CELEX: 62003TJ0095
Riigiabi
Õigusnormid, millega naftatoodete jaemüügisektoris nähakse ette kiireloomulised meetmed konkurentsi tõhustamiseks
Otsus jätta vastuväited esitamata
Vastuvõetavus
Juriidilised isikud
Neid isiklikult puudutav akt
Ilmne kaalutlusviga
Põhjendamiskohustus
Kohustus algatada ametlik uurimismenetlus
Mõistlik tähtaeg

Vaidluse taust
1.
Hispaania õigusnormid
Hispaania põhiseaduse artikli 47 lõikes 2 on sätestatud, et „[k]ogukond saab osa maa väärtuse tõusust, mis tekib ametiasutuste
poolt linnaplaneerimise valdkonnas võetud meetmetest”.
Ley 6/1998 sobre Régimen del Suelo y Valoraciones (maa- ja hindamiskorralduse seadus, edaspidi „LRSV”) artiklites 3, 7, 8,
14 ja 18 on sätestatud:
„Artikkel 3
Ametiasutuste poolt linnaplaneerimise valdkonnas võetud meetmetest tekkivast maa väärtuse tõusust saab kogukond osa käesolevas
seaduses ja teistes kohaldatavates seadustes kehtestatud tingimustel.
[…]
Artikkel 7
Käesoleva seaduse tähenduses on maa jagatud linnamaaks, maaks, mida võib tunnistada kompaktse asustusega alaks, ja maaks,
mida ei saa tunnistada kompaktse asustusega alaks, või võrdväärseteks kategooriateks, mis sätestatakse linnaplaneerimise alastes
õigusnormides.
Artikkel 8
Käesoleva seaduse tähenduses loetakse linnamaaks:
a)      maa, mida on juba arendatud ja millel on vähemalt juurdepääsutee, mis on ühendatud vee-, kanalisatsiooni- ja elektrivõrku
või mis on hoonestamiseks planeeringuga kaetud linnaplaneerimise alastes õigusnormides ettenähtud vormis ja nõuete kohaselt;
b)      maa, mis on muudetud kompaktse asustusega alaks planeeringut täites ja sellega kooskõlas.
[…]
Artikkel 14
1.      Planeeringuga kaetud hoonestatava linnamaa omanikud peavad oma kulul lõpule viima linnaplaneeringus ettenähtud meetmed, et
see maa saaks – kui see veel ei ole – ehitusmaa sihtotstarbe, ja kui maa asub piirkonnas, millele linnaplaneering näeb ette
sellise kohustuse, hoonestama selle määratud tähtaja jooksul ja nimetatud planeeringuga kooskõlas.
2.      Planeeringuga katmata linnamaa omanikel on järgmised kohustused:
[…]
c)      loovutada tingimusteta ja tasuta pädevale ametiasutusele osa maast, mis vastab 10%-le vastava maa väärtuse tõusust; see protsent
on ülemmäär, mida võidakse vähendada linnaplaneerimise alaste õigusnormidega; nende õigusnormidega võidakse ka vähendada pädeva
ametiasutuse osa selle maaga seotud linnaplaneerimise alastest kuludest.
[…]
Artikkel 18
Maa, mille võib tunnistada kompaktse asustusega alaks, arendamisega kaasnevad selle maa omanikule järgmised kohustused:
[…]
4)      loovutada tingimusteta ja tasuta pädevale ametiasutusele osa maast, mis vastab 10%-le vastavate lõikude või alade väärtuse
tõusust; see protsent on ülemmäär, mida võidakse vähendada linnaplaneerimise alaste õigusnormidega; nende õigusnormidega võidakse
ka vähendada pädeva ametiasutuse osa selle maaga seotud linnaplaneerimise alastest kuludest.
[…]”
Real Decreto Ley 6/2000, de Medidas Urgentes de Intensificación de la Competencia en Mercados de Bienes y Servicios (kuninglik
dekreetseadus kaupade ja teenuste turgudel konkurentsi tõhustamiseks ettenähtud kiireloomuliste meetmete kohta, edaspidi „dekreetseadus”)
esimene üleminekusäte (edaspidi „1. ÜS”) näeb ette:
„Käesoleva [dekreetseaduse] jõustumise hetkel tegutsevad [kaubahallid], kellel on selleks kohaliku omavalitsuse väljastatud
avamisluba, võivad olla [dekreetseaduse] artikli 3 kohaselt varustatud naftatoodete turustamise rajatistega, mis vastavad
järgmistele nõuetele:
a)       [asjaomaste toodete] turustamise rajatiste ja sisseseade all olevat pinda ei võeta arvesse ehitatava või kasutatava pinna
arvutamisel.
b)       kohaliku omavalitsuse luba rajatiste ehitamiseks ja nende käitamiseks loetakse antuks ametiasutuse vaikimise korral, kui ta
ei ole oma sõnaselgest otsusest teatanud 45 päeva jooksul taotluse esitamisest.
c)       kaubandusettevõte peab igal juhul looma naftatoodete turustamise rajatiste ühendusinfrastruktuurid üldistesse välistesse süsteemidesse
ja selle eest tasuma, võttes arvesse [linnaplaneeringus] sätestatud ettekirjutusi ja tingimusi.”
Ley 16/1989 de Defensa de la Competencia (seadus konkurentsi kaitsmise kohta) artikli 19 lõikes 1 on sätestatud, et „[k]äesoleva
artikli sätete kohaldamist ei mõjuta [EÜ] […] artiklid 87–89 ja nõukogu 22. märtsi [1999. aasta] määrus (EÜ) nr 659/1999 [millega
kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad EÜ artikli 88 kohaldamiseks (EÜT L 83, lk 1; ELT eriväljaanne 08/01, lk 339)]”.
2.
Dekreetseadus ja 1  ÜS
Hispaania valitsus võttis 23. juunil 2000 vastu dekreetseaduse, mille eesmärk oli tõhustada konkurentsi Hispaania toodete
ja teenuste turul, eeskätt naftatoodete jaemüügiturul. Komisjoni ei informeeritud vastavalt EÜ artikli 88 lõikele 3 dekreetseadusest,
mis hõlmas 1. ÜS.
3.
Menetlus komisjonis
Asociación de Empresarios de Estaciones de Servicio de la Comunidad Autónoma de Madrid (Madridi autonoomse piirkonna tanklaettevõtjate
ühendus), Federación Catalana de Estaciones de Servicio (Kataloonia tanklate föderatsioon) ja Confederación Española de Estaciones
de Servicio (Hispaania tanklate konföderatsioon) esitasid 20. juulil 2000 määruse nr 659/1999 artikli 20 alusel komisjonile
kaebuse. Kaebuse esitajad väitsid, et 1. ÜS vastuvõtmisega anti EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses riigiabi kaubahallide omanikele,
ja palusid komisjonil määrata selle abi peatamine ja algatada ametlik uurimismenetlus määruse nr 659/1999 artikli 4 lõike 4
tähenduses.
Kaebuse esitajad edastasid komisjonile korduvalt 2000. ja 2001. aasta käigus täiendavaid andmeid ja argumente. Samal ajal
toimusid ka telefonivestlused ja kohtumised kaebuse esitajate esindajate ja komisjoni ametnike vahel.
Komisjon palus 28. detsembril 2000 Hispaania Kuningriigil võtta seisukoht tema vastu esitatud kaebuse kohta ja edastada komisjonile
täiendavaid andmeid. Hispaania Kuningriik edastas oma vastuse 13. veebruari 2001. aasta kirjaga.
Komisjon teatas 8. veebruari 2002. aasta kirjas kaebuse esitajatele, et olemasolevate andmete esialgse analüüsi järel leidis
komisjon, et 1. ÜS ei rahastatud riigi ressurssidest ja et seetõttu puudusid piisavad põhjused uurimise jätkamiseks.
Kaebuse esitajad saatsid 8. märtsi 2002. aasta kirjas täiendavad märkused. Nad palusid 18. septembril 2002 EÜ artiklile 232
tuginedes komisjonilt võtta vastu otsus vastavalt määruse nr 659/1999 artiklile 13.
4.
Vaidlustatud otsus
Komisjon võttis 13. novembril 2002 vastu otsuse C (2002) 4355 lõplik, milles tuvastati, et riigiabi ei ole antud (edaspidi
„vaidlustatud otsus”).
1. ÜS punkti a osas leiab komisjon esiteks, et selle sättega muudetakse linna üldplaneeringus kehtestatud maa omadusi, kuna
sellega lubatakse kaubahallidel, mis on ületanud selles planeeringus määratud maksimaalse ehituspinna, ehitada tankla ilma
mõnda olemasolevat ehitist lammutamata. Seega ei pea 1. ÜS-ist kasu saavad isikud enam kohaliku omavalitsusega läbi rääkima,
et muudetaks maa omadusi, millele nad kavatsevad tankla rajada. Komisjon leiab LRSV artiklitele 8 ja 14 tuginedes, et kuna
kaubahallid asuvad planeeringuga kaetud hoonestataval linnamaal, siis ei ole nende omanikel Hispaania õiguse alusel kohustust
loovutada kohalikule omavalitsusele osa maa väärtuse tõusust, mis saadakse võimalusest täiendavalt ehitada. Seetõttu ei vabasta
1. ÜS kaubahallide omanikke kohustusest loovutada osa maa väärtuse tõusust riigile. Seda seisukohta kinnitab ka Tribunal Constitucional’i
(Hispaania konstitutsioonikohus) otsus nr 54/2002 (edaspidi „kohtuotsus 54/2002”), mille kohaselt siseriiklikud õigusnormid
keelavad planeeringuga kaetud hoonestatava linnamaa omanikele pandud igasuguse kohustuse loovutada ehitusõiguse laiendamise
tagajärjel saadud maa väärtuse tõus.
Teiseks leidis komisjon, et 1. ÜS punkt a ei muuda selle maa sihtotstarvet, millel kaubahallid asjakohase linnaplaneeringu
alusel asuvad. Komisjoni sõnul viidatakse selle sättega üksnes ehitatavale pinnale ja kasutuse piirangutele. Seega, kui maa
sihtotstarve ei võimalda tanklat rajada, peab selle maa omanik taotlema kasutusotstarbe muutmist ettenähtud haldusmenetluse
kohaselt.
Lisaks leiab komisjon, et 1. ÜS punkt b üksnes vähendab ametiasutuse vaikimise aega ega kaota ehitusloa omaniku kohustust
tasuda selle loa väljastamisega seotud lõivud.
Lõpuks kinnitab komisjon, et kaubahallide omanikel on kohustus saada vajalikud load naftatoodete jaemüügirajatiste ehitamiseks
ja käitamiseks ning et need rajatised peavad vastama kehtivatele tehnilistele normidele. Komisjon tuletab sellest, et selles
küsimuses ei kohelda kaubahallide omanikke soodsamalt kui teisi sektori ettevõtjaid.
Lõpetuseks leiab komisjon, tuginedes LRSV artiklile 14 ja selle artikli tõlgendusele Tribunal Constitucionali poolt, et Hispaania
õigusnormid keelavad planeeringuga kaetud hoonestatava linnamaa omanikele, nagu 1. ÜS‑is märgitud kaubahallide omanikud, pandud
igasuguse kohustuse loovutada osa maa väärtuse tõusust. Komisjon tuletab sellest, et 1. ÜS ei too kaasa mingit riigi ressursside
kadu või nende saamisest loobumist ja et seetõttu on tegu riigi reguleeriva otsusega, milles ei nähta ette riigi ressursside
mingit otsest või kaudset ülekandmist. Seetõttu järeldab komisjon, et 1. ÜS ei kujuta endast riigiabi EÜ artikli 87 tähenduses.

