CELEX: 62003CJ0459
Nesplnenie povinnosti členským štátom
Dohovor Organizácie spojených národov o morskom práve
Časť XII
Ochrana a zachovanie morského prostredia
Úprava riešenia sporov v tomto dohovore
Arbitrážne konanie začaté podľa tejto úpravy Írskom proti Spojenému kráľovstvu
Spor týkajúci sa zariadenia MOX v Sellafielde (Spojené kráľovstvo)
Írske more
Články 292 ES a 193 AE
Záväzok neriešiť spor týkajúci sa výkladu alebo uplatňovania Zmluvy iným spôsobom, ako stanovuje Zmluva
Zmiešaná dohoda
Právomoc Spoločenstva
Články 10 ES a 192 AE
Povinnosť spolupráce

Svojou žalobou Komisia Európskych spoločenstiev navrhuje, aby Súdny dvor určil, že Írsko si tým, že začalo konanie na urovnanie
sporu, ktorý sa týka zariadenia MOX nachádzajúceho sa v Sellafielde (Spojené kráľovstvo), proti Spojenému kráľovstvu Veľkej
Británie a Severného Írska podľa Dohovoru Organizácie spojených národov o morskom práve (ďalej len „Dohovor“), nesplnilo povinnosti,
ktoré mu vyplývajú z článkov 10 ES, 292 ES, 192 AE a 193 AE.

Právny rámec
Dohovor podpísaný v Montego Bay (Jamajka) 10. decembra 1982 nadobudol účinnosť 16. novembra 1994.
Dohovor bol v mene Európskeho spoločenstva schválený rozhodnutím Rady 98/392/ES z 23. marca 1998 (Ú. v. ES L 179, s. 1; Mim. vyd.
04/003, s. 260). Ratifikovali ho aj všetky členské štáty Európskej únie.
Dňa 21. júna 1996, počas ratifikácie Dohovoru Írskom, urobil tento členský štát toto vyhlásenie:
„Írsko pripomína, že ako členský štát Európskeho spoločenstva, prenieslo právomoc v niektorých otázkach upravených Dohovorom
na Spoločenstvo. Podrobné vyhlásenie o povahe a rozsahu právomoci prenesenej na Európske spoločenstvo bude urobené v stanovenom
čase v súlade s ustanoveniami Prílohy IX Dohovoru.“
Prvý odkaz na ustanovenia, na základe ktorých sa rozhodnutie 98/392 prijalo, znie takto:
„so zreteľom na Zmluvu o založení Európskeho spoločenstva a najmä na jej články 43, 113 a 130s ods. 1, v nadväznosti na prvú
vetu článku 228 ods. 2 a druhý pododsek článku 228 ods. 3“.
Tretie, piate a šieste odôvodnenie uvedeného rozhodnutia znejú takto:
„keďže boli splnené podmienky, ktoré umožňujú spoločenstvu uložiť listinu o formálnom potvrdení ustanovenú v článku 3 prílohy
IX dohovoru a uvedenú v článku 4 ods. 4 dohody;
…
keďže dohovor… sa majú schváliť, aby sa spoločenstvo mohlo stať ich zmluvnou stranou v rámci svojej právomoci;
keďže spoločenstvo musí pri uložení listiny o formálnom potvrdení taktiež uložiť vyhlásenie, v ktorom budú uvedené otázky,
ktoré sa riadia dohovorom… v súvislosti s právomocou prenesenou na ňu jej [na neho jeho –
neoficiálny preklad
] členskými štátmi…“
Článok 1 rozhodnutia 98/392 stanovuje:
„1.      Dohovor Organizácie Spojených národov o morskom práve a dohoda o vykonávaní jeho časti XI sa týmto schvaľujú v mene Európskeho
spoločenstva.
2.      Znenia dohovoru a dohody sa nachádzajú v prílohe I.
3.      Listina spoločenstva o formálnom potvrdení, ktorá sa nachádza v prílohe II, sa uloží u generálneho tajomníka Organizácie Spojených
národov. Obsahuje vyhlásenie podľa článku 310 dohovoru a vyhlásenie o spôsobilosti [o právomoci –
neoficiálny preklad
].“
Podľa vyhlásenia o právomoci uvedeného v článku 1 ods. 3 tohto rozhodnutia (ďalej len „vyhlásenie o právomoci Spoločenstva“):
„Vyhlásenie o právomoci európskeho spoločenstva so zreteľom na záležitosti, ktoré upravuje dohovor OSN o morskom práve z 10. decembra
1982 a dohoda z 28. júla 1994 o vykonávaní časti XI dohovoru
(Vyhlásenie urobené podľa článku 5 odsek 1 prílohy IX k dohovoru a článku 4 odsek 4 dohody)
Článok 5 odsek 1 prílohy IX k Dohovoru OSN o morskom práve stanovuje, že listina o formálnom schválení medzinárodnej organizácie
má obsahovať vyhlásenie uvádzajúce záležitosti, ktoré upravuje dohovor, pre ktoré na organizáciu preniesli právomoc jej členské
štáty, ktoré sú stranami dohovoru…
…
Európske spoločenstvá boli založené parížskou zmluvou (ESUO) a rímskymi zmluvami (EHS a Euratom), podpísanými 18. apríla 1951
a 25. marca 1957. … [Tieto zmluvy] boli zmenené a doplnené Zmluvou o Európskej únii, ktorá bola podpísaná v Maastrichte 7. februára
1992…
…
V súlade s uvedenými ustanoveniami uvádza toto vyhlásenie právomoc, ktorú členské štáty preniesli na spoločenstvo podľa zmlúv
v záležitostiach upravených dohovorom…
…
Spoločenstvo má výlučnú právomoc pre určité záležitosti a zdieľa právomoc so svojimi členskými štátmi pri určitých iných záležitostiach.
1.      Záležitosti, pre ktoré má spoločenstvo výlučnú právomoc
–        spoločenstvo zdôrazňuje, že jeho členské štáty naň preniesli právomoc vzhľadom na zachovanie a spravovanie zdrojov morského
rybolovu. Preto má spoločenstvo v tejto oblasti prijať príslušné pravidlá a predpisy (ktoré uplatňujú členské štáty) a, v rámci
svojej právomoci, vstúpiť do vonkajších záväzkov s tretími štátmi alebo príslušnými medzinárodnými organizáciami. …
–        na základe svojej obchodnej a colnej politiky má spoločenstvo právomoc, pokiaľ ide o ustanovenia časti XI dohovoru a dohody
z 28. júla 1994, ktoré sa týkajú medzinárodného obchodu.
2.      Záležitosti, pre ktoré spoločenstvo zdieľa právomoc so svojimi členskými štátmi
–        so zreteľom na rybolov sa pre určité záležitosti, ktoré sa priamo netýkajú zachovania a spravovania zdrojov morského rybolovu,
napríklad výskum a technologický rozvoj a spolupráca s cieľom rozvoja, zdieľa právomoc,
–        so zreteľom na ustanovenia o námornej doprave, bezpečnosti lodnej dopravy a ochrane pred znečisťovaním mora, obsiahnuté, okrem
iného, v častiach II, III, V, VII a XII dohovoru, má spoločenstvo výlučnú právomoc iba do takého rozsahu, že takéto ustanovenia
dohovoru alebo právne predpisy prijaté pri jeho vykonávaní ovplyvňujú spoločné pravidlá ustanovené spoločenstvom. Ak pravidlá
spoločenstva existujú, ale nie sú ovplyvnené, najmä v prípade ustanovení spoločenstva stanovujúcich minimálne štandardy, členské
štáty majú právomoc, bez toho, aby bola dotknutá právomoc spoločenstva, konať v tejto oblasti. V opačnom prípade ostáva právomoc
u členských štátov.
Zoznam príslušných aktov spoločenstva je uvedený v dodatku. Rozsah pôsobnosti spoločenstva vyplývajúcej z týchto aktov sa
musí posúdiť odkazom na presné ustanovenia každého opatrenia, najmä rozsah, do ktorého tieto ustanovenia stanovujú spoločné
pravidlá.
…
Dodatok
Akty spoločenstva, ktoré odkazujú na záležitosti upravené dohovorom a dohodou
–        V oblasti bezpečnosti námornej dopravy a ochrany pred znečisťovaním mora
…
Smernica rady 93/75/EHS z 13. septembra 1993 o minimálnych požiadavkách na plavidlá smerujúce do prístavov alebo opúšťajúce
prístavy spoločenstva a dopravujúce nebezpečné alebo znečisťujúce tovary (Ú. v. ES L 247, 5. 10. 1993, s. 19).
…
–        V oblasti ochrany a zachovania morského životného prostredia (časť XII dohovoru)
…
Smernica Rady 85/337/EHS z 27. júna 1985 o posudzovaní vplyvov určitých verejných a súkromných projektov na životné prostredie
(Ú. v. ES L 175, 5. 7. 1985, s. 40).
…
–        Dohovory, ktorých je spoločenstvo zmluvnou stranou
Dohovor o prevencii znečistenia morí zo zdrojov umiestnených na pevnine, Paríž, 4. júna 1974 (Rozhodnutie Rady 75/437/EHS
z 3. marca 1975, uverejnené v Ú. v. ES L 194, 25. 7. 1975, s. 5).
Protokol, ktorým sa mení a dopĺňa Dohovor o prevencii znečistenia morí zo zdrojov umiestnených na pevnine, Paríž, 26. marca
1986 (Rozhodnutie Rady 87/57/EHS z 28. decembra 1986, uverejnené v Ú. v. ES L 24, 27. 1. 1987, s. 47).
…“
Časť IX Dohovoru s názvom „Uzavreté a polouzavreté more“ tvoria články 122 a 123, ktoré znejú takto:
„
Článok 122
Definície
Pre účely tohoto dohovoru ‚uzavreté a polouzavreté more‘ znamená záliv, prístavnú zátoku alebo more obklopené dvomi alebo
viacerými štátmi a spojené s iným morom alebo oceánom úzkym priechodom alebo zložené úplne alebo predovšetkým z pobrežných
morí a výlučných ekonomických zón dvoch alebo viac pobrežných štátov.
Článok 123
Spolupráca štátov hraničiacich s uzavretými alebo polouzavretými moriami
Štáty hraničiace s uzavretými alebo polouzavretými moriami by mali vzájomne spolupracovať pri výkone svojich práv a povinností,
ktoré vyplývajú z tohto dohovoru. Za tým účelom sa budú priamo alebo prostredníctvom príslušnej oblastnej organizácie usilovať
o:
…
b)      koordináciu uplatňovania svojich práv a povinností s ohľadom na ochranu a zachovanie morského prostredia;
…“
Časť XII Dohovoru s názvom „Ochrana a zachovanie morského prostredia“ zahŕňa oddiel 1 nazvaný „Všeobecné ustanovenia“. Tento
oddiel obsahuje články 192 až 194, ktoré stanovujú:
„
Článok 192
Všeobecná povinnosť
Štáty majú povinnosť chrániť a zachovávať morské prostredie.
Článok 193
Zvrchované právo ťažiť svoje prírodné zdroje
Štáty majú zvrchované právo ťažiť svoje prírodné zdroje v súlade so svojou koncepciou ochrany životného prostredia a v súlade
s ich povinnosťou chrániť a zachovávať morské prostredie.
Článok 194
Opatrenia k predchádzaniu, obmedzeniu a kontrole znečisťovania morského prostredia
1.      Štáty urobia všetky nevyhnutné opatrenia v súlade s týmto dohovorom na predchádzanie, obmedzenie a kontrolu znečisťovania
morského prostredia z akýchkoľvek zdrojov a použijú pre tento účel najúčinnejšie prostriedky, ktoré majú k dispozícii, podľa
svojich schopností buď individuálne, alebo spoločne a budú pre tento účel harmonizovať svoju politiku.
