CELEX: 62006CJ0399
Fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik (FUSP)
restriktive foranstaltninger over for personer og enheder med tilknytning til Usama bin Laden, Al-Qaida-organisationen og Taliban
forordning (EF) nr. 881/2002
indefrysning af midler og økonomiske ressourcer tilhørende en person, efter at den pågældende er optaget på en liste opstillet af et organ under De Forenede Nationer
sanktionskomité
efterfølgende optagelse i bilag I til forordning (EF) nr. 881/2002
annullationssøgsmål
grundrettigheder
ret til respekt for ejendomsretten, ret til kontradiktion og ret til en effektiv domstolsprøvelse

I appelskrifterne har Faraj Hassan (sag C-399/06 P) og Chafiq Ayadi (sag C-403/06 P) nedlagt påstand om ophævelse af domme afsagt den 12. juli 2006 af De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans i sagen Hassan mod Rådet og Kommissionen (sag T-49/04, herefter »den appellerede Hassan-dom«) samt sagen Ayadi mod Rådet (sag T-253/02, Sml. II, s. 2139, herefter »den appellerede Ayadi-dom«) (herefter samlet »de appellerede domme«).
Retten har i de appellerede domme frifundet Rådet og Kommissionen, henholdsvis Rådet, for Faraj Hassans og Chafiq Ayadis påstande om annullation af Rådets forordning (EF) nr. 881/2002 af 27. maj 2002 om indførelse af visse specifikke restriktive foranstaltninger mod visse personer og enheder, der har tilknytning til Usama bin Laden, Al-Qaida-organisationen og Taliban, og om ophævelse af Rådets forordning (EF) nr. 467/2001 om forbud mod udførsel af visse varer og tjenesteydelser til Afghanistan, om styrkelse af flyveforbuddet og om udvidelse af indefrysningen af midler og andre økonomiske ressourcer over for Taliban i Afghanistan (
EFT L 139, s. 9
, herefter »den omtvistede forordning«), for så vidt denne retsakt vedrører dem. Faraj Hassans påstand vedrørte især den omtvistede forordning, som ændret ved Kommissionens forordning (EF) nr. 2049/2003 af 20. november 2003 (EUT L
EUT L 303, s. 20
). I den appellerede Hassan-dom frifandt Retten ligeledes Rådet og Kommissionen for erstatningspåstanden.
Tvisternes baggrund
Tvisternes baggrund fremgår af præmis 6-34 i den appellerede Hassan-dom og præmis 11-49 i den appellerede Ayadi-dom.
Med henblik på nærværende dom kan de kort resumeres som følger.
Den 19. oktober 2001 offentliggjorde den sanktionskomité, der er oprettet i henhold til resolution 1267 (1999) fra De Forenede Nationers Sikkerhedsråd (herefter »sanktionskomitéen«), et tillæg til den konsoliderede liste af 8. marts 2001 over personer og enheder, der skulle omfattes af indefrysning af midler i henhold til Sikkerhedsrådets resolution 1267 (1999) og 1333 (2000) (jf. meddelelse SC/7180), som bl.a. indeholdt Chafiq Ayadis navn, der blev udpeget som en person med tilknytning til Usama bin Laden.
Samme dag vedtog Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber forordning (EF) nr. 2062/2001 af 19. oktober 2001 om tredje ændring af forordning nr. 467/2001 (
EFT L 277, s. 25
). Ved forordning nr. 2062/2001 blev Chafiq Ayadis navn, sammen med andres, tilføjet listen i bilag I til Rådets forordning (EF) nr. 467/2001 af 6. marts 2001 (
EFT L 67, s. 1
).
Den 16. januar 2002 vedtog Sikkerhedsrådet resolution 1390 (2002), der fastsætter de foranstaltninger, der skal pålægges Usama bin Laden, medlemmer af Al-Qaida-organisationen samt Taliban og andre personer, grupper, virksomheder og enheder med tilknytning til disse. Denne resolution bestemmer i det væsentlige i afsnit 1 og 2, at de ved afsnit 4, litra b), i resolution 1267 (1999) og ved afsnit 8, litra c), i resolution 1333 (2000) foreskrevne foranstaltninger, herunder indefrysningen af midler, skal opretholdes.
