CELEX: 62002CJ0159
Brysselin yleissopimus
Sopimusvaltiossa nostettu kanne
Jo vireillä olevan oikeudenkäynnin vastaajan toisessa sopimusvaltiossa nostama kanne
Vastaaja, joka toimii vilpillisessä mielessä ja tarkoituksenaan häiritä jo vireillä olevaa oikeudenkäyntiä
Sellaisen vastaajaa koskevan määräyksen, jolla estetään tätä jatkamasta kanteen ajamista toisessa sopimusvaltiossa, yhteensoveltuvuus yleissopimuksen kanssa

House of Lords on esittänyt 13.12.2001 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut yhteisöjen tuomioistuimeen 29.4.2002, tuomioistuimen
toimivaltaa sekä tuomioiden täytäntöönpanoa yksityisoikeuden alalla koskevan 27 päivänä syyskuuta 1968 allekirjoitetun yleissopimuksen
tulkitsemisesta yhteisöjen tuomioistuimessa 3 päivänä kesäkuuta 1971 tehdyn pöytäkirjan nojalla ennakkoratkaisukysymyksen
tämän yleissopimuksen (EYVL 1972, L 299, s. 32) tulkinnasta, sellaisena kuin yleissopimus on muutettuna Tanskan kuningaskunnan,
Irlannin sekä Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistyneen kuningaskunnan liittymisestä kyseiseen yleissopimukseen ja pöytäkirjaan
9 päivänä lokakuuta 1978 tehdyllä yleissopimuksella (EYVL L 304, s. 1 ja muutettu teksti s. 77), Helleenien tasavallan liittymisestä
kyseiseen yleissopimukseen ja pöytäkirjaan 25 päivänä lokakuuta 1982 tehdyllä yleissopimuksella (EYVL L 388, s. 1) sekä Espanjan
kuningaskunnan ja Portugalin tasavallan liittymisestä kyseiseen yleissopimukseen ja pöytäkirjaan 26 päivänä toukokuuta 1989
tehdyllä yleissopimuksella (EYVL L 285, s. 1; jäljempänä yleissopimus).
Kysymys on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat Turner ja hänen vastapuolinaan Grovit, Harada Ltd (jäljempänä Harada)
ja Changepoint SA (jäljempänä Changepoint) ja jossa on kysymys Turnerin ja Haradan välisen työsopimuksen päättämisestä.
Pääasia
Turner, joka on Yhdistyneen kuningaskunnan kansalainen ja jonka kotipaikka on Yhdistynyt kuningaskunta, otettiin vuonna 1990
erään konsernin palvelukseen lakimieheksi erään tähän konserniin kuuluvan yhtiön palkkaamana.
Konsernia, jota kutsutaan Chequepoint Groupiksi, johtaa Grovit, ja sen pääasiallisena toimintana on valuutanvaihtotoimistojen
ylläpitäminen. Se käsittää useita eri maihin sijoittautuneita yhtiöitä, joihin kuuluvat China Security Ltd, joka alun perin
otti Turnerin palvelukseen, Chequepoint UK Ltd, jolle Turnerin sopimus siirrettiin vuoden 1990 lopussa, Harada, jonka kotipaikka
on Yhdistyneessä kuningaskunnassa, ja Changepoint, jonka kotipaikka on Espanjassa.
Turner työskenteli Lontoossa (Yhdistynyt kuningaskunta). Toukokuussa 1997 hänen työnantajansa suostui kuitenkin hänen pyynnöstään
siihen, että hän siirsi toimistonsa Madridiin (Espanja).
Turner aloitti työskentelyn Madridissa marraskuussa 1997. Hän jätti 16.2.1998 irtisanomisilmoituksen Haradalle, jonka palvelukseen
hänet oli siirretty 31.12.1997.
Turner nosti 2.3.1998 kanteen Haradaa vastaan Lontoossa Employment Tribunalissa. Hän väitti, että häntä oli yritetty saada
sekaantumaan laittomaan menettelyyn, mikä hänen mukaansa vastasi laitonta irtisanomista.
Employment Tribunal hylkäsi Haradan esittämän toimivallan puuttumista koskevan oikeudenkäyntiväitteen. Tämän päätös pysytettiin
muutoksenhaussa. Se ratkaisi sittemmin myös asiakysymyksen ja myönsi Turnerille vahingonkorvausta.