Menetlus ja poolte nõuded
Esimese Astme Kohtu kantseleisse 8. märtsil 2003 saabunud hagiavaldusega esitasid Asociación de Empresarios de Estaciones
de Servicio de la Comunidad Autónoma de Madrid ja Federación Catalana de Estaciones de Servicio käesoleva hagi.
Hispaania Kuningriik esitas 19. juunil 2003 avalduse menetlusse astumiseks kostja nõuete toetuseks. Esimese Astme Kohtu laiendatud
koosseisus teise koja esimees andis 22. septembri 2003. aasta määrusega menetlusse astumise loa. Hispaania Kuningriik esitas
menetlusse astuja seisukohad 5. detsembril 2003. Teised pooled loobusid märkuste esitamisest nende seisukohtade kohta.
Hagejad loobusid Esimese Astme Kohtu kantseleisse 4. septembril 2003 saabunud avaldusega repliigi esitamisest.
Asociación Nacional de Grandes Empresas de Distribución (ANGED, riiklik suurte turustusettevõtjate ühendus) palus 11. märtsil
2004 luba kostja nõuete toetuseks menetlusse astuda. Kostja ja hagejad esitasid oma märkused selle taotluse kohta 25. ja 31. märtsil
2004. Kuna taotlus esitati pärast Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 115 lõikes 1 sätestatud kuuenädalase tähtaja lõppemist,
lubas Esimese Astme Kohtu laiendatud koosseisus teise koja esimees oma 17. mai 2004. aasta määrusega ANGED-il esitada oma
märkused suulises menetluses  vastavalt kodukorra artikli 116 lõikele 6.
Esimese Astme Kohus palus 13. juuni 2005. aasta kirjas hagejatel, komisjonil ja Hispaania Kuningriigil edastada üks dokument
ja vastata teatud küsimustele. Pooled vastasid määratud tähtajal.
Komisjon edastas 5. oktoobril 2005 Esimese Astme Kohtule kaks Tribunal Superior de Justicia de Madrid’i (Madridi kõrgem kohus)
otsust 2005. aasta maist ja juulist, mis tema sõnul on asjakohased vaidluse lahendamiseks. Komisjon märkis, et ta sai nendest
kohtuotsustest teada 2005. aasta septembri lõpus.
Hagejad esitasid 14. oktoobril 2005 oma märkused komisjoni esitatud Tribunal Superior de Justicia de Madrid’i otsuste kohta.
Oma märkuste lisas esitasid hagejad esiteks väljavõtted Tribunal Superior de Justicia de Madrid’i ühe otsusega seotud haldustoimikust
ja teiseks rea üksikisikute ja Hispaania kohalike omavalitsuste asutuste vahel sõlmitud linnaplaneeringu koostamise kokkuleppeid.
Poolte kohtukõned ning vastused Esimese Astme Kohtu küsimustele kuulati ära 18. oktoobri 2005. aasta kohtuistungil.
Hagejad paluvad Esimese Astme Kohtul:
–        tühistada vaidlustatud otsus;
–        mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Komisjon palub Esimese Astme Kohtul:
–        teha otsus hagi vastuvõetavuse kohta;
–        jätta hagi põhjendamatuse tõttu rahuldamata;
–        mõista kohtukulud välja hagejatelt.
Hispaania Kuningriik ja ANGED paluvad Esimese Astme Kohtul:
–        jätta hagi rahuldamata;
–        mõista kohtukulud välja hagejatelt.

Vastuvõetavus
1.
Hageja 14. oktoobri 2005. aasta märkuste teatud lisade vastuvõetavus
Komisjoni esitatud Tribunal Superior de Justicia de Madrid’i kohtuotsuste peale esitas hageja 14. oktoobril 2005 märkused,
mille lisas edastasid nad rea väljavõtteid Hispaania autonoomsete piirkondade ametlikest teadaannetest 9. maist 2003, 17. veebruarist
2004, 28. märtsist 2005 ja 1. juulist 2005, mis puudutasid üksikisikute ja kohalike omavalitsuste asutuste vahel sõlmitud
linnaplaneeringu koostamise kokkuleppeid.
Tuleb esiteks märkida, et vastupidi hagejate väidetele, ei ole need dokumendid seotud komisjoni esitatud Tribunal Superior
de Justicia de Madrid’i kohtuotsustega ja seetõttu ei saa neid lugeda reaktsiooniks sellele, et komisjon need kohtuotsused
edastas.
Teiseks tuleb sedastada, et väljavõtete esemeks olevate linnaplaneeringu koostamise kokkulepete olemasolule viitasid hagejad
juba oma hagiavalduses ja ka nende kaebuses komisjonile. Seetõttu ei saa hagejad väita, et neid väljavõtteid Esimese Astme
Kohtule edastades vastavad nad uuele argumendile, mille komisjon nende sõnul esitas oma 5. oktoobri 2005. aasta märkustes.
Kolmandaks tuleb märkida, et hagejad ei selgita, miks nad ei saanud kõnealuseid väljavõtteid varem esitada.
Eelneva valguses tuleb kodukorra artikli 48 lõike 1 alusel toimikust kõrvaldada väljavõtted Hispaania autonoomsete piirkondade
ametlikest teadaannetest, mis esitati 14. oktoobri 2005. aasta märkuste lisas, kuna need esitati hilinemisega.
2.
Hagi vastuvõetavus

Poolte argumendid
Komisjon ei viita küll hagi läbivaatamist takistavatele asjaoludele eraldi dokumendiga, ent leiab siiski, et hagi on vastuvõetamatu.
Tuginedes kohtupraktikale leiab komisjon, et hagejate, kes on ettevõtjate ühendused, esitatud hagi võib olla vastuvõetav vaid
kahes olukorras. Esimene neist on see, kui hagejate liikmed võivad hagi esitada ka enda nimel. Teises olukorras peaks vaidlustatud
otsus mõjutama hagejate kui läbirääkijate olukorda. Komisjoni sõnul ei täida hagejate esitatud hagi kumbagi nendest tingimustest.
Esiteks leiab komisjon, et vaidlustatud otsus ei mõjuta hagejate liikmeid otseselt ja isiklikult. Tegelikult mõjutab vaidlustatud
otsus hagejate liikmete konkurentsiolukorda üksnes kaudselt ja potentsiaalselt. Seetõttu ei saa hagejate liikmed esitada hagi
vaidlustatud otsuse tühistamiseks. Teiseks leiab komisjon, et vaidlustatud otsus ei mõjutanud hagejate kui läbirääkijate olukorda
ega ka nende kui olulise esindaja rolli. Kohtuistungil lisas komisjon, et hagejad ei esitanud täpseid andmeid sellest, et
1. ÜS mõjutas märgatavalt tema liikmeid.
Siseriiklike õiguskaitsevahendite puudumist käsitlevale argumendile vastab komisjon, et Ley de Defensa de la Competencia artiklis
19 esinev mehhanism, mille tõhusust hagejad vaidlustavad, käsitleb üksnes siseriiklike riigiabisätete kohaldamist. Komisjoni
sõnul oleksid hagejad võinud Hispaania kohtutes tugineda ebaseaduslikule abile viidates otse EÜ artikli 88 lõikele 3. Seega
ei ole hagejatelt võetud tõhusat kohtuliku kaitset.
Hispaania Kuningriik toetab komisjoni argumente. Ta rõhutab, et Confederación Española de Estaciones de Servicio, siseriiklik
ühendus, ei osalenud käesolevas menetluses, kuigi ta oli osalenud komisjonis haldusmenetluses, mis kinnitas seda, et hagejatel
puudub õigus olla kohtumenetluse pool. Kohtuistungil märkis Hispaania Kuningriik, et esiteks on hagejatel tõhusad siseriiklikud
õiguskaitsevahendid ja et teiseks ei saa käesolevas kohtuasjas kohaldada kohtupraktikat, mis tuleneb Euroopa Kohtu 19. mai
1993. aasta otsusest kohtuasjas C-198/91: Cook
v.
komisjon (EKL 1993, lk I-2387) ja 15. juuni 1993. aasta otsusest kohtuasjas C-225/91: Matra
v.
komisjon (EKL 1993, lk I‑3203), sest käesolevas asjas ei viita hagejad oma menetlusõiguste mingile rikkumisele.
Hagejad leiavad, et nende hagi on vastuvõetav. Nad leiavad esiteks, et neil on õigus olla kohtumenetluse pool, kuna vaidlustatud
otsus mõjutab nende õigusi otseselt. Kuna Hispaania Kuningriik ei teavitanud komisjoni 1. ÜS-ist, siis teostas komisjon oma
uurimise hagejate kaebuse põhjal. Lisaks säilitasid hagejad kontaktid juhtumit uurivate komisjoni ametnikega, esitasid komisjonile
märkusi ja juhendasid komisjoni 1. ÜS kohta teostatud analüüsis. Hagejad väidavad samuti, et 8. veebruari 2002. aasta kiri
komisjoni esialgse seisukohaga (vt eespool punkt 9) oli saadetud üksnes neile ja et vaidlustatud otsus, kus neid korduvalt
mainiti, saadeti neile pärast Hispaania Kuningriigile edastamist. Lõpuks väidavad hagejad, et nad on ka varem komisjoni poole
pöördunud oma liikmete kutsealaste huvide kaitsmiseks kooskõlas nende põhikirjadega.
Teiseks väidavad hagejad, et vaidlustatud otsus puudutab nende liikmeid, kes on 1. ÜS-ist kasu saajate otsesed konkurendid.
Nende arvates tõi 1. ÜS kaasa raske kahju kaubahallide mõjupiirkondades juba rajatud või parajasti rajatavate tanklate omanikele.
Asjaolu, et 1. ÜS-st kasu saajad ei ole kohustatud tankla avamiseks maa väärtuse tõusu osa riigile loovutama, kujutab nende
jaoks konkurentsieelist teiste ettevõtjate suhtes.
Lõpuks väidavad hagejad, et neil puudub kaitsevahend Hispaanias riigiabi vastu kaebuse esitamiseks. Nende sõnul ei ole ainus
olemasolev kaitsevahend Ley de Defensa de la Competencia artikkel 19 praktikas tõhus, kuna see ei võimalda üksikisikutel esitada
kaebust antud abi peale ega menetluses osaleda menetlusse astujatena. Lisaks on Tribunal de Defensa de la Competencia’il (konkurentsikohus)
kaalutlusõigus võtta abi valdkonnas otsus ja esitada raport, mis siiski ei ole Hispaania valitsusele vaidlusaluse abi muutmise
või tühistamisega seoses siduv.