2.      Štáty príjmu všetky nevyhnutné opatrenia pre zabezpečenie toho, aby činnosť podliehajúca ich jurisdikcii alebo kontrole bola
vykonávaná tak, aby nespôsobila žiadnu škodu znečisťovaním iným štátom a ich životnému prostrediu a aby znečisťovanie, ktoré
má pôvod v mimoriadnych udalostiach alebo činnostiach podliehajúcich ich jurisdikcii alebo kontrole sa nerozšírilo mimo oblasť,
v ktorej vykonávajú svoje zvrchované práva v súlade s týmto Dohovorom.
3.      Opatrenia prijaté podľa tejto časti sa týkajú všetkých zdrojov znečisťovania morského prostredia. Okrem iného zahŕňajú aj
opatrenia zamerané na zníženie, čo v najväčšej možnej miere:
a)      vypúšťania toxických, škodlivých alebo zhubných látok, obzvlášť tých, ktoré pretrvávajú, zo zdrojov umiestnených na súši,
z atmosféry alebo cez atmosféru alebo zhadzovanie do mora;
b)      znečisťovania z lodí, hlavne opatrenia pre zabránenie nehôd a pre postup pri stave v núdzi, zabezpečenie bezpečnosti námorných
operácií, zabránenie úmyselnému a neúmyselnému vypúšťaniu látok z lodí a regulácia projektov, konštrukcií, stavieb, zariadení,
činností a vybavenia lodí posádkou;
c)      znečisťovania zo zariadení a prístrojov používaných pri prieskume alebo ťažbe prírodných zdrojov z morského dna a jeho podložia,
hlavne opatrení pre zabránenie nehôd, pre riešenie mimoriadnych situácií, pre zabezpečenie bezpečnosti práce na mori a reguláciu
projektov, konštrukcií, stavieb, zariadení, činností a personálneho vybavenia týchto zariadení a prístrojov;
d)      znečisťovania z iných zariadení a prístrojov prevádzkovaných v morskom prostredí, hlavne opatrení pre zamedzenie nehôd a riešenie
núdzových stavov, zabezpečenie bezpečnosti prevádzky na mori a opatrení upravujúcich projekty, stavby, vybavenie, prevádzku
a obsluhu týchto zariadení a prístrojov.
4.      Pri vykonávaní opatrení na predchádzanie, obmedzenie, a kontrolu znečisťovania morského prostredia sa štáty zdržia neoprávneného
zasahovania do činností vykonávaných pri výkone práv a povinností druhými štátmi v súlade s týmto Dohovorom.
5.      Opatrenia prijaté v súlade s touto časťou zahŕňajú také opatrenia, ktoré sú nevyhnutné pre ochranu a zachovanie vzácnych alebo
zraniteľných ekologických systémov, ako aj prírodného životného prostredia druhov rýb, ktorých zásoby sú vyčerpané, vystavené
ohrozeniu alebo nebezpečenstvu a pre ostatné formy života v mori.“
Články 204 až 206 nachádzajúce sa v oddiele 4 časti XII Dohovoru, ktorý má názov „Monitorovanie a vyhodnocovanie morského
prostredia“ stanovujú:
„
Článok 204
Monitorovanie nebezpečenstva alebo následkov znečisťovania
1.      Štáty postupujú tak, aby to bolo zlučiteľné s právami ostatných štátov a nakoľko to bude prakticky možné, budú sami alebo
prostredníctvom medzinárodných organizácií pozorovať, merať, vyhodnocovať a analyzovať uznávanými vedeckými metódami nebezpečenstvo
alebo následky znečisťovania morského prostredia.
2.      Štáty najmä dozerajú na následky akejkoľvek činnosti, ktorú povolili alebo ktorú vykonávajú, aby zistili či takáto činnosť
nemôže spôsobiť znečisťovanie morského prostredia.
Článok 205
Uverejňovanie správ
Štáty uverejňujú správy o výsledkoch získaných podľa článku 204 alebo podávajú vo vhodných medziobdobiach takéto správy príslušným
medzinárodným organizáciám, ktoré ich sprístupnia všetkým štátom.
Článok 206
Vyhodnotenie možných následkov činnosti
Ak majú štáty rozumné dôvody sa domnievať, že plánovaná činnosť pod ich jurisdikciou alebo kontrolou by mohla spôsobiť podstatné
znečistenie alebo vážnu škodlivú zmenu morského prostredia, posúdia, nakoľko to bude uskutočniteľné, potenciálne následky
tejto činnosti na morské prostredie a výsledky tohoto vyhodnotenia oznámia spôsobom uvedeným v článku 205.“
Oddiel 5 časti XII Dohovoru nazvaný „Medzinárodné normy a vnútroštátne zákonodarstvo týkajúce sa zabránenia, zníženia a kontroly
znečisťovania morského prostredia“ obsahuje najmä články 207 a 211, ktoré znejú takto:
„
Článok 207
Znečisťovanie zo zdrojov umiestnených na pevnine
1.      Štáty vydajú zákony a nariadenia pre zabránenie, zníženie a kontrolu znečisťovania morského prostredia zo zdrojov umiestnených
na pevnine, vrátane riek, ústia riek, potrubí a odpadových zariadení, berúc pritom ohľad na medzinárodne dohodnuté normy,
štandardy a odporúčania.
2.      Štáty vykonajú iné opatrenia, ktoré môžu byť nevyhnutné na zabránenie, zníženie a kontrolu znečisťovania morského prostredia
zo zdrojov umiestnených na pevnine.
3.      Štáty sa usilujú o harmonizáciu svojej politiky v týchto otázkach na príslušnej regionálnej úrovni.
4.      Štáty, konajúc prostredníctvom príslušných medzinárodných organizácií alebo diplomatickej konferencie, sa budú usilovať o stanovenie
globálnych a regionálnych noriem, štandardov a odporúčaní na zabránenie, zníženie a kontrolu znečisťovania morského prostredia
zo zdrojov umiestnených na pevnine, berúc pritom do úvahy charakteristické oblastné rysy, ekonomické možnosti rozvojových
štátov a ich potrebu ekonomického rozvoja. Tieto normy, štandardy a odporúčania sa podľa potreby periodicky preskúmavajú.
5.      Zákony, nariadenia, opatrenia, normy, štandardy a odporúčania uvedené v odsekoch 1, 2 a 4 zahŕňajú také opatrenia, ktoré sú
namierené na najvyššie možné zníženie vypúšťania toxických, škodlivých alebo jedovatých látok, predovšetkým vytrvalých, do
morského prostredia.
…“
„
Článok 211
Znečisťovanie z lodí
1.      Štáty, konajúc prostredníctvom príslušných medzinárodných organizácii alebo všeobecnej diplomatickej konferencie, stanovia
medzinárodné normy a štandardy na zabránenie, zníženie a kontrolu znečisťovania morského prostredia z lodí a rovnakým spôsobom
budú tam, kde je to vhodné, podporovať prijatie systémov morských ciest zameraných na minimalizáciu nebezpečenstva vzniku
nehôd, ktoré by mohli zapríčiniť znečisťovanie morského prostredia, vrátane pobrežia a s ním spojených záujmov pobrežných
štátov. Tieto normy a štandardy budú rovnakým spôsobom podľa potreby preskúmavané.
2.      Štáty prijmú zákony a nariadenia pre zabránenie, zníženie a kontrolu znečisťovania morského prostredia z lodí plávajúcich
pod ich vlajkou alebo ich registrácií. Tieto zákony a nariadenia musia byť prinajmenšom rovnako účinné, ako všeobecne prijaté
medzinárodné normy a štandardy stanovené prostredníctvom príslušných medzinárodných organizácií alebo všeobecnou diplomatickou
konferenciou.
…“
Článok 213 nachádzajúci sa v oddiele 6 nazvanom „Zabezpečenie dodržiavania právnych predpisov“ časti XII Dohovoru stanovuje:
„Zabezpečenie dodržiavania právnych predpisov pokiaľ sa týka zdrojov znečisťovania umiestnených na pevnine
Štáty zabezpečujú dodržiavanie svojich zákonov a nariadení prijatých v súlade s článkom 207 a prijímajú zákony a nariadenia
a vykonávajú iné opatrenia nevyhnutné pre plnenie platných medzinárodných noriem a štandardov ustanovených príslušnými medzinárodnými
organizáciami alebo diplomatickou konferenciou na zabránenie, zníženie a kontrolu znečisťovania morského prostredia zo zdrojov
umiestnených na pevnine.“
Časť XV Dohovoru s názvom „Riešenie sporov“ obsahuje oddiel 1 nazvaný „Všeobecné ustanovenia“. Článok 282 nachádzajúci sa
v tomto oddiele stanovuje:
„Povinnosti vyplývajúce zo všeobecných, oblastných alebo dvojstranných dohôd
Ak sa zmluvné štáty, ktoré sú stranami v spore týkajúcom sa výkladu alebo uplatňovania tohto dohovoru, dohodli na základe
všeobecnej, oblastnej alebo dvojstrannej dohody alebo iným spôsobom, že sa takýto spor bude na žiadosť ktorejkoľvek strany
v spore riešiť v konaní, ktorého výsledkom je záväzné rozhodnutie, uplatní sa toto konanie namiesto konaní stanovených v tejto
časti, pokiaľ sa strany v spore nedohodnú inak.“
Články 286 až 288, ktoré sa nachádzajú v oddiele 2 časti XV Dohovoru nazvanom „Obligatórne konanie, ktorého výsledkom sú záväzné
rozhodnutia“, stanovujú:
„
Článok 286
Uplatňovanie konania podľa tohto oddielu
S výhradou oddielu 3 sa každý spor týkajúci sa výkladu alebo uplatňovania tohto dohovoru, ak nebol vyriešený za použitia ustanovení
oddielu l, predloží na žiadosť ktoréhokoľvek štátu v spore súdu alebo tribunálu, ktorý je podľa tohto oddielu príslušný.
Článok 287
Voľba konania
1.      Pri podpise, ratifikácii alebo pristúpení k tomuto dohovoru, alebo kedykoľvek potom, si každý štát môže zvoliť písomným vyhlásením
jeden alebo viac z týchto prostriedkov riešenia sporov týkajúcich sa výkladu alebo uplatňovania tohto dohovoru:
a)      Medzinárodný tribunál pre morské právo zriadený v súlade s prílohou VI;
b)      Medzinárodný súdny dvor;
c)      Arbitrážny tribunál ustanovený v súlade s prílohou VII;
d)      osobitný arbitrážny tribunál ustanovený v súlade s prílohou VIII pre jednu alebo viac kategórií sporov, o ktorých je zmienka
v tejto prílohe.
…
Článok 288
Príslušnosť
1.      Súd alebo tribunál uvedený v článku 287 je príslušný pre akýkoľvek spor týkajúci sa výkladu alebo uplatňovania tohto dohovoru,
ktorý mu je predložený v súlade s touto časťou.
2.      Súd alebo tribunál uvedený v článku 287 je taktiež príslušný pre akýkoľvek spor týkajúci sa výkladu alebo uplatňovania medzinárodnej
dohody týkajúce sa cieľov tohto dohovoru, ktorý mu je predložený v súlade s touto dohodou.
…“
Podľa článku 290 nachádzajúceho sa tiež v oddiele 2 časti XV Dohovoru súd alebo tribunál, ktorému bol predložený spor, môže
nariadiť dočasné opatrenia.
Článok 293, rovnako zahrnutý v uvedenom oddiele časti XV Dohovoru, znie takto:
„
Uplatniteľné právo
1.      Súd alebo tribunál, ktorý je príslušný podľa ustanovení tohto oddielu, uplatňuje tento dohovor a iné pravidlá medzinárodného
práva, ktoré nie sú nezlučiteľné s týmto dohovorom.
…“
Podľa článku 296, ktorý sa nachádza v tom istom oddiele časti XV Dohovoru:
„Konečnosť a záväznosť rozhodnutí
1.      Každé rozhodnutie vynesené súdom alebo tribunálom, ktorý je príslušný podľa tohto oddielu, je konečné a všetky strany v spore
sa mu podriadia.