Changepoint nosti Turneria vastaan 29.7.1998 kanteen alioikeudessa Madridissa. Haaste toimitettiin Turnerille noin 15.12.1998
(aikoihin). Turner ei vastaanottanut haastetta ja kiisti espanjalaisen tuomioistuimen toimivallan.
Espanjassa vireille pannussa oikeudenkäynnissä Changepoint vaati Turnerilta 85 miljoonaa Espanjan pesetaa korvauksena niistä
vahingoista, jotka Turner sen mukaan oli aiheuttanut sille ammattitoiminnassaan.
Turner vaati 18.12.1998 High Court of Justicea (England & Wales) antamaan vuoden 1981 Supreme Court Actin 37 §:n 1 momentin
nojalla määräyksen, jolla kielletään Grovitia, Haradaa ja Changepointia rangaistuksen uhalla jatkamasta Espanjassa vireille
pantua oikeudenkäyntiä. Tämän sisältöinen väliaikainen määräys annettiin 22.12.1998. High Court kieltäytyi uudistamasta tätä
määräystä 24.2.1999.
Court of Appeal (England & Wales), jossa Turner haki muutosta, antoi 28.5.1999 määräyksen, jossa se kielsi vastaajia jatkamasta
Espanjassa nostetun kanteen ajamista ja määräsi ne pidättäytymään panemasta vireille muuta oikeudenkäyntiä Espanjassa tai
muualla Turneria vastaan tämän työsopimuksen perusteella. Court of Appeal perusteli päätöstään muun muassa sillä, että oikeudenkäynti
Espanjassa oli pantu vireille vilpillisessä mielessä siinä tarkoituksessa, että Turner saataisiin luopumaan Employment Tribunalissa
nostamastaan kanteesta.
Tämän määräyksen mukaisesti Changepoint luopui 28.6.1999 espanjalaisessa tuomioistuimessa vireillä olleesta kanteestaan.
Grovit, Harada ja Changepoint saattoivat tämän jälkeen asian käsiteltäväksi House of Lordsiin katsoen pääasiallisesti, että
englantilaisilla tuomioistuimilla ei ole toimivaltaa antaa määräyksiä, joilla estetään oikeudenkäynnin jatkaminen sellaisessa
ulkomaisessa tuomioistuimessa, johon yleissopimusta sovelletaan.
Ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskeva päätös ja ennakkoratkaisukysymys
Ennakkoratkaisupyynnössä esitettyjen tietojen perusteella Court of Appealin tässä asiassa käyttämä toimivalta ei perustu mihinkään
oletettuun oikeuteen rajoittaa ulkomaisen tuomioistuimen toimivaltaa, vaan siihen tosiseikkaan, että asianosainen, jolle määräys
osoitetaan, on englantilaisten tuomioistuinten henkilöllisen toimivallan alainen.
Ennakkoratkaisupyynnössä tehdyn tarkastelun mukaan Court of Appealin antaman kaltainen kieltomääräys ei sisällä päätöstä ulkomaisen
tuomioistuimen toimivallasta, vaan siinä arvioidaan sen asianosaisen menettelyä, joka on nostanut kanteen ulkomaisessa tuomioistuimessa.
Koska tällainen kieltomääräys kuitenkin välillisesti estää ulkomaisessa tuomioistuimessa käytävän oikeudenkäynnin, se voidaan
antaa vain silloin, kun sitä vaatinut osoittaa, että on ilmeisen välttämätöntä suojata Englannissa vireillä olevaa oikeudenkäyntiä.
Ennakkoratkaisupyynnössä todetaan, että ne olennaiset seikat, jotka osoittavat, että Court of Appealin oli perusteltua käyttää
valtaansa antaa kieltomääräys pääasiassa, olivat seuraavat:
–
Hakija oli Englannissa vireillä olevan oikeudenkäynnin asianosainen.
–
Vastaajat olivat vilpillisessä mielessä saattaneet vireille oikeudenkäynnin vastaajaa vastaan toisessa valtiossa ja aikoneet
jatkaa sitä häiritäkseen Englannissa vireillä olevaa oikeudenkäyntiä tai estääkseen sen.
–
Court of Appeal katsoi, että hakijan oikeutetun intressin turvaamiseksi englantilaisessa oikeudenkäynnissä oli tarpeen antaa
kieltomääräys vastaajia vastaan.
