CELEX: 62010CJ0149
Sociālā politika
Direktīva 96/34/EK
Pamatnolīgums attiecībā uz bērna kopšanas atvaļinājumu
Pamatnolīguma 2. noteikuma 1. punkta interpretācija
Tiesību uz bērna kopšanas atvaļinājumu saņēmējs
Bērna kopšanas atvaļinājums dvīņu piedzimšanas gadījumā
Jēdziens "piedzimšana"
Dzimušo bērnu skaita ņemšana vērā
Vienlīdzīgas attieksmes princips

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 2. noteikuma 1. punktu 1995. gada 14. decembrī noslēgtajā Pamatnolīgumā
par bērna kopšanas atvaļinājumu (turpmāk tekstā – “Pamatnolīgums”), kurš iekļauts Padomes 1996. gada 3. jūnija Direktīvas 96/34/EK
par
UNICE
,
CEEP
un EAK noslēgto pamatnolīgumu attiecībā uz bērna kopšanas atvaļinājumu (OV L 145, 4. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Padomes
1997. gada 15. decembra Direktīvu 97/75/EK (OV 1998, L 10, 24. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva 96/34”), pielikumā.
Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp Z. Hadzi [
Chatzi
] un viņas darba devēju
Ypourgos Oikonomikon
(Finanšu ministrija) par Saloniku (Grieķija) nodokļu iestādes Nr. 1 direktora lēmumu, ar kuru atteiktas tiesības uz papildu
bērna kopšanas atvaļinājumu saistībā ar dvīņu piedzimšanu.

Atbilstošās tiesību normas

Savienības tiesiskais regulējums
Direktīva 96/34 tika pieņemta saskaņā ar procedūru, kas paredzēta Nolīguma par sociālo politiku, kas pievienots 14. protokolam
par sociālo politiku, kurš savukārt ar Līgumu par Eiropas Savienību pievienots Eiropas Kopienas dibināšanas līgumam (turpmāk
tekstā – “Nolīgums par sociālo politiku”), 4. panta 2. punktā.
Pamatnolīguma, kurš tiek īstenots ar Direktīvu 96/34, preambulas pirmā daļa ir izteikta šādi:
“Šis pamatnolīgums parāda
UNICE
,
CEEP
un EAK apņemšanos noteikt minimālās prasības attiecībā uz bērna kopšanas atvaļinājumu prombūtni no darba
force majeure
dēļ kā svarīgu līdzekli, lai saskaņotu ģimenes dzīvi ar darbu un veicinātu vienādas iespējas un vienlīdzīgu attieksmi pret
vīriešiem un sievietēm.”
Šī pamatnolīguma vispārīgo apsvērumu 4., 5., 6. un 9. punktā ir noteikts:
“4.      Tā kā Kopienas Hartas par sociālajām pamattiesībām 16. punktā, kas attiecas uz vienlīdzīgu attieksmi, ir noteikts, ka būtu
jāizstrādā pasākumi, lai dotu iespēju vīriešiem un sievietēm saskaņot viņu profesionālos un ģimenes pienākumus;
5.      Tā kā Padomes 1994. gada 6. decembra rezolūcijā ir atzīts, ka efektīvai vienādu iespēju politikai vajadzīga integrēta vispārēja
stratēģija, kas ļautu labāk organizēt darba laiku un nodrošinātu lielāku elastību un vieglāku atgriešanos darbā, kā arī ir
uzsvērta darba devēju un darbinieku nozīmīgā loma šajā jomā, lai sniegtu gan vīriešiem, gan sievietēm iespēju saskaņot viņu
darba un ģimenes pienākumus;
6.      Tā kā pasākumiem darba un ģimenes dzīves saskaņošanai būtu jāveicina tādu jaunu elastīgu darba un laika organizēšanas paņēmienu
ieviešana, kas būtu labāk piemēroti sabiedrības mainīgajām vajadzībām un ņemtu vērā gan uzņēmumu, gan strādnieku vajadzības;
[..]
9.      Tā kā šis nolīgums ir pamatnolīgums, kurā izvirzītas minimālās prasības un noteikumi bērna kopšanas atvaļinājumam, kas nav
grūtniecības atvaļinājums, un prombūtnei no darba
force majeure
dēļ, un tas uzdod dalībvalstīm un darba devējiem un darba ņēmējiem noteikt šādu atvaļinājumu pieejamības nosacījumus un sīki
izstrādātus piemērošanas noteikumus, lai ņemtu vērā stāvokli katrā dalībvalstī.”
Pamatnolīguma 1. noteikumā ir paredzēts:
“1.      Šis nolīgums izvirza minimālās prasības, kas izstrādātas, lai veicinātu vecāku un profesionālo pienākumu saskaņošanu strādājošiem
vecākiem.
2.      Šo nolīgumu piemēro visiem darba ņēmējiem gan vīriešiem, gan sievietēm, uz kuriem attiecas darba līgums vai darba attiecības,
ko nosaka likumi, koplīgumi vai prakse, kura ir spēkā katrā dalībvalstī.”