2.      Každé takéto rozhodnutie je záväzné len pre strany v spore a pre daný spor.“
Príloha IX Dohovoru s názvom „Účasť medzinárodných organizácií“ obsahuje najmä tieto ustanovenia:
„
Článok 1
Definícia
Na účely článku 305 a tejto prílohy ‚medzinárodná organizácia‘ znamená medzivládnu organizáciu ustanovenú štátmi, na ktorú
jej členské štáty preniesli právomoc v otázkach upravených týmto dohovorom, vrátane spôsobilosti uzavierať zmluvy, ktoré sa
vzťahujú na tieto otázky.
Článok 2
Podpis
Medzinárodná organizácia môže podpísať tento dohovor, ak väčšina jej členov tento dohovor podpísala. Pri podpise urobí medzinárodná
organizácia vyhlásenie, v ktorom sú uvedené otázky upravené týmto dohovorom a v ktorom jej členské štáty, ktoré podpísali
tento dohovor, preniesli právomoc na organizáciu, ako aj povahu a rozsah tejto právomoci.
Článok 3
Formálne schválenie a pristúpenie
1.      Medzinárodná organizácia môže uložiť listinu o formálnom schválení alebo pristúpení, ak väčšina jej členov uloží alebo uložila
svoje ratifikačné listiny alebo listiny o pristúpení.
2.      Takéto listiny uložené medzinárodnou organizáciou obsahujú záväzky a vyhlásenia požadované článkami 4 a 5 tejto prílohy.
Článok 4
Rozsah účasti, práva a záväzky
1.      Listina o formálnom schválení alebo pristúpení medzinárodnej organizácie, obsahuje záväzok prevziať práva a záväzky stanovené
v tomto dohovore pre štáty, pokiaľ ide o otázky, v ktorých bola prenesená právomoc na organizáciu členskými štátmi, ktoré
sú stranami tohto dohovoru.
2.      Medzinárodná organizácia je stranou tohto dohovoru v takom rozsahu, v akom má právomoc v súlade vyhláseniami, správami alebo
oznámeniami uvedenými v článku 5 tejto prílohy.
3.      Takáto medzinárodná organizácia vykonáva práva a plní záväzky, ktoré by inak mali plniť jej členské štáty, ktoré sú stranami
tohto dohovoru, pokiaľ ide o otázky, v ktorých bola týmito členskými štátmi na ňu prenesená právomoc. Členské štáty tejto
medzinárodnej organizácie nevykonávajú právomoc, ktorú na ňu preniesli.
4.      Účasť takejto medzinárodnej organizácie ju v žiadnom prípade neoprávňuje k väčšiemu zastúpeniu, k akému by inak boli oprávnené
členské štáty, ktoré sú zmluvnými štátmi, vrátane práv na rozhodovanie.
5.      Účasť takejto medzinárodnej organizácie v žiadnom prípade neposkytuje akékoľvek práva stanovené týmto dohovorom členským štátom
organizácie, ktoré nie sú zmluvnými štátmi tohto dohovoru.
6.      V prípade konfliktu medzi záväzkami medzinárodnej organizácie podľa tohto dohovoru a jej záväzkami podľa dohody o založení
tejto organizácie alebo akýchkoľvek aktov, ktoré sa na ňu vzťahujú, majú záväzky podľa tohto dohovoru prednosť.
Článok 5
Vyhlásenia, oznámenia a správy
1.      Listina o formálnom schválení alebo pristúpení medzinárodnej organizácie obsahuje vyhlásenie, ktoré uvádza otázky upravené
týmto dohovorom, v ktorom [v ktorých –
neoficiálny preklad
] bola na organizáciu prenesená právomoc jej členskými štátmi, ktoré sú stranami tohto dohovoru.
2.      Členský štát medzinárodnej organizácie pri ratifikácii tohto dohovoru alebo pristúpení k nemu, alebo pri tom, keď organizácia
ukladá svoju listinu o formálnom schválení alebo pristúpení, podľa toho, čo nastane neskôr, vykoná vyhlásenie, v ktorom uvedie
otázky upravené týmto dohovorom, v ktorých preniesol právomoc na organizáciu.
3.      Predpokladá sa, že zmluvné štáty, ktoré sú členskými štátmi medzinárodnej organizácie, ktorá je stranou tohto dohovoru, majú
právomoc vo všetkých otázkach upravených týmto dohovorom, v ktorých tieto štáty podľa tohto článku konkrétne nevyhlásili,
neoznámili ani neuviedli prenesenie právomocí na túto organizáciu.
4.      Medzinárodná organizácia a jej členské štáty, ktoré sú zmluvnými stranami, bez odkladu oznámia depozitárovi tohto dohovoru
akékoľvek zmeny vo vymedzení právomocí, vrátane nového prenesenia právomocí uvedeného vo vyhlásení podľa odsekov l a 2.
5.      Každý zmluvný štát môže požiadať medzinárodnú organizáciu a jej členské štáty, ktoré sú zmluvnými stranami, aby poskytli informácie
o tom, kto v pomere medzi organizáciami a jej členskými štátmi má právomoc v akejkoľvek konkrétnej otázke, ktorá vznikla.
Táto organizácia a dotknuté členské štáty poskytnú takúto informáciu v rozumnom termíne. Medzinárodná organizácia a členské
štáty môžu tiež poskytnúť takúto informáciu z vlastnej iniciatívy.
6.      Vo vyhláseniach, oznámeniach a správach podľa tohto článku sa uvádza povaha a rozsah prenesenej právomoci.
…“

Okolnosti predchádzajúce sporu

Spor medzi Írskom a Spojeným kráľovstvom týkajúci sa zariadenia MOX
Spoločnosť British Nuclear Fuel plc (ďalej len „BNFL“) prevádzkuje niekoľko zariadení nachádzajúcich sa v Sellafielde na pobreží
Írskeho mora. Na tomto mieste sú vybudované najmä zariadenia nazývané MOX a THORP.
Činnosť zariadenia MOX spočíva v recyklácii plutónia pochádzajúceho z vyhoreného jadrového paliva vykonávanej zmiešaním oxidu
plutónia s oxidom ochudobneného uránu. Výsledkom tohto procesu je nové palivo nazývané MOX, čo je skratka používaná na označenie
miešaného oxidového paliva („mixed oxide fuel“) určeného na použitie ako zdroj energie v jadrových elektrárniach.
Časť materiálu používaného v zariadení MOX pochádza zo zariadenia THORP, čo je skratka označujúca toto zariadenie na prepracovanie
oxidu („thermal oxide reprocessing plant“), v ktorom sa prepracúva vyhoreté jadrové palivo z jadrových reaktorov v Spojenom
kráľovstve a v iných krajinách s cieľom získať z neho oxid plutónia a oxid uránu.
Orgány Spojeného kráľovstva povolili výstavbu zariadenia MOX po žiadosti podanej BNFL na základe environmentálnej správy predloženej
touto spoločnosťou v roku 1993 (ďalej len „environmentálna správa z roku 1993“).
BNFL podal v roku 1996 na agentúru životného prostredia Spojeného kráľovstva žiadosť o povolenie na prevádzku tohto zariadenia.
Komisia 11. februára 1997 na základe informácii poskytnutých vládou Spojeného kráľovstva vydala stanovisko k plánu vypúšťania
rádioaktívneho odpadu zo zariadenia MOX na základe článku 37 AE [
neoficiálny preklad
] (Ú. v. ES C 68, s. 4). Podľa tohto stanoviska „vykonávanie plánu vypúšťania rádioaktívneho odpadu z prevádzky zariadenia
MOX v Sellafielde tak pri bežnej prevádzke, ako aj v prípade havárie, v rozsahu zohľadnenom vo všeobecných údajoch, nepredstavuje
riziko rádioaktívnej kontaminácie vody, pôdy alebo vzduchu iného členského štátu, ktorá by bola významná zo zdravotného hľadiska“
[
neoficiálny preklad
].
Okrem toho na splnenie požiadaviek stanovených smernicou Rady 80/836/Euratom z 15. júla 1980, ktorou sa menia a dopĺňajú smernice
upravujúce bezpečnostné normy ochrany zdravia pracovníkov a obyvateľstva pred nebezpečenstvami vznikajúcimi v dôsledku ionizujúceho
žiarenia [
neoficiálny preklad
] (Ú. v. ES L 246, s. 1) vypracovala súkromná poradenská spoločnosť hodnotiacu správu o hospodárskej odôvodnenosti zariadenia
MOX (ďalej len „správa PA“), ktorej verzia bola uverejnená v roku 1997.
Navyše v období od apríla 1997 do augusta 2001 orgány Spojeného kráľovstva zorganizovali päť verejných konzultácií o hospodárskej
odôvodnenosti zariadenia MOX. Tieto orgány 3. októbra 2001 rozhodli, že zariadenie je hospodársky odôvodnené v zmysle článku
6 ods. 1 smernice Rady 96/29/Euratom z 13. mája 1996, ktorá stanovuje základné bezpečnostné normy ochrany zdravia pracovníkov
a obyvateľstva pred nebezpečenstvami vznikajúcimi v dôsledku ionizujúceho žiarenia (Ú. v. ES L 159, s. 1; Mim. vyd. 05/002,
s. 291), ktorá s účinnosťou od 13. mája 2000 zrušila smernicu 80/836.
V rokoch 1994 až 2001 Írsko niekoľkokrát položilo orgánom Spojeného kráľovstva otázky týkajúce sa zariadenia MOX a zvlášť
spochybňovalo tak spoľahlivosť environmentálnej správy z roku 1993, ako aj rozhodnutia o hospodárskej odôvodnenosti tohto
zariadenia. Okrem toho Írsko napadlo základ, na ktorom boli organizované verejné konzultácie, a žiadalo viac informácii, ako
boli obsiahnuté v uverejnenej verzii správy PA.
V tlačovej správe zo 4. októbra 2001 írske ministerstvo pre jadrovú bezpečnosť uviedlo, že Írsko zvažuje podanie žaloby na
základe Dohovoru kvôli nevykonaniu náležitého posúdenia vplyvov zariadenia MOX na životné prostredie.

Konanie na urovnanie sporu týkajúceho sa zariadenia MOX začaté Írskom
Dňa 15. júna 2001 Írsko odovzdalo Spojenému kráľovstvu žiadosť o zriadenie arbitrážneho súdu, ako aj návrh na začatie konania
na základe článku 32 Dohovoru o ochrane morského prostredia v severovýchodnom Atlantiku, podpísaného v Paríži 22. septembra
1992, ktorý bol schválený v mene Spoločenstva rozhodnutím Rady 98/249/ES zo 7. októbra 1997 (Ú. v. ES L 104, 1998, s. 1; Mim. vyd.
11/028, s. 188). Tento dohovor nahradil najmä dohovory z Paríža o prevencii znečistenia morí zo zdrojov umiestnených na pevnine,
ktorých zmluvnou stranou už Spoločenstvo bolo a ktoré boli z tohto dôvodu uvedené v dodatku k vyhláseniu o právomoci Spoločenstva.
V tejto žalobe Írsko tvrdilo, že Spojené kráľovstvo si tým, že mu odmietlo poskytnúť úplný odpis správy PA, nesplnilo povinnosti,
ktoré mu vyplývajú z článku 9 tohto dohovoru.
Arbitrážny súd zriadený podľa tohto dohovoru 2. júla 2003 zamietol návrh Írska.
Začatia tohto konania sa však prejednávaná žaloba o nesplnenie povinnosti netýka.
Dňa 25. októbra 2001 Írsko oznámilo Spojenému kráľovstvu, že podľa článku 287 Dohovoru začalo konanie pred arbitrážnym tribunálom
predvídaným v prílohe VII tohto dohovoru (ďalej len „Arbitrážny tribunál“) na urovnanie „sporu týkajúceho sa zariadenia MOX,
medzinárodnej prepravy rádioaktívnych látok a ochrany morského prostredia Írskeho mora“.