Koska House of Lords kuitenkin katsoi, että asiassa tuli esiin yleissopimuksen tulkintaongelma, se päätti lykätä asian käsittelyä
ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko tuomioistuimen toimivaltaa sekä tuomioiden täytäntöönpanoa yksityisoikeuden alalla koskevan 27 päivänä syyskuuta 1968
Brysselissä allekirjoitetun yleissopimuksen (johon Yhdistynyt kuningaskunta on sittemmin liittynyt) vastaista antaa kieltomääräys
sellaisia vastaajia vastaan, jotka uhkaavat nostaa kanteen tai jatkaa kanteen ajamista toisessa yleissopimukseen kuuluvassa
valtiossa, kun nämä vastaajat toimivat vilpillisessä mielessä tarkoituksenaan häiritä oikeudenkäyntiä, joka on asianmukaisesti
saatettu vireille englantilaisessa tuomioistuimessa, tai estää se?”
Ennakkoratkaisukysymys
Kansallinen tuomioistuin haluaa kysymyksellään selvittää pääasiallisesti, onko yleissopimuksen vastaista, että sopimusvaltion
tuomioistuin antaa sellaisen määräyksen, jossa se kieltää käsiteltävänään olevan asian asianosaista nostamasta kannetta tai
jatkamasta sen ajamista toisen sopimusvaltion tuomioistuimessa, vaikka tämä asianosainen toimisi vilpillisessä mielessä häiritäkseen
jo vireillä olevaa oikeudenkäyntiä.
Yhteisöjen tuomioistuimelle esitetyt huomautukset
Pääasian vastaajat, Saksan ja Italian hallitukset sekä komissio katsovat, että pääasiassa kysymyksessä olevan kaltainen kieltomääräys
on yleissopimuksen vastainen. Ne väittävät pääasiallisesti, että yleissopimuksella otetaan käyttöön tyhjentävä toimivaltasääntöjen
järjestelmä. Kukin tuomioistuin voi lausua vain omasta näihin sääntöihin perustuvasta toimivallastaan, mutta ei toisen sopimusvaltion
tuomioistuimen toimivallasta. Niiden mukaan kieltomääräyksestä seuraa, että sen antanut tuomioistuin ottaa itselleen yksinomaisen
toimivallan ja riistää toisen sopimusvaltion tuomioistuimelta mahdollisuuden tutkia kysymyksen omasta toimivallastaan ja että
se tällä tavoin rikkoo yleissopimuksen perustana olevaa keskinäisen yhteistyön periaatetta.
Turner ja Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus toteavat ensiksi, että ennakkoratkaisukysymys koskee ainoastaan oikeudenkäynnin
väärinkäytön perusteella annettuja kieltomääräyksiä, jotka on osoitettu vastaajille, jotka toimivat vilpillisessä mielessä
ja tarkoituksenaan häiritä englantilaisessa tuomioistuimessa vireillä olevaa oikeudenkäyntiä. Koska tavoitteena on turvata
englantilaisessa tuomioistuimessa vireillä olevan oikeudenkäynnin asianmukainen sujuminen, ainoastaan englantilainen tuomioistuin
voi arvioida, haittaako vastaajan käytös tätä sujumista tai uhkaako se vaarantaa sen.
Samoin kuin House of Lords, Turner ja Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus katsovat myös, että kysymyksessä oleviin kieltomääräyksiin
ei sisälly ulkomaisen tuomioistuimen toimivallan arviointia. Niiden mukaan määräyksiä on pidettävä prosessuaalisina toimenpiteinä.
Tältä osin – viitaten asiassa C‑391/95, Van Uden, 17.11.1998 annettuun tuomioon (Kok. 1998, s. I‑7091) – ne katsovat, että
yleissopimuksessa ei millään tavoin rajoiteta sitä, mitä prosessuaalisia toimenpiteitä sopimusvaltion tuomioistuin voi tehdä,
kun se on yleissopimuksen nojalla toimivaltainen tutkimaan pääasian.