Da Rådet fandt, at en handling fra Det Europæiske Fællesskabs side var påkrævet for at gennemføre resolution 1390 (2002), vedtog det den 27. maj 2002 fælles holdning 2002/402/FUSP om restriktive foranstaltninger over for Usama bin Laden, medlemmer af Al-Qaida-organisationen og Taliban samt andre personer, grupper, virksomheder og enheder, der er knyttet til dem, og om ophævelse af fælles holdning 96/746/FUSP, 1999/727/FUSP, 2001/154/FUSP og 2001/771/FUSP (
EFT L 139, s. 4
). Artikel 3 i fælles holdning 2002/402 bestemmer bl.a., at indefrysningen af pengemidler og andre finansielle aktiver eller økonomiske ressourcer over for de personer, grupper, virksomheder og enheder, der er opført på den liste, som sanktionskomitéen har opstillet i medfør af Sikkerhedsrådets resolution 1267 (1999) og 1333 (2000), skal opretholdes.
Den 27. maj 2002 vedtog Rådet på grundlag af artikel 60 EF, 301 EF og 308 EF den omtvistede forordning.
I henhold til fjerde betragtning til denne forordning »henhører [foranstaltningerne i henhold til bl.a. resolution 1390 (2002)] under [EF-]traktatens anvendelsesområde, og for bl.a. at undgå konkurrenceforvridning må Sikkerhedsrådets resolutioner gennemføres på Fællesskabets område ved hjælp af fællesskabslovgivning«.
Den omtvistede forordnings artikel 1 definerer »midler« og »indefrysning af midler« med i det væsentlige samme ordvalg som artikel 1 i forordning nr. 467/2001. Desuden definerer den, hvad der skal forstås ved »økonomiske ressourcer«.
Den omtvistede forordnings artikel 2 bestemmer:
»1.   Alle midler og økonomiske ressourcer, der tilhører, ejes eller besiddes af fysiske eller juridiske personer, grupper eller enheder, som er udpeget af sanktionskomitéen og opført i bilag I, skal indefryses.
2.   Ingen midler må direkte eller indirekte stilles til rådighed for eller frigives til fordel for de fysiske eller juridiske personer, grupper eller enheder, der er udpeget af sanktionskomitéen og opført i bilag I.
3.   Ingen økonomiske ressourcer må direkte eller indirekte stilles til rådighed for eller frigives til fordel for de fysiske eller juridiske personer, grupper eller enheder, der er udpeget af sanktionskomitéen og opført i bilag I, således at disse personer, grupper eller enheder kan opnå midler, varer eller tjenesteydelser.«
Bilag I til den omtvistede forordning indeholder listen over personer, enheder og grupper, der er omfattet af den indefrysning, der er foreskrevet i artikel 2. Listen omfatter bl.a. Chafiq Ayadis navn.
Mens Chafiq Ayadis navn stadig i dag findes på den omtalte liste, er teksten, der henviser til ham, blevet erstattet flere gange ved Kommissionens forordninger, der er vedtaget på grundlag af den omtvistede forordnings artikel 7, stk. stk. 1, som tildeler Kommissionen kompetencen til at ændre eller supplere forordningens bilag I.
Den 20. december 2002 vedtog Sikkerhedsrådet resolution 1452 (2002), som havde til formål at gøre det lettere at overholde forpligtelserne i forbindelse med kampen mod terrorisme. I afsnit 1 i denne resolution er der angivet visse fravigelser og undtagelser fra den ved resolution 1267 (1999) og 1390 (2002) foreskrevne indefrysning af midler og økonomiske ressourcer, som staterne med forbehold af sanktionskomitéens godkendelse kan indrømme af humanitære grunde.
Den 17. januar 2003 vedtog Sikkerhedsrådet resolution 1455 (2003), som har til formål at forbedre gennemførelsen af de ved afsnit 4, litra b), i resolution 1267 (1999), afsnit 8, litra c), i resolution 1333 (2000) og i afsnit 1 og 2 i resolution 1390 (2002) foreskrevne foranstaltninger. I henhold til afsnit 2 i resolution 1455 (2003) skal disse foranstaltninger forbedres på ny efter 12 måneder eller tidligere, hvis der er anledning hertil.
Da Rådet fandt, at en handling fra Fællesskabets side var påkrævet for at gennemføre resolution 1452 (2002), vedtog det den 27. februar 2003 fælles holdning 2003/140/FUSP om undtagelser fra de restriktive foranstaltninger, der blev indført ved fælles holdning 2002/402 (
EUT L 53, s. 62
). I henhold til artikel 1 i fælles holdning 2003/140 vil Det Europæiske Fællesskab ved gennemførelsen af foranstaltningerne i artikel 3 i fælles holdning 2002/402 tage hensyn til undtagelserne i resolutionen.