Pamatnolīguma 2. noteikuma 1., 3. un 5. punktā ir noteikts:
“1.      Ievērojot 2.2. punktu [2. noteikuma 2. punktu], šis nolīgums piešķir darba ņēmējiem – gan vīriešiem, gan sievietēm – individuālas
tiesības uz bērna kopšanas atvaļinājumu saistībā ar bērna piedzimšanu vai adopciju, lai dotu viņiem iespēju vismaz trīs mēnešus
rūpēties par šo bērnu līdz attiecīgam vecumam, nepārsniedzot 8 gadus, kurš jānosaka dalībvalstīm un/vai darba devējiem un
darba ņēmējiem.
[..]
3.      Bērna kopšanas atvaļinājuma pieejamības nosacījumus un sīki izstrādātus noteikumus tā piemērošanai nosaka dalībvalstu likumos
un/vai koplīgumā, ciktāl tajos ievērotas šajā nolīgumā izvirzītās minimālās prasības. Dalībvalstis un/vai darba devēji un
darba ņēmēji var:
a)      izlemt, vai bērna kopšanas atvaļinājumu piešķir, pamatojoties uz pilnu darba laiku vai nepilnu darba laiku, pa daļām vai summētā
darba laika veidā;
[..]
c)      pielāgot bērna kopšanas atvaļinājuma pieejamības nosacījumus un sīki izstrādātus piemērošanas noteikumus īpašajiem adopcijas
apstākļiem;
[..]
5.      Beidzoties bērna kopšanas atvaļinājumam, darba ņēmējiem ir tiesības atgriezties tajā pašā darbā vai, ja tas nav iespējams,
līdzvērtīgā vai līdzīgā darbā, kas atbilst viņu darba līgumam vai darba attiecībām.”
Pamatnolīguma 4. noteikuma 6. punktā ir paredzēts:
“Neskarot Komisijas, valstu tiesu un Eiropas Kopienu Tiesas attiecīgo lomu, Komisijai visi jautājumi, kas saistīti ar šā nolīguma
interpretāciju Eiropas līmenī, pirmajā instancē [vispirms] būtu jānodod parakstītājām pusēm atzinuma sniegšanai.”
Atbilstoši Direktīvas 96/34 2. panta 1. punktam dalībvalstis vēlākais līdz 1998. gada 3. jūnijam ievieš normatīvus un administratīvus
aktus, kas vajadzīgi, lai izpildītu šīs direktīvas prasības.

Valsts tiesiskais regulējums
No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka Direktīvas 96/34 noteikumi Grieķijas tiesiskajā regulējumā tika transponēti pakāpeniski.
Pamata lietā esošajiem faktiem piemērojamais tiesiskais regulējums ir 53. pants jaunajā kodeksā attiecībā uz pārvaldes iestāžu
ierēdņu un publisko tiesību juridisko personu ierēdņu tiesisko stāvokli – redakcijā, kāda izriet no Likuma 3528/2007.
Minētā 53. panta, kura virsraksts ir “Ierēdņiem, kuriem ir ģimenes pienākumi, piešķirtās tiesības”, 2. punktā ir noteikts:
“Ierēdņu, kuri ir vecāki bērnam, darba laiks tiek samazināts par divām stundām dienā, ja viņu bērnu vecums ir līdz diviem
gadiem, un par vienu stundu, ja viņu bērni ir vecumā no diviem līdz četriem gadiem. Ierēdņi, kuri ir vecāki bērnam, ir tiesības
uz deviņu mēnešu apmaksātu bērna kopšanas atvaļinājumu, lai audzinātu savu bērnu, ja vien viņi nav izvēlējušies iepriekšējā
daļā paredzēto samazināto darba laiku. [..]”
No iesniedzējtiesas lēmuma arī izriet, ka Grieķijas iestādes šo noteikumu interpretē tādējādi, ka ierēdņiem, kas ir vecāki
bērnam, ir tiesības uz bērna kopšanas atvaļinājumu vienīgi līdz brīdim, kad attiecīgais bērns ir sasniedzis četru gadu vecumu.

Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi
Prasītāja pamata lietā Z. Hadzi, būdama ierēdne, ir nodarbināta Saloniku (Grieķija) nodokļu iestādē Nr. 1.
2007. gada 21. maijā viņai piedzima dvīņi.
Ar Saloniku nodokļu iestādes Nr. 1 direktora 2008. gada 27. jūnija lēmumu viņai pēc viņas lūguma tika piešķirts apmaksāts
bērna kopšanas atvaļinājums uz deviņiem mēnešiem, sākot no 2007. gada 20. septembra.
2009. gada 30. janvārī viņa lūdza piešķirt otru apmaksātu bērna kopšanas atvaļinājumu uz deviņiem mēnešiem, sākot no 2009. gada
1. marta, par otro bērnu no dzimušajiem dvīņiem. Šis lūgums tika noraidīts ar Saloniku nodokļu iestādes Nr. 1 direktora 2009. gada
14. maija lēmumu.
Z. Hadzi šo lēmumu pārsūdzēja
Dioikitiko Efeteio Thessalonikis
(Saloniku Administratīvā apelācijas tiesa).
Iesniedzējtiesa norāda, ka
Symvoulio tis Epikrateias
(Valsts padome) 2008. gadā ir atzinusi, ka ierēdņa daudzaugļu grūtniecība nerada tiesības uz tāda daudzuma bērna kopšanas
atvaļinājuma laikposmiem, kas ir vienāds ar piedzimušo bērnu skaitu.