Turner ja Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus katsovat lopuksi, että kieltomääräyksen antaminen voi edistää yleissopimuksen
tavoitteen saavuttamista eli ristiriitaisten ratkaisujen välttämistä ja sen välttämistä, että vireillä on useita oikeudenkäyntejä
Yhteisöjen tuomioistuimen vastaus
Aluksi on muistettava, että Brysselin yleissopimus perustuu välttämättä luottamukseen, jota sopimusvaltiot osoittavat vastavuoroisesti
toistensa oikeusjärjestyksille ja lainkäyttöelimille. Nimenomaan tämä keskinäinen luottamus on mahdollistanut sellaisen toimivaltaa
koskevan sitovan järjestelmän käyttöönoton, jota kaikki yleissopimuksen soveltamisalaan kuuluvat tuomioistuimet ovat velvollisia
noudattamaan, ja sen, että samat valtiot ovat vastaavasti luopuneet omista ulkomaisten tuomioiden tunnustamista ja täytäntöönpanomääräyksiä
koskevista kansallisista säännöistään tuomioistuinratkaisujen tunnustamista ja täytäntöönpanoa koskevan yksinkertaistetun
menettelyn hyväksi (asia C‑116/02, Gasser, tuomio 9.12.2003, Kok. 2003, 72 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Tähän keskinäisen luottamuksen periaatteeseen liittyy olennaisesti, että yleissopimuksen soveltamisalalla yleisssopimuksen
toimivaltasääntöjä, jotka ovat samat kaikkien sopimusvaltioiden tuomioistuimille, voi kukin niistä tulkita ja soveltaa samalla
auktoriteetilla (ks. vastaavasti asia C‑351/89, Overseas Union Insurance ym., tuomio 27.6.1991, Kok. 1991, s. I‑3317, 23 kohta
ja em. asia Gasser, tuomion 48 kohta).
Samoin lukuun ottamatta muutamia yleissopimuksen 28 artiklan ensimmäisessä kappaleessa ilmaistuja poikkeuksia, jotka koskevat
vain tunnustamis- tai täytäntöönpanovaihetta ja vain tiettyjä erityistä tai yksinomaista toimivaltaa koskevia sääntöjä, joilla
ei ole tämän asian kannalta merkitystä, yleissopimuksessa ei sallita sitä, että tuomioistuin tutkii toisen sopimusvaltion
tuomioistuimen toimivaltaisuuden (ks. vastaavasti em. asia Overseas Union Insurance ym., tuomion 24 kohta).
Tuomioistuimen asianosaiseen rangaistuksen uhalla kohdistama kielto nostaa kannetta tai jatkaa kanteen ajamista ulkomaisessa
tuomioistuimessa heikentää viimeksi mainitun toimivaltaa asian ratkaisemiseksi. Tilanteesta, jossa kantajaa kielletään kieltomääräyksellä
nostamasta tällaista kannetta, on todettava, että tällöin ulkomaisen tuomioistuimen toimivaltaan puututaan tavalla, joka itsessään
on ristiriidassa yleissopimuksen järjestelmän kanssa.
Riippumatta ennakkoratkaisukysymyksen esittäneen tuomioistuimen esittämistä selityksistä ja toisin kuin Turner ja Yhdistyneen
kuningaskunnan hallitus ovat katsoneet, tämä puuttuminen ei ole oikeutettua sillä perusteella, että se on vain välillistä
ja että sillä pyritään estämään se, että kansallisen oikeudenkäynnin vastaaja käyttäisi väärin oikeudenkäyntiä. Kun vastaajan
moitittava menettely ilmenee siten, että hän nostaa kanteen toisen jäsenvaltion tuomioistuimessa sillä olevan toimivallan
nojalla, siitä päättäminen, onko tämä menettely väärinkäyttöä, merkitsee sen arvioimista, onko asianmukaista nostaa kanne
toisen jäsenvaltion tuomioistuimessa. Tällainen arviointi on kuitenkin vastoin keskinäisen luottamuksen periaatetta, joka,
kuten tämän tuomion 24–26 kohdassa on todettu, on yleissopimuksen perustana ja joka kieltää tuomioistuinta tutkimasta toisen
sopimusvaltion tuomioistuimen toimivaltaisuutta lukuun ottamatta eräitä erityistapauksia, joita ei voida soveltaa käsiteltävänä
olevassa asiassa.
Vaikka oletettaisiin, että kieltomääräystä voitaisiin – kuten on väitetty – pitää luonteeltaan prosessuaalisena toimenpiteenä,
jonka tarkoituksena on sen oikeudenkäynnin asianmukaisen sujumisen turvaaminen, joka on jo vireillä siinä tuomioistuimessa,
joka antaa määräyksen, ja että se tämän vuoksi olisi yksinomaan kansallisessa laissa säänneltävä asia, riittää, kun palautetaan
mieleen, että kansallisten menettelysääntöjen noudattaminen ei saa heikentää yleissopimuksen tehokasta vaikutusta (asia C‑365/88,
Hagen, tuomio 15.5.1990, Kok. 1990, s. I‑1845, 20 kohta). Tilanne on tällainen kysymyksessä olevan kaltaisen kieltomääräyksen
osalta, jonka vaikutuksena on, kuten tämän tuomion 27 kohdassa on osoitettu, että yleissopimukseen sisältyvien toimivaltasääntöjen
soveltamista rajoitetaan.