Den 27. marts 2003 vedtog Rådet forordning (EF) nr. 561/2003 om ændring, for så vidt angår undtagelserne fra indefrysningen af midler og økonomiske ressourcer, af forordning nr. 881/2002 (
EUT L 82, s. 1
). I fjerde betragtning til forordning nr. 561/2003 henviser Rådet til, at det er nødvendigt under hensyntagen til resolution 1452 (2002) at tilpasse foranstaltningerne fastsat af Fællesskabet.
Den 12. november 2003 vedtog sanktionskomitéen et tillæg til den konsoliderede liste over personer og enheder, der bør underkastes indefrysning af midler i henhold til resolution 1267 (1999), 1333 (2000) og 1390 (2002). Dette tillæg indeholder bl.a. Faraj Hassans navn under henvisning til, at han er tilknyttet Al-Qaida-organisationen.
Den 20. november 2003 vedtog Kommissionen forordning nr. 2049/2003 om 25. ændring af Kommissionens forordning nr. 881/2002. Forordning nr. 2049/2003 tilføjer sammen med andre navne Faraj Hassans navn på listen i bilag I til den omtvistede forordning.
Den 30. januar 2004 vedtog Sikkerhedsrådet resolution 1526 (2004), som har til formål dels at forbedre gennemførelsen af de ved afsnit 4, litra b), i resolution 1267 (1999), afsnit 8, litra c), i resolution 1333 (2000) og afsnit 1 og 2 i resolution 1390 (2002) foreskrevne foranstaltninger, dels at styrke sanktionskomitéens mandat. I henhold til afsnit 3 i resolution 1526 (2004) skal disse foranstaltninger forbedres på ny efter 18 måneder eller tidligere, hvis det er nødvendigt.
Den 29. juli 2005 vedtog Sikkerhedsrådet resolution 1617 (2005). Denne resolution bestemmer bl.a., at de ved afsnit 4, litra b), i resolution 1267 (1999), afsnit 8, litra c), i resolution 1333 (2000) og i afsnit 1 og 2 i resolution 1390 (2002) foreskrevne foranstaltninger skal opretholdes. I henhold til afsnit 21 i resolution 1617 (2005) skal disse foranstaltninger tages op til revision efter 17 måneder eller om fornødent tidligere med henblik på en eventuel skærpelse.
Chafiq Ayadi er stadig i dag opført på listen i bilag I til den omtvistede forordning. Omtalen af ham er senest blevet erstattet ved Kommissionens forordning (EF) nr. 1210/2006 af 9. august 2006 om 67. ændring af Rådets forordning nr. 881/2002 (
EUT L 219, s. 14
).
Mens Faraj Hassans navn ligeledes fortsat figurerer på nævnte liste, er omtalen af ham senest blevet erstattet ved Kommissionens forordning (EF) nr. 46/2008 af 18. januar 2008 om 90. ændring af Rådets forordning nr. 881/2002 (
EUT L 16, s. 11
).
Søgsmålene ved Retten og de appellerede domme
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 12. februar 2004 har Faraj Hassan anlagt et annullationssøgsmål mod Rådet og Kommissionen med følgende påstande:
—
Den omtvistede forordning, som ændret ved forordning nr. 2049/2003, annulleres helt eller delvist, eller kun sidstnævnte forordning annulleres helt eller delvist.
—
Subsidiært erklæres den omtvistede forordning og forordning nr. 2049/2003 for uanvendelige i forhold til sagsøgeren.
—
Der træffes sådanne foranstaltninger, som Retten måtte finde passende.
—
Rådet tilpligtes at betale omkostningerne i forbindelse med sagen.
—
Rådet tilpligtes at betale sagsøgeren erstatning.
Under sagens behandling ved Retten i Første Instans har Faraj Hassan præciseret, at påstanden var rettet mod den omtvistede forordning og forordning nr. 2049/2003 alene i det omfang, disse berører ham umiddelbart og individuelt.
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 26. august 2002 har Chafiq Ayadi anlagt et annullationssøgsmål mod Rådet med følgende påstande:
—
Den omtvistede forordnings artikel 2 annulleres og ligeledes artikel 4, i det omfang den vedrører artikel 2.
—
Subsidiært annulleres angivelsen af sagsøgeren i bilag I til den omtvistede forordning.
—
Rådet tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Under retsmødet for Retten præciserede Chafiq Ayadi, at søgsmålet kun var rettet mod den omtvistede forordning, for så vidt som denne vedrører ham umiddelbart og individuelt.
