tehtud – jääks komisjonile kohustus rakendada Julgeolekunõukogu resolutsioone
ning juhul, kui ühendus seda ei tee, oleks liikmesriikidel kohustus seda teha.
Teise võimalusena, kui Esimese Astme Kohus peaks otsustama kontrollida täielikult hageja esitatud kolme tühistamisaluse põhjendatust,
leiavad nõukogu ja komisjon, et vaidlustatud määrus ei riku põhiõigusi ega -vabadusi, nagu väidab hageja.
Esiteks ei riku vaidlustatud määrus hageja õigust olla ära kuulatud.
Käesolevas asjas puudub ühenduse institutsioonidel tegelikult igasugune uurimispädevus, kaalutlusõigus faktide koha pealt
ning poliitiline hindamisvabadus. Nad peavad lihtsalt rakendama Julgeolekunõukogu poolt rahvusvahelise rahu ja julgeoleku
tagamiseks vastu võetud meetmeid, ilma et neil oleks õigus kehtestada nende meetmete kontrolli mehhanismi. Nõukogu ja komisjon
arvavad seejärel, et haldusmenetluses selgelt kehtiv õigus olla ära kuulatud ei ole käesoleva asja tingimustes kohaldatav.
Teiseks, vaidlustatud määrusega rakendatud meetmed ei riku ei proportsionaalsuse põhimõtet ega hageja põhiõigust omandi kaitsele,
kuna see õiguse kaitse ei ole absoluutne ning selle kasutamine võib olla seotud üldise huvi eesmärgiga põhjendatud piirangutega.
Ühenduse ja tema liikmesriikide üldine huvi käesolevas asjas, milleks on Julgeolekunõukogu kehtestatud kohustuste austamine,
nii et üksikisikute vara ei saaks kasutada terrorismi edendamiseks, ei saaks olla veelgi ilmsem. Ühenduse võetud meetmed,
mis piirduvad Julgeolekunõukogu siduvate otsuste rakendamisega, on nõutud selle eesmärgi olulisuse tõttu ning need ei riku
ebaõiglaselt üldise huvi eesmärgist tulenevate ja üksikisikute põhiõiguste kaitsega seotud nõuete tasakaalu. Neil asjaoludel
arvab nõukogu, et asjaomaseid meetmeid ei saa lugeda kohatuteks või ebaproportsionaalseteks, isegi kui need on hageja suhtes
ranged.
Komisjon tuletab meelde selles osas, milles hageja tundub ühenduse institutsioonidele ette heitvat, et ei ole ette nähtud
mingit kontrollmehhanismi, et ühenduse institutsioonid tagasid vaid Julgeolekunõukogu otsuste rakendamist, ilma et neil oleks
olnud võimalus neid muuta.
Selles osas, milles hageja väidab, et nende eesmärkide saavutamiseks kasutatud meetmed on ebaproportsionaalsed, toob komisjon
välja, et seda vastuväidet saab esitada ainult Julgeolekunõukogu otsuste osas.
Kolmandaks, mis puutub õigusesse tõhusale kohtulikule kontrollile, siis nõukogu ja komisjon väidavad nimelt, et hageja võis
pöörduda käesoleva hagiga Esimese Astme Kohtusse EÜ artikli 230 alusel.
Nõukogu arvates on kohtuliku kontrolli ulatuse, mis osutub käesolevas asjas põhjendatuks või kohaseks, kindlaks tegemine eraldiseisev
küsimus, mida Esimese Astme Kohus peab käsitlema.
Seoses sellega väidab nõukogu, et kuna ühendus tegutseb kaalutlusõigust omamata sellise organi vastuvõetud otsuse alusel,
millele rahvusvaheline üldsus on andnud märkimisväärseid volitusi rahvusvahelise rahu ja julgeoleku tagamiseks, võib täielik
kohtulik kontroll lõhkuda 1945. aastal loodud ÜRO süsteemi, ohustada tõsiselt ühenduse ja liikmesriikide rahvusvahelisi suhteid
ning sattuda vastuollu ühenduse rahvusvahelise õiguse austamise kohustusega.
Nõukogu ja komisjon väidavad samuti, et hageja, keda esindab vajadusel Saudi-Araabia, võib oma arvamuse teatavaks tegemiseks
pöörduda Julgeolekunõukogu või selle sanktsioonide komitee poole kas otse või Ühendkuningriigi rahandusministeeriumi asutuste
vahendusel. Valitsustevahelise organisatsioonina ei kontrolli ÜRO teatavasti hageja üksikisikuna esitatud kaalutlusi. ÜRO
ei saa siiski jätta tähelepanuta oma liikmete arvamust. Nii ei ole mingit põhjust, miks Saudi-Araabia ametiasutuste veendumuse
korral hageja süütuses ei saaks üritada tema sanktsioonide komitee loetelusse kandmist üle vaadata. Hageja ei ole sellele
organile esitanud informatsiooni oma tegevuse kohta ega arvamuse osas, mida ta võis esitada, sellal kui mõned sanktsioonide
komitee loetelus nimetatud isikud on leidnud selleks võimaluse.

Esimese Astme Kohtu hinnang
Esialgsed kaalutlused
Esimese Astme Kohus saab teha otsuse hageja põhiõiguste rikkumisele tuginevate väidete kohta tulemuslikult vaid siis, kui
need kuuluvad tema kohtuliku kontrolli valdkonda ning kui nende tagajärjeks saab nende põhjendatuse korral olla vaidlustatud
määruse tühistamine.
Institutsioonid ja Ühendkuningriik väidavad siiski käesolevas asjas sisuliselt, et kumbki neist kahest tingimusest ei ole
täidetud, kuna ühenduse ja selle liikmesriikide Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirjast tulenevad kohustused on kõikide
teiste rahvusvahelise õiguse, ühenduse või siseriiklike kohustuste suhtes ülimuslikud. Nii tundub, et nende menetlusosaliste
argumente tuleb kontrollida enne hageja argumentide käsitlemist.
Seoses sellega peab Esimese Astme Kohus oluliseks kontrollida esiteks Ühinenud Rahvaste Organisatsiooniga seotud rahvusvahelise
õiguskorra ja siseriikliku või ühenduse õiguskorra suhet ning seda, kuidas ühenduse ja tema liikmesriikide pädevus on seotud
Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja VII peatüki alusel vastu võetud Julgeolekunõukogu resolutsioonidega.
See kontroll määrab nimelt kindlaks eelkõige põhiõigustega seotud õiguspärasuse kontrolli ulatuse, mida Esimese Astme Kohus
peab teostama ühenduse õigusaktide suhtes, millega on rakendatud selliseid resolutsioone ning mida käsitletakse seega teisena.
Kolmandaks ja viimasena teeb Esimese Astme Kohus otsuse hageja põhiõiguste väidetavate rikkumiste kohta, tingimusel et on
tuvastatud, et need kuuluvad tema kohtuliku kontrolli valdkonda ning nende tagajärjeks saab olla vaidlustatud määruse tühistamine.
Ühinenud Rahvaste Organisatsiooniga seotud rahvusvahelise õiguskorra ja siseriikliku või ühenduse õiguskorra seos
Tuleb tõdeda, et rahvusvahelise õiguse seisukohast on Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirjast tulenevad ÜRO liikmete
kohustused vaieldamatult ülimuslikud kõikide teiste siseriiklikust õigusest või rahvusvahelisest tavaõigusest tulenevate kohustuste
suhtes, sh Euroopa Nõukogu liikmesriikide EIÕK tulenevate kohustuste suhtes, samuti ühenduse liikmesriikide EÜ asutamislepingust
tulenevate kohustuste suhtes.
Mis puutub esiteks Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja ja ÜRO liikmete siseriikliku õiguse suhtesse, siis see ülimuslikkuse
reegel tuleneb rahvusvahelise tavaõiguse põhimõtetest. 23. mail 1969 Viinis sõlmitud rahvusvaheliste lepingute õiguse Viini
konventsiooni, milles on kodifitseeritud rahvusvaheline tavaõigus (ja mille artiklis 5 on sätestatud, et seda kohaldatakse
„mis tahes lepingu suhtes, mis on rahvusvahelise organisatsiooni asutamisaktiks, ja rahvusvahelise organisatsiooni raames
vastuvõetud mis tahes lepingu suhtes”), artikli 27 kohaselt ei tohi osaline viidata tema poolt lepingu täitmatajätmise õigustusena
oma siseõiguse sätetele.
Mis puutub teiseks Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja ja rahvusvahelise tavaõiguse suhtesse, siis see ülimuslikkuse
norm on sõnaselgelt ette nähtud nimetatud põhikirja artiklis 103, milles on sätestatud, et „[k]ui organisatsiooni liikmete
kohustused käesoleva põhikirja järgi on vastuolus kohustustega, mis neil on mingi teise rahvusvahelise kokkuleppe järgi, siis
on põhikirjajärgsetel kohustustel ülimuslik jõud”. Vastavalt rahvusvaheliste lepingute õiguse Viini konventsiooni artiklile 30
ja vastupidi üksteisele järgnevatele lepingutele tavaliselt kohaldatavatele normidele kehtib see nii Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni
põhikirjast varasemate kui ka sellest hilisemate lepingute suhtes. Rahvusvaheline Kohus on leidnud, et kõik regionaalsed kahepoolsed
ning ka mitmepoolsed lepingud, mida pooled võisid sõlmida, on alati allutatud Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja
artikli 103 sätetele (26. novembri 1984. aasta otsus kohtuasjas sõjategevus ja poolsõjaline tegevus Nicaraguas ja Nicaragua
vastu (Nicaragua
v.