Väitettä, jonka mukaan kieltomääräysten antaminen voi myötävaikuttaa sopimuksen tavoitteiden saavuttamiseen eli ristiriitaisten
ratkaisujen välttämiseen ja sen välttämiseen, että vireillä on useita oikeudenkäyntejä, ei voida hyväksyä. Yhtäältä tällaisen
toimenpiteen käyttäminen poistaa yleissopimuksessa vireilläolovaikutusta ja samassa yhteydessä käsiteltäviä kanteita varten
määrättyjen erityisten mekanismien tehokkaan vaikutuksen. Toisaalta tähän menettelyyn turvautuminen on omiaan aiheuttamaan
konfliktitilanteita, joita koskevia sääntöjä ei yleissopimuksessa ole. Ei ole poissuljettua, että vaikka yhdessä sopimusvaltiossa
annetaan kieltomääräys, toisessa sopimusvaltiossa oleva tuomioistuin antaa kuitenkin ratkaisun. Ei myöskään ole poissuljettua,
että kahden sellaisen sopimusvaltion tuomioistuimet, jotka sallivat tällaiset toimenpiteet, antavat keskenään ristiriitaiset
kieltomääräykset.
Näin ollen ennakkoratkaisukysymykseen on vastattava, että yleissopimusta on tulkittava siten, että sen vastaista on, että
sopimusvaltion tuomioistuin antaa määräyksen, jolla se kieltää tässä tuomioistuimessa vireillä olevan oikeudenkäynnin asianosaista
nostamasta kannetta tai jatkamasta kanteen ajamista toisen sopimusvaltion tuomioistuimessa, vaikka kyseinen asianosainen toimii
vilpillisessä mielessä tarkoituksenaan häiritä jo vireillä olevaa oikeudenkäyntiä.
Oikeudenkäyntikulut
Yhteisöjen tuomioistuimelle huomautuksensa esittäneille Yhdistyneen kuningaskunnan, Saksan ja Italian hallituksille ja komissiolle
aiheutuneita oikeudenkäyntikuluja ei voida määrätä korvattaviksi. Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen
tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen
tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN
on ratkaissut House of Lordsin 13.12.2001 tekemällään päätöksellä esittämän kysymyksen seuraavasti:
1)
Tuomioistuimen toimivaltaa sekä tuomioiden täytäntöönpanoa yksityisoikeuden alalla koskevaa 27 päivänä syyskuuta 1968 allekirjoitettua
yleissopimusta, sellaisena kuin yleissopimus on muutettuna Tanskan kuningaskunnan, Irlannin sekä Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin
yhdistyneen kuningaskunnan liittymisestä kyseiseen yleissopimukseen ja pöytäkirjaan 9 päivänä lokakuuta 1978 tehdyllä yleissopimuksella,
Helleenien tasavallan liittymisestä kyseiseen yleissopimukseen ja pöytäkirjaan 25 päivänä lokakuuta 1982 tehdyllä yleissopimuksella
sekä Espanjan kuningaskunnan ja Portugalin tasavallan liittymisestä kyseiseen yleissopimukseen ja pöytäkirjaan 26 päivänä
toukokuuta 1989 tehdyllä yleissopimuksella, on tulkittava siten, että sen vastaista on, että sopimusvaltion tuomioistuin antaa
määräyksen, jolla se kieltää tässä tuomioistuimessa vireillä olevan oikeudenkäynnin asianosaista nostamasta kannetta tai jatkamasta
kanteen ajamista toisen sopimusvaltion tuomioistuimessa, vaikka kyseinen asianosainen toimisi vilpillisessä mielessä tarkoituksenaan
häiritä jo vireillä olevaa oikeudenkäyntiä.
Skouris
Jann
Timmermans
Gulmann
Cunha Rodrigues
Rosas
La Pergola
Puissochet
Schintgen
Colneric
von Bahr
Julistettiin Luxemburgissa 27 päivänä huhtikuuta 2004.
R. Grass
V. Skouris
kirjaaja
presidentti
–
Oikeudenkäyntikieli: englanti.