Esimese Astme Kohtu hinnang
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei saa teised isikud, kes ei ole otsuse adressaadid, väita, et nad on isiklikult puudutatud,
välja arvatud juhul, kui otsus mõjutab neid nende eriliste omaduste tõttu või nende erilise olukorra tõttu, mis neid kõigi
teiste isikute suhtes iseloomustab ja selle tõttu teistest eristab analoogiliselt selle otsuse adressaatidega (Euroopa Kohtu
15. juuli 1963. aasta otsus kohtuasjas 25/62: Plaumann
v.
komisjon, EKL 1963, lk 197, 223; eespool viidatud kohtuotsus Cook
v.
komisjon, punkt 20; eespool viidatud kohtuotsus Matra
v.
komisjon, punkt 14; ja 13. detsembri 2005. aasta otsus kohtuasjas
C-78/03 P: komisjon
v.
Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, EKL 2005, lk I-10737, punkt 33).
Ettevõtjate kollektiivseid huve kaitsma volitatud ühendus saab põhimõtteliselt esitada hagi, et tühistataks komisjoni lõplik
otsus riigiabi valdkonnas üksnes siis, kui asjaomased ettevõtjad võivad individuaalselt hagi esitada või kui ühendus võib
viidata isiklikule huvile hagi esitada, eeskätt kuna akt, mille tühistamist taotletakse, mõjutas tema kui läbirääkija positsiooni
(Esimese Astme Kohtu 29. septembri 2000. aasta otsus kohtuasjas T-55/99: CETM
v.
komisjon, EKL 2000, lk II-3207, punkt 23).
Seega tuleb Esimese Astme Kohtul kontrollida, kas käesoleval juhul võib hagejate liikmeid või vähemalt osasid neist käsitleda
isikutena, keda vaidlustatud otsus isiklikult puudutab.
Selles suhtes tuleb meenutada, et EÜ artiklis 88 ette nähtud riigiabi üle järelevalve teostamise menetluse raames tuleb eristada
ühelt poolt abi esialgse uurimise staadiumi, mis on kehtestatud nimetatud artikli lõikega 3 ja mille eesmärk on üksnes võimaldada
komisjonil kõnealuse abi ühisturuga osalise või täieliku kokkusobivuse kohta esmane arvamus kujundada, ning teiselt poolt
sama artikli lõikes 2 nimetatud menetlusstaadiumi. Alles viimati mainitud staadiumi puhul – mis on mõeldud selleks, et võimaldada
komisjonil asja kõikide andmete kohta täielikku teavet koguda – näeb EÜ asutamisleping ette komisjoni kohustuse paluda asjassepuutuvatel
isikutel oma märkused esitada (eespool viidatud otsus Cook
v.
komisjon, punkt 22; eespool viidatud otsus Matra
v.
komisjon, punkt 16; 2. aprilli 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑367/95 P: komisjon
v.
Sytraval ja Brink’s France, EKL 1998, lk I‑1719, punkt 38, ja eespool viidatud otsus komisjon
v.
Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, punkt 34).
Kui komisjon leiab EÜ artikli 88 lõikes 2 ette nähtud ametlikku uurimismenetlust algatamata sama artikli lõike 3 alusel vastu
võetud otsuses, et abi sobib kokku ühisturuga, on selle artikli lõikes 2 ette nähtud menetluslikud tagatised õigustatud isikute
jaoks kindlustatud vaid siis, kui neil on võimalus vaidlustada otsus ühenduste kohtus, tuginedes lõikele 3 (eespool viidatud
kohtuotsus Cook
v.
komisjon, punkt 23; eespool viidatud kohtuotsus Matra
v.
komisjon, punkt 17, ja eespool viidatud kohtuotsus komisjon
v.
Sytraval ja Brink’s France, punkt 40; ja eespool viidatud kohtuotsus komisjon
v.
Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, punkt 35).
Neil põhjustel tunnistab ühenduste kohus vastuvõetavaks EÜ artikli 88 lõikel 3 põhineva otsuse tühistamise hagi, mille EÜ artikli 88
lõike 2 tähenduses asjassepuutuv isik on esitanud osutatud sättest tulenevate menetlusõiguste kaitse eesmärgil (eespool viidatud
kohtuotsus komisjon
v.
Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, punkt 35; vt selle kohta ka eespool viidatud kohtuotsus Cook
v.
komisjon, punktid 23–26 ja eespool viidatud kohtuotsus Matra
v.
komisjon, punktid 17–20).
Asjassepuutuvad isikud EÜ artikli 88 lõike 2 tähenduses, kes võivad vastavalt EÜ artikli 230 neljandale lõigule tühistamishagi
esitada, on isikud, ettevõtjad või ühendused, kelle huve abi andmine võib puudutada, s.o eelkõige abi saajaga konkureerivad
ettevõtjad ja kutseala organisatsioonid (eespool viidatud kohtuotsus komisjon
v.
Sytraval ja Brink’s France, punkt 41 ja eespool viidatud kohtuotsus komisjon
v.
Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, punkt 36).
Seevastu kui hageja seab kahtluse alla selle, kas abi hindamise otsus kui selline on põhjendatud, ei saa lihtsalt asjaolu,
et teda võib käsitleda asjassepuutuva isikuna EÜ artikli 88 lõike 2 tähenduses, olla piisav hagi vastuvõetavaks tunnistamiseks.
Ta peab ka tõendama, et tal on eriline seisund eespool viidatud kohtuotsuse Plaumann
v.
komisjon tähenduses. Sellise seisundiga oleks tegemist näiteks juhul, kui kõnealuse otsuse esemeks olev abi mõjutaks oluliselt
hageja turupositsiooni (eespool viidatud kohtuotsus komisjon
v.
Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, punkt 37).
Hagejad seavad kahtluse alla vaidlustatud otsuse põhjendatuse. Seega tuleb uurida, kas nad on asjakohaselt esitanud põhjused,
mille tõttu 1. ÜS võib oluliselt mõjutada tema liikmetest vähemalt osade positsiooni Hispaania naftatoodete jaemüügiturul.
Sellega seoses tuleb märkida, et vastupidi komisjoni väidetele ei saa täpsustusi, mis hagejad esitasid kohtuistungil konkreetsemalt
oma mõne liikme olukorra kohta, käsitleda hilinenutena vastavalt kodukorra artikli 48 lõikele 1. Täpsustused on osa poolte
vahel jätkuvast vaidlusest (vt selle kohta Esimese Astme Kohtu 26. septembri 2002. aasta otsus kohtuasjas T-199/99: Sgaravatti
Mediterranea
v.
komisjon, EKL 2002, lk II-3731, punktid 67 ja 70), kuna nendega üksnes täiendatakse vastusena komisjoni vastuvõetamatuse
argumentidele hagiavalduses esitatud väiteid, mille kohaselt 1. ÜS-l on negatiivne mõju tanklaid käitavate ettevõtjate – nagu
hagejate liikmed – konkurentsiolukorrale. Kuna ühenduse kohus võib omal algatusel igal ajal hagi vastuvõetavuse tingimusi
kontrollida, siis ei ole tal mingeid takistusi võtta arvesse kohtuistungil esitatud täiendavaid andmeid.
Esimese Astme Kohtu küsimustele esitatud hagejate kirjalikust vastusest, mille täpsust ei ole vaidlustatud, ilmneb, et hagejate
liikmed esindavad enam kui veerandit kõigist Hispaania tanklatest, täpsemalt 85% Madridi autonoomse piirkonna tanklatest ja
70% Kataloonia autonoomse piirkonna tanklatest.
Seejärel tuleb sedastada, et nagu Hispaania Kuningriik märkis, on 1. ÜS eesmärk kergendada kaubahallide sisenemist Hispaania
naftatoodete jaemüügiturule, et nimetatud turul konkurentsi tõhustada. Selline konkurentsi tõhustamine võib oluliselt muuta
konkurentsiolukorda turul viisil, mis on teatud teiste tanklate käitajate suhtes ebasoodne.
Lisaks ilmneb Esimese Astme Kohtule komisjoni esitatud andmetest, et ajavahemikus 2001–2003 tõusis kaubahallidega ühendatud
tanklate arv 80‑lt 157‑le. Kuigi see viimane arv on vaid väike osa kõigist Hispaania tanklatest, mille arv on ligi 8600, nagu
komisjon kohtuistungil väitis, siis on siiski tõsi, et kaubahallide juures avatud tanklate arvu oluline tõus ei vasta tanklate
üldise arvu tõusule, kus kõnealusel perioodil oli kasv üksnes 1% ringis. Vastavalt kohtuistungi käigus Hispaania Kuningriigi
esitatud andmetele on see kaubahallidega seotud tanklate arvu ebaproportsionaalne kasv vähemalt osaliselt tingitud 1. ÜS-ist.
Lõpuks viitasid hagejad kohtuistungil, ilma et teised pooled selle vastu oleks vaielnud, mitme nende liikme käitatava tankla
olukorrale, kus naabruses oleva kaubahalli poolt tankla avamise järel on müük oluliselt vähenenud, viies mõnel juhul ka tegevuse
lõpetamiseni. Hagejad märkisid ühtlasi, et kaubahallidega seotud tanklates müüdud naftatoodete kogus on oluliselt tõusnud.
Neid asjaolusid arvestades tuleb sedastada, et on tõendatud, et kõnealune riiklik meede võib oluliselt mõjutada hagejate teatud
liikmete konkurentsiolukorda, kellel on seega õigus esitada hagi vaidlustatud otsuse vastu.
Neil põhjustel tuleb hagi tunnistada vastuvõetavaks, ilma et Esimese Astme Kohus peaks võtma seisukoha hagejaks olevate ühenduste
isiklikust õigusest olla kohtumenetluse pool, mis väidetavalt tuleneb asjaolust, et vaidlustatud otsus mõjutas nende kui läbirääkijate
olukorda, ega väidetavast õiguskaitsevahendi puudumisest Hispaania õiguses.