Ameerika Ühendriigid),
ICJ Reports
1984, lk 392, punkt 107).
See ülimuslikkus laieneb Julgeolekunõukogu resolutsioonis sisalduvatele otsustele vastavalt Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni
põhikirja artiklile 25, mille kohaselt ÜRO liikmed peavad omaks võtma ja kohaldama Julgeolekunõukogu otsuseid. Rahvusvahelise
Kohtu arvates on sellega seotud osaliste kohustused põhikirja artikli 103 kohaselt kõikide teiste rahvusvahelistest kokkulepetest
tulenevate kohustuste suhtes ülimuslikud (14. aprilli 1992. aasta määrus (esialgsed meetmed), Lockerbie vahejuhtumist tulenev
1971. aasta Montreali konventsiooni tõlgendamise ja kohaldamise küsimus (Suur Liibüa Araabia Sotsialistlik Rahvadžamahirija
v.
Ameerika Ühendriigid),
ICJ Reports
1992, lk 16, punkt 42, ning 14. aprilli 1992. aasta määrus (esialgsed meetmed), Lockerbie vahejuhtumist tulenev 1971. aasta
Montreali konventsiooni tõlgendamise ja kohaldamise küsimus (Suur Liibüa Araabia Sotsialistlik Rahvadžamahirija
v.
Ühendkuningriik),
ICJ Reports
1992, lk 113, punkt 39).
Mis puutub täpsemalt liikmesriikide ja ühenduse Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirjast tulenevate ning nende ühenduse
õigusest tulenevate kohustuste suhetesse, siis tuleb lisada, et EÜ artiklis 307 on sätestatud, et „[k]äesoleva lepingu sätted
ei mõjuta õigusi ja kohustusi, mis tulenevad enne 1. jaanuari 1958 või ühinevate riikide puhul enne nende ühinemise kuupäeva
sõlmitud lepingutest ühe või mitme liikmesriigi ja ühe või mitme kolmanda riigi vahel”.
Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt on selle sätte esemeks täpsustada kooskõlas rahvusvahelise õiguse põhimõtetega,
et EÜ asutamislepingu kohaldamine ei mõjuta asjaomase liikmesriigi kohustust austada varasemast lepingust tulenevaid kolmandate
riikide õigusi ja järgida oma vastavaid kohustusi (Euroopa Kohtu 28. märtsi 1995. aasta otsus kohtuasjas C‑324/93: Evans Medical
ja Macfarlan Smith, EKL 1995, lk I‑563, punkt 27; vt samuti 27. veebruari 1962. aasta otsus kohtuasjas 10/61: komisjon
v.
Itaalia, EKL 1962, lk 1; 2. augusti 1993. aasta otsus kohtuasjas C‑158/91: Levy, EKL 1993, lk I‑4287, ning 14. jaanuari 1997. aasta
otsus kohtuasjas C‑124/95: Centro-Com, EKL 1997, lk I‑81, punkt 56).
Viis 25. märtsil 1957 Roomas Euroopa Majandusühenduse asutamislepingule alla kirjutanud riiki olid juba 1. jaanuaril 1958
ÜRO liikmed. Mis puutub Saksamaa Liitvabariiki, siis kuigi ta võeti formaalselt ÜRO liikmeks alles 18. septembril 1973, oli
ka temal kohustus austada Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirjast tulenevaid kohustusi juba enne 1. jaanuari 1958, nagu
selgub eelkõige 28. septembrist 3. oktoobrini 1954 Londonis peetud konverentsi (konverents, mida kutsutakse „üheksa suurriigi”
konverentsiks) lõppaktist ning 23. oktoobri 1954. aasta Pariisi kokkulepetest. Lisaks sellele olid kõik hiljem ühendusega
ühinenud riigid ÜRO liikmed enne nende ühinemist.
Veelgi enam, Euroopa Majandusühenduse asutamislepingu artikkel 224 (nüüd EÜ artikkel 297) lisati sellesse lepingusse nimelt
selleks, et austada eespool määratletud ülimuslikkuse reeglit. Selles on sätestatud, et „[l]iikmesriigid konsulteerivad omavahel,
et astuda koos vajalikke samme, selleks et takistada ühisturu toimimise kahjustamist meetmete tõttu, mida mõni liikmesriik
võib olla sunnitud tarvitusele võtma […], et täita endale rahu ja rahvusvahelise julgeoleku säilitamiseks võetud kohustusi”.
Julgeolekunõukogu poolt Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja VII peatüki alusel vastu võetud resolutsioonidel on nii
kohustuslik mõju kõikide ühenduse liikmesriikide suhtes, kes peavad selles osas järelikult võtma kõik nende rakendamise tagamiseks
vajalikud meetmed (kohtujurist Jacobsi ettepanek Euroopa Kohtu 30. juuli 1996. aasta otsusele kohtuasjas C‑84/95: Bosphorus,
EKL 1996, lk I‑3953, I‑3956, punkt 2 ning 27. veebruari 1997. aasta otsusele kohtuasjas C‑177/95: Ebony Maritime ja Loten
Navigation, EKL 1997, lk I‑1111, I‑1115, punkt 27).
Eespool esitatud põhjendustest tuleneb samuti, et nii üldise rahvusvahelise õiguse norme kui ka asutamislepingu erisätteid
kohaldades võivad liikmesriigid valida ja neil on isegi kohustus jätta kohaldamata kõik ühenduse õiguse sätted, olgu tegemist
esmase õiguse sätte või selle õiguse üldpõhimõttega, kui see takistab nende Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirjast
tulenevate kohustuste tõhusat täitmist.
Nii otsustas Euroopa Kohus eespool punktis 186 viidatud kohtuasjas Centro-Com täpsemalt, et EÜ artikliga 113 vastuolus olevad
siseriiklikud meetmed võivad olla EÜ asutamislepingu artiklit 234 (muudetuna EÜ artikkel 307) arvestades põhjendatud, kui
need tunduvad vajalikud selleks, et tagada asjaomase liikmesriigi Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirjast ja Julgeolekunõukogu
resolutsioonist tulenevate kohustuste täitmine.
Seevastu tuleneb kohtupraktikast (vt eespool punktis 158 viidatud kohtuotsus Dorsch Consult
v.
nõukogu ja komisjon, punkt 74), et erinevalt oma liikmesriikidest ei ole ühendus kui selline vahetult seotud Ühinenud Rahvaste
Organisatsiooni põhikirjaga ning et ta ei pea seetõttu üldise rahvusvahelise õiguse kohustuse kohaselt, vastavalt nimetatud
põhikirja artiklile 25 Julgeolekunõukogu resolutsioone omaks võtma ja kohaldama. Selle põhjuseks on see, et ühendus ei ole
ei ÜRO liige ega Julgeolekunõukogu resolutsioonide adressaat ega asenda rahvusvahelise avaliku õiguse kohaselt liikmesriike
nende õiguste ja kohustuste suhtes.
Seetõttu tuleb ühendust lugeda Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirjast tulenevate kohustustega vastavalt oma asutamislepingule
sama moodi seotuks kui tema liikmesriike.
Seoses sellega on kindel, et liikmesriigid olid Euroopa Majandusühenduse asutamislepingu sõlmimise hetkel nende Ühinenud Rahvaste
Organisatsiooni põhikirjast tulenevate kohustustega seotud.
Nad ei saanud nende vahel sõlmitud lepinguga anda ühendusele rohkem volitusi, kui neil endil oli, ega ennast vabastada nimetatud
põhikirjast tulenevatest kohustustest kolmandate riikide suhtes (vt analoogia alusel Euroopa Kohtu 12. detsembri 1972. aasta
otsus liidetud kohtuasjades 21/72–24/72: International Fruit Company jt, EKL 1972, lk 1219; edaspidi „kohtuotsus International
Fruit”, punkt 11).
Vastupidi, nende tahe austada sellest põhikirjast tulenevaid kohustusi tuleneb Euroopa Majandusühenduse asutamislepingust
endast ning seda on väljendatud nimelt selle artiklis 224 ja artikli 234 esimeses lõigus (vt analoogia alusel kohtuotsus International
Fruit, punktid 12 ja 13, ning kohtujurist Mayras’ ettepanek sellele kohtuotsusele, EKL 1972, lk 1231–1237).
Kuigi sellest viimasest sättest tulenevad ainult liikmesriikide kohustused, toob see endaga kaasa ühenduse institutsioonide
kohustuse mitte takistada liikmesriikide nimetatud põhikirjast tulenevate kohustuste täitmist (Euroopa Kohtu 14. oktoobri
1980. aasta otsus kohtuasjas 812/79: Burgoa, EKL 1980, lk 2787, punkt 9).
Samuti tuleb rõhutada, et selles osas, milles liikmesriikide Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirjast tulenevate kohustuste
täitmiseks vajalik pädevus on üle antud ühendusele, on liikmesriigid võtnud endale rahvusvahelise avaliku õiguse kohustuse
selles osas, et ühendus kasutab ise seda pädevust sellel eesmärgil.