Iesniedzējtiesai tomēr ir šaubas par to, kā interpretēt Direktīvu 96/34, ņemot vērā Eiropas Savienības Pamattiesību hartu
(turpmāk tekstā – “Harta”), kura kopš Lisabonas līguma spēkā stāšanas brīža 2009. gada 1. decembrī ir juridiski saistoša.
Šādos apstākļos
Dioikitiko Efeteio Thessalonikis
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai var uzskatīt, ka ar [Pamatnolīguma] 2. noteikuma 1. punktu, lasot to kopā ar [..] Hartas 24. pantu, kas attiecas uz bērnu
tiesībām, un ņemot vērā augsto aizsardzības pakāpi, kas šīm tiesībām tiek piešķirta saskaņā ar [..] Hartu, tiesības uz bērna
kopšanas atvaļinājumu rodas arī bērnam, kā rezultātā viena bērna kopšanas atvaļinājuma laikposma piešķiršana dvīņu piedzimšanas
gadījumā ir uzskatāma par [..] Hartas 21. panta pārkāpumu, jo tiek radīta diskriminācija atkarībā no dzimušo skaita un pretēji
samērīguma principam tiek ierobežotas piedzimušo dvīņu tiesības?
2)      Noraidošas atbildes uz iepriekšējo jautājumu gadījumā, vai [Pamatnolīguma] 2. noteikuma 1. punktā minētais jēdziens “piedzimšana”
ir jāinterpretē tādā nozīmē, ka attiecībā uz strādājošiem vecākiem tiek radītas divkāršas tiesības uz bērna kopšanas atvaļinājumu,
pamatojoties uz to, ka dvīņu grūtniecības rezultātā notiek divas sekojošas piedzimšanas (dvīņi), vai arī bērna kopšanas atvaļinājums
tiek piešķirts tikai par pašu piedzimšanas faktu neatkarīgi no piedzimušo bērnu skaita un šajā pēdējā minētajā gadījumā netiek
pārkāpts Hartas 20. pants?”

Par prejudiciālajiem jautājumiem

Ievada apsvērumi
Par Tiesas pilnvarām interpretēt Pamatnolīgumu
Vācijas valdība norāda, ka darba devēju un darba ņēmēju tiesības iesaistīties sarunās un slēgt koplīgumus, kuras viņiem ir
atzītas ar Hartas 28. pantu, un šobrīd LESD 155. pantā ietvertās tiesības noslēgt tādus nolīgumus par sociālās politikas jautājumiem,
kuri Eiropas Savienības līmenī var tikt īstenoti ar Padomes lēmumu, nozīmē, ka darba devēji un darba ņēmēji neatkarīgi var
noteikt šo nolīgumu piemērošanas jomu, nebaidoties, ka tā tiktu paplašināta, neievērojot attiecīgā nolīguma noteikumus un
mērķi.
Šajā sakarā jānorāda, ka ideja par darba devēju un darba ņēmēju piedalīšanos Pamatnolīguma interpretācijā ir izteikta tā 4. noteikuma
6. punktā, saskaņā ar kuru Komisijai visi jautājumi, kas saistīti ar šā nolīguma interpretāciju Eiropas līmenī, vispirms būtu
jānodod parakstītājām pusēm atzinuma sniegšanai. Komisija uz Tiesas jautājumu par to, vai Pamatnolīguma parakstītājas puses
ir iesniegušas atzinumu par šajā prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā apspriestajiem jautājumiem, atbildēja noliedzoši. Komisija
paskaidroja, ka, pirmkārt, paātrinātajā procesā paredzēto saistošo termiņu dēļ šāda apspriešanās nebija iespējama un, otrkārt,
šāda apspriešanās nebūtu bijusi nedz efektīva, nedz konstruktīva, jo šajā prejudiciālā nolēmuma tiesvedībā izvirzītie jautājumi
nekad nav tikuši apspriesti Eiropas līmenī.
Katrā ziņā, kā
expressis verbis
precizēts Pamatnolīguma 4. noteikuma 6. punktā, apspriešanās ar minētā nolīguma parakstītājām pusēm nevar ietekmēt Komisijas,
valstu tiesu un [Eiropas Kopienu] Tiesas attiecīgo lomu.
Tiesa norāda, ka tās pilnvaras interpretēt direktīvas izriet no LESD 267. panta. Pamatnolīgums neapšaubāmi ir izstrādāts tāda
dialoga rezultātā, kurš, pamatojoties uz Nolīgumu par sociālo politiku, ir noticis starp sociālajiem partneriem Kopienas līmenī,
bet kas atbilstoši šī nolīguma par sociālo politiku 4. panta 2. punktam ir īstenots ar Padomes direktīvu, kuras neatņemama
sastāvdaļa tas ir (šajā ziņā skat. 2009. gada 16. jūlija spriedumu lietā C‑537/07
Gómez‑Limón Sánchez‑Camacho
, Krājums, I‑6525. lpp., 34. punkts).
No tā izriet, ka Tiesas pilnvaras interpretēt Pamatnolīgumu neatšķiras no Tiesas vispārējām pilnvarām interpretēt citus direktīvās
ietvertus noteikumus.