Põhiküsimus
1.
Esimene väide: Hispaania õigusnormide ilmselgelt ekslik hindamine

Esimene osa: tulu loovutamise kohustuse ilmselgelt ekslik hindamine
Poolte argumendid
Hagejad kinnitavad, et kui komisjon järeldas vaidlustatud otsuses, et 1. ÜS ei vabasta kaubahallide omanikke kohustusest loovutada
riigile maa väärtuse tõusu, siis ei võtnud ta arvesse nii Hispaania põhiseaduses, siseriiklikes ja autonoomsete piirkondade
õigusnormides kui ka halduspraktikas väljendatud üldist kohustust loovutada linnaplaneerimise valdkonnas võetud meetmetest
tekkinud maa väärtuse tõusu. Tegelikult vabastatab 1. ÜS kaubahallide omanikud sellest kohustused ja nad võivad seega siseneda
naftatoodete jaemüügiturule ilma kuludeta, mida peavad tasuma teised ettevõtjad.
Hagejate sõnul on eespool viidatud kohustuse tõttu iga tüüpi maa, sh planeeringuga kaetud hoonestatava linnamaa omanikud kohustatud
loovutama kohalikule omavalitsusele osa maa väärtuse tõusust, mis tekkis seetõttu, et see kohalik omavalitsus oli nende maa
kohta võtnud linnaplaneerimise valdkonna meetmed, sõltumata nende meetmete täpsest vormist. See kohustus on esitatud Hispaania
põhiseaduse artikli 47 lõikes 2, mida ei olnud rakendatud mitte üksnes LRSV artiklis 14 esitatud loovutamiskohustusega, mis
on ainus vaidlustatud otsuses uuritud artikkel ja mis käsitleb üksnes linnaplaneerimise raames osa maa kohustuslikku loovutamist.
Sellega seoses vaidlevad hagejad vastu kohtuotsuse 54/2002 tõlgendusele komisjoni poolt, kui komisjon kinnitab vaidlustatud
otsuse põhjenduses 34, et selle kohtuotsuse kohaselt keelavad siseriiklikud õigusnormid igasuguse kohustuse loovutada planeeringuga
kaetud hoonestatava linnamaa väärtuse tõusu, eitades sel moel üldise loovutamiskohustuse olemasolu. Nad väidavad esiteks,
et selle kohtuotsuse eesmärk ei olnud määratleda LRSV artikli 14 ulatust, ja teiseks, et nimetatud kohtuotsus käsitles üksnes
samas artiklis esitatud maa loovutamise kohustust. Seetõttu ei käsitle see kohtuotsus hagejate viidatud üldisemat loovutamiskohustust.
Hagejad jätkavad märkides, et Hispaania põhiseaduses on riigile antud õigus nõuda maa väärtuse tõusus loovutamist ja lõpuks
pandud ka kohustus seda maa väärtuse tõusu nõuda. Hagejad selgitavad, et Hispaania põhiseaduse artikli 47 lõige 2 kehtestab
riigile ümberlükkamatu kohustuse, mis tuleb ellu viia õigusnormides, kohtupraktikas ja ametiasutuste tegevusega. Nad täpsustavad,
et selle kohustuse täitmise nõudmisest loobumine konkreetses olukorras võib endast kujutada soodsat ja diskrimineerivat kohtlemist
ja seetõttu võib olla õigusvastane.
Oma väite kinnitamiseks viitavad hagejad autonoomsete piirkondade õigusnormidele, mis väljendavad nende sõnul seda üldist
kohustust ja samas täpsustavad selle kohustuse täitmise viisi, määratledes eeskätt maa väärtuse tõusu loovutamise erinevad
vormid.
Lisaks kinnitavad hagejad, et Hispaanias esineb üldine halduspraktika sõlmida linnaplaneeringu koostamise kokkuleppeid üksikisikute
ja kohalike omavalitsuse vahel. Selline kokkulepe on laadilt halduslik ja selle sõlmimist reguleerivad autonoomsete piirkondade
õigusnormid; see sõlmitakse, kui üksikisik soovib, et kohalik omavalitsus võtaks linnaplaneerimise alase meetme, millega muudetakse
kehtivat planeeringut. Vastutasuks nimetatud kohaliku omavalitsuse kohustusele võtta vastu taotletud meede võtab teine lepingupool
endale kohaliku omavalitsuse kasuks kas rahalise või mitterahalise kohustuse, mis vastab osale nimetatud meetmega tekkivast
maa väärtuse tõusust.
Hagejad lisavad, et kuigi puuduvad õigusnormid, mis iga juhtumi puhul sätestaksid täpse korra ja asjaomase maa omaniku loovutamiskohustuse
summa, ei saa veel järeldada, et sellist kohustust ei ole olemas. Tegelikult on see õigusnormide puudumine tingitud sellise
kohustuse tekkimise aluseks olevate linnaplaneerimismeetmete heterogeensusest ning asjaolust, et õigusnormides ei ole võimalik
ette näha kõiki võimalikke olukordi. Seetõttu kohalikud omavalitsused määravad ja räägivad läbi iga juhtumi korra ning summa,
kinnitavad selle seejärel asjaomase üksikisikuga sõlmitud linnaplaneeringu koostamise kokkuleppe allkirjastamisega. Hagejad
rõhutavad, et 1. ÜS olemasolu tõttu ei ole kaubahallide omanikel, kes soovivad tanklat avada, enam kohustust läbida seda menetlust,
st rääkida läbi kohaliku omavalitsusega taotletud linnaplaneerimismeetme tingimused, sõlmida linnaplaneeringu koostamise kokkulepe
ja lõpuks loovutada maa väärtuse tõus ametiasutusele kokkuleppes ettenähtud vormis.
Nende linnaplaneeringu koostamise kokkulepete ning nende taustaks oleva üldise loovutamisekohustuse seaduslikkust ja kehtivust
on Hispaania kohtud korduvalt kinnitanud. Linnaplaneeringu koostamise kokkulepete tüüpvormide olemasolu ning mitmed teoreetilised
kirjutised sellel teemal kinnitavad, et see praktika on levinud.
Tribunal de Defensa de la Competencia tunnistas samuti seda halduspraktikat kui läbirääkimiste mehhanismi, et ametiasutused
linnaplaneeringut muudaksid. Lõpuks tunnistasid ka Hispaania ettevõtjate juhid selle praktika olemasolu ja kahjulikke tagajärgi.
Hagejad leiavad ühtlasi, et ainuüksi 1. ÜS olemasolu on tõend väidetud üldise loovutamiskohustuse olemasolust. Nende sõnul,
kui ehitusõiguse laiendamisega ei kaasneks mingit kohustust, siis ei oleks vaidlusalusel meetmel mingit tähtsust. Nad lisavad,
et niivõrd kuivõrd õigusnormides nähakse ette ametiasutuste kohustus hüvitada üksikisikutele linnaplaneerimismeetmetega tekitada
võidav kahju, siis peab eksisteerima ka vastav õigus nõuda üksikisikutelt ühte osa linnaplaneerimismeetmest tulenevast maa
väärtuse tõusust.
Hagejad järeldavad, et kui kohtuotsuse 54/2002 komisjonipoolne tõlgendus oleks õige, siis oleks linnamaade väärtuse tõusult
võetav maks ebaseaduslik planeeringuga kaetud hoonestatava linnamaa omanike suhtes. Olukord ei ole aga nii.
Komisjon vaidleb vastu linnaplaneerimisest tuleneva maa väärtuse tõusu loovutamise kohustuse olemasolule, mis hagejate väitel
on kohaldatav planeeringuga kaetud hoonestatava linnamaa omanike suhtes ja seega ka kaubahallide omanike suhtes. Ta märgib,
et selline kohustus ei ole esiteks ette nähtud Hispaania kehtivates õigusnormides ja teiseks ei saa seda kehtestada autonoomse
piirkonna seadusega või halduspraktikaga.
Hispaania Kuningriik eitab seda, et riik saaks mingit muud osa maa väärtuse tõusust kui see, mis on ette nähtud LRSV artiklis 14.
Ta märgib, et linnaplaneeringu koostamise kokkulepete praktika ei ole üldine ega kohustuslik, kuna see kuulub Hispaania õiguskorras
kohalikele omavalitsustele antud tegevusvabaduse hulka. Seetõttu ei saa Hispaania Kuningriigi sõnul sellele praktikale viidata,
et õigustada seda, et riik ei saa osa maa väärtuse tõusust.
Esimese Astme Kohtu hinnang
Tuleb uurida hagejate teesi, et linnaplaneerimisest tuleneva maa väärtuse tõusu üldine loovutamiskohustus, mis kehtib iga
tüüpi maade omanikele, on esiteks esitatud Hispaania põhiseaduse artikli 47 lõikes 2, siseriiklikes ja autonoomsete piirkondade
õigusnormides ning teiseks tuleneb halduspraktikast sõlmida linnaplaneeringu koostamise kokkuleppeid.
–       Maa väärtuse tõusu loovutamise kohustust sätestavad õigusnormid
Esiteks tuleb märkida, et Hispaania põhiseadus, mille artikli 47 lõike 2 kohaselt „[k]ogukond saab osa maa väärtuse tõusust,
mis tekib ametiasutuste poolt linnaplaneerimise valdkonnas võetud meetmetest”, on sõnastatud üldiselt ja abstraktselt. Seega
ilmneb, nagu komisjon ja Hispaania Kuningriik juba väitsid, et seda sätet tuleb õigusnormidega rakendada. Toimikus olevate
materjalide põhjal tuleb järeldada, et see rakendamine toimus LRSV-ga. LRSV artiklis 3 korratakse põhiseaduse sõnastust: „[a]metiasutuste
poolt linnaplaneerimise valdkonnas võetud meetmetest tekkivast maa väärtuse tõusust saab kogukond osa käesolevas seaduses
ja teistes kohaldatavates seadustes kehtestatud tingimustel”.
Nii näeb LRSV artikkel 3 ette, et maa väärtuse tõusu loovutamise kohustust reguleeritakse nimetatud seaduses või olenevalt
olukorrast muus siseriiklikus seaduses. Kuna hagejad ei viidanud muudele maa väärtuse tõusu loovutamise kohustust sätestavatele
siseriiklikele seadustele, siis tuleb uurida üksnes LRSV asjakohaseid sätteid.
LRSV artiklid 14 ja 18 käsitlevad erinevat liiki maa omanike kohustusi. Tulu loovutamise kohustus on ette nähtud artikli 14
lõike 2 punktis c ning artiklis 18. Need kohustused kehtivad vastavalt planeeringuga katmata linnamaa omanike suhtes ja selle
maa omanike suhtes, mida võib tunnistada kompaktse asustusega alaks. Seevastu ei ole maa väärtuse tõusus loovutamise kohustust
ette nähtud artikli 14 lõikes 1, mis loetleb planeeringuga kaetud hoonestatava linnamaa omanike kohustused. Kuna käesolevas
asjas ei ole vaidlust selles, et kaubahallid asuvad planeeringuga kaetud hoonestataval linnamaal, siis tuleb järeldada, et
LRSV ei kehtesta nende maade omanikele maa väärtuse tõusu loovutamise kohustust.
Teiseks tuleneb eespool punktis 72 teostatud LRSV artikli 3 analüüsist, et autonoomsed piirkonnad ei saa kehtestada täiendavaid
maa väärtuse tõusu loovutamise kohustusi planeeringuga kaetud hoonestatava linnamaa omanikele. Seda järeldust kinnitab kohtuotsus 54/2002,
mille kohaselt ei saa autonoomsed piirkonnad muuta LRSV artikli 14 lõikes 1 sätestatud vabastust igasugusest kohustusest loovutada
linnaplaneerimisest tulenev maa väärtuse tõus, mis on seotud planeeringuga kaetud hoonestatava linnamaaga. Igal juhul tuleb
märkida, et hagejate esitatud autonoomsete piirkondade õigusnormide uurimisel ei ilmnenud linnaplaneerimisest tulenevat maa
väärtuse tõusu loovutamise kohustusi planeeringuga kaetud hoonestatava linnamaa omanikele. Seetõttu näib, et nende õigusnormide
eesmärk on pigem kehtestada LRSV-s sätestatud kohustuste täitmise kord, mitte aga kehtestada täiendavat maa väärtuse tõusu
loovutamise kohustust igale maa tüübile.
Sellest tuleneb, et hagejad ei tõendanud, et Hispaania õigusnormides esineb üldine kohustus loovutada linnaplaneerimisest
tulenev maa väärtuse tõus, mis kehtib planeeringuga kaetud hoonestatava linnamaa omanikele, nagu kaubahallide omanikud.
Sellega seoses tuleb tagasi lükata hagejate tees, et kuigi puudusid õigusnormid, millega nähti ette loovutamiskohustuse täpne
kord ja summa, ei saa seda tõlgendada nii, et see viitaks sellele, et väidetavad üldist loovutamiskohustust ei eksisteeri.
Nagu eespool märgiti, siis on seadusandja jätnud sätestamata mitte üksnes selle kohustuse täitmise korra ning summa, vaid
on jätnud sätestamata kohustuse enda. Lisaks ilmneb kohtuotsusest 54/2002, et seadusandja selline sätestama jätmine tundub
olevat tahtlik. Tribunal Constitucional märkis, et riigil on lai kaalutlusruum seoses kogukonna osalemisega linnaplaneerimisest
tulenevas maa väärtuse tõusus ja et selle kaalutlusruumi raames võib ta õiguspäraselt suunata selle osaluse teatud tüüpi maale.
Samuti ei saa nõustuda hagejate argumendiga, et maaomanikule pandud maa väärtuse tõusu loovutamise kohustus kui vastutasu
esineb erinevates vormides. Kuigi LRSV asjakohased artiklid näevad ette, et kohustus täidetakse maa ühe osa loovutamisega,
on siiski tõsi, et hagejate viidatud autonoomsete piirkondade teatud õigusnormid võimaldavad asendada maa ühe osa loovutamise
muu vastutasuga. Lisaks sedastati eespool punktis 74, et autonoomsed piirkonnad ei saa kehtestada täiendavaid maa väärtuse
tõusu loovutamise kohustusi. Seetõttu ilmneb, et erinevad vastutasu vormid on üksnes LRSV-s sätestatud loovutamiskohustuse
väljendus ja et see asjaolu ei tõenda, et esines üldine loovutamiskohustus, nagu hagejad väitsid.
Lisaks tuleb tagasi lükata argument selle kohta, et õigusnormid näevad ette ametiasutuste kohustuse hüvitada üksikisikutele
linnaplaneerimismeetetega tekitada võidav kahju. Selle asjaolu paratamatuks tagajärjeks ei ole riigi õigus või ammugi kohustus
nõuda üksikisikutelt osa linnaplaneerimismeetmetest tulenevast maa väärtuse tõusust. Sellega seoses tuleb meenutada, nagu
eespool punktis 76 märgiti, et kohtuotsusest 54/2002 tuleneb, et Hispaania riik võib õiguspäraselt loobuda teatud liiki maaga
seotud maa väärtuse tõusu sissenõudmisest ja seega ei pea sätestama vastavat loovutamiskohustust.
Lõpuks tuleb tagasi lükata ka hagejate argument seoses maksuga, mida võetakse linnamaade väärtuse tõusult. Tegelikult ei ole
vaidlust, et 1. ÜS ei vabastanud kaubahallide omanikke selle maksu tasumisest ükskõik millisel viisil. Ühtlasi tuleb märkida,
et see maks ei koorma konkreetselt linnaplaneerimisest saadavat maa väärtuse tõusu, vaid igasugust linnamaa väärtuse tõusu,
sõltumata selle põhjusest. Seega näib, et seda maksu ei saa analüüsida kui linnaplaneerimisest saadava maa väärtuse tõusu
loovutamist. Selle maksu üldine kogumiskord on sätestatud siseriiklikus seaduses Ley 39/1988, Reguladora de las Haciendas
Locales (kohalike maksude seadus). Seega, isegi kui seda maksu analüüsida kui linnaplaneerimisest tekkiva maa väärtuse tõusu
loovutamist, ei ole selle kogumine kokkusobimatu LRSV sätetega ja nendele sätetele kohtuotsuses 54/2002 antud tõlgendusega,
esitatud eespool punktides 72 ja 74; see aga ei välista, et täiendavaid kohustusi võidakse kehtestada riiklike õigusnormidega.
–       Halduspraktika, mis lubab riigil nõuda maa väärtuse tõusu loovutamist
Mis puudutab hagejate väidetud halduspraktikat, siis ilmneb toimiku materjalidest ning poolte kirjalikest avaldustest, et
kohalikud omavalitsused võivad muuta planeeringut üksikisikutega sõlmitud linnaplaneeringu koostamise kokkulepetega. Siiski
viitab eespool punktis 74 esitatud Tribunal Constitucional’i LRSV-i asjakohaste sätete tõlgendus, et kui selline kokkulepe
käsitleb planeeringuga kaetud hoonestatavat linnamaad, ei või kohalik omavalitsus nõuda üksikisikult vastutasu.
Igal juhul ei võimalda hagejate esitatud asjaolud tõendada üldise halduspraktika olemasolu, millega kohalikud omavalitsused
kohustusid süstemaatiliselt muutma planeeringut planeeringuga kaetud hoonestatava linnamaa omaniku kasuks vastutasuks muutmise
tagajärjel tekkiva maa väärtuse tõusu osa loovutamise eest.
Esiteks näevad hagejate esitatud autonoomsete piirkondade õigusnormid üksnes ette kõikvõimalike linnaplaneeringu koostamise
kokkulepete sõlmimise ja täitmise üldise korra. Sellise õigusliku raamistiku olemasolu üksi ei võimalda järeldada, et kohalikud
omavalitsused seda laialdaselt kasutavad või et seda kasutatakse, et nõuda planeeringuga kaetud hoonestatava linnamaa omanikelt
linnaplaneerimisest tekkiva maa väärtuse tõusu loovutamist. Sellega seoses tuleb sedastada, et hagejate viidatud õigusnormid
ei näe ette, et kohalikul omavalitsusel oleks kohustus sõlmida linnaplaneeringu koostamise kokkulepe või et see kokkulepe
peaks tingimata ette nägema vastutasu üksikisikult.
Samad märkused saab teiseks teha ka linnaplaneeringu koostamise kokkulepete teooria ja tüüpvormide kohta. Esitatud teoreetilised
kirjutised kinnitavad üldiselt, et kohalikel omavalitsustel on võimalus sõlmida linnaplaneeringu koostamise kokkulepe kehtiva
planeeringu muutmiseks, ning tüüpvormid näitavad nende kokkulepete võimalikke vorme. Need asjaolud ei võimalda siiski kindlaks
määrata, kui palju kohalikud omavalitsused seda õigust kasutavad, ega kuidas nad seda kohaldavad.
Mis puudutab kolmandaks hagiavalduse lisas esitatud linnaplaneeringu koostamise kokkulepete näidiseid ja Hispaania kohtute
praktikat, siis tuleb märkida, et suurem osa nendest asjaoludest tugineb LRSV-eelsetele õigusnormidele. Seega ei saa neid
asjaolusid sellistena kasutada vaidlustatud otsuse põhjenduste vastu, mis tugineb peamiselt sellele seadusele ning Tribunal
Constitucional’i selle seadusele tõlgendusele. Lisaks käsitlevad esitatud kokkulepped ja kohtupraktika üldiselt muud tüüpi
maad kui planeeringuga kaetud hoonestatavat linnamaad või ei võimalda need kindlaks määrata, millist tüüpi maaga on tegu.
Seega ei saa nendega tõendada, et esineb halduspraktika seoses planeeringuga kaetud hoonestatava linnamaaga.
Neljandaks ja viimaseks käsitlevad Tribunal de Defensa de la Competencia raportid ning ettevõtjate juhtide märkused üldisi
probleeme Hispaania kehtivas planeeringukorras ja selle korra kohaldamises kohalike omavalitsuste poolt. Siiski keskenduvad
hagejate poolt tsiteeritud dokumentide lõigud esiteks planeerimismenetlusele, mitte aga juba olemasoleva linnamaa kasutamistingimuste
muutmisele, ja teiseks ei esita need lõigud linnaplaneeringu koostamise kokkulepete sõlmimise problemaatikat piisavalt üksikasjalikult.
Sellest tuleneb, et hagejad ei tõendanud õiguslikult piisavalt, et esineb üldine halduspraktika, millega kohalikud omavalitsused
nõudsid linnaplaneeringu koostamise kokkulepetega planeeringuga kaetud hoonestatava maa omanikelt, nagu kaubahallide omanikud,
sellise maa kasutustingimuste muutmise tagajärjel saadud maa väärtuse tõusu loovutamist.
Lõpetuseks tuleb märkida, et 1. ÜS eesmärk on kergendada kaubahallide sisenemist naftatoodete müügiturule, kuna sellega kaotatakse
teatud planeerimisalased piirangud ja kergendatakse tankla rajamise haldusmenetlust. Siiski ei tõendanud hagejad, et nende
meetmetega vabastati kaubahallide omanikud mingistki loovutamiskohustusest riigi suhtes, mis on ette nähtud Hispaania kohaldatavates
õigusnormides või mis tuleneb kohalike omavalitsuste üldisest halduspraktikast. Sellest tuleneb, et komisjon ei teinud ilmset
kaalutlusviga, kui ta leidis, et 1. ÜS kujuta endast riigi ressursside otsest või kaudset ülekandmist ja et seega ei saa seda
lugeda riigiabiks. Seega tuleb esimese väite esimene osa tagasi lükata.