Neil tingimustel tuleb ühelt poolt meelde tuletada, et Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja artikli 48 lõike 2 kohaselt
täidavad Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni liikmed „vahetult, aga ka aktsioonide teel vastavates rahvusvahelistes asutustes,
mille liikmeks nad on” Julgeolekunõukogu otsuseid rahvusvahelise rahu ja julgeoleku säilitamisel, ning teiselt poolt, et kohtupraktika
kohaselt (eespool punktis 158 viidatud kohtuotsus Poulsen Diva Navigation, punkt 9, ning eespool punktis 158 viidatud kohtuotsus
Racke, punkt 45; vt samuti Euroopa Kohtu 4. detsembri 1974. aasta otsus kohtuasjas 41/74: Van Duyn, EKL 1974, lk 1337, punkt 22)
peab ühendus oma pädevust teostama rahvusvahelist õigust austades ning järelikult tuleb ühenduse õigust tõlgendada ja selle
kohaldamisala piirata rahvusvahelise õiguse asjakohaste normide valguses.
Liikmesriigid, andes üle oma pädevuse ühendusele, on järelikult märkinud oma tahet siduda ühendust nende Ühinenud Rahvaste
Organisatsiooni põhikirja kohaselt võetud kohustustega (vt analoogia alusel kohtuotsus International Fruit, punkt 15).
Alates Euroopa Majandusühenduse asutamislepingu jõustumisest on erineval viisil täpsustatud liikmesriikide ja ühenduse suhetes
ette tulevat pädevuse üleandmist nende Ühinenud Rahvaste Organisatsioonist tulenevate kohustuste rakendamise raamistikus (vt
analoogia alusel kohtuotsus International Fruit, punkt 16).
Nii lisati EÜ asutamislepingu artikkel 228 A (nüüd EÜ artikkel 301) Euroopa Liidu lepinguga asutamislepingule, selleks et
põhistada erinormiga majandussanktsioone, mida saab kehtestada ühendus, kes on ainsana pädev kohaldama liikmesriikide poolt
kolmandate riikide suhtes ühise kaubanduspoliitika valdkonnas ÜVJP raames määratletud poliitilistel põhjustel kõige sagedamini
mõnd Julgeolekunõukogu resolutsiooni, milles neile on kehtestatud selliste sanktsioonide vastuvõtmise kohustus.
Seega tundub, et igal juhul, kui ühendus tegutseb EÜ asutamislepingu alusel varem liikmesriikidele kuulunud pädevuse alusel
Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja kohaldamise valdkonnas, piiravad selle põhikirja sätted ühenduse pädevust (vt
analoogilise küsimuse kohta, kas 1947. aasta üldine tolli- ja kaubanduskokkulepe (GATT) on ühendusele siduv, kohtuotsus International
Fruit, punkt 18; vt samuti selle kohta, et ühendusel on Julgeolekunõukogu resolutsiooniga vastuvõetud kaubandusembargo meetme
rakendamisel piiratud pädevus, eespool punktis 158 viidatud kohtuotsus Dorsch Consult
v.
nõukogu ja komisjon, punkt 74).
Selle mõttekäigu kohaselt tuleb leida ühelt poolt, et ühendus ei tohi rikkuda tema liikmesriikide jaoks kehtivaid Ühinenud
Rahvaste Organisatsiooni põhikirjast tulenevalt kehtivaid kohustusi ega takistada nende täitmist ning teiselt poolt, et ta
peab isegi vastavalt tema enda asutamislepingule oma pädevuse teostamisel vastu võtma kõik vajalikud sätted, et tema liikmesriigid
saaks oma kohustusi täita.
Käesolevas asjas leidis nõukogu EL lepingu V peatüki sätete alusel vastu võetud ühises seisukohas 2002/402, et temale EÜ lepinguga
antud volituste piires oli vajalik ühenduse tegevus teatud piirangute rakendamiseks Osama bin Ladeni, organisatsiooni Al-Qaida,
Talibani ja teiste nendega seotud isikute, rühmituste, ettevõtjate ja üksuste vastu vastavalt Julgeolekunõukogu resolutsioonidele
1267 (1999), 1333 (2000) ja 1390 (2002).
Ühendus rakendas neid meetmeid vaidlustatud määruse vastuvõtmise teel. Nagu eespool punktis 135 on juba otsustatud, oli ta
pädev seda akti EÜ artiklite 60, 301 ja 308 alusel vastu võtma.
Seega tuleb tunnustada institutsioonide esitatud argumentide, nagu need on kokku võetud eespool punktis 153, põhjendatust,
tingimusel et ühenduse kohustus viia ellu Julgeolekunõukogu resolutsioone tema pädevuse valdkondades ei tulene üldisest rahvusvahelisest
õigusest, nagu pooled seda väidavad, vaid EÜ asutamislepingust endast.
Seevastu tuleb hageja argumendid, mis tuginevad väitele, et ühenduse õiguskord on Ühinenud Rahvaste Organisatsioonist eraldiseisev
õiguskord, millel on ainult talle omased õigusnormid, tagasi lükata.
Esimese Astme Kohtu teostatava õiguspärasuse kontrolli ulatus
Esmalt tuleb meelde tuletada, et Euroopa Ühendus on õigusühendus, mis tähendab seda, et ei liikmesriigid ega institutsioonid
ei pääse kohtulikust kontrollist nende aktide vastavuse üle konstitutsioonilisele põhilepingule, milleks on asutamisleping,
ning et viimasega on loodud täieliku kaebemenetluse kord ja menetlused, millega antakse Euroopa Kohtule õigus kontrollida
institutsioonide aktide õiguspärasust (Euroopa Kohtu 23. aprilli 1986. aasta otsus kohtuasjas 294/83: Les Verts
v.
parlament, EKL 1986, lk 1339, punkt 23; 22. oktoobri 1987. aasta otsus kohtuasjas 314/85: Foto-Frost, EKL 1987, lk 4199,
punkt 16, ning 23. märtsi 1993. aasta otsus kohtuasjas C‑314/91: Weber
v.
parlament, EKL 1993, lk I‑1093, punkt 8; Esimese Astme Kohtu 2. oktoobri 2001. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑222/99,
T‑327/99 ja T‑329/99: Martinez jt
v.
parlament, EKL 2001, lk II‑2823, punkt 48; vt samuti Euroopa Kohtu 14. detsembri 1991. aasta arvamus 1/91, EKL 1991, lk I‑6079,
punkt 21).
Euroopa Kohus on korduvalt leidnud (eespool punktis 146 viidatud kohtuotsus Johnston, punkt 18; vt samuti Euroopa Kohtu 3. detsembri
1992. aasta otsus kohtuasjas C‑97/91: Oleifici Borelli
v.
komisjon, EKL 1992, lk I‑6313, punkt 14; 11. jaanuari 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑1/99: Kofisa Italia, EKL 2001, lk I‑207,
punkt 46; 27. novembri 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑424/99: komisjon
v.
Austria, EKL 2001, lk I‑9285, punkt 45, ning 25. juuli 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑50/00 P: Unión de Pequeños Agricultores
v.
nõukogu, EKL 2002, lk I‑6677, punkt 39), et „[k]ohtulik kontroll […] on õiguse üldpõhimõtte väljendus, mille aluseks on liikmesriikide
ühised konstitutsioonilised traditsioonid […] [ning mis] on samuti sätestatud [EIÕK] artiklites 6 ja 13”.
Käesolevas asjas väljendub see põhimõte hagejale EÜ artikli 230 neljanda lõiguga antud õiguses algatada vaidlustatud määruse
vastu õiguspärasuse kontrolli menetlus Esimese Astme Kohtus selles osas, milles see teda otseselt ja isiklikult puudutab,
ning esitada oma hagi toetuseks igasuguseid väiteid, mis tuginevad pädevuse puudumisele, oluliste menetlusnormide rikkumisele,
EÜ asutamislepingu või selle rakendusnormi rikkumisele või võimu kuritarvitamisele.
Käesolevas asjas tõusetub siiski küsimus, kas kohtuliku kontrolli suhtes, mida Esimese Astme Kohus selle määruse osas peab
teostama, on üldises rahvusvahelises õiguses või EÜ asutamislepingus enda kehtestatud struktuurilisi piiranguid.
Tuleb nimelt meelde tuletada, et vaidlustatud määrus, mis võeti vastu ühist seisukohta 2002/402 arvestades, kujutab endast
ühenduse tasandil liikmesriikidel ÜRO liikmetena tekkinud kohustuse rakendamist viia ellu vajaduse korral ühenduse akti vastuvõtmise
teel sanktsioonid Osama bin Ladeni, Al-Qaida võrgu, Talibani ning teiste nendega seotud isikute, rühmituste, ettevõtjate ja
üksuste vastu, mis on kehtestatud ning mida on seejärel laiendatud mitmete Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja VII peatüki
alusel vastu võetud Julgeolekunõukogu resolutsioonidega. Selle määruse põhjendused viitavad sõnaselgelt resolutsioonidele
1267 (1999), 1333 (2000) ja 1390 (2002).
Selles kontekstis, nagu väidavad õigesti institutsioonid, tegutsesid nad piiratud pädevuse alusel, nii et neil puudus igasugune
iseseisev kaalutlusruum. Täpsemalt ei saanud nad ei vahetult muuta asjaomaste resolutsioonide sisu ega kehtestada mehhanismi,
mille alusel taolisi muudatusi võiks teha.
Igasugune vaidlustatud määruse sisemise õiguspärasuse kontrollimine, eelkõige seoses põhiõiguste kaitsega seotud ühenduse
õiguse sätete või üldpõhimõtetega, tähendaks järelikult seda, et Esimese Astme Kohus kontrollib kaudselt nimetatud resolutsioonide
õiguspärasust. Kontrollitavas olukorras ei tule hageja viidatud seadusvastasuse allikat otsida mitte vaidlustatud määruse
vastuvõtmises, vaid Julgeolekunõukogu resolutsioonides, milles on kehtestatud sanktsioonid (vt analoogia alusel eespool punktis 158
viidatud kohtuotsus Dorsch Consult
v.
nõukogu ja komisjon, punkt 74).