Návrh na začatie konania smeroval k tomu, aby tento tribunál nariadil a rozhodol:
„1.      že Spojené kráľovstvo nedodržalo povinnosti, ktoré mu ukladajú články 192 a 193 a/alebo článok 194 a/alebo článok 207 a/alebo
články 211 a 213 Dohovoru, pokiaľ ide o povolenie na prevádzku zariadenia MOX, najmä tým, že neprijalo opatrenia nevyhnutné
na zabránenie, zníženie a kontrolu znečisťovania morského prostredia Írskeho mora vyplývajúceho (1) z úmyselného vypúšťania
rádioaktívnych materiálov a/alebo odpadov pochádzajúcich zo zariadenia MOX a/alebo (2) z náhodných emisií rádioaktívnych materiálov
a/alebo odpadov pochádzajúcich zo zariadenia MOX a/alebo z medzinárodnej prepravy súvisiacej s činnosťou zariadenia MOX, a/alebo
(3) z emisií rádioaktívnych materiálov a/alebo odpadov pochádzajúcich zo zariadenia MOX a/alebo z medzinárodnej prepravy súvisiacej
s činnosťou zariadenia MOX, vyplývajúcich z teroristického aktu;
2.      že Spojené kráľovstvo nedodržalo povinnosti, ktoré mu ukladajú články 192 a 193 a/alebo článok 194 a/alebo článok 207 a/alebo
články 211 a 213 Dohovoru, pokiaľ ide o povolenie na prevádzku zariadenia MOX (1) tým, že neposúdilo náležitým spôsobom alebo
vôbec riziko, ktoré môže vyplývať z teroristického útoku na zariadenie MOX a na medzinárodnú prepravu rádioaktívnych materiálov
súvisiacu s činnosťou tohto zariadenia, a/alebo (2) tým, že nepripravilo náležitým spôsobom alebo vôbec ucelenú stratégiu
alebo plán na zabránenie teroristickému útoku na zariadenie MOX alebo na medzinárodnú prepravu rádioaktívnych odpadov súvisiacu
s činnosťou zariadenia, ako aj na zdolanie a reagovanie na takýto útok;
3.      že Spojené kráľovstvo nedodržalo povinnosti, ktoré mu ukladajú články 123 a 197 Dohovoru, pokiaľ ide o povolenie na prevádzku
zariadenia MOX, a nesplnilo povinnosť spolupracovať s Írskom pri ochrane morského prostredia Írskeho mora najmä tým, že mu
odmietlo poskytnúť určité informácie, a/alebo tým, že odmietlo vykonať náležité environmentálne posúdenie vplyvov zariadenia
MOX a činností súvisiacich s týmto zariadením na morské prostredie, a/alebo tým, že udelilo povolenie na prevádzku zariadenia
MOX pred ukončením konania na urovnanie sporu týkajúceho sa prístupu k informáciám;
4.      že Spojené kráľovstvo nedodržalo povinnosti, ktoré mu ukladá článok 206 Dohovoru, pokiaľ ide o povolenie na prevádzku zariadenia
udelené MOX, najmä tým, že
a)      nevykonalo v [environmentálnej správe z roku 1993] náležité a úplné posúdenie možných vplyvov prevádzky zariadenia MOX na
morské prostredie Írskeho mora a/alebo
b)      od uverejnenia [environmentálnej správy z roku 1993] nevykonalo posúdenie možných vplyvov prevádzky zariadenia MOX na morské
prostredie Írskeho mora so zreteľom na vývoj skutkového a právneho stavu, ku ktorému došlo po roku 1993, a predovšetkým po
roku 1998, a/alebo
c)      nevykonalo posúdenie možných vplyvov medzinárodnej prepravy rádioaktívnych materiálov do alebo zo zariadenia MOX na morské
prostredie Írskeho mora, a/alebo
d)      nevykonalo posúdenie rizika, ktoré predstavujú možné vplyvy jedného alebo viacerých teroristických aktov proti zariadeniu
MOX a/alebo medzinárodnej preprave rádioaktívnych materiálov do alebo zo zariadenia MOX na morské prostredie Írskeho mora;
5.      aby Spojené kráľovstvo nepovolilo alebo zabránilo a) prevádzke zariadenia MOX a/alebo b) medzinárodnej preprave rádioaktívnych
materiálov do a zo Spojeného kráľovstva súvisiacej s prevádzkou zariadenia MOX alebo každej prípravnej alebo inej činnosti
v súvislosti s prevádzkou zariadenia MOX až dovtedy, kým (1) bude vykonané náležité posúdenie vplyvov prevádzky zariadenia
MOX, ako aj medzinárodnej prepravy rádioaktívnych materiálov súvisiacej s touto prevádzkou na životné prostredie, (2) bude
preukázané, že prevádzka zariadenia MOX a medzinárodná preprava rádioaktívnych materiálov súvisiaca s touto prevádzkou nevedú,
priamo ani nepriamo, k úmyselnému vypúšťaniu rádioaktívnych materiálov vrátane rádioaktívnych odpadov v morskom prostredí
Írskeho mora, a (3) bude spoločne s Írskom schválený a prijatý ucelený strategický dokument alebo plán umožňujúci zabrániť,
zdolať alebo reagovať na teroristický útok na zariadenie MOX a na medzinárodnú prepravu rádioaktívnych materiálov súvisiacu
s činnosťou tohto zariadenia;
6.      aby Spojené kráľovstvo nahradilo Írsku trovy konania.“
Pokiaľ ide o právo, ktoré má uplatniť Arbitrážny tribunál, v návrhu na začatie konania sa najmä uvádza, že od tohto tribunálu
„sa požaduje, aby v prípade potreby zohľadnil ustanovenia ostatných medzinárodných dokumentov, vrátane medzinárodných dohovorov
a právnej úpravy Spoločenstva…“.
Tento návrh okrem toho odkazom na článok 293 Dohovoru upresňuje, že „Írsko sa domnieva, že ustanovenia Dohovoru sa majú vykladať
s poukazom na iné pravidlá medzinárodného práva zaväzujúce Írsko a Spojené kráľovstvo, ako napríklad dohovor [o ochrane morského
prostredia v severovýchodnom Atlantiku]…, smernicu 85/337/EHS a smernice 80/836/Euratom a 96/29/Euratom“.
Dňa 9. novembra 2001 Írsko podalo na Medzinárodný tribunál pre morské právo návrh na nariadenie dočasných opatrení podľa článku
290 ods. 5 Dohovoru smerujúci predovšetkým k tomu, aby Spojené kráľovstvo okamžite pozastavilo povolenie na prevádzku zariadenia
MOX.
Uznesením z 3. decembra 2001 (vec 10, „Vec zariadenie MOX“, Írsko/Spojené kráľovstvo) Medzinárodný tribunál pre morské právo
nariadil niekoľko iných dočasných opatrení ako navrhovalo Írsko:
„Írsko a Spojené kráľovstvo sú povinné spolupracovať a na tento účel pristúpiť bezodkladne ku konzultáciám s cieľom:
a)      vymeniť si ďalšie informácie týkajúce sa možných dôsledkov uvedenia zariadenia MOX do prevádzky na Írske more;
b)      dohliadať na riziká alebo vplyvy, ktoré by mohli vyplynúť z prevádzky zariadenia MOX na Írske more;
c)      v prípade potreby prijať opatrenia na zabránenie znečisteniu morského prostredia, ktoré môže vyplynúť z prevádzky zariadenia
MOX.“
V tom istom uznesení tento tribunál vyslovil
prima facie
svoju právomoc a zamietol námietku nedostatku právomoci vznesenú Spojeným kráľovstvom na základe článku 282 Dohovoru, v ktorej
tento štát tvrdil, že niektoré výhrady formulované Írskom sa týkajú práva Spoločenstva, takže výlučnú právomoc na rozhodnutie
sporu má Súdny dvor.
Spojené kráľovstvo vznieslo námietku nedostatku právomoci znovu v písomnej časti konania pred Arbitrážnym tribunálom, ktorý
ju prejednal na pojednávaniach.
Uznesením z 24. júna 2003, oznámeným Komisii 27. júna 2003, Arbitrážny tribunál rozhodol prerušiť konanie až do 1. decembra
2003 a požiadal, aby mu do tohto dátumu boli poskytnuté rozsiahlejšie informácie o dôsledkoch práva Spoločenstva na spor,
ktorý mu bol predložený.
V tomto uznesení tento tribunál uviedol, že sa objavili ťažkosti úzko súvisiace s právom Spoločenstva týkajúce sa dôležitých
otázok, ako napríklad procesnej legitimácie Írska a Spojeného kráľovstva, deľby právomoci medzi Spoločenstvo a jeho členské
štáty, pokiaľ ide o Dohovor, rozsahu, v akom môže Arbitrážny tribunál rozhodovať na základe ustanovení uplatnených účastníkmi
konania a výlučnej súdnej právomoci Súdneho dvora.
V tejto súvislosti Arbitrážny tribunál dospel k záveru, že existuje reálna možnosť, že spor bude predložený na rozhodnutie
Súdnemu dvoru, ktorý rozhodne, že sa na spor vzťahuje právo Spoločenstva, čím vylúči súdnu právomoc tribunálu podľa článku
282 Dohovoru.
Arbitrážny tribunál okrem toho poznamenal, že otázky nastolené vo vzťahu k jeho právomoci sa týkajú hlavne vnútorného fungovania
odlišného právneho poriadku, a to právneho poriadku Spoločenstva, a musia byť vyriešené v inštitucionálnom rámci Spoločenstva,
najmä Súdnym dvorom.
V tejto súvislosti dospel tribunál k záveru, že nie je vhodné, aby pokračoval v konaní pri neexistencii odpovedí na otázky,
ktoré závisia od práva Spoločenstva, a so zreteľom na riziko navzájom si odporujúcich rozhodnutí a vzájomný rešpekt a uznanie
medzi súdnymi inštitúciami. Arbitrážny tribunál rovnako vyzval účastníkov konania, aby prijali, samostatne alebo spoločne,
vhodné opatrenia na rýchle vyriešenie uvedených otázok v inštitucionálnom rámci Európskych spoločenstiev.
Tým istým uznesením Arbitrážny tribunál potvrdil dočasné opatrenia skôr nariadené Medzinárodným tribunálom pre morské právo
a zamietol návrh na nariadenie ďalších dočasných opatrení podaný Írskom.
Po rozhodnutí Komisie podať prejednávanú žalobu o nesplnenie povinnosti, Írsko podalo na Arbitrážny tribunál návrh na prerušenie
konania až do rozhodnutia Súdneho dvora. Uznesením zo 14. novembra 2004 tribunál tomuto návrhu vyhovel.

Konanie o nesplnení povinnosti
Komisia bola informovaná o konaní začatom Írskom pred arbitrážnym súdom zriadeným podľa Dohovoru o ochrane morského prostredia
v severovýchodnom Atlantiku (pozri bod 30 tohto rozsudku) listom výkonného tajomníka komisie zriadenej podľa tohto dohovoru.
Listom z 8. októbra 2001 služby Komisie vyzvali Írsko, aby nepokračovalo v tomto konaní z dôvodu, že spor patrí do výlučnej
právomoci Súdneho dvora.
Írsko 25. októbra 2001 začalo konanie na urovnanie sporu týkajúceho sa zariadenia MOX podľa Dohovoru.
Dňa 20. júna 2002 sa konalo stretnutie služieb Komisie a írskych orgánov, ktorého predmetom boli otázky tohto sporu.
Listom z 27. júna 2002, pripomenutým 8. októbra 2002, služby Komisie vyzvali írske orgány na poskytnutie niektorých ďalších
listín, najmä vyjadrení podaných v konaniach začatých podľa Dohovoru o ochrane morského prostredia v severovýchodnom Atlantiku
a Dohovoru.