Teine osa: maa sihtotstarbe muutmise ilmselgelt ekslik hindamine
Poolte argumendid
Hagejad väidavad, et vastupidi komisjoni väidetele vaidlustatud otsuse põhjenduses 37, muudetakse 1. ÜS-ga maa sihtotstarvet.
Sellega seoses väidavad nad, et 1. ÜS alusel võivad kaubahallide omanikud rajada tankla maale, mida eelnevalt loeti haljasalaks
või parkimisalaks. Seetõttu muudeti kõnealuse maa sihtotstarvet. Nad lisavad, et seda asjaolu kinnitavad Tribunal Superior
de Justicia de Madrid’i otsused, mille komisjon esitas 5. oktoobril 2005. Tegelikult kinnitavad need kohtuotsused, et kaubahallide
juurde võib rajada tankla sõltumata asjaomase maa sihtotstarbest ja maksmata riigile vastutasu.
Komisjon vaidlustab hagejate väite. Ta leiab, et kuna 1. ÜS ei maininud maa sihtotstarvet, ei saa sellega ka sihtotstarvet
muuta. Lisaks ei ole see küsimus käesolevas asjas asjakohane, kuna igal juhul ei kohaldata LRSV artiklis 14 esitatud kohustust
planeeringuga kaetud hoonestatavale linnamaale.
Komisjon, keda toetavad menetlusse astujad, lisab, et tema väidet, et 1. ÜS ei mõjuta maa sihtotstarvet, kinnitavad tema poolt
5. oktoobril 2005 esitatud Tribunal Superior de Justicia de Madrid’i kohtuotsused. Sellega seoses selgitab komisjon, et nende
kohtuotsuste järgi ei kujuta 1. ÜS asjaomase maa sihtotstarbe muutmist ja seetõttu ei muuda ega riku detailplaneeringut.
Esimese Astme Kohtu hinnang
Küsimus, kas 1. ÜS muudab maa sihtotstarvet, võiks olla asjakohane üksnes siis, kui tõendatakse, et sellise muutmise korral
peaksid kaubahallide omanikud loovutama muutmise tagajärjel tekkiva nimetatud maa väärtuse tõusu. Nagu eespool punktis 87
mainiti, ei ole hagejad tõendanud mitte mingi loovutamiskohustuse olemasolu, mida kohaldataks kaubahalli omanikele. Seetõttu
ei saa 1. ÜS vabastada kaubahallide omanikke loovutamiskohustusest riigi suhtes ning sellega ei kaasne riigi ressursside otsest
või kaudset ülekandmist, sõltumata maa sihtotstarbe võimalikust muutmisest.
Seetõttu tuleb esimese väite teine osa tagasi lükata kui ainetu. Kuna esimese väite mõlemad osad lükati tagasi, siis tuleb
tagasi lükata terve esimene väide.
2.
Teine väide: riigiabi mõiste koostisosade ekslik tõlgendamine ja kohaldamine