Täpsemalt, kui Esimese Astme Kohus peaks hageja nõuete kohaselt vaidlustatud määruse tühistama, siis kuigi tundub, et see
on rahvusvahelise õigusega nõutud, kuna see akt rikub ühenduse õiguskorras kaitstud hageja põhiõigusi, tähendaks selline tühistamine
kaudselt seda, et asjaomased Julgeolekunõukogu resolutsioonid ise rikuvad nimetatud põhiõigusi. Teisiti öeldes palub hageja
Esimese Astme Kohtul kaudselt tuvastada, et asjaomane rahvusvahelise õiguse norm rikub ühenduse õiguskorras kaitstud üksikisiku
põhiõigusi.
Institutsioonid ja Ühendkuningriik kutsuvad Esimese Astme Kohut põhimõtteliselt keelduma igasugusest sellisest resolutsioonide
õiguspärasuse kaudse kontrolli pädevuse rakendamisest, kuna ühenduse liikmesriikidele siduvad rahvusvahelise õiguse normid
seovad Esimese Astme Kohut samuti nagu kõiki ühenduse institutsioone. Need menetluspooled leiavad sisuliselt, et Esimese Astme
Kohtu kontroll peab piirduma ühelt poolt nendest vormireeglitest, menetlus- ja pädevusnormidest kinnipidamise kontrollimisega,
mis on käesolevas asjas ühenduse institutsioonidele kohaldatavad, ning teiselt poolt asjaomaste ühenduse meetmete vastavuse
ja proportsionaalsuse kontrollimisega Julgeolekunõukogu resolutsioonidele, mida nendega on rakendatud.
Tuleb tunnistada, et selline pädevuse piiramine tuleneb eespool, Ühinenud Rahvaste Organisatsiooniga seotud rahvusvahelise
õiguskorra ja ühenduse õiguskorra seoste kontrollimise käigus esitatud põhimõtetest.
Nagu eespool on juba märgitud, võeti asjaomased Julgeolekunõukogu resolutsioonid vastu Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja
VII peatüki alusel. Selles kontekstis kuulub rahvusvahelise rahu ja julgeoleku ohu ning nende kaitsmiseks ja säilitamiseks
või nende taastamiseks vajalike meetmete määratlemine Julgeolekunõukogu ainupädevusse ega kuulu seetõttu siseriiklike või
ühenduse ametiasutuste pädevusse, välja arvatud ainus erand – loomuõigusest tulenev individuaalne või kollektiivne õigus legitiimsele
enesekaitsele, mis on sätestatud nimetatud põhikirja artiklis 51.
Kui Julgeolekunõukogu otsustab Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja VII peatüki alusel oma sanktsioonide komitee kaudu
tegutsedes, et teatud üksikisikute või üksuste rahalised vahendid tuleb külmutada, on tema otsus põhikirja artikli 48 alusel
kõikidele Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni liikmetele kohustuslik.
Eespool punktides 243–254 väljendatud kaalutlusi arvestades ei saa seega ei rahvusvahelise õigusele ega ühenduse õigusele
tuginedes põhjendada Esimese Astme Kohtu pädevust kontrollida kaudselt sellise otsuse õiguspärasust ühenduse õiguskorras tunnustatud
põhiõiguste kaitse standardit silmas pidades.
Ühelt poolt oleks selline pädevus vastuolus liikmesriikide Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirjast tulenevate kohustustega,
eelkõige selle artiklitega 25, 48 ja 103 ning rahvusvaheliste lepingute õiguse Viini konventsiooni artikliga 27.
Teiselt poolt oleks selline pädevus vastuolus nii EÜ asutamislepingu sätetega, eelkõige EÜ artiklitega 5, 10, 297 ja EÜ artikli 307
esimese lõiguga kui ka EL lepingu sätetega, eelkõige EL artikliga 5, mille kohaselt ühenduse kohus kasutab oma volitusi kooskõlas
nende tingimuste ja eesmärkidega, mis on ette nähtud EÜ asutamislepingu ning EL lepingu sätetega. Veelgi enam, see oleks vastuolus
põhimõttega, mille kohaselt ühenduse pädevust ja järelikult Esimese Astme Kohtu pädevust tuleb kasutada kookõlas rahvusvahelise
õigusega (eespool punktis 158 viidatud kohtuotsus Poulsen ja Diva Navigation, punkt 9, ja eespool punktis 158 viidatud kohtuotsus
Racke, punkt 45).
Tuleb lisada, et arvestades eriti EÜ artiklit 307 ja Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja artiklit 103, ei saa ühenduse
territooriumil kaitstud põhiõiguste rikkumisele või selle õiguskorra põhimõttele tuginemine mõjutada Julgeolekunõukogu resolutsiooni
kehtivust või selle mõju ühenduse territooriumil (vt analoogia alusel Euroopa Kohtu 17. detsembri 1970. aasta otsus kohtuasjas
11/70: Internationale Handelsgesellschaft, EKL 1970, lk 1125, punkt 3; 8. oktoobri 1986. aasta otsus kohtuasjas 234/85: Keller,
EKL 1970, lk 2897, punkt 7, ja 17. oktoobri 1989. aasta otsus liidetud kohtuasjades 97/87−99/87: Dow Chemical Ibérica jt
v.
komisjon, EKL 1989, lk 3165, punkt 38).
Järelikult tuleb leida, et Julgeolekunõukogu asjaomased resolutsioonid ei allu põhimõtteliselt Esimese Astme Kohtu kontrollile
ja et tal ei ole lubatud vaidlustada kasvõi kaudselt nende õiguspärasust ühenduse õiguse seisukohast. Vastupidi, Esimese Astme
Kohus peab seda õigust igal võimalusel tõlgendama ja kohaldama kooskõlas liikmesriikide Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni
põhikirjast tulenevate kohustustega.
Esimese Astme Kohtul on siiski õigus kaudselt kontrollida Julgeolekunõukogu asjaomaste resolutsioonide õiguspärasust, kontrollides
nende vastavust
jus cogens
’ile, mida tuleb mõista kui rahvusvahelist avalikku korda, mis kehtib kõikide rahvusvahelise õiguse subjektide, sh ÜRO instantside
suhtes ning millest on keelatud kõrvale kalduda.
Seoses sellega tuleb välja tuua, et rahvusvaheliste lepingute õiguse Viini konventsiooni, milles on kodifitseeritud rahvusvaheline
tavaõigus (ja mille artiklis 5 on sätestatud, et seda kohaldatakse „mis tahes lepingu suhtes, mis on rahvusvahelise organisatsiooni
asutamisaktiks, ja rahvusvahelise organisatsiooni raames vastuvõetud mis tahes lepingu suhtes”), artiklis 53 on ette nähtud
lepingu õigustühisus, kui see on vastuolus üldise rahvusvahelise õiguse imperatiivnormiga (
jus cogens
), mida on määratletud kui „[normi], mille rahvusvaheline riikide ühendus võtab omaks ja tunnustab tervikuna kui normi, millest
kõrvalekaldumine on lubamatu ja mida võib muuta ainult järgneva samasuguse iseloomuga üldise rahvusvahelise õiguse normiga”.
Viini konventsiooni artiklis 64 on sama moodi sätestatud, et „kui tekib üldise rahvusvahelise õiguse uus imperatiivnorm, muutub
mis tahes selle normiga vastuollu sattuv leping kehtetuks ja lõpeb.”
Lisaks sellele on Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirjas endas eeldatud rahvusvahelise õiguse imperatiivsete põhimõtete
olemasolu ning eelkõige inimese põhiõiguste kaitset. Põhikirja preambulis on Ühinenud Rahvad nii otsustanud „kinnitada [oma]
usku inimese põhiõigustesse, tema väärikusse ja väärtusse […]”. Põhikirja esimesest peatükist, pealkirjaga „Eesmärgid ja põhimõtted”,
tuleneb muu hulgas, et Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni eesmärgiks on nimelt kasvatada lugupidamist inimõiguste ja kõigile
mõeldud põhivabaduste vastu.
Need põhimõtted on siduvad nii ÜRO liikmetele kui ka selle organitele. Nii peab Julgeolekunõukogu Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni
põhikirja artikli 24 lõike 2 kohaselt temale pandud peamise rahvusvahelise rahu ja julgeoleku säilitamise kohustuse täitmisel
tegutsema „ÜRO eesmärkide ja põhimõtete kohaselt”. Julgeolekunõukogule selle kohustuse täitmiseks antud sanktsioonide pädevust
tuleb järelikult kasutada rahvusvahelist õigust, eelkõige Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni eesmärke ja põhimõtteid austades.
Rahvusvaheline õigus lubab seega leida, et Julgeolekunõukogu resolutsioonide kohustuslikkuse põhimõte on piiratud: need peavad
olema kooskõlas
jus cogens
’i ülimuslike põhinormidega. Vastasel juhul, olgu see kui tahes ebatõenäoline, ei ole need ÜRO liikmete ja seejärel ühenduse
jaoks siduvad.