Par Pamatnolīguma piemērojamību personām
Tā kā Z. Hadzi ir ierēdņa statuss, vispirms ir jāpārbauda, vai Direktīva 96/34 un tai pievienotais Pamatnolīgums ir piemērojami
arī ierēdņiem.
Šajā ziņā jānorāda, ka šo abu tiesību aktu noteikumi neietver nekādu norādi, no kuras varētu secināt, ka to piemērošanas joma
izslēdz ierēdņus.
Tieši pretēji, kā izriet no paša Pamatnolīguma 1. noteikuma 2. punkta, Pamatnolīguma piemērošanas joma ir paredzēta plaša,
vispārīgi attiecoties uz “visiem darba ņēmējiem [..], uz kuriem attiecas darba līgums vai darba attiecības, ko nosaka likumi,
koplīgumi vai prakse, kura ir spēkā katrā dalībvalstī.” Turklāt Pamatnolīguma 2. noteikuma 1. punktā ir minēti “darba ņēmēji”,
nenošķirot, vai darba devējs, ar kuru viņi ir saistīti, ir valsts iestāde vai privāts uzņēmums, tādējādi aptverot visus darba
ņēmējus (attiecībā uz Pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku, kurš iekļauts Padomes 1999. gada 28. jūnija Direktīvas 1999/70/EK
par
UNICE
,
CEEP
un EAK noslēgto pamatnolīgumu par darbu uz noteiktu laiku (OV L 175, 43. lpp.) pielikumā, skat. 2006. gada 4. jūlija spriedumu
lietā C‑212/04
Adeneler
u.c., Krājums, I‑6057. lpp., 54. un nākamie punkti, kā arī 2006. gada 7. septembra spriedumu lietā C‑180/04
Vassallo
, Krājums, I‑7251. lpp., 32. punkts).
Šo interpretāciju turklāt apstiprina apsvērums, kā izriet no Pamatnolīguma preambulas pirmās daļas un vispārīgo apsvērumu
4. punkta, par to, ka Pamatnolīguma mērķis ir veicināt vienlīdzīgu attieksmi pret vīriešiem un sievietēm nodarbinātības jomā.
Tiesa ir lēmusi, ka vienlīdzīgas attieksmes pret vīriešiem un sievietēm principam, kurš ir paredzēts Līguma noteikumos par
sociālo politiku, ir vispārēja piemērojamība un tas ir piemērojams nodarbinātībai valsts sektorā (šajā ziņā skat. 1997. gada
2. oktobra spriedumu lietā C‑1/95
Gerster
,
Recueil
, I‑5253. lpp., 18. punkts, un 2000. gada 11. janvāra spriedumu lietā C‑285/98
Kreil
,
Recueil
, I‑69. lpp., 18. punkts).

Par pirmo jautājumu
Uzdodot pirmo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Pamatnolīguma 2. noteikuma 1. punkts var tikt interpretēts tādējādi,
ka tiesības uz bērna kopšanas atvaļinājumu tiek piešķirtas bērnam un ka līdz ar to atteikums piešķirt otru bērna kopšanas
atvaļinājuma laikposmu dvīņu piedzimšanas gadījumā pārkāpj tiesības, kuras dvīņiem paredz Eiropas Savienības tiesiskais regulējums.
Kā norādījušas visas iesaistītās personas, kuras Tiesā iesniegušas apsvērumus, gan saskaņā ar Pamatnolīguma formulējumu, gan
tā mērķi uz šo jautājumu jāatbild noliedzoši.
Pamatnolīguma 2. noteikuma 1. punktā
expressis verbis
ir noteikts, ka individuālas tiesības uz bērna kopšanas atvaļinājumu tiek piešķirtas “darba ņēmējiem – gan vīriešiem, gan
sievietēm”. Runājot arī par Pamatnolīguma piemērošanas jomu šī nolīguma 1. noteikuma 2. punktā ir precizēts, ka šis nolīgums
ir piemērojams “visiem darba ņēmējiem gan vīriešiem, gan sievietēm, uz kuriem attiecas darba līgums vai darba attiecības”.
No šī formulējuma nepārprotami izriet, ka tiesību uz bērna kopšanas atvaļinājumu saņēmēji ir vienīgi vecāki kā darba ņēmēji.
Šo gramatisko interpretāciju apstiprina bērna kopšanas atvaļinājuma mērķis.
Saskaņā ar Pamatnolīguma 1. noteikuma 1. punktu šī nolīguma mērķis ir “veicināt vecāku un profesionālo pienākumu saskaņošanu
strādājošiem vecākiem”, kas, kā atgādināts minētā nolīguma vispārīgo apsvērumu 4. punktā, noteikts Kopienas Hartas par darba
ņēmēju sociālajām pamattiesībām, kas pieņemta Eiropadomes sanāksmē Strasbūrā 1989. gada 9. decembrī, 16. punktā.
Tieši ar šādu pašu mērķi tiesības uz bērna kopšanas atvaļinājumu tika iekļautas Hartas 33. panta 2. punktā kā vienas no sociālajām
pamattiesībām, kuras sagrupētas IV sadaļā ar nosaukumu “Solidaritāte”.
Hartas 24. pants, uz kuru atsaucas iesniedzējtiesa, nevar izmainīt iepriekš minēto analīzi.