Poolte argumendid
Esiteks kinnitavad hagejad, et vaidlustatud otsuse põhjenduses 49 leidis komisjon ekslikult, et selleks, et tuvastada riigi
ressursside kaudset ülekandmist, mis seisneb riigi poolt tulu sissenõudmata jätmises, tuleb asjaomane loovutamiskohustus ette
näha seaduses. Sellega seoses väidavad nad, et EÜ asutamisleping ega Euroopa Kohtu nimetatud valdkonna kohtupraktika ei näe
ette, et riigi vahendite kaudne ülekandmine saab toimuda üksnes siis, kui riik loobub tulust, mille ta peaks seaduse alusel
saama. Vastupidi tunnistavad Euroopa Kohus ja komisjon oma pidevas praktikas, et selline kaudne ülekandmine võib esineda ka
muudes olukordades, nagu siis, kui riik ei nõua sisse lepingu alusel maksmisele kuuluvat võlga, või nagu käesoleval juhul,
kui vabastatakse kohustusest, mis on ette nähtud pideva ja seadusliku halduspraktikaga.
Teiseks kinnitavad hagejad, et erinevalt Euroopa Kohtu 17. märtsi 1993. aasta otsusest liidetud kohtuasjades C-72/91 ja C-73/91:
Sloman Neptun (EKL 1993, lk I-887), 7. mai 1998. aasta otsusest liidetud kohtuasjades C-52/97–C-54/97: Viscido jt (EKL 1998,
lk I-2629) ja 13. märtsi 2001. aasta otsusest kohtuasjas C‑379/98: PreussenElektra (EKL 2001, lk I-2099), ei ole käesolevas
asjas riigi kulutused seoses soodustuse andmisega üksnes meetmega kaasnevad, kuna meetme eesmärk on oluliselt erinev. 1. ÜS
eesmärk on vastupidi vabastada kaubahallid kohustustest, mida nad oleks pidanud Hispaania kohaldatava õiguse alusel täitma.
Lõpuks väidavad hagejad, et riigiabi olemasolu tuvastamisel määravaks asjaoluks on riigi poolt soodustuse andmine. Seetõttu
sõltub riigi ressursside otsene või kaudne ülekandmine selle olulise tingimuse täitmisest. Hagejad tuletavad sellest, et meetmeid,
mis võivad endast abi kujutada, tuleb uurida lähtuvalt nende mõjust konkurentsile. Seetõttu peavad need meetmed kuuluma EÜ
artikli 87 lõike 1 kohaldamisalasse niipea, kui nendega kahjustatakse konkurentsi. Seega on käesolevas asjas asjakohatu see,
kas seaduses on ette nähtud, et riik aktiivselt või passiivselt midagi maksab.
Komisjon leiab, et hagejad lähtuvad vaidlustatud otsuse põhjenduse 49 ekslikust tõlgendusest. Seda põhjendust oma kontekstis
lugedes ei ilmne, et EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses riigi ressursside kaudne ülekandmine sõltub siseriiklikus õigusnormis
sätestatud sissenõudmiskohustusest või et selline ülekandmine ei võiks tugineda üksnes sissenõudmise halduspraktikale. Selles
põhjenduses märgitakse üksnes, et käesolevas asjas ei saa Hispaania riigilt nõuda, et ta nõuaks sisse teatud summa või vara,
millele tal ei ole õigust.
Hispaania Kuningriik väidab, et 1. ÜS ei soodusta teatud ettevõtjaid, ei mõjuta liikmesriikidevahelist kaubandust ning sellega
üksnes tugevdatakse konkurentsi naftatoodete jaemüügiturul.

Esimese Astme Kohtu hinnang
Esimese etteheitega seoses tuleb kõigepealt meenutada vaidlustatud otsuse põhjenduse 49 täpset sõnastust, mille kohaselt „riik
võib loobuda ressursside sissenõudmisest üksnes siis, kui seaduses on kehtestatud kohustus neid maksta”.
Seejärel tuleb märkida, et grammatilise tõlgenduse kohaselt näib see sõnastus kinnitavat hagejate väidet. Siiski on selline
tõlgendus vastuolus vaidlustatud otsuse kontekstiga.
Tegelikult ei ole vaidlustatud otsuses peale põhjenduse 49 midagi, mis võimaldaks järeldada, et komisjon oleks eitanud halduspraktika
tähtsust riigi ressursside kaudse ülekandmise olemasolu hindamisel.
Samuti põhjendab komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 52 oma keeldumist võtta arvesse kaebuse esitajate väidetud halduspraktikat,
märkides et „komisjon ei saa sedastada, et esineb ressursside kadu või nende sissenõudmisest loobumine, kuna Hispaania kehtiv
seadus ([LRSV]) keelab otsesõnu planeeringuga kaetud hoonestatavalt linnamaa väärtuse tõusu loovutamise maksustamise”. Komisjoni
sõnul „[e]i saa kaubahallide omanikele […] kehtestada kohustust maksta summat, mis seotud maa väärtuse tõusuga”. Seetõttu
ei tuginenud komisjon asjaolule, et halduspraktika on
a priori
asjakohatu seoses küsimusega, kas esineb riigi ressursside kaudne ülekandmine, vaid tugines asjaolule, et selline halduspraktika,
millele kaebuse esitajad käesolevas asjas viitasid, on vastuolus kohaldatavate siseriiklike õigusnormidega.
Arvestades vaidlustatud otsuse kõiki põhjendusi, ei näi seega, et komisjon tugines oma otsuses jätta vastuväited 1. ÜS vastu
esitamata teesile, mille kohaselt selleks, et tuvastada riigi ressursside kaudset ülekandmist, mis seisneb riigi poolt tulu
sissenõudmata jätmises, tuleb asjaomane loovutamiskohustus ette näha seaduses. Seega on esimene etteheide põhjendamata.
Seejärel tuleb märkida, et komisjoni järeldus selle kohta, et ei esinenud riigi ressursside otsest ega kaudset ülekandmist,
ei tugine üksnes sellele, et 1. ÜS vastuvõtmisega riigile tekkinud kulutused olid puhtalt kaasneva laadiga. Seetõttu on seda
laadi vaidlustav hagejate etteheide ainetu.
Mis puudutab lõpuks kolmandat etteheidet, et riigiabi analüüsis on ressursside otsese või kaudse ülekandmise toimumine väidetavalt
teisejärguline, siis piisab märkimisest, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt loetakse EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses
riigiabiks vaid otseselt või kaudselt riigi ressurssidest antavaid soodustusi (eespool viidatud kohtuotsus Sloman Neptun,
punkt  19; eespool viidatud kohtuotsus Viscido jt, punkt 13; ja eespool viidatud kohtuotsus PreussenElektra, punkt 58). Seetõttu
ei saa riiklikku meedet, millega ei kaasne riigi ressursside otsest või kaudset ülekandmist, lugeda riigiabiks EÜ artikli 87
lõike 1 tähenduses, isegi kui see täidab teised selles sättes esitatud tingimused (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus
Viscido jt, punktid 14–16).
Kuna hagejate ühegi etteheitega ei saa nõustuda, siis tuleb teine väide tagasi lükata.
3.
Kolmas väide: põhjendamiskohustuse rikkumine
Hagejad meenutavad, et komisjonil oli kohustus esitada põhjused, miks nende kaebuses esitatud faktilised ja õiguslikud asjaolud
ei olnud piisavad riigiabi olemasolu tõendamiseks. Nad märgivad, et komisjon ei võta seisukohta nende esitatud küsimustes,
tugineb mittetäielikele argumentidele, esitab põhjendamata ja kinnitamata väiteid, tõlgendab siseriiklikku kohtupraktikat
ekslikult ja esitab ebajärjekindlad ja lünklikud argumendid. Nad lisavad, et vaidlustatud otsuse ainus selge põhjus – et LRSV
artikkel 14 ei ole kohaldatav 1. ÜS-is märgitud kaubahallide omanikele – on ekslik. Hagejad järeldavad sellest, et vaidlustatud
otsus ei ole piisavalt põhjendatud.
Sellega seoses tuleb kõigepealt meenutada, et põhjendamiskohustus on oluline menetlusnõue, mida tuleb eristada põhjenduse
põhjendatusest, mis käsitleb vaidlusaluse akti sisulist õiguspärasust (Euroopa Kohtu 22. märtsi 2001. aasta otsus kohtuasjas
C-17/99: Prantsusmaa
v.
komisjon, EKL 2001, lk I-2481, punkt 35). Sellest tuleneb, et hagejate argumendid vaidlustatud otsuse põhjendatuse kohta,
mida uuriti ka käesoleva hagi esimese ja teise väite raames, on käesoleva väite seisukohast asjakohatud.
Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale peab EÜ artiklis 253 nõutud põhjendus vastama antud õigusakti laadile ning kajastama
selgelt ja ühemõtteliselt õigusakti autoriks olnud institutsiooni kaalutlusi, võimaldamaks huvitatud isikutel võetud meetme
põhjendustega tutvuda ja ühenduste kohtul kontrolli teostada. Põhjendamise nõuet tuleb hinnata, lähtudes antud juhtumi asjaoludest.
Seda, kas akti põhjendused vastavad EÜ artikli 253 nõuetele, tuleb hinnata mitte üksnes akti sõnastuse põhjal, vaid ka selle
konteksti ja kõigi asjaomast valdkonda reguleerivate eeskirjade põhjal. Konkreetsemalt peab komisjoni otsus, milles leitakse,
et kaebuse esitaja poolt teatatud riigiabi ei esine, esitama kaebajale piisavalt need põhjused, mille tõttu kaebuses välja
toodud õiguslikest ja faktilistest asjaoludest ei piisa riigiabi olemasolu tõendamiseks. Sellegipoolest ei ole komisjon kohustatud
võtma seisukohta asjaolude suhtes, mis on ilmselgelt asjassepuutumatud, tähtsusetud või selgelt teisejärgulised (vt eespool
viidatud kohtuotsus komisjon
v.
Sytraval ja Brink’s France, punktid 63 ja 64 ja viidatud kohtupraktika)
Nende reeglite alusel tuleb käesoleva väite põhjendatust uurida.
Vaidlustatud otsuses tehakse järeldus riigiabi puudumise kohta, kuna üks EÜ artikli 87 lõikes 1 esitatud tingimustest ei ole
täidetud. Komisjoni sõnul ei too 1. ÜS kaasa riigi ressursside otsest või kaudset ülekandmist, kuna vastupidi kaebuse esitaja
väidetele ei vabastata sellega kaubahallide omanikke mitte mingist kohustusest loovutada maa väärtuse tõusu riigile (vaidlustatud
otsuse põhjendused 43–53).
Mis puudutab aga 1. ÜS punktis a sätestatud erandit ehitatava või kasutatava pinna suurusest, siis tugines komisjon järgmistele
vaidlustatud otsuse põhjendustes 30‑35 ja 50–52 esitatud põhjendustele, et järeldada, et nimetatud säte ei vabasta kaubahallide
omanikke mitte mingist kohustusest loovutada maa väärtuse tõusu riigile:
–        LRSV-s sätestatud maa väärtus tõusu loovutamise kohustusi ei kohaldata kaubahallidele, mis asuvad kõik planeeringuga kaetud
hoonestataval linnamaal;
–        Hispaania siseriiklikud õigusnormid ei näe ette teisi maa väärtuse tõusu loovutamise kohustusi, mida kohaldataks kaubahallide
omanikele siis, kui on tehtud selline erand, nagu 1. ÜS punktis a;
–        seetõttu ei ole kaubahallide omanikel kohustust loovutada maa väärtuse tõusu riigile, sõltumata 1. ÜS olemasolust;
–        kui kohaldatavat siseriiklikku õigust ei muudeta, on sellise kohustuse kehtestamine kaubahallide omanikele ka vastuolus põhiseadusega.
Kaebuse esitajate teistele etteheidetele vastamiseks märkis vaidlustatud otsus, et 1. ÜS ei muuda maa sihtotstarvet, et ametiasutuse
vaikimise lühendamine ei vabasta kaubahallide omanikke kohustusest tasuda halduslõive ja et need omanikud on kohustatud saama
kõik vajalikud load tankla avamiseks ja käitamiseks (vaidlustatud otsuse põhjendused 36–42).
Tuleb sedastada, et see põhjendus võimaldab huvitatud isikutel saada aru vaidlustatud otsuse õigustustest, kuna selles on
esitatud selgelt ja ühemõtteliselt need argumendid, mille põhjal komisjon järeldas, et riigi ressursside otsese või kaudse
ülekandmise tingimus ei olnud täidetud, ja otsustas seetõttu vastuväiteid mitte esitada. Sellega seoses tuleb märkida, et
hagiavalduse ülesehitusest ilmneb, et hagejad näisid olevat võimelised mõistma otsuses esitatud põhjendusi. Oma esimeses väites
seavad nad kahtluse alla eespool punktis 111 esitatud argumendid ja kinnituse, et 1. ÜS ei muuda maa sihtotstarvet. Nende
teine väide on suunatud üldise analüüsi vastu, mida komisjon teostas vaidlustatud otsuses 1. ÜS kohta ühenduse õiguse vaatenurgast
ja mis esitati kokkuvõtlikult eespool punktis 110.
Vaidlustatud otsuse põhjendus võimaldab Esimese Astme Kohtul kontrollida selle õiguspärasust. Sellest järeldub, et vaidlustatud
otsus on piisavalt põhjendatud ja et seega tuleb kolmas väide tagasi lükata.
4.
Neljas väide: hea halduse põhimõtte, EÜ artikli 88 lõike 2 ja määruse nr 659/1999 artikli 4 lõike 4 rikkumine