Listom z 22. októbra 2002 Írsko vyhovelo tejto požiadavke, pokiaľ ide o vyjadrenia podané v jeho mene v konaniach pred arbitrážnym
súdom zriadeným podľa Dohovoru o ochrane morského prostredia v severovýchodnom Atlantiku a pred Medzinárodným tribunálom pre
morské právo. Naopak, pokiaľ ide o konanie pred Arbitrážnym tribunálom, Írsko uviedlo, že obaja účastníci konania sú viazaní
povinnosťou dôvernosti až do pojednávania. Okrem toho upresnilo, že jeho list nemožno považovať za podanie sťažnosti podľa
článku 227 ES.
Komisia neskôr začala konanie o nesplnení povinnosti upravené v článku 226 ES. Listom z 15. mája 2003 vyzvala Írsko na predloženie
pripomienok k výhrade, že si tým, že začalo konanie podľa Dohovoru, nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článkov 10
ES a 292 ES na jednej strane a z článkov 192 AE a 193 AE na druhej strane.
Keďže Írsko v liste z 15. júla 2003 vyjadrilo svoj nesúhlas s názorom Komisie, Komisia 19. augusta 2003 vydala odôvodnené
stanovisko, ktorým vyzvala tento členský štát na prijatie opatrení potrebných na dosiahnutie súlade s týmto stanoviskom v lehote
dvoch týždňov od jeho doručenia, neskôr predĺženej o ďalšie dva týždne.
Keďže Komisia nebola spokojná s odpoveďou Írska na toto stanovisko, podala žalobu, na základe ktorej sa začalo toto konanie.
Uznesením predsedu Súdneho dvora zo 7. apríla 2004 bolo vyhovené návrhom na vstup Švédskeho kráľovstva do konania ako vedľajšieho
účastníka na podporu návrhov Írska a Spojeného kráľovstva ako vedľajšieho účastníka na podporu návrhov Komisie.

O žalobe
Vo svojej žalobe uplatňuje Komisia tri výhrady. V prvom rade Írsko tým, že začalo proti Spojenému kráľovstvu konanie podľa
Dohovoru, porušilo výlučnú právomoc Súdneho dvora na rozhodovanie všetkých sporov týkajúcich sa výkladu a uplatňovania práva
Spoločenstva upravenú v článku 292 ES, v druhom rade tým, že predložilo Arbitrážnemu tribunálu spor, ktorého riešenie vyžaduje
výklad a uplatnenie dokumentov práva Spoločenstva, porušilo ten istý článok a článok 193 AE, v treťom rade si tým, že vykonalo
na jednej strane právomoc patriacu Spoločenstvu, nesplnilo povinnosť spolupráce vyplývajúcu z článku 10 ES, a tým, že na druhej
strane vopred neinformovalo a nekonzultovalo s príslušnými inštitúciami Spoločenstva, nesplnilo tú istú povinnosť, ktorá mu
vyplýva z článkov 10 ES a 192 AE.

O prvej výhrade
Vo svojej prvej výhrade Komisia tvrdí, že Írsko tým, že začalo konanie na urovnanie sporu predvídané Dohovorom na účely vyriešenia
sporu so Spojeným kráľovstvom týkajúceho sa zariadenia MOX, nerešpektovalo výlučnú právomoc Súdneho dvora v sporoch týkajúcich
sa výkladu a uplatňovania práva Spoločenstva, a tak porušilo článok 292 ES.
Tvrdenia účastníkov konania
Komisia tvrdí, že keďže je Dohovor zmiešanou dohodou, jeho ustanovenia uplatnené Írskom pred Arbitrážnym tribunálom patria
do vonkajšej právomoci Spoločenstva v oblasti ochrany životného prostredia stanovenej v článku 175 ES a že výklad a uplatňovanie
týchto ustanovení v spore medzi členskými štátmi patrí v dôsledku toho do výlučnej právomoci Súdneho dvora podľa článku 292
ES.
Rozhodnutie 98/392 tým, že odkazuje najmä na článok 175 ES, a vyhlásenie o právomoci Spoločenstva tým, že stanovuje, že ochrana
morského prostredia patrí medzi delené právomoci Spoločenstva, podľa názoru Komisie potvrdzujú, že tým, že sa Spoločenstvo
stalo zmluvnou stranou Dohovoru, vykonalo svoju delenú právomoc v oblasti ochrany životného prostredia. Z tohto dôvodu nie
je potrebné preukazovať výlučnú právomoc Spoločenstva v oblastiach dotknutých sporom.
Z judikatúry Súdneho dvora totiž vyplýva, že keď je Súdnemu dvoru predložený spor v súlade s ustanoveniami Zmluvy ES, má Súdny
dvor právomoc vykladať ustanovenia zmiešaných dohôd nielen v prípade, keď dotknuté ustanovenia patria do výlučnej právomoci
Spoločenstva, ale aj vtedy, keď patria do jeho delenej právomoci. V tejto súvislosti Komisia poukazuje na rozsudky zo 16. júna
1998, Hermès (C‑53/96, Zb. s. I‑3603, bod 33); zo 14. decembra 2000, Dior a i. (C‑300/98 a C‑392/98, Zb. s. I‑11307, bod 33),
a z 19. marca 2002, Komisia/Írsko (C‑13/00, Zb. s. I‑2943, bod 20).
Okrem toho na všetky otázky uplatnené pred Arbitrážnym tribunálom sa podľa názoru Komisie vzťahuje takmer úplný legislatívny
rámec vnútorných aktov Spoločenstva, z ktorých niektoré sú navyše uvedené v dodatku vyhlásenia o právomoci Spoločenstva.
Toto vyhlásenie, v ktorom sa uvádza, že Spoločenstvo sa môže stať zmluvnou stranou Dohovoru iba v medziach svojej právomoci,
však nijakým spôsobom neobmedzuje toto pristúpenie v oblastiach, ktoré patria do výlučnej právomoci.
Írsko tvrdí, že v záležitostiach, na ktoré sa vzťahujú ustanovenia Dohovoru, na ktorých tento členský štát zakladá svoj návrh
podaný na Arbitrážny tribunál, nedošlo k preneseniu právomoci na Spoločenstvo.
Ako to potvrdzuje vyhlásenie o právomoci Spoločenstva, na založenie právomoci Spoločenstva je potrebné preukázať, že akty
práva Spoločenstva sú ovplyvnené ustanoveniami Dohovoru.
Pokiaľ sa delené právomoci uvedené v tomto vyhlásení týkajú oblastí, v ktorých Spoločenstvo upravilo iba minimálne štandardy,
nedošlo k ich preneseniu, a teda stále patria členským štátom.
Ustanovenia zmiešaných dohôd týkajúce sa delených právomoci Spoločenstva sú neoddeliteľnou súčasťou práva Spoločenstva iba
za predpokladu, že sú spôsobilé ovplyvniť spoločné pravidlá práva Spoločenstva.
To však podľa Írska nie je prípad v prejednávanej veci, keďže dotknuté pravidlá Spoločenstva týkajúce sa ochrany životného
prostredia upravujú iba minimálne štandardy.
V dôsledku toho Komisia nepreukázala, že ustanovenia Dohovoru uplatnené Írskom pred Arbitrážnym tribunálom obsahujú rovnaké
povinnosti ako existujúce akty Spoločenstva, a teda neposkytla dôkaz o ovplyvnení noriem Spoločenstva.
Podľa írskej vlády obsahujú predmetné ustanovenia Dohovoru prísnejšie povinnosti ako právo Spoločenstva.
Pokiaľ ide o vypúšťanie rádioaktívnych látok do morského prostredia, ako aj oznamovanie a spoluprácu v odvetví námornej prepravy
týchto látok, právna úprava Spoločenstva vôbec neexistuje. Okrem toho právna úprava Spoločenstva neobsahuje žiadne pravidlo
porovnateľné s článkom 123 Dohovoru.
Navyše keďže Euratom nie je zmluvnou stranou Dohovoru a dodatok vyhlásenia o právomoci Spoločenstva neobsahuje žiadny akt
prijatý v rámci Zmluvy ESAE, nemôže byť Spoločenstvu v rámci Dohovoru priznaná žiadna právomoc založená na tejto Zmluve.
Švédska vláda tvrdí, že keďže vonkajšia právomoc Spoločenstva v oblasti ochrany životného prostredia nie je výlučná, stáva
sa táto právomoc výlučnou, iba ak a iba v rozsahu, v akom Spoločenstvo prijalo na vnútornej úrovni spoločné pravidlá, ktoré
môžu byť ovplyvnené zmluvnými záväzkami členských štátov na medzinárodnej úrovni. V tejto súvislosti sa švédska vláda odvoláva
na rozsudok z 31. marca 1971, Komisia/Rada, nazývaný „AETR“ (22/70, Zb. s. 263, bod 17).
Za predpokladu, že spoločné pravidlá obsahujú iba minimálne štandardy, si členské štáty zachovávajú právomoc usilovať sa o zvýšenú
ochranu tak na vnútroštátnej, ako aj medzinárodnej úrovni.
Vláda Spojeného kráľovstva tvrdí, že pokiaľ ide o časť XII Dohovoru o ochrane morského prostredia, musí sa právomoc Spoločenstva
zakladať na spoločných pravidlách prijatých na základe článku 175 ES a nie na cieľoch v oblasti životného prostredia vymenovaných
v článku 174 ES.
Na zistenie rozsahu prenesenia právomoci na Spoločenstvo v oblasti, na ktorú sa vzťahujú dotknuté ustanovenia Dohovoru, je
namieste poukázať na zásady, ktorým sa venujú body 15 až 17 už citovaného rozsudku AETR a na neskoršiu rozhodovaciu prax,
ktorá tieto zásady rozpracovala, najmä stanoviská 1/94 z 15. novembra 1994 (Zb. s. I‑5267, bod 77) a 2/94 z 28. marca 1996
(Zb. s. I‑1759, body 24 až 26).
Ustanovenia Dohovoru, ktoré Írsko uplatnilo pred Arbitrážnym tribunálom, sú spôsobilé ovplyvniť spoločné pravidlá prijaté
Spoločenstvom, pretože tieto ustanovenia sa tak, ako boli uplatnené a vyložené týmto členským štátom pred uvedeným tribunálom,
vzťahujú na oblasť, ktorá patrí do pôsobnosti Zmluvy ES, nie nejasným, ale určitým spôsobom.
Posúdenie Súdnym dvorom
Na úvod je potrebné upresniť, že vo svojej prvej výhrade Komisia vytýka Írsku, že porušilo výlučnú právomoc Súdneho dvora
tým, že predložilo Arbitrážnemu tribunálu spor proti inému členskému štátu týkajúci sa výkladu a uplatňovania ustanovení Dohovoru
obsahujúcich povinnosti prevzaté Spoločenstvom pri výkone jeho vonkajšej právomoci v oblasti ochrany životného prostredia,
a tak porušilo článok 292 ES. Články Zmluvy ESAE, na ktoré Komisia odkazuje v žalobných návrhoch, sa týkajú druhej a tretej
výhrady.
Podľa článku 300 ods. 7 ES „dohody uzavreté podľa podmienok stanovených v tomto článku sú záväzné pre orgány spoločenstva
a členské štáty“.
Dohovor bol podpísaný Spoločenstvom a následne schválený rozhodnutím 98/392. Z toho podľa ustálenej judikatúry vyplýva, že
ustanovenia tohto dohovoru sú odvtedy neoddeliteľnou súčasťou právneho poriadku Spoločenstva (pozri najmä rozsudok z 10. januára
2006, IATA a ELFAA, C‑344/04, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod 36).
Spoločenstvo a všetky jeho členské štáty uzavreli Dohovor na základe delenej právomoci.
Súdny dvor už rozhodol, že zmiešané dohody majú v právnom poriadku Spoločenstva rovnaké postavenie ako dohody uzavreté výlučne
Spoločenstvom v prípade, ak ide o ustanovenia, na ktoré sa vzťahuje právomoc Spoločenstva (rozsudok Komisia/Írsko, už citovaný,
bod 14).