Šajā pantā, kurš ir iekļauts Hartas III sadaļā ar nosaukumu “Vienlīdzība”, ir noteikts, ka bērniem ir tiesības uz viņu labklājībai
nepieciešamo aizsardzību un gādību. Tomēr šīs tiesības uz aizsardzību un gādību uzreiz nenozīmē, ka bērniem tiek atzītas individuālas
tiesības uz to, ka viņu vecāki saņem bērna kopšanas atvaļinājumu. Pietiek, ka šādas tiesības tiek piešķirtas pašiem vecākiem.
Tieši vecāki ir tie, kuriem ir gan tiesības, gan pienākums nodrošināt savu bērnu audzināšanu un kuri šajā ziņā var izlemt,
kāds ir labākais veids, kā pildīt savus vecāku pienākumus, izvēloties vai neizvēloties izmantot tiesības uz bērna kopšanas
atvaļinājumu.
Līdz ar to uz pirmo jautājumu jāatbild šādi: Pamatnolīguma 2. noteikuma 1. punkts nedrīkst tikt interpretēts tādējādi, ka
ar to bērnam tiek piešķirtas individuālas tiesības uz bērna kopšanas atvaļinājumu.

Par otro jautājumu
Uzdodot otro jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Pamatnolīguma 2. noteikuma 1. punkts var tikt interpretēts tādējādi,
ka dvīņu piedzimšanas gadījumā rodas tiesības uz tāda daudzuma bērna kopšanas atvaļinājuma laikposmiem, kas ir vienāds ar
piedzimušo bērnu skaitu, vai šis noteikums ir jāinterpretē tādējādi, ka šādas piedzimšanas gadījumā tāpat kā viena bērna piedzimšanas
gadījumā tiesības ir tikai uz viena bērna kopšanas atvaļinājuma laikposmu.
Saskaņā ar iedibinātu judikatūru, interpretējot Kopienu tiesību normu, jāņem vērā ne tikai tās formulējums, bet arī tās konteksts
un tiesiskā regulējuma, kura sastāvdaļa tā ir, mērķi (skat. it īpaši 2006. gada 7. decembra spriedumu lietā C‑306/05
SGAE
, Krājums, I‑11519. lpp., 34. punkts, un 2009. gada 19. novembra spriedumu apvienotajās lietās C‑402/07 un C‑432/07
Sturgeon
u.c., Krājums, I‑0000. lpp., 41. punkts).
Turklāt saskaņā ar vispārējo interpretācijas principu Kopienu tiesību akts, cik vien iespējams, ir jāinterpretē tādējādi,
lai netiktu apdraudēta tā spēkā esamība, un saskaņā ar visām primārajām tiesībām (skat. it īpaši 2008. gada 22. maija spriedumu
lietā C‑361/06
Feinchemie Schwebda
un
Bayer CropScience
, Krājums, I‑3865. lpp., 49. un 50. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās
Sturgeon
u.c., 47. un 48. punkts), tostarp vienlīdzīgas attieksmes principu.
Šo judikatūru var attiecināt uz nolīgumiem, kuri, kā, piemēram, Pamatnolīgums, ir tikuši īstenoti ar Padomes direktīvu, kuras
neatņemama sastāvdaļa tie ir (skat. šī sprieduma 25. punktu).
Par Pamatnolīguma 2. noteikuma 1. punkta formulējumu
Atbilstoši Pamatnolīguma 2. noteikuma 1. punktam darba ņēmējiem – vīriešiem un sievietēm – ir “individuālas tiesības uz bērna
kopšanas atvaļinājumu saistībā ar bērna piedzimšanu vai adopciju, lai dotu viņiem iespēju vismaz trīs mēnešus rūpēties par
šo bērnu”. Līdzīgi ir formulēts Hartas 33. panta 2. punkts, jo tajā it īpaši ir paredzēts, ka “ikvienam ir [..] tiesības [..]
uz bērna kopšanas atvaļinājumu pēc bērna piedzimšanas vai bērna adoptēšanas”.
Kipras valdība un Apvienotās Karalistes valdība norāda, ka vienskaitļa izmantošana (“
bērna
piedzimšana [..]”, “lai dotu iespēju rūpēties par
šo
bērnu”) nozīmē, ka darba ņēmējam ir tiesības uz bērna kopšanas atvaļinājumu atsevišķi par katru bērnu.
Saskaņā ar Kipras valdības teikto interpretāciju, saskaņā ar kuru noteicošais kritērijs, pamatojoties uz kuru rodas tiesības
uz bērna kopšanas atvaļinājumu, ir bērns, nevis piedzimšanas fakts, apstiprina 2005. gada 14. aprīļa spriedums lietā C‑519/03
Komisija/Luksemburga (Krājums, I‑3067. lpp., 47. punkts), kurā Tiesa nolēma, ka formulējums, atbilstoši kuram bērna kopšanas
atvaļinājums tiek piešķirts “saistībā ar [bērna] piedzimšanu”, atspoguļo vien to, ka bērna kopšanas atvaļinājuma piešķiršana
ir pakļauta nosacījumam par to, ka ir piedzimis bērns.
Iepriekš piedāvātā gramatiskā interpretācija nav pasargāta no šaubām.