Poolte argumendid
Hagejad väidavad esiteks, et komisjon rikkus hea halduse põhimõtet, kuna ta ei uurinud nende kaebust põhjalikult ja erapooletult.
Nad märgivad sellega seoses, et komisjon teostas pika uurimise, mis tekitas kahju nii neile kui ka nende liikmetele. Ligi
kaks ja pool aastat kestnud uurimise käigus hakkas 1. ÜS täielikult kehtima, võimaldades kaubahallide omanikel avada mitmeid
tanklaid. Hagejad meenutavad sellega seoses, et ühenduse kohtupraktika kohaselt ei või komisjon pikendada uurimise esialgset
staadiumi rohkem, kui tal on vaja esmase arvamuse kujundamiseks vaidlustatud meetmete kvalifitseerimise kohta ja nende kokkusobivuse
kohta ühisturuga. Hagejate sõnul ei õigusta küsimuse detailne uurimine komisjoni poolt kulunud aega, mis on enam kui 27 kuud.
Eeskätt seavad hagejad kahtluse alla üheksa kuu pikkuse ajavahemiku 8. veebruari 2002. aasta kirja, milles komisjon esitas
oma esialgse seisukoha, ja vaidlustatud otsuse vahel, mis tehti 13. novembril 2002.
Teiseks leiavad hagejad, et komisjon ei ole tegutsenud metoodiliselt ja et ta väljendas erinevaid arvamusi, mis enamasti on
põhjendamata. Nende sõnul ei vastanud komisjon ka hagejate esitatud dokumentidele teatud kahtlusi tekitanud küsimuste kohta.
Kolmandaks väidavad hagejad, et komisjon rikkus EÜ artikli 88 lõiget 2 ja määruse nr 659/1999 artikli 4 lõiget 4, kui ta keeldus
algatamast ametlikku uurimismenetlust vaatamata tõsistele kahtlustele seoses 1. ÜS kokkusobivusega ühisturuga.
Nad leiavad sellega seoses, et käesolevas asjas ei võimaldanud esialgne uurimine komisjonil ületada kõiki raskusi seoses 1. ÜS
kvalifitseerimisega riigiabiks. Peale esialgse uurimise väidetavalt ülemäärase kestuse tõendasid raskuste olemasolu ka olulised
muutused komisjoni arvamustes. Terve uurimise käigus oli komisjon kinnitanud, et 1. ÜS kujutas endast riigiabi, ja seejärel
tunnistas komisjon, et tegu on riigiabiga samaväärse toimega meetmega. Komisjon oli väljendanud kahtlusi üksnes seoses riigi
ressursside otsese või kaudse ülekandmise esinemisega. Lõpuks ei olnud komisjon enne vaidlustatud otsuse tegemist kordagi
viidanud LRSV artiklile 14, kuigi ta oli sellest sättest teadlik.
Komisjon leiab, et ta uuris kaebust põhjalikult ja erapooletult ja et hagejad ei esitanud asjaolusid, mis seda järeldust võiksid
ümber lükata. Ta lisab esiteks, et hagejad ei selgitanud, kuidas neid kahjustati või millist kahju neile tekitati uurimisega,
ja teiseks, et 1. ÜS võib õiguspäraselt selliseid tagajärgi tekitada, kuna see ei vasta riigiabi tingimustele. Komisjon väidab
ühtlasi, et uurimise kestus ei ole tingitud niivõrd tema kahtlustest, kuivõrd just igale hagejate esitatud väitele ja täiendavale
teabele pühendatud uurimisest, analüüsist ja tähelepanust.