Julgeolekunõukogu mõne resolutsiooni rakendamiseks ilma igasuguse kaalutlusõiguse teostamiseta vastu võetud ühenduse õigusakti
tühistamishagi raames läbi viidud Esimese Astme Kohtu kaudne kohtulik kontroll võib laieneda järelikult väga erandlikult
jus cogens
’ist tulenevate rahvusvahelise õiguse ülimuslike normide ning eelkõige üldiste inimõiguste kaitsele suunatud kohustuslike
normide, millest ei liikmesriigid ega ÜRO organid ei saa kõrvale kalduda, kuna need kujutavad endast „rahvusvahelise tavaõiguse
rikkumatuid põhimõtteid”, austamise kontrollimisele (Rahvusvahelise Kohtu 8. juuli 1996. aasta konsultatiivarvamus tuumarelvade
kasutamise ähvarduse või nende kasutamise õiguspärasus,
ICJ Reports
1996, lk 226, punkt 79; vt selle kohta ka kohtujurist Jacobsi ettepanek eespool punktis 189 viidatud Bosphoruse kohtuasjas
tehtud otsusele, punkt 65).
Hageja põhiõiguste rikkumisele tuginevaid väiteid tuleb kontrollida nende üldiste kaalutluste valguses.
Hageja põhiõiguste väidetavad rikkumised
Esmalt otsustab Esimese Astme Kohus kontrollida omandiõiguse kaitse ja proportsionaalsuse põhimõtte väidetavat rikkumist,
seejärel õiguse olla ära kuulatud väidetavat rikkumist ning lõpuks tõhusa kohtuliku kontrolli õiguse väidetavat rikkumist.
–       Omandiõiguse kaitse ja proportsionaalsuse põhimõtte väidetav rikkumine
Hageja väidab, et on rikutud omandiõiguse kaitse põhimõtet, nagu see on kaitstud EIÕK esimese lisaprotokolli artiklis 1, ning
proportsionaalsuse põhimõtet kui ühenduse õiguse üldpõhimõtet.
Siiski, selles osas, milles väidetavad rikkumised tulenesid ainuüksi hageja rahaliste vahendite külmutamisest, mille kohta
tegi otsuse Julgeolekunõukogu oma sanktsioonide komitee kaudu ning mida rakendati ühenduses vaidlustatud määrusega, ilma igasuguse
kaalutlusõiguse kasutamiseta, tuleb hageja väiteid kontrollida põhimõtteliselt ainult
jus cogens
’ist tuleneva inimese põhiõiguste universaalse kaitse standardit silmas pidades, kooskõlas eespool määratletud põhimõtetega.
Kuna hageja rahaliste vahendite külmutamise ulatus ja toime on aja jooksul muutunud (vt järjest määruse nr 467/2001 artiklit 2,
määruse nr 881/2002 artiklit 2 selle esialgses redaktsioonis ja lõpuks, vaidlustatud määruse artiklit 2a, mis on sellele lisatud
määruse nr 561/2003 artikliga 1), tuleb lisaks sellele täpsustada, et käesoleva tühistamishagi raames peab Esimese Astme Kohtu
kontroll puudutama ainult käesoleval ajal kehtivat regulatsiooni. Ühenduse kohus võtab nimelt tühistamishagiga seoses tavaliselt
arvesse sündmusi, mis mõjutavad vaidluse eset kohtumenetluse ajal, nagu vaidlustatud akti kehtetuks tunnistamine, pikendamine,
asendamine või muutmine (vt lisaks sellele eespool punktis 53 viidatud kohtuotsuste Alpha Steel
v.
komisjon, Fabrique de fer de Charleroi ja Dillinger Hüttenwerke
v.
komisjon ja CCRE
v.
komisjon ka 8. märtsi 1993. aasta määrus kohtuasjas C‑123/92: Lezzi Pietro
v.
komisjon, EKL 1993, lk I‑809, punktid 8–11). Kõik menetluspooled väljendasid kohtuistungil oma nõusolekut selles küsimuses.
Järelikult tuleb hinnata, kas rahaliste vahendite külmutamisega, mis on ette nähtud vaidlustatud määruses, mida on muudetud
määrusega nr 561/2003 ning kaudselt selle määrusega rakendatud Julgeolekunõukogu resolutsioonidega, on rikutud hageja põhiõigusi.
Esimese Astme Kohus leiab, et
jus cogens
’ist tulenevat inimese põhiõiguste üldise kaitse standardit silmas pidades ei ole seda tehtud.
Seoses sellega tuleb esmalt rõhutada, et vaidlustatud määruse määrusega nr 561/2003 muudetud versioonis, mis on vastu võetud
pärast Julgeolekunõukogu resolutsiooni 1452 (2002), on ette nähtud muu hulgas erandid selle kohta, et huvitatud isikute taotlusel
ja sanktsioonide komitee selge vastuseisu puudumisel kuulutavad siseriiklikud pädevad ametiasutused, et rahaliste vahendite
külmutamist ei kohaldata rahaliste vahendite suhtes, mis on vajalikud põhivajaduste rahuldamiseks, eelkõige maksed toiduainete,
üüri, ravimikulude, maksude või kommunaalteenuste tasumiseks (vt eespool punkt 36). Lisaks võib ükskõik milliste muude „erakorraliste
kulutuste” katteks vajalikud rahalised vahendid vabastada sanktsioonide komitee selgel loal.
Selged võimalused kehtestada erandeid, mis kaasnevad sanktsioonide komitee loetelusse kantud isikute rahaliste vahendite külmutamisega,
näitavad selgelt, et selle meetme eesmärk ega tagajärg ei ole nende isikute ebainimlik või alandav kohtlemine.
Lisaks sellele tuleb välja tuua, et kuigi Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni peaassamblee 10. detsembril 1948 vastu võetud
inimõiguste ülddeklaratsiooni artikli 17 lõikes 1 on sätestatud, et „[i]gal inimesel on õigus vara omamisele nii üksikult
kui ka teistega koos”, siis nimetatud ülddeklaratsiooni artikli 17 lõikes 2 on täpsustatud, et „[k]elleltki ei tohi tema vara
meelevaldselt ära võtta”.
Nii saab vaatamata sellele, et omandiõigust tuleb lugeda üldise rahvusvahelise õiguse kohustuslike normide hulka kuuluvaks,
jus cogens
’i vastaseks pidada igal juhul ainult selle õiguse meelevaldset äravõtmist.
Niisiis tuleb leida, et hageja seda õigust ei ole meelevaldselt ära võetud.
Nende rahaliste vahendite külmutamine kujutab endast tegelikult esiteks üht osa sanktsioonidest, mille Julgeolekunõukogu on
kehtestanud Osama bin Ladeni, Al-Qaida võrgu, Talibani ja teiste seotud isikute, rühmituste, ettevõtjate ja üksuste vastu.
Seoses sellega tuleb rõhutada rahvusvahelise terrorismi vastase võitluse tähtsust ja Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni terroristlike
organisatsioonide tegevuse vastase kaitse legitiimsust.
Julgeolekunõukogu mõistis resolutsiooni 1390 (2002) preambulis eelkõige kategooriliselt hukka 11. septembri 2001. aasta terrorirünnakud,
väljendades oma kavatsust kõiki selliseid akte vältida; märkis, et Osama bin Laden ja Al-Qaida võrk jätkavad oma rahvusvahelist
terrorismi toetavat tegevust; mõistis hukka Al-Qaida võrgu ja sellega seotud terroristlike rühmituste toimepandud mitu kriminaalset
terroriakti ning selle, et nende eesmärgiks oli paljude süütute tsiviilisikute tapmine ja varade hävitamine ning kinnitas
uuesti, et rahvusvahelised terroriaktid ohustavad rahvusvahelist rahu ja julgeolekut.
Sanktsioonidega edendatav eesmärk, milleks vaidlustatud määruse kolmandas põhjenduses viidatud Julgeolekunõukogu 28. septembri
2001. aasta resolutsiooni 1373 (2001) kohaselt on eelkõige võidelda Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirjaga kooskõlas
kõikide vahenditega rahvusvahelise rahu ja julgeoleku ohu vastu, mida tekitavad terroriaktid, omandab neid asjaolusid arvesse
võttes olulise tähenduse. Järelikult on asjaomaste meetmetega edendatud rahvusvahelise üldsuse üldise huviga eesmärki.
Teiseks on rahaliste vahendite külmutamine alalhoidlik meede, mis erinevalt konfiskeerimisest ei piira huvitatud isikute finantsvarade
suhtes kehtiva omandiõiguse sisu, vaid ainult nende varade kasutamist.
Kolmandaks on Julgeolekunõukogu asjaomastes resolutsioonides ette nähtud sanktsioonide korra perioodilise läbivaatamise kord
(vt eespool punktid 16, 25 ja 33 ning järgnev punkt 266).
Neljandaks, nagu tuleb juttu järgnevalt, on asjaomases regulatsioonis kehtestatud menetlus, mis lubab huvitatud isikutel pöörduda
igal ajal nende kodakondsuse või alalise elukoha liikmesriigi kaudu oma asja läbivaatamiseks sanktsioonide komitee poole.
Neid tingimusi arvestades ei ole isikute ja üksuste, keda Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni liikmete esitatud ja Julgeolekunõukogu
kontrollitud informatsiooni alusel kahtlustatakse olevat seotud Osama bin Ladeni, Al-Qaida võrgu ja Talibaniga ning selles,
et nad aitavad rahaliselt kaasa terroriaktide kavandamisele, ettevalmistamisele ja toimepanemisele, rahaliste vahendite külmutamise
näol tegemist huvitatud isikute põhiõiguste meelevaldse, kohatu või ebaproportsionaalse piiramisega.