Nevar tikt izslēgts, ka vienskaitļa izmantošanai Pamatnolīguma 2. noteikuma 1. punktā ir nevis skaitliska, bet gan vispārēja
nozīme un ka šī vienskaitļa forma nav saistīta ar bērnu skaitu un bērna kopšanas atvaļinājuma laikposmiem, bet gan apzīmē
visus bērnus kā personu kategoriju, kurām ir tiesības uz bērna kopšanas atvaļinājumu.
Runājot par iepriekš minētā sprieduma lietā Komisija/Luksemburga piemērojamību, no šī sprieduma 47. punkta formulējuma izriet,
ka, interpretējot Pamatnolīguma 2. noteikuma 1. punktu tādējādi, ka bērna kopšanas atvaļinājuma piešķiršana ir atkarīga nevis
no piedzimšanas fakta, bet gan no tā, ka ir piedzimis bērns, Tiesa vēlējās norādīt, ka tiesības uz bērna kopšanas atvaļinājumu
nav saistītas ar piedzimšanas datumu un ka nav nepieciešams, lai bērna piedzimšana būtu notikusi pēc tam, kad attiecīgajā
dalībvalstī stājās spēkā Direktīva 96/34. Tiesa līdz ar to lēma par Direktīvas 96/34 piemērojamību laikā, nevis par to, vai
vairāku bērnu piedzimšanas gadījumā ir jāpiešķir tāds daudzums bērna kopšanas atvaļinājuma laikposmu, kas ir vienāds ar piedzimušo
bērnu skaitu.
Tādējādi jākonstatē, ka, atbildot uz šo jautājumu, Pamatnolīguma 2. noteikuma 1. punkts ir neskaidrs un tas pats par sevi
neļauj sniegt atbildi uz iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu.
Līdz ar to ir jāņem vērā tā tiesiskā regulējuma mērķis, kurā iekļauts šis noteikums.
Par Direktīvas 96/34 kontekstu un mērķiem
No Pamatnolīguma 2. noteikuma 1. punkta izriet, ka bērna kopšanas atvaļinājuma mērķis ir dot vecākiem iespēju aprūpēt savus
bērnus.
Kipras valdība uzskata, ka bērna kopšanas atvaļinājums ir saistīts ar vecāku spēju pilnībā nodoties bērnam. Dvīņu gadījumā
tas, ka ir jāaprūpē katrs bērns, līdz ar to pamatotu atsevišķa atvaļinājuma par katru no bērniem piešķiršanu.
Šo viedokli apstrīd Grieķijas, Čehijas, Vācijas, Igaunijas un Polijas valdības, kuras uzskata, ka bērna kopšanas atvaļinājuma
mērķi neietekmē to bērnu skaits, kuri vecākiem ir jāaprūpē šajā laikposmā. Šīs valdības norāda, ka dvīņu gadījumā vecākiem
uzreiz un vienlaicīgi ir jāapmierina šo dvīņu vajadzības. Tā kā šādu vecāku situācija no vecāku, kuriem ir viens bērns, situācijas
atšķiroties vienīgi ar veicamo uzdevumu intensitāti, nevis ilgumu, divkāršs bērna kopšanas atvaļinājuma laikposms nebūtu pamatots.
Kā izriet no Pamatnolīguma preambulas pirmās daļas un tā vispārīgo apsvērumu 5. punkta, šis pamatnolīgums ir sociālo partneru
apņemšanās ieviest, nosakot minimālās prasības, pasākumus, lai veicinātu vienādas iespējas un vienlīdzīgu attieksmi pret vīriešiem
un sievietēm, sniedzot viņām iespēju saskaņot ģimenes dzīvi ar darbu (2009. gada 22. oktobra spriedums lietā C‑116/08
Meerts
, Krājums, I‑0000. lpp., 35. punkts).
Ņemot to vērā, ar Pamatnolīgumu jaunie vecāki var pārtraukt savu profesionālo darbību, lai nodotos ģimenes dzīvei, un tajā
pašā laikā šis Pamatnolīgums viņiem sniedz šī nolīguma 2. noteikuma 5. punktā iekļauto garantiju, ka pēc šī atvaļinājuma viņi
var atgriezties darbā. Laikposmā, kuru ir tiesības noteikt katrai dalībvalstij, ievērojot minimālos trīs mēnešus, un kurš
tiek noteikts saskaņā ar sīki izstrādātiem noteikumiem, kuru pieņemšana ir atstāta valstu likumdevēju ziņā, jaunajiem vecākiem
ir iespēja savam bērnam sniegt palīdzību, ko prasa viņa vecums, un plānot ģimenes dzīves organizatoriskos pasākumus, ievērojot,
ka viņi atgriezīsies darbā.
Attiecībā uz to, vai, ņemot vērā šo mērķi, dvīņu vecākiem būtu jābūt tiesībām uz tāda daudzuma bērna kopšanas atvaļinājuma
laikposmiem, kas ir vienāds ar piedzimušo bērnu skaitu, jānorāda, kā minējušas Grieķijas, Čehijas, Vācijas, Igaunijas un Polijas
valdības, ka pienākumu daudzums, kurš jāveic dvīņu vecākiem, ir kvantitatīvs, jo viņiem vienlaicīgi ir jāapmierina divu bērnu
vajadzības, bet šīs papildu pūles nav ilgākas laikā, jo dvīņi principā vienā un tajā pašā laikposmā atrodas vienās un tajās
pašās attīstības stadijās.