Z toho Súdny dvor vyvodil, že zabezpečením dodržiavania záväzkov vyplývajúcich z dohody, ktorú uzavreli inštitúcie Spoločenstva,
plnia členské štáty v poriadku Spoločenstva povinnosť voči Spoločenstvu, ktoré prevzalo zodpovednosť za riadne vykonávanie
tejto dohody (rozsudok Komisia/Írsko, už citovaný, bod 15).
Keďže Dohovor je zmiešanou dohodou, je namieste preskúmať, či ustanovenia tejto dohody, ktoré Írsko uplatnilo pred Arbitrážnym
tribunálom v spore týkajúcom sa zariadenia MOX, patria do právomoci Spoločenstva.
Zo znenia návrhu na začatie konania podaného Írskom (reprodukovaného v bode 35 tohto rozsudku) vyplýva, že tento členský štát
vytýka Spojenému kráľovstvu hlavne to, že udelilo povolenie na prevádzku zariadenia MOX bez dodržania niektorých povinností
vyplývajúcich z Dohovoru.
S výnimkou článku 123 Dohovoru sa všetky ustanovenia uplatnené v tejto súvislosti nachádzajú v časti XII tohto dohovoru s názvom
„Ochrana a zachovanie morského prostredia“.
Írsko predovšetkým vytýka Spojenému kráľovstvu, že porušilo v prvom rade článok 206 Dohovoru tým, že nesplnilo povinnosť vykonať
náležité posúdenie environmentálnych vplyvov všetkých činností súvisiacich so zariadením MOX na morské prostredie, v druhom
rade články 123 a 197 Dohovoru tým, že nesplnilo povinnosť spolupracovať s Írskom pri ochrane morského prostredia Írskeho
mora a polouzavretého mora, a napokon články 192, 193 a/alebo 194 a/alebo 207, 211 a 213 Dohovoru tým, že neprijalo opatrenia
potrebné na zabránenie, zníženie a kontrolu znečisťovania morského prostredia Írskeho mora.
Súdny dvor už vyložil článok 175 ods. 1 ES tak, že tento článok predstavuje vhodný právny základ na uzatváranie medzinárodných
dohôd v mene Spoločenstva v oblasti ochrany životného prostredia (pozri v tomto zmysle stanovisko 2/00 zo 6. decembra 2001,
Zb. s. I‑9713, bod 44).
Tento záver potvrdzuje znenie tohto ustanovenia v spojení s poslednou zarážkou článku 174 ods. 1 ES, ktorá medzi cieľmi sledovanými
v rámci politiky v oblasti životného prostredia výslovne uvádza „podpor[u] opatrení na medzinárodnej úrovni pri riešení regionálnych
alebo celosvetových problémov životného prostredia“.
Samozrejme, ako to upresňuje článok 176 ES, táto vonkajšia právomoc Spoločenstva v oblasti ochrany životného prostredia, v tomto
prípade morského prostredia, nie je výlučná, ale v zásade skôr delená medzi Spoločenstvo a členské štáty (pozri v tomto zmysle
stanovisko 2/00, už citované, bod 47).
Otázka, či ustanovenie zmiešanej dohody patrí do právomoci Spoločenstva, sa však týka zverenia, a teda samotnej existencie
tejto právomoci, a nie jej výlučnej alebo delenej povahy.
Z uvedeného vyplýva, že existencia vonkajšej právomoci Spoločenstva v oblasti ochrany morského prostredia v zásade nezávisí
od prijatia sekundárnych právnych aktov, ktoré by sa vzťahovali na dotknutú oblasť a mohli byť ovplyvnené v prípade účasti
členských štátov na uzavretí predmetnej dohody v zmysle zásady formulovanej Súdnym dvorom v bode 17 už citovaného rozsudku
AETR.
Spoločenstvo je totiž oprávnené uzavrieť dohody v oblasti ochrany životného prostredia aj v prípade, keď špecifické otázky,
na ktoré sa vzťahujú tieto dohody, nie sú ešte vôbec alebo sú iba veľmi čiastkovo predmetom právnej úpravy na úrovni Spoločenstva,
ktorá v dôsledku toho nemôže byť ovplyvnená (pozri v tomto zmysle stanovisko 2/00, už citované, body 44 až 47, a rozsudok
zo 7. októbra 2004, Komisia/Francúzsko, C‑239/03, Zb. s. I‑9325, bod 30).
Za týchto okolností je potrebné zistiť, či a v akom rozsahu si Spoločenstvo tým, že sa stalo zmluvnou stranou Dohovoru, zvolilo
vykonať svoju vonkajšiu právomoc v oblasti ochrany životného prostredia.
V tejto súvislosti uvedenie článku 130s ods. 1 Zmluvy ES v prvom odkaze na ustanovenia, na základe ktorých sa rozhodnutie
98/392 prijalo, medzi ustanoveniami predstavujúcim právny základ rozhodnutia o schválení Dohovoru naznačuje, že to bol skutočne
tento prípad.
Okrem toho piate odôvodnenie tohto rozhodnutia upresňuje, že dohovor sa má schváliť, aby sa Spoločenstvo mohlo stať jeho zmluvnou
stranou v rámci svojej právomoci.
Vyhlásenie o právomoci Spoločenstva uvedené v článku 1 ods. 3 tohto rozhodnutia, ktoré je súčasťou listiny Spoločenstva o formálnom
potvrdení nachádzajúcej sa v prílohe II tohto rozhodnutia, upresňuje rozsah a povahu právomoci prenesenej členskými štátmi
na Spoločenstvo v oblastiach, v ktorých Spoločenstvo prijíma práva a povinnosti upravené týmto Dohovorom.
Írsko tvrdí, že článok 4 ods. 3 prílohy IX Dohovoru, predovšetkým pojem „prenos právomoci“, ktorý sa tam nachádza, ako aj
vyhlásenie o právomoci Spoločenstva, sa majú chápať tak, že pokiaľ ide o delenú právomoc, jediná právomoc prenesená a vykonaná
Spoločenstvom tým, že sa stalo zmluvnou stranou Dohovoru, je tá, ktorá sa stala výlučnou z dôvodu účinku ovplyvnenia, v zmysle
zásady formulovanej Súdnym dvorom v bode 17 už citovaného rozsudku AETR.
To je podľa tvrdenia Írska osobitosťou Dohovoru, ktorý umožňuje iba prenos výlučnej právomoci na Spoločenstvo, takže iná právomoc,
ako aj zodpovedajúce povinnosti, zostávajú členským štátom.
Podľa Írska sú predmetné ustanovenia Spoločenstva iba minimálnymi štandardmi, takže nie sú v zásade ovplyvnené; súvisiace
oblasti delenej právomoci neboli teda v rámci Dohovoru prenesené.
Komisia naopak tvrdí, že vyhlásenie o právomoci Spoločenstva sa má chápať tak, že dotknutá delená právomoc bola prenesená
a vykonaná Spoločenstvom, aj keď sa týka oblasti, v ktorej v súčasnosti neexistuje právna úprava Spoločenstva.
V tejto súvislosti je potrebné zdôrazniť, že bod 2 druhá zarážka prvý pododsek druhá veta vyhlásenia o právomoci Spoločenstva
stanovuje, najmä pokiaľ ide o ustanovenia Dohovoru o ochrane pred znečisťovaním mora, že „ak pravidlá spoločenstva existujú,
ale nie sú ovplyvnené, najmä v prípade ustanovení spoločenstva stanovujúcich minimálne štandardy, členské štáty majú právomoc,
bez toho, aby bola dotknutá právomoc spoločenstva, konať v tejto oblasti“.
Toto vyhlásenie teda potvrdzuje, že k prenosu delenej právomoci najmä v oblasti predchádzania znečisťovaniu mora došlo v rámci
Dohovoru, a to aj pri neexistencii ovplyvnenia dotknutých pravidiel Spoločenstva v zmysle zásady formulovanej v už citovanom
rozsudku AETR.
Tá istá časť vyhlásenia o právomoci Spoločenstva však podmieňuje prenos delenej právomoci existenciou pravidiel Spoločenstva
bez toho, aby bolo potrebné, aby boli tieto pravidlá ovplyvnené.
V ostatných prípadoch, teda vtedy, keď pravidlá Spoločenstva neexistujú, zostáva právomoc v súlade s bodom 2 druhou zarážkou
prvým pododsekom treťou vetou tohto vyhlásenia členským štátom.
Z toho vyplýva, že v osobitnom kontexte Dohovoru je zistenie, že došlo k prenosu delenej právomoci na Spoločenstvo podmienené
existenciou pravidiel Spoločenstva v oblastiach, na ktoré sa vzťahujú ustanovenia Dohovoru, bez ohľadu na to, aký je inak
ich rozsah a povaha.
V tomto ohľade je dodatok vyhlásenia o právomoci Spoločenstva bez toho, aby bol vyčerpávajúci, užitočnou pomôckou.
Zdá sa teda, že oblasti, na ktoré sa vzťahujú ustanovenia Dohovoru uplatnené Írskom pred Arbitrážnym tribunálom, sú predmetom
rozsiahlej úpravy aktov Spoločenstva, z ktorých niektoré sú výslovne uvedené v tomto dodatku.
Pokiaľ ide o výhradu týkajúcu sa porušenia povinnosti vykonať náležité posúdenie environmentálnych vplyvov všetkých činností
súvisiacich so zariadením MOX na morské prostredie Írskeho mora, založenú na článku 206 Dohovoru, je potrebné konštatovať,
že táto oblasť je predmetom úpravy smernice 85/337, ktorá je uvedená v dodatku vyhlásenia o právomoci Spoločenstva.
Okrem toho Írsko nemôže spochybniť význam tejto smernice z dôvodu, že vo svojom návrhu na začatie konania pred Arbitrážnym
tribunálom samo uviedlo túto smernicu ako akt, ktorý môže slúžiť ako pomôcka pri výklade dotknutých ustanovení Dohovoru.
Navyše Írsko vo svojich prednesoch pred tribunálom vyvodilo z tejto smernice určité tvrdenia na podporu svojej výhrady.
Rovnaká pripomienka platí aj pre výhradu, ktorú Írsko založilo na článkoch 192, 193, 194, 207, 211 a 213 Dohovoru v rozsahu,
v akom sa týka povinnosti prijať opatrenia nevyhnutné na zabránenie, zníženie a kontrolu znečisťovania Írskeho mora.
Vo svojich prednesoch pred Arbitrážnym tribunálom totiž Írsko vyvodilo zo smernice 85/337 niekoľko tvrdení na podporu tejto
výhrady, pokiaľ ide o povinnosť zabrániť znečisťovaniu. Význam tejto smernice v tejto oblasti je teda zrejmý.
Na druhej strane tá istá výhrada má v rozsahu, v akom sa týka medzinárodnej prepravy rádioaktívnych látok súvisiacej s činnosťou
zariadenia MOX, úzku súvislosť so smernicou 93/75, rovnako uvedenou v dodatku vyhlásenia o právomoci Spoločenstva, ktorá upravuje
minimálne požiadavky na plavidlá smerujúce do prístavov alebo opúšťajúce prístavy Spoločenstva a prepravujúce nebezpečné alebo
znečisťujúce tovary.
Navyše, pokiaľ ide o výhradu založenú na článkoch 123 a 197 Dohovoru týkajúcu sa toho, že Spojené kráľovstvo nesplnilo povinnosť
spolupráce a predovšetkým odmietlo poskytnúť Írsku niektoré informácie ako napríklad úplnú verziu správy PA, je potrebné uviesť,
že na sprístupňovanie informácii tejto povahy sa vzťahuje smernica Rady 90/313/EHS zo 7. júna 1990 o slobode prístupu k informáciám
o životnom prostredí (Ú. v. ES L 158, s. 56; Mim. vyd. 15/001, s. 402).