Eespool esitatud põhjendustest lähtuvalt tuleb hageja argumendid, mis tuginevad tema omandiõiguse ja proportsionaalsuse üldpõhimõtte
rikkumisele, tagasi lükata.
–       Õiguse olla ära kuulatud väidetav rikkumine
Tunnistades igal juhul, et nende rahaliste vahendite külmutamiseks algselt võetud meetme rakendamiseks ei pidanud sellest
eelnevalt teatama, vaidleb hageja vastu sellele, et nõukogu ei andnud talle mingit võimalust olla ära kuulatud tema vastu
esitatud asjaolude, tingimuste ja tõendite osas (vt eespool punktid 141–143). Tundub, et hageja esitab lisaks sellele samuti
vastuväite selle suhtes, et asjaomastes Julgeolekunõukogu otsustes endis ei ole kaitseõigusest kinni peetud (vt eespool punktid 150).
Seoses sellega tuleb teha vahet hageja väidetava õiguse olla ära kuulatud nõukogu poolt vaidlustatud määruse vastuvõtmise
kontekstis ja tema väidetava õiguse vahel olla ära kuulatud sanktsioonide komitees tema kandmise kontekstis isikute loetelusse,
kelle rahalised vahendid tuleb Julgeolekunõukogu asjaomaseid resolutsioone kohaldades külmutada.
Esiteks, hageja väidetava õiguse kohta olla ära kuulatud nõukogu poolt vaidlustatud määruse vastuvõtmise kontekstis tuleb
meelde tuletada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on kaitseõiguse tagamine kõigis isiku vastu suunatud menetlustes,
mis on avalikud ja puudutavad tõenäoliselt isiku õigusi kahjustavat akti, ühenduse õiguse aluspõhimõte ja see tuleb tagada
ka siis, kui asjaomast menetlust ei ole kuidagi reguleeritud. Selle põhimõtte kohaselt on nõutud, et igale isikule, kellele
võidakse kohaldada sanktsioone, oleks tagatud tegelik võimalus oma seisukoha esitamiseks tema vastu esitatud asjaolude ja
tõendite kohta, millele sanktsioon tugineb (Euroopa Kohtu 29. juuni 1994. aasta otsus kohtuasjas C‑135/92: Fiskano
v.
komisjon, EKL 1994, lk I‑2885, punktid 39 ja 40; 24. oktoobri 1996. aasta otsus kohtuasjas C‑32/95 P: komisjon
v.
Lisrestal jt, EKL 1996, lk I‑5373, punkt 21, ning 21. septembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑462/98 P: Mediocurso
v.
komisjon, EKL 2000, lk I‑7183, punkt 36).
Nõukogu ja komisjon toovad siiski õigesti välja, et see kohtupraktika kujunes välja sellistes valdkondades nagu konkurentsiõigus,
dumpinguvastane võitlus ja riigiabi, kuid ka distsiplinaarõigus või finantsabi vähendamine, milles ühenduse institutsioonidel
on laialdased uurimisõigused ning lai kaalutlusõigus.
Tegelikult on ühenduse õiguskorra poolt kehtestatud garantiide ja eelkõige huvitatud isiku õiguse teha oma seisukoht teatavaks
austamine kohtupraktika kohaselt seotud asjaomase akti vastu võtnud ametiasutuse kaalutlusõigusega (Euroopa Kohtu 21. novembri
1991. aasta otsus kohtuasjas C‑269/90: Technische Universität München, EKL 1991, lk I‑5469, punkt 14).
Käesolevas asjas, nagu selgub eespool esitatud esialgsetest märkustest Ühinenud Rahvaste Organisatsiooniga seotud rahvusvahelise
õiguskorra ja ühenduse õiguskorra seoste kohta, olid ühenduse institutsioonid kohustatud Julgeolekunõukogu resolutsioonid
ja sanktsioonide komitee otsused ühenduse õiguskorda üle võtma, mis ei andnud neile mingit volitust nende konkreetse rakendamise
käigus ette näha ükskõik millist ühenduse korda üksikjuhtumite kontrollimiseks või läbivaatamiseks, kuna nii asjaomaste meetmete
sisu kui ka läbivaatamise kord (vt punktid 262 jj) kuulusid täielikult Julgeolekunõukogu ja selle sanktsioonide komitee pädevusse.
Järelikult puudus ühenduse institutsioonidel igasugune uurimispädevus, igasugune Julgeolekunõukogu ja sanktsioonide komitee
esitatud asjaolude kontrollimise võimalus, igasugune hindamisruum asjaolude osas ja igasugune kaalutlusõigus hageja suhtes
kohaldatud sanktsioonide vastuvõtmise vajalikkuse osas. Ühenduse õiguse põhimõtet, mis on seotud õigusega olla ära kuulatud,
ei kohaldata sellistes tingimustes, milles huvitatud isiku ärakuulamine ei saa mingil juhul viia institutsiooni seisukoha
muutmiseni.
Sellest järeldub, et vaidlustatud määruse vastuvõtmise ja rakendamise kontekstis ei olnud nõukogu kohustatud hagejat ära kuulama
tema jätmisel isikute ja üksuste loetelusse, kellele kohaldatakse sanktsioone.
Järelikult tuleb hageja argumendid, mis tuginevad tema õiguse olla ära kuulatud väidetavale rikkumisele nõukogu poolt vaidlustatud
määruse vastuvõtmise käigus, tagasi lükata.
Hageja väidetava õiguse kohta olla sanktsioonide komitees ära kuulatud tema kandmisel isikute loetelusse, kelle rahalised
vahendid tuleb Julgeolekunõukogu asjaomaseid resolutsioone rakendades külmutada, tuleb sedastada, et sellist õigust ei ole
asjaomases resolutsioonis ette nähtud.
Tuleb siiski välja tuua, et kuigi neis ei ole isiklikku ärakuulamist ette nähtud, on asjaomastes Julgeolekunõukogu resolutsioonides
ja järjestikustes määrustes, millega neid ühenduses rakendatakse, kehtestatud üksikjuhtude läbivaatamise kord, mis näeb ette
huvitatud isikute võimaluse pöörduda oma siseriiklike ametiasutuste kaudu sanktsioonide komitee poole, selleks et nad kustutataks
isikute loetelust, kellele sanktsioone kohaldatakse, või rahaliste vahendite külmutamisest erandi saamiseks (vt eelkõige eespool
punktid 20, 32 ja 34–36).
Sanktsioonide komitee on Julgeolekunõukogu subsidiaarorgan, mis koosneb Julgeolekunõukogu liikmeks olevate riikide esindajatest.
Sellest on saanud oluline alaline organ, mis vastutab sanktsioonide igapäevase kohaldamise järelevalve eest ning võib sellest
lähtuvalt tagada resolutsioonide ühetaolist tõlgendamist ja kohaldamist rahvusvahelise üldsuse poolt (eespool punktis 189
viidatud kohtujurist Jacobsi ettepanek Bosphoruse kohtuasjas, punkt 46).
Mis puutub täpsemalt üksikjuhtumi läbivaatamise taotlusse, mis on suunatud huvitatud isiku kustutamisele isikute loetelust,
kellele kohaldatakse sanktsioone, siis 7. novembril 2002 vastu võetud ja 10. aprillil 2003 muudetud „[sanktsioonide komitee]
tööd reguleeriva[te] eeskirjad[e]” (vt eespool punkt 50) punkt 7 näeb ette järgmist:
„a)      Ilma et see rikuks kehtivat menetluskorda, võib hageja [komitee loetelusse kantud isik(ud), grupeeringud, ettevõtjad ja/või
üksused] esitada riigi valitsusele, kus ta omab alalist elukohta ja/või mille kodanik ta on, taotluse vaadata tema juhtum
uuesti üle. Hageja peab selle käigus oma taotlust enda loetelust kustutamiseks põhjendama, esitama asjakohast informatsiooni
ja taotlema selle taotluse toetamist.
b)      Valitsus, kellele taotlus on esitatud („taotlev valitsus”), peab kontrollima kogu asjasse puutuvat informatsiooni ja seejärel
võtma ühendust valitsus(t)ega, kes tegi(d) loetelusse kandmiseks ettepaneku („ettepaneku teinud valitsus(ed)”), et nõuda täiendavat
informatsiooni ja konsulteerida loetelust kustutamise taotluse osas.
c)      Valitsus(ed), kes algselt nõudis (nõudsid) loetelusse kandmist, võib (võivad) samuti nõuda täiendavat informatsiooni hageja
elukoha- või kodakondsusriigilt. Taotlev valitsus ja ettepaneku teinud valitsus(ed) võivad vajaduse korral nende kahepoolsete
konsultatsioonide käigus komitee esimehega konsulteerida.
d)      Kui taotlev valitsus soovib pärast täiendava informatsiooni kontrollimist loetelust kustutamise taotlust rahuldada, peab ta
üritama ettepaneku teinud valitsust (valitsusi) veenda esitama komiteele üheskoos või eraldi loetelust kustutamise taotluse.