Tādējādi jāatzīst, ka divkāršs bērna kopšanas atvaļinājuma laikposms uzreiz nav vienīgais atbilstošais pasākums, kuru dalībvalstis
var izmantot, lai veicinātu dvīņu vecāku ģimenes dzīves un profesionālās darbības sakārtošanu, bet ir jāņem vērā visa sistēma,
kurā ietilpst pasākumi, kuru mērķis ir apmierināt šiem vecākiem esošās neērtības.
Šādu vērtējumu apstiprina apsvērums, ka, ņemot vērā Pamatnolīguma prasību minimālo raksturu un rīcības brīvību, kas no tā
izriet dalībvalstīm attiecībā uz bērna kopšanas atvaļinājuma īstenošanu, valsts veiktie transponēšanas pasākumi katrā dalībvalstī
ievērojami atšķiras.
Šādos apstākļos jākonstatē, ka, ņemot vērā kontekstu, kādā ir ietverts Pamatnolīguma 2. noteikuma 1. punkts, un ar Pamatnolīgumu
sasniedzamo mērķi, minētā nolīguma 2. noteikuma 1. punkts dvīņu piedzimšanas gadījumā uzreiz neprasa atzīt tiesības uz tāda
daudzuma bērna kopšanas atvaļinājuma laikposmiem, kas ir vienāds ar piedzimušo bērnu skaitu.
Tomēr jāizvērtē sekas, kādas var radīt dvīņu vecāku situācija, ņemot vērā vienlīdzīgas attieksmes principu.
Par vienlīdzīgas attieksmes principu
Vienlīdzīgas attieksmes principa, kas ir viens no Savienības tiesību vispārīgajiem principiem un kura pamatprincipa raksturs
ir atzīts Hartas 20. pantā, ievērošana, ieviešot tiesības uz bērna kopšanas atvaļinājumu, ir daudz svarīgāka par to, ka šo
sociālo tiesību pamattiesību raksturs pats par sevi ir atzīts Hartas 33. panta 2. punktā.
Saskaņā ar šo principu līdzīgās situācijās nedrīkst piemērot atšķirīgus noteikumus un atšķirīgās situācijās nedrīkst piemērot
vienādus noteikumus, ja vien tāda pieeja nav objektīvi pamatota (skat. it īpaši 2008. gada 5. jūnija spriedumu lietā C‑164/07
Wood
, Krājums, I‑4143. lpp., 13. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās
Sturgeon
u.c., 48. punkts).
Ņemot to vērā, Komisija uzskata, ka dvīņu vecāki atrodas līdzīgā situācijā ar tādu bērnu vecākiem, kuriem ir ļoti maza vecuma
starpība, jo visiem šiem vecākiem kopīgs ir tas, ka viņiem savi bērni ir jāaudzina vienlaicīgi. Līdz ar to dvīņu vecākiem
tāpat kā tādu bērnu vecākiem, kuriem ir ļoti maza vecuma starpība, būtu jāsaņem bērna kopšanas atvaļinājums par katru bērnu.
Komisijas salīdzinājumā izmantotais kritērijs atklāj grūtības, kādas ir, lai noteiktu to personu kategoriju, ar kurām var
tikt salīdzināti dvīņu vecāki. Šis kritērijs balstās uz grūti aprēķināmu faktu, proti, “maza vecuma starpība”.
Turklāt, kaut arī nevar noliegt, ka dvīņu audzināšana prasa vairāk pūles un līdz ar to tā nevar tikt salīdzināta ar viena
bērna aprūpi, nevar arī nenovērtēt, ka tas, ka dvīņi aug un attīstās vienlaicīgi, ir sinerģijas sekas un ka tādējādi to audzināšana
nav uzreiz salīdzināma ar divu atšķirīga vecuma bērnu audzināšanu.
Šādos apstākļos jākonstatē, ka dvīņu vecāki atrodas īpašā situācijā, kuru vispirmām kārtām ir jāņem vērā valsts likumdevējam,
veicot Direktīvas 96/34 transponēšanas pasākumus.
Ņemot vērā iepriekš minēto, vēlreiz ir jāuzsver, kā tas ir atgādināts Pamatnolīguma 1. noteikuma 1. punktā un 2. noteikuma
1. punktā, ka ar Pamatnolīgumu ir noteiktas vienīgi minimālās prasības. Papildus bērna kopšanas atvaļinājuma ilgumam, kuru
dalībvalstis ir tiesīgas noteikt, ievērojot vienīgi minimālo trīs mēnešu slieksni, dalībvalstīm ir pilnīga rīcības brīvība
paredzēt šī atvaļinājuma pieejamības nosacījumus un sīki izstrādātus noteikumus. Pamatnolīguma 2. noteikuma 3. punkts šajā
ziņā atsaucas uz dalībvalstu likumu un/vai koplīgumiem, šādu atsauci atbilstoši Pamatnolīguma vispārīgo apsvērumu 9. punktam
pamatojot ar nepieciešamību ņemt vērā katras dalībvalsts stāvokli.