Okrem toho, ako už bolo uvedené v bode 31 tohto rozsudku, Írsko vznieslo tú istú výhradu pred arbitrážnym súdom zriadeným
podľa Dohovoru o ochrane morského prostredia v severovýchodnom Atlantiku na základe článku 9 tohto dohovoru, pričom na tento
dohovor sa znovu odvolalo vo svojom návrhu na začatie konania pred Arbitrážnym tribunálom ako na pomôcku pri výklade dotknutých
ustanovení Dohovoru. Dohovor o ochrane morského prostredia v severovýchodnom Atlantiku bol však uzavretý Spoločenstvom a okrem
toho tento dohovor nahradil dohovory z Paríža o prevencii znečistenia morí zo zdrojov umiestnených na pevnine, ktoré samotné
sú uvedené v dodatku vyhlásenia o právomoci Spoločenstva.
Navyše je nepochybné, že vo svojich prednesoch pred Arbitrážnym tribunálom Írsko založilo svoju argumentáciu na podporu výhrady,
o ktorú ide, zároveň na smernici 85/337, na smernici 90/313 a na Dohovore o ochrane morského prostredia v severovýchodnom
Atlantiku.
Tieto skutočnosti postačujú na preukázanie toho, že ustanovenia Dohovoru týkajúce sa predchádzania znečisťovaniu mora uplatnené
Írskom, ktoré sa zjavne vzťahujú na podstatnú časť sporu týkajúceho sa zariadenia MOX, patria do právomoci Spoločenstva, ktorú
sa Spoločenstvo rozhodlo vykonať tým, že sa stalo zmluvnou stranou Dohovoru.
Z uvedeného vyplýva, že ustanovenia Dohovoru uplatnené Írskom v spore týkajúcom sa zariadenia MOX predloženom Arbitrážnemu
tribunálu predstavujú pravidlá, ktoré sú súčasťou právneho poriadku Spoločenstva. Z tohto dôvodu má Súdny dvor právomoc na
rozhodovanie sporov týkajúcich sa výkladu a uplatňovania týchto ustanovení, ako aj na posúdenie ich dodržiavania členským
štátom (pozri v tomto zmysle rozsudky Komisia/Írsko, už citovaný, bod 20, a Komisia/Francúzsko, už citovaný, bod 31).
Je však potrebné určiť, či je táto právomoc Súdneho dvora výlučná tak, že jej odporuje, aby členský štát predložil spor, ako
je ten, ktorý sa týka zariadenia MOX, arbitrážnemu tribunálu zriadenému v súlade s prílohou VII Dohovoru.
Súdny dvor už pripomenul, že medzinárodná dohoda nemôže zasahovať do systému právomoci stanoveného Zmluvami, a teda do samostatnosti
právneho systému Spoločenstva, ktorého dodržiavanie Súdny dvor zabezpečuje podľa článku 220 ES. Túto výlučnú právomoc Súdneho
dvora potvrdzuje článok 292 ES, podľa ktorého sa členské štáty zaväzujú neriešiť spor týkajúci sa výkladu alebo uplatňovania
Zmluvy ES iným spôsobom, ako sú spôsoby stanovené Zmluvou (pozri v tomto zmysle stanoviská 1/91 zo 14. decembra 1991, Zb.
s. I‑6079, bod 35, a 1/00 z 18. apríla 2002, Zb. s. I‑3493, body 11 a 12).
Je potrebné na rovinu uviesť, že Dohovor jasne umožňuje vyhnúť sa takémuto zásahu do výlučnej právomoci Súdneho dvora tak,
že sa zachová samostatnosť právneho systému Spoločenstva.
Z článku 282 Dohovoru totiž vyplýva, že úprava riešenia sporov, ktorú obsahuje Zmluva ES, má v zásade prednosť pred úpravou,
ktorú obsahuje časť XV Dohovoru, z dôvodu, že tento článok predvída konania, ktorých výsledkom je záväzné rozhodnutie na riešenie
sporov medzi členskými štátmi.
Bolo preukázané, že ustanovenia Dohovoru, ktoré sa uplatnia v spore týkajúcom sa zariadenia MOX, patria do právomoci Spoločenstva,
ktorú Spoločenstvo vykonalo pristúpením k Dohovoru, na základe čoho tvoria tieto ustanovenia neoddeliteľnú súčasť právneho
poriadku Spoločenstva.
V dôsledku toho ide v tomto prípade skutočne o spor týkajúci sa výkladu alebo uplatňovania Zmluvy ES v zmysle článku 292 ES.
Okrem toho, keďže ide o spor dvoch členských štátov, ktorého predmetom je údajné nedodržanie povinností vyplývajúcich z práva
Spoločenstva, ktoré sú obsiahnuté v uvedených ustanoveniach Dohovoru, zjavne sa na neho vzťahuje jeden zo spôsobov riešenia
sporov zavedených Zmluvou ES v zmysle článku 292 ES, a to konanie upravené v článku 227 ES.
Inak je nepochybné, že konanie, ako je to, ktoré začalo Írsko pred Arbitrážnym tribunálom, je potrebné považovať za spôsob
riešenia sporu v zmysle článku 292 ES, pretože na základe článku 296 Dohovoru sú rozhodnutia vynesené týmto tribunálom konečné
a záväzné pre strany v spore.
Írsko však subsidiárne tvrdí, že ak by Súdny dvor dospel k záveru, že ustanovenia Dohovoru uplatnené pred Arbitrážnym tribunálom
sú neoddeliteľnou súčasťou práva Spoločenstva, musel by sa rovnaký záver týkať aj ustanovení Dohovoru o riešení sporov. V dôsledku
toho predstavuje predloženie sporu Arbitrážnemu tribunálu uvedenému v článku 287 ods. 1 písm. c) Dohovoru spôsob riešenia
sporov predvídaný Zmluvou ES v zmysle článku 292 ES.
S týmto tvrdením nemožno súhlasiť.
Ako totiž bolo uvedené v bode 123 tohto rozsudku, medzinárodný dohovor, akým je Dohovor, nesmie zasahovať do výlučnej právomoci
Súdneho dvora pri riešení sporov medzi členskými štátmi týkajúcich sa výkladu a uplatňovania práva Spoločenstva. Navyše, ako
bolo zdôraznené v bodoch 124 a 125 tohto rozsudku, článok 282 Dohovoru umožňuje zabezpečiť, že k takémuto zásahu nedôjde a teda,
že bude skutočne zachovaná samostatnosť právneho systému Spoločenstva.
Z uvedeného vyplýva, že článkom 220 ES a 292 ES odporuje to, že Írsko predložilo spor týkajúci sa zariadenia MOX na rozhodnutie
Arbitrážnemu tribunálu.
Toto zistenie nemôže spochybniť skutočnosť, že žaloba, ktorú Írsko podalo na Arbitrážny tribunál, sa týka aj niektorých povinností
Spojeného kráľovstva v oblasti rizík spojených s terorizmom.
Totiž bez toho, aby bolo potrebné rozhodnúť o otázke, či sa na túto časť sporu vzťahuje právo Spoločenstva, stačí uviesť,
ako to vyplýva z bodu 120 tohto rozsudku, že v tomto prípade sa podstatná časť sporu vedeného Írskom proti Spojenému kráľovstvu
týka výkladu alebo uplatňovania práva Spoločenstva. Je na Súdnom dvore, aby v prípade potreby určil časti sporu týkajúce sa
ustanovení dotknutej medzinárodnej dohody, na ktoré sa nevzťahuje jeho právomoc.
Keďže právomoc Súdneho dvora je výlučná a pre členské štáty záväzná, nemôžu uspieť tvrdenia Írska o výhodách, ktoré má arbitrážne
konanie podľa prílohy VII Dohovoru v porovnaní so žalobou na Súdny dvor podľa článku 227 ES.
Tieto výhody, aj keby boli preukázané, nemôžu totiž v žiadnom prípade odôvodniť to, že sa členský štát zbavil povinností uvedených
v Zmluve ES, pokiaľ ide o súdne prostriedky určené na nápravu údajného porušenia práva Spoločenstva iným členským štátom (pozri
v tomto zmysle rozsudok z 25. septembra 1979, Komisia/Francúzsko, 232/78, Zb. s. 2729, bod 9).
Napokon, pokiaľ ide o tvrdenia Írska týkajúce sa naliehavosti a možnosti dosiahnuť nariadenie dočasných opatrení na základe
článku 290 Dohovoru, stačí uviesť, že na základe článku 243 ES môže Súdny dvor vo všetkých predložených veciach nariadiť nevyhnutné
predbežné opatrenia. Takéto opatrenia môžu byť teda očividne nariadené v konaní začatom podľa článku 227 ES.
Zo zreteľom na predchádzajúce úvahy je potrebné vyhovieť prvej výhrade.

O druhej výhrade
Vo svojej druhej výhrade Komisia tvrdí, že to, že Írsko predložilo dokumenty práva Spoločenstva na výklad a uplatnenie Arbitrážnym
tribunálom, je porušením článku 292 ES, a pokiaľ sa na uplatnené dokumenty vzťahuje Zmluva ESAE, porušením článku 193 AE.
Tvrdenia účastníkov konania
Komisia vytýka Írsku, že porušilo výlučnú právomoc Súdneho dvora stanovenú v článkoch 292 ES a 193 AE, keďže tento členský
štát sa pred Arbitrážnym tribunálom, najmä vo svojom návrhu na začatie konania, odvolával na niektoré dokumenty práva Spoločenstva,
na ktoré sa vzťahuje zmluva ES alebo Zmluva ESAE, podľa článku 293 Dohovoru, teda ako na právo, ktorá má uplatniť tento tribunál.
Vláda Spojeného kráľovstva, ktorá má rovnaký názor, upresňuje, že vo vyjadreniach podaných na tento tribunál sa Írsko podľa
článku 293 Dohovoru odvolalo na niekoľko aktov práva Spoločenstva, najmä na smernice 85/337, 90/313 a smernicu Rady 92/3/Euratom
z 3. februára 1992 o dohľade a kontrole zásielok rádioaktívneho odpadu medzi členskými krajinami a do a von zo spoločenstva
(Ú. v. ES L 35, p. 24; Mim. vyd. 15/002, s. 90), ako aj medzinárodné dohody, ako je Dohovor o ochrane morského prostredia
v severovýchodnom Atlantiku.
Táto vláda rovnako zdôrazňuje, že Írsko pred týmto tribunálom uplatňovalo tvrdenia týkajúce sa potrebného výkladu jednotlivých
ustanovení týchto aktov alebo dohôd a tvrdilo, že správanie Spojeného kráľovstva je nezlučiteľné s určitými povinnosťami práva
Spoločenstva, ktoré z nich vyplývajú.
Írsko tvrdí, že odkazovalo na dokumenty práva Spoločenstva ako na nezáväzné skutočnosti s jediným cieľom uľahčiť výklad niektorých
ustanovení Dohovoru naznačením spôsobu, akým sa tieto ustanovenia chápu v rozhodovacej praxi iného právneho poriadku, ako
je ten, ktorý uplatňuje Arbitrážny tribunál.
Podľa tohto členského štátu možno ustanovenia iného právneho poriadku, ako je právny poriadok, ktorého súčasťou je Dohovor,
použiť aj na základe „odkazu“, čo je bežná právna technika určená na zabezpečenie harmonickej koexistencie noriem rôznych
právnych poriadkov.
Posúdenie Súdnym dvorom
Je nepochybné, že vo svojom návrhu na začatie konania, ako aj vo svojich vyjadreniach na Arbitrážny tribunál sa Írsko odvolalo
na niekoľko aktov Spoločenstva.
Popri Dohovore o ochrane morského prostredia v severovýchodnom Atlantiku ide hlavne o smernice 85/337 a 90/313, pokiaľ ide
o Zmluvu ES, a smernice 80/836, 92/3 a 96/29, pokiaľ ide o Zmluvu ESAE.
Rovnako je nepochybné, že Írsko sa odvolalo na akty Spoločenstva podľa článku 293 ods. 1 Dohovoru, ktorý stanovuje, že tribunál,
akým je Arbitrážny tribunál, „uplatňuje tento dohovor a iné pravidlá medzinárodného práva, ktoré nie sú nezlučiteľné s týmto
dohovorom“.