Taotlev valitsus võib heakskiitmise menetluse raames esitada komiteele ettepaneku teinud valitsus(t)e taotlust lisamata loetelust
kustutamise taotluse.
e)      Komitee teeb otsuseid konsensuse alusel. Kui komitees ei saavutata teatud küsimuse suhtes konsensust, viib esimees läbi täiendavaid
konsultatsioone, mis võivad kokkuleppe saavutamisele kaasa aidata. Kui pärast neid konsultatsioone ei saavutata ikka veel
konsensust, võib tõstatada küsimuse Julgeolekunõukogus. Arvestades informatsiooni erilist iseloomu, võib president julgustada
küsimuse selgitamiseks enne otsuse tegemist huvitatud liikmesriikide vahelist kahepoolset infovahetust.” [Mitteametlik tõlge]
Esimese Astme Kohus sedastab, et nende eeskirjade vastuvõtmise kaudu oli Julgeolekunõukogu kõigil võimalikel juhtudel nõus
arvestama sanktsioonide komitee loetelusse kantud isikute põhiõigustega, eelkõige nende kaitseõigusega.
Julgeolekunõukogu poolt nende õiguste kaitsele omistatud tähtsus tuleneb muuseas selgelt tema 30. jaanuari 2004. aasta resolutsioonist
1526 (2004), milles on ühest küljest silmas peetud resolutsiooni 1267 (1999) lõike 4 punktis b, resolutsiooni 1333 (2000)
lõike 8 punktis c ja resolutsiooni 1390 (2002) lõigetes 1 ja 2 sätestatud meetmete rakendamise tingimuste tõhustamist ning
teisest küljest sanktsioonide komitee mandaadi tugevdamist. Julgeolekunõukogu resolutsiooni 1526 (2004) lõikes 18 on sätestatud,
et Julgeolekunõukogu „soovitab tungivalt kõikidel riikidel võimalusel teatada [sanktsioonide komitee] loetelusse kantud isikutele
ja üksustele nende vastu kehtestatud meetmetest, [sanktsioonide komitee] direktiividest ja resolutsioonist 1452 (2002)”. Vastavalt
resolutsiooni 1526 (2004) lõikele 3 tõhustatakse neid meetmeid veelgi 18 kuu pärast või vajadusel varem.
Eespool kirjeldatud kord ei näe tõepoolest vahetult ette huvitatud isikute enda õigust olla ära kuulatud sanktsioonide komitees,
mis on ainus pädev asutus, mis saab mõne riigi taotlusel vaadata nende juhtumi üle. Huvitatud isikud sõltuvad seega peamiselt
riikide poolt nende kodanikele võimaldatavast diplomaatilisest kaitsest.
Sellise õiguse olla vahetult ja isiklikult ära kuulatud pädeva asutuse poolt piiramine ei ole rahvusvahelisest avalikust korrast
tulenevaid kohustuslikke norme arvesse võttes siiski vastuvõetamatu. Vastupidi, kuna tegemist on rahvusvahelise terrorismi
rahastamisele kaasaaitamises kahtlustatud isikute või üksuste rahaliste vahendite külmutamisele suunatud otsuste, mille on
vastu võetud Julgeolekunõukogu selle sanktsioonide komitee vahendusel Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja VII peatüki
kohaselt riikide ja regionaalsete organisatsioonide poolt edastatud informatsiooni alusel, põhjendatuse vaidlustamisega, on
tavaline, et huvitatud isiku õigust olla ära kuulatud kohaldatakse mitmeastmelise haldusmenetluse raamistikus, milles vaidlustatud
määruse I lisas osutatud siseriiklikud ametiasutused mängivad olulist rolli.
Ühenduse õiguses endas on üksikisikute vastu suunatud majandussanktsioonide kontekstis muuseas tunnustatud selliste menetluslike
lahenduste seaduspärasust (vt analoogia alusel Esimese Astme Kohtu teise koja esimehe 2. augusti 2000. aasta määrus kohtuasjas
T‑189/00 R: „Invest” Import und Export ja Invest Commerce
v.
komisjon, EKL 2000, lk II‑2993).
Tuleb lisada, nagu märkis kohtuistungil õigesti Ühendkuningriik, et huvitatud isikud võivad pädeva siseriikliku asutuse lõpliku
seadusvastase keeldumise korral tõstatada nende asi läbivaatamise eesmärgil sanktsioonide komitees esitada kohtusse hagi,
mis tugineb siseriiklikule õigusele või vahetult vaidlustatud määrusele ning sellega rakendatavatele Julgeolekunõukogu asjakohastele
resolutsioonidele (vt analoogia alusel Esimese Astme Kohtu presidendi 15. mai 2003. aasta määrus kohtuasjas T‑47/03 R: Sison
v.
nõukogu, EKL 2003, lk II‑2047, punkt 39).
Käesolevas asjas selgub toimikust, et hageja pöördus oma advokaatide 1. märtsi 2002. aasta kirja kaudu Saudi-Araabia Kuningriigi
alalise esindaja poole oma õiguste kaitseks sanktsioonide komitees. Kohtuistungil esitatud täiendavate selgituste kohaselt
ei saanud hageja sellele kirjale kunagi vastust.
Neil asjaoludel puudub ühendusega siiski igasugune seos ning need ei ole järelikult seotud käesoleva vaidlusega, mille ainsaks
esemeks on vaidlustatud määruse õiguspärasuse kontroll.
Fakt on igal juhul see, et hageja võimalus väljendada efektiivselt oma seisukohta asjaolude paikapidavuse ja asjassepuutuvuse
osas, mille alusel rahalised vahendid külmutati, ning veelgi enam, tema vastu esitatud tõendite osas, tundub olevat kategooriliselt
välistatud. Neid asjaolusid ja tõendeid ei tehtud talle iseenesest mõistetavalt teatavaks, kuna riik, kes neist sanktsioonide
komiteele teatas, oli need kuulutanud konfidentsiaalseks või salajaseks, ning seda enam, et neist ei teatata ka ÜRO liikmetele,
kellele Julgeolekunõukogu asjaomased resolutsioonid on suunatud.
Käesoleva asja tingimustes, kus on tegemist hageja vara käsutamise piiranguid allesjätva meetme vaidlustamisega, arvab Esimese
Astme Kohus siiski, et huvitatud isiku põhiõiguste austamine ei nõua, et talle teatataks tema vastu esitatud asjaoludest ja
tõenditest, kui Julgeolekunõukogu või selle sanktsioonide komitee leiavad, et rahvusvahelise üldsuse julgeolekut puudutavad
huvid on sellega vastuolus.
Sellest järeldub, et hageja argumendid, mis tuginevad tema õiguse olla ära kuulatud sanktsioonide komitees seoses tema kandmisega
nende isikute loetelusse, kelle rahalised vahendid tuleb Julgeolekunõukogu asjaomaseid resolutsioone kohaldades külmutada,
väidetavale rikkumisele, tuleb tagasi lükata.
Eespool esitatud põhjendustest lähtuvalt tuleb hageja argumendid, mis tuginevad õiguse olla ära kuulatud väidetavale rikkumisele,
tagasi lükata.
–       Tõhusa kohtuliku kontrolli õiguse väidetav rikkumine
Hageja tõhusa kohtuliku kontrolli õiguse väidetava rikkumisega seotud argumentide kontrollimisel tuleb arvestada üldise korraga
seotud kaalutlustega, mida nende suhtes on juba esitatud õiguspärasuse kontrolli ulatuse esialgse kontrolli käigus, mida Esimese
Astme Kohus peab teostama eelkõige seoses põhiõigustega ühenduse õigusaktide suhtes, millega rakendatakse Julgeolekunõukogu
poolt Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja VII peatüki alusel vastu võetud resolutsioone.
Käesolevas asjas sai hageja EÜ artikli 230 alusel esitada Esimese Astme Kohtule tühistamishagi.
Esimese Astme Kohus teostab selle hagi raames vaidlustatud määruse täielikku õiguspärasuse kontrolli, mis käsitleb seda, kas
ühenduse institutsioonid on kinni pidanud pädevusnormidest ja välise õiguspärasuse normidest ning nende tegevusele kohaldatavatest
olulistest menetlusnormidest.
Esimese Astme Kohus kontrollib samuti vaidlustatud määruse õiguspärasust Julgeolekunõukogu resolutsioonide seisukohast, mida
selle määrusega on mõeldud rakendada, eelkõige formaalse ja materiaalse vastavuse, sisemise ühtsuse ning proportsionaalsuse
seisukohast.
Esimese Astme Kohus nendib selle kontrolli kohta otsuse tegemisel, et isiku kuulumist sanktsioonide komitee loetelusse 19. oktoobril
2001 kantud füüsiliste isikute hulka ei ole vaidlustatud (vt eespool punkt 23).
Käesoleva tühistamishagi raames leidis Esimese Astme Kohus lisaks, et ta on pädev kontrollima vaidlustatud määruse õiguspärasust
ja kaudselt Julgeolekunõukogu asjaomaste resolutsioonide õiguspärasust
jus cogens
’ist tulenevate rahvusvahelise õiguse ülimuslike normide, eelkõige inimõiguste üldisele kaitsele suunatud kohustuslike normide
seisukohast.
Seevastu, nagu eespool punktis 225 on välja toodud, ei kuulu Esimese Astme Kohtu pädevusse kaudselt kontrollida, kas Julgeolekunõukogu
asjaomased resolutsioonid ise on kooskõlas ühenduse õiguskorras kaitstud põhiõigustega.