Esimese Astme Kohtu hinnang
Uurimise kestus
Kohtupraktika kohaselt ei pea komisjon olukorras, kui asjaomane riik ei informeerinud teda asjaomastest riiklikest meetmetest,
teostama nende meetmete esialgset uurimist kindlaksmääratud tähtajal. Siiski, kui kolmandad isikud on informeerimata riiklike
meetmete kohta on kaebused esitanud, peab institutsioon EÜ artikli 88 lõikes 3 sätestatud esialgses staadiumis teostama EÜ
asutamislepingu riigiabi käsitlevate põhinormide korrektse kohaldamise huvides põhjaliku ja erapooletu uurimise. Sellest tuleneb,
et komisjon ei saa määramatult pikendada kaebuse esemeks olnud riiklike meetmete esialgset uurimist, kuna selle uurimise eesmärk
on üksnes võimaldada komisjonil luua esimene arvamus tema hinnanguks esitatud meetmete kvalifitseerimisest ja nende kokkusobivusest
ühisturuga (vt Esimese Astme Kohtu 10. mai 2000. aasta otsus kohtuasjas T‑46/97: SIC
v.
komisjon, EKL 2000, lk II‑2125, punktid 103, 105 ja 107 ning viidatud kohtupraktika).
Esialgse uurimise ebamõistlikku kestust tuleb hinnata sõltuvalt iga juhtumi konkreetsetest asjaoludest ja eeskätt selle konktestist,
erinevatest menetlusetappidest, mida komisjon peab läbima, juhtumi keerukusest ning selle tähtsusest erinevatele huvitatud
pooltele (Esimese Astme Kohtu 15. septembri 1998. aasta otsus kohtuasjas T-95/96: Gestevisión Telecinco
v.
komisjon, EKL 1998, lk II‑3407, punkt 75).
Käesolevas asjas tuleb märkida, et oma kaebuses ja hilisemates märkustes esitasid kaebuse esitajad komisjonile teatud arvu
etteheiteid 1. ÜS erinevate aspektide kohta, mida kinnitasid õiguslikud analüüsid, viited Hispaania õigusnormidele ja kohtupraktikale
ning mitmed dokumendid. Selles kontekstis meenutab komisjon õigustatult, et ta pidi uurima kõiki kaebuse esitajate poolt talle
teada antud faktilisi ja õiguslikke asjaolusid.
Siiski ei õigusta need asjaolud komisjoni esialgse uurimise kestust, mis oli ligi 28 kuud.
Esiteks, kuigi kaebuse esitajad edastasid hulgaliselt andmeid, ei olnud nende kogus nii suur, et see võiks õigustada uurimiseks
kulunud aega. Sellega seoses tuleb lisada, et kaebuse esitajate märkused pärast kaebuse esitamist olid enamasti mõeldud mõningate
haldusmenetluse käigus arutatud küsimuste arendamiseks, täpsustamiseks või illustreerimiseks, mitte aga uute etteheidete esitamiseks
1. ÜS vastu. Seega ei saa nende märkuste hilisem esitamine põhjustada esialgse uurimise olulist venimist.
Mis puudutab komisjoni esialgset seisukohta sisaldava 8. veebruari 2002. aasta kirja ning 13. novembri 2002. aasta lõpliku
otsuse vahel kulunud aega, siis kuigi hagejad saatsid komisjonile vastuseks tema esialgsele seisukohale 8. märtsil 2002 ligi
20 lehekülge märkusi koos mitmete lisadega, siis on tõsi, et need märkused esitavad sünteesi kaebuse esitajate olulisematest
haldusmenetluse käigus esitatud argumentidest. Seega ei õigusta komisjoni vajadus neid asjaolusid põhjalikult uurida enam
kui üheksa kuud kulunud aega.
Teiseks, mis puudutab komisjoni teostatud menetlustoiminguid, siis tuleb märkida, et peale kaebuse esitajate esindajatega
toimunud kohtumisi ja telefonikõnesid piirdus komisjon sellega, et esitas 2000. aasta detsembris Hispaania Kuningriigile teabenõude.
Hispaania Kuningriik vastas 2001. aasta veebruaris kokkuvõtlike märkustega, mis tuginesid eranditult kohaldatavate Hispaania
õigusnormide tõlgendamisele. Seega ei õigusta uurimise kestust ka komisjoni teostatud toimingud.
Kolmandaks ei ole mingit alust arvata, et kõnealune juhtum on nii keeruline, et see nõuaks enam kui kahe aasta pikkust esialgset
uurimist. Kuna komisjoni järeldus, et ei esinenud mingit otsest või kaudset riigi ressursside ülekandmist, põhineb peamiselt
kohaldatavate Hispaania õigusnormide uurimisel, siis ei ilmne, et komisjonil oleks olnud kohustus teostada põhjalikku faktide
uurimist või võtta muid ajaliselt kulukaid meetmeid. Samuti on esialgse seisukoha edastanud kirja ja vaidlustatud otsuse suhteline
lühidus vastuolus sellega, et kõnealust juhtumit võiks pidada eriti keeruliseks.
Sellest tuleneb, et kuna komisjoni esialgne kaebuse uurimine kestis peaaegu 28 kuud, siis ei võtnud komisjon vaidlustatud
otsust vastu mõistliku aja jooksul ja seetõttu rikkus kohustust teostada põhjalik uurimine.
Siiski, kuigi mõistliku tähtaja järgimine haldusmenetluses kujutab endast ühenduse õiguse üldpõhimõtet, mida kohaldatakse
riigiabi uurimise menetluses ja mille järgimist ühenduse kohus tagab, siis asjaolu, et otsus võeti vastu pärast seda tähtaega,
ei muuda õigusvastaseks komisjoni otsust, mis võeti vastu EÜ artikli 88 lõike 3 alusel teostatud esialgse uurimise lõpus (vt
selle kohta Esimese Astme Kohtu presidendi 1. augusti 2003. aasta määrus kohtuasjas T-378/02: Technische Glaswerke Ilmenau
v.
komisjon, EKL 2003, lk II-2921, punkt 65 ja viidatud kohtupraktika).
Sellega seoses viitavad hagejad kahele väidetavalt erakordsele asjaolule. Esiteks märgivad nad, et 1. ÜS kohaldamine uurimismenetluse
käigus tekitab kahju nii neile kui ka nende liikmetele. Teiseks olevat komisjoni esialgse uurimise kestus viidanud sellele,
et komisjon oli silmitsi tõsiste raskustega, mis oleks õigustanud ametliku uurimismenetluse algatamist EÜ artikli 88 lõike 2
alusel.
Hagejatele ja nende liikmete kahju tekitamisega seotud argument on käesoleva menetluse kontekstis ainetu, kuna see menetlus
puudutab üksnes vaidlustatud otsuse tühistamist ja seega üksnes selle õiguspärasuse kontrolli. Mis puudutab mõistliku tähtaja
ületamist seoses komisjoni kohustusega algatada ametlik uurimismenetlus, siis selle asjakohasust hinnatakse alljärgnevalt
vastava etteheite raames.
Ametliku uurimismenetluse algatamata jätmine
Tuleb märkida, et nagu eespool punktis 44 meenutati, siis tuleb EÜ artikli 88 raames eristada ühelt poolt abi esialgse uurimise
staadiumi, mis on kehtestatud nimetatud artikli lõikega 3 ja mille eesmärk on üksnes võimaldada komisjonil kõnealuse abi ühisturuga
osalise või täieliku kokkusobivuse kohta esmane arvamus kujundada, ning teiselt poolt sama artikli lõikes 2 nimetatud menetlusstaadiumi.
Nimelt selle teise raames, mille eesmärk on anda komisjonile täielik teave kõigi juhtumi andmete kohta, näeb EÜ asutamisleping
ette komisjoni kohustuse paluda huvitatud isikutel esitada oma märkused.
Määruse nr 659/1999 artikli 4 lõikest 4 ja kohtupraktikast ilmneb, et komisjon peab algatama EÜ artikli 88 lõikes 2 sätestatud
menetluse, kui esialgne uurimine ei võimaldanud ületada kõiki raskusi, mis ilmnesid seoses küsimusega, kas temale kontrollimiseks
antud riiklik meede kujutab EÜ artikli 87 lõikes 1 märgitud abi, välja arvatud kui komisjon veendus esialgse uurimise käigus,
et kõnealune meede, isegi kui see kujutab endast abi, on siiski kokkusobiv ühisturuga (Esimese Astme Kohtu 15. septembri 1998. aasta
otsus kohtuasjas BP Chemicals
v.
komisjon, EKL 1998, lk II-3235, punkt 166).
EÜ artikli 88 lõike 3 sätete raames teostatud esialgsele uurimisele tavapäraselt kuluva aja oluline ületamine võib koos teiste
asjaoludega viia selleni, et tunnistatakse, et komisjonil olid olulised hindamisraskused, mis nõuavad EÜ artikli 88 lõikes 2
sätestatud menetluse algatamist (eespool viidatud kohtuotsus SIC
v.
komisjon, punkt 102).
Nagu eespool punktides 121–129 märgiti, ületab kulunud aeg oluliselt seda, mis kulub tavaliselt esialgsele uurimisele EÜ artikli 88
lõike 3 sätete raames. Tuleb siiski sedastada, et käesolevas asjas ei ole tõendatud muid asjaolusid kui mõistliku tähtaja
ületamine.
Mis puudutab kahtlusi, mis komisjonil olevat olnud seoses abi kvalifitseerimisega, siis ilmneb esiteks, et tees, et komisjon
oli terve uurimise käigus kinnitanud, et 1. ÜS kujutab endast abi, ei ole põhjendatud, kuna see on vastuolus toimiku materjalidega
ja ka haldusmenetluse kronoloogiaga, mille hagejad oma hagiavalduses esitasid.
Teiseks, isegi kui komisjon märkis tema esialgse seisukoha esitanud 8. veebruari 2002. aasta kirjas, et „1. ÜS sätteid võib
lugeda riigiabiga samaväärse toimega meetmeteks”, siis komisjon jätkas seda lauset, märkides et „neid ei rahastata [siiski]
riigi ressurssidest ja et seega ei kehti neile […] [EÜ artikli 87 lõikes 1 sätestatud] keeld”. Seega vastab 8. veebruari 2002. aasta
kirjas esitatud seisukoht vaidlustatud otsuses esitatule, viimase põhjendatust uuriti aga esimese ja teise väite raames. Järelikult
ei võimalda 8. veebruari 2002. aasta kirja eespool viidatud sõnastus tunnistada, et komisjonil olid esialgse uurimise käigus
tõsised raskused.
Kolmandaks, mis puudutab komisjoni väidetavaid seisukohamuutuseid, siis asjaolu, et ta väljendab talle esitatud asjaolude
põhjal kahtlusi riikliku meetme kvalifitseerimisest riigiabina, samas kui ta pärast kaebuse esitajate poolt täiendavate andmete
esitamist samu kahtlusi ei väljenda, ei võimalda tunnistada, et komisjon oleks olnud silmitsi tõsiste raskustega. Kuigi komisjonil
ei ole kaalutlusõigust, et selliste raskuste tuvastamise korral otsustada, kas algatada ametlik uurimismenetlus, on komisjonil
siiski teatav hindamisruum juhtumi asjaolude uurimisel ja hindamisel, et määrata kindlaks, kas nendega kaasnevad olulised
raskused. Vastavalt EÜ artikli 88 lõike 3 eesmärgile ja komisjoni hea halduse kohustusele võib ta kaebuse esitajatega dialoogi
astuda, et esialgse menetluse käigus ületada võimalikud raskused (vt selle kohta Esimese Astme Kohtu 15. märtsi 2001. aasta
otsus kohtuasjas T-73/98: Prayon-Rupel
v.
komisjon, EKL 2001, lk II-867, punkt 45). See õigus eeldab, et komisjon saaks muuta oma seisukohta tulenevalt dialoogi tulemustest,
ilma et seda muutmist tuleks
a priori
lugeda tõsiste raskuste olemasoluks.
Neljandaks ja viimaseks, kuigi hagejad heidavad komisjonile ette, et enne vaidlustatud otsuse vastuvõtmist ei viidanud ta
otsesõnu LRSV artiklile 14, ei ole nad tõendanud selle asjaolu asjakohasust tõsiste raskuste olemasolu uurimise raames. Kuna
komisjonil ei ole kohustust astuda kaebuse esitajatega võistlevasse arutellu (eespool viidatud kohtuotsus komisjon
v.
Sytraval ja Brink’s France, punktid 58 ja 59), ei ole tal kohustust neile osundada, millisele õiguslikule alusele ta kavatseb
otsuse rajada. Seetõttu ei tähenda üksnes sellise märke puudumine, et komisjon oleks olnud silmitsi raskustega.
Lisaks märgib komisjon 8. veebruari 2002. aasta kirjas, et „komisjoni kasutada olevad andmed näitavad, et puudub seaduslik
kohustus nõuda […] hüvitist [kaubahalli omanikult, kes taotleb kaubahalli aluseks oleva maa kasutustingimuste muutmist]”.
See sõnastus tähendab, et komisjon tugines Hispaania kohaldatavate õigusnormide uurimisele, LRSV on aga nende õigusnormide
oluline osa. Seega ilmneb, et kuigi komisjon ei osundanud sõnaselgelt hagejatele, et tema analüüs tugineb LRSV-le, võttis
ta seda teksti siiski arvesse ka enne vaidlustatud otsuse vastuvõtmist.
Eelnevat silmas pidades tuleb sedastada, et kuigi haldusmenetluse kestus ületas oluliselt selle aja, mis tavaliselt EÜ artikli 88
lõike 3 raames esialgsele uurimisele kulub, ei ole õiguslikult piisavalt tõendatud, et komisjonil on tõsised raskused, mis
õigustavad EÜ artikli 88 lõikes 2 sätestatud ametliku uurimismenetluse algatamist.
Komisjoni teostatud uurimise teised vead
Lõpuks tuleb märkida, et niivõrd kuivõrd hagejad viitavad sellele, et komisjon ei tegutsenud metoodiliselt, et ta väljendas
erinevaid arvamusi, mis on põhjendamata, ja et ta ei vastanud ka kaebajate esitatud dokumentidele teatud kahtlusi tekitanud
küsimuste kohta, siis on hagejad üksnes esitanud kokkuvõtlikud etteheited, mida ei kinnita põhjalikumad andmed või tõendid.
Seega tuleb need etteheited põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Kuna neljanda väite raames esitatud kõik argumendid tagasi lükati, siis tuleb see väide tagasi lükata.
5.
Tõendite esitamise taotlus
Hagejad taotlevad, et komisjon esitaks oma haldustoimiku, sh Hispaania Kuningriigi vastuse komisjoni informatsiooninõudele
ning Hispaania Kuningriigi ja kolmandate isikute hiljem esitatud väited.
Sellega seoses tuleb meenutada, et komisjon esitas kostja vastuse lisas Hispaania Kuningriigi vastuse informatsiooninõudele.
Kuna Esimese Astme Kohus sai hinnata kõiki hagejate argumente toimiku materjalide põhjal, siis ei ole vaja komisjonilt taotleda
täiendavate dokumentide esitamist. Seetõttu tuleb hageja taotlus tõendite esitamiseks rahuldamata jätta.
Kõigest eelnevast tuleneb, et hagi tuleb tervikuna rahuldamata jätta.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 87 lõike 3 alusel võib Esimese Astme Kohus otsustada kulude jaotuse või jätta kummagi poole kohtukulud erakorralistel
asjaoludel tema enda kanda. Käesolevas asjas tuleb märkida, et kuigi hagejate peamised nõuded tühistada vaidlustatud otsus
jäeti rahuldatama, siis ilmnes Esimese Astme Kohtu uurimisest siiski, et komisjon rikkus oma kohustust teostada talle esitatud
kaebuste põhjalik uurimine. Nendel asjaoludel tuleb otsustada, et hagejate kanda tuleb jätta kolmveerand nende kohtukuludest
ja mõista neilt välja kolmveerand komisjoni kohtukuludest ja kõik ANGED-i kohtukulud. Komisjoni kanda tuleb jätta veerand
tema kohtukuludest ja mõista temalt välja veerand hagejate kohtukuludest.
Kodukorra artikli 87 lõike 4 esimese lõigu alusel kannavad menetlusse astuvad liikmesriigid oma kohtukulud ise. Hispaania
Kuningriik kannab seetõttu ise oma kohtukulud
Esitatud põhjendustest lähtudes
ESIMESE ASTME KOHUS (teine koda laiendatud koosseisus)
otsustab:
1.
Jätta hagi rahuldamata.
2.
Jätta hagejate kanda kolmveerand nende kohtukuludest ja mõista neilt välja kolmveerand komisjoni kohtukuludest ja kõik Asociación
Nacional de Grandes Empresas de Distribucióni kohtukulud.
3.
Jätta komisjoni kanda veerand tema kohtukuludest ja mõista temalt välja veerand hagejate kohtukuludest.
4.
Hispaania Kuningriik kannab oma kohtukulud ise.
Pirrung
Meij
Forwood
Pelikánová

Papasavvas
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 12. detsembril 2006 Luxembourgis .
kohtusekretär

president
E. Coulon

J. Pirrung
Sisukord
Vaidluse taust
1.  Hispaania õigusnormid
2.  Dekreetseadus ja 1  ÜS
3.  Menetlus komisjonis
4.  Vaidlustatud otsus
Menetlus ja poolte nõuded
Vastuvõetavus
1.  Hageja 14. oktoobri 2005. aasta märkuste teatud lisade vastuvõetavus
2.  Hagi vastuvõetavus
Poolte argumendid
Esimese Astme Kohtu hinnang
Põhiküsimus
1.  Esimene väide: Hispaania õigusnormide ilmselgelt ekslik hindamine
Esimene osa: tulu loovutamise kohustuse ilmselgelt ekslik hindamine
Poolte argumendid
Esimese Astme Kohtu hinnang
–  Maa väärtuse tõusu loovutamise kohustust sätestavad õigusnormid
–  Halduspraktika, mis lubab riigil nõuda maa väärtuse tõusu loovutamist
Teine osa: maa sihtotstarbe muutmise ilmselgelt ekslik hindamine
Poolte argumendid
Esimese Astme Kohtu hinnang
2.  Teine väide: riigiabi mõiste koostisosade ekslik tõlgendamine ja kohaldamine
Poolte argumendid
Esimese Astme Kohtu hinnang
3.  Kolmas väide: põhjendamiskohustuse rikkumine
4.  Neljas väide: hea halduse põhimõtte, EÜ artikli 88 lõike 2 ja määruse nr 659/1999 artikli 4 lõike 4 rikkumine
Poolte argumendid
Esimese Astme Kohtu hinnang
Uurimise kestus
Ametliku uurimismenetluse algatamata jätmine
Komisjoni teostatud uurimise teised vead
5.  Tõendite esitamise taotlus
Kohtukulud
*
Kohtumenetluse keel: hispaania.