Ako to uviedol generálny advokát v bodoch 49 a 50 svojich návrhov, z rozličných častí vyjadrení podaných Írskom na Arbitrážny
tribunál totiž vyplýva, že tento členský štát uplatnil tieto akty Spoločenstva nielen ako závažné skutočnosti pri objasnení
zmyslu všeobecných ustanovení Dohovoru dotknutých sporom, ale aj ako pravidlá medzinárodného práva, ktoré má uvedený tribunál
uplatniť na základe článku 293 Dohovoru.
Ako to teda uviedla vláda Spojeného kráľovstva bez toho, aby tomu niekto odporoval, Írsko pred Arbitrážnym tribunálom tvrdilo
predovšetkým, že environmentálna správa z roku 1993 nezodpovedá požiadavkám smernice 85/337 a že skutočnosť, že Spojené kráľovstvo
odmietlo oznámiť plán prevádzkovania zariadenia MOX, neumožňovala posúdiť odôvodnenosť tohto zariadenia tak, ako to vyžaduje
smernica 96/29, a okrem toho to predstavovalo porušenie článku 6 smernice 80/836, ako aj článku 6 smernice 96/209.
Zdá sa teda, že Írsko predložilo dokumenty práva Spoločenstva Arbitrážnemu tribunálu na účely ich výkladu a uplatnenia v konaní
smerujúcom k určeniu porušenia ustanovení týchto dokumentov Spojeným kráľovstvom.
To je však v rozpore s povinnosťou, uloženou členským štátom článkami 292 ES a 193 AE, rešpektovať výlučnú povahu právomoci
Súdneho dvora na rozhodovanie sporov týkajúcich sa výkladu a uplatňovania ustanovení práva Spoločenstva, najmä využívaním
konaní stanovených v článkoch 227 ES a 142 AE s cieľom určiť porušenie týchto ustanovení iným členským štátom.
Keďže na niektoré z dotknutých dokumentov sa vzťahuje Zmluva ES a na iné Zmluva ESAE, je potrebné konštatovať porušenie článkov
292 ES a 193 AE.
Okrem toho je potrebné uviesť, že začatie a pokračovanie v konaní pred Arbitrážnym tribunálom za okolností, ktoré vyplývajú
z bodov 146 až 150 tohto rozsudku, znamená riziko zjavného zásahu do systému právomoci stanoveného Zmluvami a v dôsledku toho
do samostatnosti právneho systému Spoločenstva.
Toto riziko existuje aj napriek formálnemu ubezpečeniu Írska, že nevyzvalo a nevyzve Arbitrážny tribunál, aby preskúmal alebo
posúdil na základe článku 293 Dohovoru alebo akéhokoľvek iného ustanovenia, či Spojené kráľovstvo porušilo pravidlo práva
Spoločenstva.
Toto riziko zbavuje významu skutočnosť, že tento tribunál vyzval Írsko, aby uplatnilo právo Spoločenstva na základe odkazu
alebo využitím akéhokoľvek iného prostriedku.
Na záver je potrebné druhú výhradu považovať za dôvodnú.

O tretej výhrade
Vo svojej tretej výhrade Komisia tvrdí, po prvé, že Írsko nedodržalo povinnosť spolupráce, ktorá vyplýva z článku 10 ES, keďže
začatím konania podľa Dohovoru na základe ustanovení, ktoré patria do právomoci Spoločenstva, Írsko vykonalo právomoc, ktorá
patrí Spoločenstvu. Po druhé, Írsko nesplnilo ani povinnosť spolupráce, ktorá vyplýva tak z článku 10 ES, ako aj článku 192
AE, tým, že začalo toto konanie jednostranne bez toho, aby túto skutočnosť vopred oznámilo a konzultovalo s príslušnými inštitúciami
Spoločenstva.
Tvrdenia účastníkov konania
Komisia tvrdí, že Írsko začatím konania na urovnanie sporu podľa Dohovoru na základe ustanovení tohto dohovoru, ktoré patria
do právomoci Spoločenstva, vykonalo právomoc, ktorá patrí Spoločenstvu.
Takéto konanie je spôsobilé vytvoriť neistotu tretích štátov, ktoré sú zmluvnými stranami Dohovoru, pokiaľ ide o zastupovanie
navonok a vnútornú súdržnosť Spoločenstva ako zmluvnej strany, a výrazne poškodzuje účinnosť, ako aj koherenciu vonkajšej
činnosti Spoločenstva.
Okrem toho k porušeniu článkov 10 ES a 192 AE došlo aj z dôvodu, že členský štát nemôže jednostranne začať konanie na urovnanie
sporu podľa zmiešanej dohody bez toho, aby to vopred oznámil a konzultoval s príslušnými inštitúciami Spoločenstva.
K všetkým kontaktom medzi Komisiou a Írskom však došlo po začatí konaní na urovnanie sporu podľa Dohovoru o ochrane morského
prostredia v severovýchodnom Atlantiku a Dohovoru.
Írsko tvrdí, že článok 10 ES predstavuje ako všeobecná zásada zbernú povinnosť. Ak by teda Súdny dvor dospel k názoru, že
došlo k nesplneniu článku 292 ES, nemohlo dôjsť navyše k nesplneniu článku 10 ES.
Švédska vláda má v podstate rovnaký názor.
Írsko dodáva, že za daných okolností by predchádzajúca konzultácia neumožňovala zjednotiť stanoviská, keďže Komisia sa zjavne
domnieva, že tento členský štát nemohol využiť konanie na urovnanie sporu podľa Dohovoru.
Vláda Spojeného kráľovstva tvrdí, že Írsko bolo povinné prinajmenšom zvážiť, že existujú objektívne dôvody vyvolávajúce vážne
pochybnosti o súlade jeho zámeru s článkami 292 ES a 193 AE.
Za týchto okolností sa mal tento členský štát poradiť so svojimi partnermi a v prípade, že by tento spôsob neviedol k vyriešeniu
sporu, bolo na Súdnom dvore, aby rozhodol o právomoci Spoločenstva.
Posúdenie Súdnym dvorom
V prvom rade Komisia vytýka Írsku, že porušilo povinnosť spolupráce, ktorá vyplýva z článku 10 ES, keďže začatím arbitrážneho
konania podľa Dohovoru vykonalo právomoc, ktorá patrí Spoločenstvu.
Povinnosť členských štátov stanovená článkom 292 ES využívať súdny systém Spoločenstva a rešpektovať výlučnú právomoc Súdneho
dvora, ktorá predstavuje základnú črtu tohto systému, je potrebné chápať ako osobitný výraz ich všeobecnejšej povinnosti lojality,
ktorá vyplýva z článku 10 ES.
Okrem toho je potrebné uviesť, že predmet prvej časti tretej výhrady sa zhoduje s predmetom prvej výhrady, keďže sa týka rovnakého
správania Írska, a to začatia konania pred Arbitrážnym tribunálom zo strany tohto členského štátu v rozpore s článkom 292
ES.
Nie je teda potrebné určiť nesplnenie všeobecných povinností stanovených v ustanoveniach článku 10 ES, ktoré je odlišné od
už zisteného nesplnenia špeciálnejších povinností, ktorými je Írsko viazané na základe článku 292 ES.
V druhom rade Komisia vytýka Írsku, že porušilo články 10 ES a 192 AE tým, že tento členský štát začal konanie pred Arbitrážnym
tribunálom bez toho, aby to vopred oznámil a konzultoval s príslušnými inštitúciami Spoločenstva.
Táto druhá časť tretej výhrady sa týka tvrdeného opomenutia Írska, ktoré je odlišné od správania, ktoré je predmetom prvej
výhrady. Z tohto dôvodu je potrebné ju preskúmať.
Súdny dvor pripomenul, že vo všetkých oblastiach, ktoré zodpovedajú cieľom Zmluvy ES, ukladá článok 10 ES členským štátom
povinnosť uľahčiť dosiahnutie úloh Spoločenstva a zdržať sa všetkých opatrení, ktoré by mohli ohroziť dosiahnutie cieľov tejto
Zmluvy (pozri najmä stanovisko 1/03 zo 7. februára 2006, zatiaľ neuverejnené v Zbierke, bod 119). Členské štáty majú povinnosti
rovnakej povahy v rámci Zmluvy ESAE na základe článku 192 AE.
Súdny dvor okrem toho zdôraznil, že členské štáty a inštitúcie Spoločenstva sú viazané povinnosťou úzkej spolupráce pri plnení
záväzkov prevzatých na základe delenej právomoci na uzavretie zmiešanej dohody (pozri rozsudok Dior a i., už citovaný, bod
36).
Je tomu tak zvlášť v prípade sporu, ktorý sa tak ako tento týka hlavne záväzkov vyplývajúcich zo zmiešanej dohody patriacich
do jednej oblasti, a to oblasti ochrany a zachovania morského prostredia, v ktorej právomoc Spoločenstva a právomoc členských
štátov môžu spolu úzko súvisieť, ako to okrem iného potvrdzuje vyhlásenie o právomoci Spoločenstva a jeho dodatok.
Predloženie sporu takejto povahy súdu, akým je Arbitrážny tribunál, znamená riziko, že o rozsahu povinností, ktoré členským
štátom ukladá právo Spoločenstva, bude rozhodovať iný súd ako Súdny dvor.
Okrem toho služby Komisie už v liste z 8. októbra 2001 tvrdili, že spor týkajúci sa zariadenia MOX, tak ako ho Írsko predložilo
arbitrážnemu súdu zriadenému podľa Dohovoru o ochrane morského prostredia v severovýchodnom Atlantiku, patrí do výlučnej právomoci
Súdneho dvora.
Za týchto okolností povinnosť úzkej spolupráce v rámci zmiešanej dohody znamenala pre Írsko povinnosť predchádzajúceho oznámenia
a konzultácie s príslušnými inštitúciami Spoločenstva pred začatím konania na urovnanie sporu týkajúceho sa zariadenia MOX
podľa Dohovoru.
Rovnakú povinnosť predchádzajúceho oznámenia a konzultácie okrem toho ukladá Írsku Zmluva ESAE v rozsahu, v akom sa tento
členský štát zamýšľal odvolať na ustanovenia tejto Zmluvy, ako aj ustanovenia aktov prijatých pri jej vykonávaní v konaní,
ktoré sa rozhodol začať pred Arbitrážnym tribunálom.
Je však nepochybné, že ku dňu začatia uvedeného konania Írsko nedodržalo túto povinnosť predchádzajúceho oznámenia a konzultácie.
So zreteľom na uvedené je potrebné vyhovieť tretej výhrade v rozsahu, v akom smeruje k tomu, aby Súdny dvor určil, že Írsko
tým, že začalo konanie podľa úpravy riešenia sporov stanovenej Dohovorom bez toho, aby to vopred oznámilo a konzultovalo s príslušnými
inštitúciami Spoločenstva, nedodržalo povinnosť spolupráce, ktorá vyplýva z článkov 10 ES a 192 AE.
Na záver je potrebné vyhovieť žalobe.

O trovách
Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia navrhla zaviazať Írsko na náhradu trov konania a Írsko nemalo úspech vo
svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ho na náhradu trov konania. V súlade s odsekom 4 toho istého článku Spojené kráľovstvo
a Švédske kráľovstvo znášajú svoje vlastné trovy konania.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol a vyhlásil:
1.
Írsko si tým, že začalo konanie na urovnanie sporu proti Spojenému kráľovstvu Veľkej Británie a Severného Írska podľa Dohovoru
Organizácie Spojených národov o morskom práve, ktorý sa týka zariadenia MOX nachádzajúceho sa v Sellafielde (Spojené kráľovstvo),
nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článkov 10 ES, 292 ES, 192 AE a 193 AE.
2.
Írsko je povinné nahradiť trovy konania.
3.
Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska a Švédske kráľovstvo znášajú svoje vlastné trovy konania.
Podpisy
*
Jazyk konania: angličtina.