Lisaks ei kuulu Esimese Astme Kohtu pädevusse Julgeolekunõukogu poolt oma meetmete toetuseks esitatud faktide ja tõendite
hindamisvigade olemasolu kontrollimine ega ka eespool punktis 282 kirjeldatud
jus cogens
’ile vastavuse piiratud kontrolli tingimusel nende meetmete vajalikkuse ja proportsionaalsuse kaudne kontrollimine. Sellise
kontrolli teostamine rikuks Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja VII peatükis sätestatud Julgeolekunõukogu pädevust
määratleda esiteks ohte rahvusvahelisele rahule ja julgeolekule ning teiseks, nende vastu võitlemiseks ja nende vastasteks
abinõudeks kohaseid meetmeid. Lisaks on otsuste näol, kas üksikisik või organisatsioon kujutab endast ohtu rahvusvahelisele
rahule ja julgeolekule, ning milliseid meetmeid tuleb võtta asjaomaste huvitatud isikute ja organisatsioonide suhtes selle
ohu vastu võitlemiseks, tegemist poliitiliste ja väärtushinnangutega, mis kuuluvad põhimõtteliselt ainult selle võimuorgani
pädevusse, kellele rahvusvaheline üldsus on pannud peamise vastutuse rahu ja rahvusvahelise julgeoleku säilitamise eest.
Nii tuleb sedastada, et eespool punktis 284 esitatud tingimustel puudub hagejal igasugune kohtusse pöördumise võimalus, kuna
Julgeolekunõukogu ei ole pidanud vajalikuks sõltumatu rahvusvahelise kohtu loomist, mille ülesandeks oleks otsuste tegemine
sanktsioonide komitee üksikotsuste vastu suunatud hagide kohta nii fakti- kui ka õigusküsimustes.
Tuleb siiski tunnistada, et taoline lünk hageja kohtulikus kaitses ei ole iseenesest
jus cogens
’iga vastuolus.
Seoses sellega toob Esimese Astme Kohus välja, et õigus kohtupidamisele, mida on tunnustatud nii inimõiguste ülddeklaratsiooni
artiklis 8 kui ka 16. detsembril 1966 Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni Peaassamblees vastu võetud kodaniku- ja poliitiliste
õiguste rahvusvahelise pakti artiklis 14, ei ole absoluutne. Ühelt poolt võib selle õiguse suhtes teha erandeid, kui riigis
valitseb erakorraline seisukord, mis ähvardab rahva elukäiku, nagu on ette nähtud teatud tingimustel nimetatud pakti artikli 4
lõikes 1. Teiselt poolt tuleb ka väljaspool erakorralist seisukorda lugeda sellele õigusele omaseks teatud piiranguid, nagu
rahvaste ühenduse üldiselt omaksvõetud piirangud, mis tuginevad riikide immuniteedi (vt seoses sellega Euroopa Inimõiguste
Kohtu 12. juuli 2001. aasta otsus kohtuasjas Prince Hans-Adam II de Liechtenstein
v.
Saksamaa,
Receuil des arrêts et décisions
2001‑VIII, punktid 52, 55, 59 ja 68, ning 21. novembri 2001. aasta otsus kohtuasjas McElhinney
v.
Iirimaa,
Receuil des arrêts et décisions
2001‑XI, eelkõige punktid 34–37) ning rahvusvaheliste organisatsioonide immuniteedi doktriinile (vt seoses sellega Euroopa
Inimõiguste Kohtu 18. veebruari 1999. aasta otsus kohtuasjas Waite ja Kennedy
v.
Saksamaa,
Receuil des arrêts et décisions
1999‑I, punktid 63 ja 68–73).
Käesolevas asjas leiab Esimese Astme Kohus, et hageja õiguse kohtupidamisele piiramine, mis tuleneb kohtuimmuniteedist, mis
kehtib põhimõtteliselt Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni liikmete siseriiklikus õiguskorras Julgeolekunõukogu poolt Ühinenud
Rahvaste Organisatsiooni põhikirja VII peatüki alusel asjakohaste rahvusvahelise õiguse põhimõtetega kooskõlas vastu võetud
resolutsioonide suhtes (eelkõige põhikirja artiklid 25 ja 103), on sellele
jus cogens
’ist tulenevalt kaitstud õigusele omane.
Selline piiramine on põhjendatud nii Julgeolekunõukogu poolt Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja VII peatüki alusel
vastuvõetavate otsuste eripära kui ka edendatava seadusliku eesmärgiga. Hageja huvi oma asja sisuliseks kohtulikuks arutamiseks
ei kaalu käesoleva asja tingimustes üles olulist üldist huvi rahvusvahelise rahu ja julgeoleku tagamiseks, arvestades ohtu,
mida Julgeolekunõukogu on Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni põhikirja sätete alusel selgelt väljendanud. Seoses sellega on
oluline, et Julgeolekunõukogu üksteise järel vastu võetud resolutsioonid ei näe kaugeltki ette piiramatu või määratlemata
tähtajaga kohaldatavaid meetmeid, vaid neis on alati ette nähtud pärast 12 või kõige rohkem 18 kuu möödumist nende meetmete
jätkamise läbivaatamise kord (vt eespool punktid 16, 25, 33 ja 266).
Lõpuks arvab Esimese Astme Kohus, et rahvusvahelise kohtuinstantsi puudumisel, mis oleks pädev kontrollima Julgeolekunõukogu
aktide õiguspärasust, on sellise organi nagu sanktsioonide komitee ning tekstides ettenähtud võimaluse loomine pöörduda selle
poole igal ajal kõikide üksikjuhtumite läbivaatamiseks formaliseeritud menetluse kohaselt, millesse on kaasatud nii „taotlev
valitsus” kui ka „ettepaneku teinud valitsus” (vt eespool punktid 263 ja 264), muu mõistlik vahend, et kaitsta piisavalt hageja
jus cogens
’is tunnustatud põhiõigusi.
Esitatud põhjendustest lähtuvalt tuleb hageja argumendid, mis tuginevad tema tõhusa kohtuliku kontrolli õiguse väidetavale
rikkumisele, tagasi lükata.
Kuna ükski hageja väide ega argument ei olnud tulemuslik, tuleb hagi jätta rahuldamata.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 87 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda
nõudnud. Artikli 87 lõike 4 esimese lõigu alusel kannavad liikmesriigid ja institutsioonid menetlusse astumisel ise oma kohtukulud.
Kui kohtuasjas otsust ei tehta, määrab Esimese Astme Kohus artikli 87 lõike 6 alusel kohtukulude jaotamise oma äranägemise
järgi.
Arvestades käesoleva asja asjaolusid ja poolte nõudeid, kohaldab kohus neid sätteid õiglaselt ja otsustab, et hageja kannab
ise oma kohtukulud ning nõukogu kohtukulud ja komisjoni 1. juulini 2002 kantud kohtukulud. Ühendkuningriik kannab ise oma
kohtukulud ning komisjon kannab ise oma pärast 1. juulit 2002 kantud kohtukulud.
Esitatud põhjendustest lähtudes
ESIMESE ASTME KOHUS (teine koda laiendatud koosseisus)
otsustab:
1.
Nõukogu 6. märtsi 2001. aasta määruse (EÜ) nr 467/2001, millega keelustatakse teatavate kaupade ja teenuste eksport Afganistani,
laiendatakse Afganistani rühmitusega Taliban seotud lennukeeldu ning rahaliste vahendite ja muude finantsallikate külmutamist
ning tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 337/2000, ning komisjoni 19. oktoobri 2001. aasta määruse (EÜ) nr 2062/2001, millega
muudetakse kolmandat korda määrust nr 467/2001, osalise tühistamise nõude osas on otsuse tegemise vajadus ära langenud.
2.
Jätta hagi rahuldamata selles osas, milles see on suunatud nõukogu 27. mai 2002. aasta määruse nr 881/2002, millega kehtestatakse
teatavate Osama bin Ladeni, Al-Qaida võrgu ja Talibaniga seotud isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangud ja tunnistatakse
kehtetuks nõukogu määrus nr 467/2001, vastu.
3.
Hageja kannab ise oma kohtukulud ning nõukogu kohtukulud ja komisjoni 1. juulini 2002 kantud kohtukulud.
4.
Suurbritannia ja Põhja-Iirimaa Ühendkuningriik ja komisjon kannavad ise oma kohtukulud, mida nad on kandnud pärast 1. juulit
2002.
Forwood
Pirrung
Mengozzi
Meij

Vilaras
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 21. septembril 2005 Luxembourgis.
Kohtusekretär

Koja esimees
H. Jung

J. Pirrung
Sisukord
Õiguslik raamistik
Vaidluse taust
Menetlus ja poolte nõuded
Vaidlustatud määruse vastuvõtmise menetluslikud tagajärjed
Põhiküsimus
1.  Esialgsed kaalutlused
2.  Väide, mis tugineb nõukogu pädevuse puudumisele võtta vastu vaidlustatud määrus
Esimese Astme Kohtu küsimused ja poolte vastused
Esimese Astme Kohtu hinnang
3.  Kolm väidet, mis tuginevad hageja põhiõiguste rikkumisele
Poolte argumendid
Esimese Astme Kohtu hinnang
Esialgsed kaalutlused
Ühinenud Rahvaste Organisatsiooniga seotud rahvusvahelise õiguskorra ja siseriikliku või ühenduse õiguskorra seos
Esimese Astme Kohtu teostatava õiguspärasuse kontrolli ulatus
Hageja põhiõiguste väidetavad rikkumised
–  Omandiõiguse kaitse ja proportsionaalsuse põhimõtte väidetav rikkumine
–  Õiguse olla ära kuulatud väidetav rikkumine
–  Tõhusa kohtuliku kontrolli õiguse väidetav rikkumine
Kohtukulud
*
Kohtumenetluse keel: inglise.