Tādējādi dalībvalstis, ievērojot attiecībā uz bērna kopšanas atvaļinājuma ilgumu ar Pamatnolīgumu noteikto minimālo trīs mēnešu
slieksni, var noteikt īslaicīgi piemērojamus sīki izstrādātus noteikumus, saskaņā ar kuriem šāds atvaļinājums var tikt paņemts.
Šī rīcības brīvība tostarp nozīmē, ka dalībvalstis, izlemjot noteikt ilgāku bērna kopšanas atvaļinājumu nekā ar Pamatnolīgumu
paredzētais minimālais atvaļinājuma laiks, var pieņemt pielāgojušus noteikumus pēc kārtas dzimušu bērnu gadījumā.
No tā izriet, ka valsts likumdevējam, nosakot dvīņu vecākiem piemērojama bērna kopšanas atvaļinājuma kārtību un attiecoties
pret šiem vecākiem tādējādi, ka pienācīgi tiek ņemtas vērā viņu īpašās vajadzības, ir plaša rīcības brīvība.
Ņemot vērā iepriekš minēto, jānorāda, ka, vispārīgi skatoties, ievērojami ilgāks laikposms par Pamatnolīgumā paredzēto minimālo
laikposmu un vecākiem atstātā zināmā elastība šī atvaļinājuma izmantošanā atkarībā no bērna vecuma var labāk absorbēt pienākumu
daudzumu, kas ir saistīts ar dvīņu audzināšanu. Tāpat, tā kā sīki izstrādāti piemērošanas noteikumi saskaņā ar Pamatnolīguma
vispārīgo apsvērumu 6. punktu lielākoties ietver elastīgus darba organizācijas veidus, šie noteikumi var veicināt darba prasību
un īpašo neērtību, kuras rodas no dvīņu audzināšanas, saskaņošanu.
Tomēr ir arī iespējams paredzēt un noteikt citus pasākumus, kuri ir piemēroti, lai apmierinātu dvīņu vecāku īpašās vajadzības,
kā, piemēram, materiāla rakstura palīdzība, piemēram, nodrošinot tiesības piekļūt bērnu izmitināšanas iestādēm, vai finansiāla
palīdzība, tostarp, piemēram, īpaši pabalsti, kuri ļauj brīvi izvēlēties aprūpes veidu.
Valsts tiesai, kas ir vienīgā, kuras kompetencē ir izvērtēt tajā izskatīšanai iesniegtās lietas faktus, ir jāizvērtē, vai
valsts tiesiskais regulējums kopumā piedāvā pietiekamas iespējas, lai šajā lietā apmierinātu dvīņu vecāku īpašās vajadzības
viņu darba un ģimenes dzīvē.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz otro jautājumu jāatbild šādi: Pamatnolīguma 2. noteikuma 1. punkts nedrīkst tikt
interpretēts tādējādi, ka dvīņu piedzimšana rada tiesības uz tāda daudzuma bērna kopšanas atvaļinājuma laikposmiem, kas ir
vienāds ar piedzimušo bērnu skaitu. Tomēr, ņemot vērā vienlīdzīgas attieksmes principu, šis noteikums valsts likumdevējam
nosaka pienākumu ieviest tādu bērna kopšanas atvaļinājuma kārtību, saskaņā ar kuru atkarībā no pastāvošās situācijas attiecīgajā
dalībvalstī pret šiem vecākiem tiek nodrošināta attieksme, kas pienācīgi ņem vērā viņu īpašās vajadzības. Valsts tiesai ir
jāizvērtē, vai valsts tiesiskais regulējums izpilda šo prasību, un attiecīgā gadījumā, cik vien iespējams, jāinterpretē minētais
valsts tiesiskais regulējums saskaņā ar Savienības tiesībām.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi,
nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
1)
2. noteikuma 1. punkts 1995. gada 14. decembrī noslēgtajā Pamatnolīgumā par bērna kopšanas atvaļinājumu, kurš iekļauts Padomes
1996. gada 3. jūnija Direktīvas 96/34/EK par
UNICE
,
CEEP
un EAK noslēgto pamatnolīgumu attiecībā uz bērna kopšanas atvaļinājumu, kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 1997. gada 15. decembra
Direktīvu 97/75/EK, pielikumā, nedrīkst tikt interpretēts tādējādi, ka ar to bērnam tiek piešķirtas individuālas tiesības
uz bērna kopšanas atvaļinājumu;
2)
minētā pamatnolīguma 2. noteikuma 1. punkts nedrīkst tikt interpretēts tādējādi, ka dvīņu piedzimšana rada tiesības uz tāda
daudzuma bērna kopšanas atvaļinājuma laikposmiem, kas ir vienāds ar piedzimušo bērnu skaitu. Tomēr, ņemot vērā vienlīdzīgas
attieksmes principu, šis noteikums valsts likumdevējam nosaka pienākumu ieviest tādu bērna kopšanas atvaļinājuma kārtību,
saskaņā ar kuru atkarībā no pastāvošās situācijas attiecīgajā dalībvalstī pret šiem vecākiem tiek nodrošināta attieksme, kas
pienācīgi ņem vērā viņu īpašās vajadzības. Valsts tiesai ir jāizvērtē, vai valsts tiesiskais regulējums izpilda šo prasību,
un attiecīgā gadījumā, cik vien iespējams, jāinterpretē minētais valsts tiesiskais regulējums saskaņā ar Savienības tiesībām.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – grieķu.