I sagen for Retten vedrørende Chafiq Ayadi har Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland samt Kommissionen interveneret til støtte for Rådets påstande.
Til støtte for sin påstand har Faraj Hassan gjort et enkelt anbringende gældende om, at visse af hans grundlæggende rettigheder og det generelle proportionalitetsprincip var blevet tilsidesat. Hans argumenter vedrørte dels den angivelige tilsidesættelse af retten til respekt for ejendomsretten og retten til respekt for privatliv og familieliv, dels den angivelige tilsidesættelse af retten til at blive hørt og retten til en retfærdig rettergang.
Til støtte for sin påstand har Chafiq Ayadi gjort tre anbringender gældende, hvoraf det første vedrører Rådets manglende kompetence til at vedtage den omtvistede forordnings artikel 2 og 4 samt magtfordrejning, det andet tilsidesættelse af de grundlæggende principper om subsidiaritet, proportionalitet og respekt for hans grundlæggende rettigheder og det tredje tilsidesættelse af en væsentlig formforskrift.
Da de foreliggende appelsager, når bortses fra erstatningspåstanden i Faraj Hassans appelskrift, alene vedrører den del af de appellerede domme, der omhandler tilsidesættelsen af appellanternes grundlæggende rettigheder, gengives kun denne del af dommene nedenfor.
Hvad angår disse anbringender har Retten udtalt i præmis 91 i den appellerede Hassan-dom og præmis 115 i den appellerede Ayadi-dom, at bortset fra det særlige retlige spørgsmål i disse sager var sagsøgernes retlige argumenter allerede blevet behandlet i Rettens domme af 21. september 2005, Yusuf og Al Barakaat International Foundation mod Rådet og Kommissionen (sag T-306/01, Sml. II, s. 3533, præmis 226-346), og Kadi mod Rådet og Kommissionen (sag T-315/01, Sml. II, s. 3649, præmis 176-291) (herefter henholdsvis »Rettens Yusuf-dom«, »Rettens Kadi-dom« og samlet »Rettens Yusuf- og Kadi-domme«).
I præmis 92 i den appellerede Hassan-dom og præmis 116 i den appellerede Ayadi-dom, som er affattet i lignende vendinger, blev det anført, at Retten inden for rammerne af Rettens Yusuf- og Kadi-domme bl.a. havde konstateret følgende:
»[…]
—
Forpligtelserne for FN’s medlemsstater i medfør af De Forenede Nationers pagt går ud fra et folkeretligt synspunkt forud for enhver anden forpligtelse i medfør af intern ret eller folkeretlig traktatret, heri indbefattet — for de staters vedkommende, som er medlemmer af Europarådet — forpligtelser i medfør af [den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, undertegnet i Rom den 4. november 1950 (herefter »EMRK«)], og — for de staters vedkommende, som tillige er medlemmer af Fællesskabet — forpligtelser i medfør af EF-traktaten ([Rettens] Yusuf-dom, præmis 231, og [Rettens] Kadi-dom, præmis 181).
—
Denne forrang gælder, i overensstemmelse med artikel 25 i De Forenede Nationers pagt, også for beslutninger, som er indeholdt i en sikkerhedsrådsresolution ([Rettens] Yusuf-dom, præmis 234, og [Rettens] Kadi-dom, præmis 184).
—
Selv om det ikke er medlem af De Forenede Nationer, bør Fællesskabet anses for at være bundet af de forpligtelser, der følger af De Forenede Nationers pagt — på samme måde som dets medlemsstater er det — i medfør af selve den traktat, hvorved Fællesskabet er oprettet ([Rettens] Yusuf-dom, præmis 243, og [Rettens] Kadi-dom, præmis 193).
—
Dels kan Fællesskabet hverken tilsidesætte de forpligtelser, der påhviler dets medlemsstater i medfør af De Forenede Nationers pagt, eller hindre deres gennemførelse, dels er Fællesskabet i medfør af selve den traktat, hvorved det blev oprettet, forpligtet til under udøvelsen af sine beføjelser at træffe alle nødvendige foranstaltninger for at gøre det muligt for dets medlemsstater at efterkomme disse forpligtelser ([Rettens] Yusuf-dom, præmis 254, og [Rettens] Kadi-dom, præmis 204).
—
Følgelig skal den argumentation, som er fremført imod de omtvistede forordninger på grundlag af dels den opfattelse, at Fællesskabets retsorden er en retsorden, som er uafhængig i forhold til den retsorden, der udgår fra De Forenede Nationer, dels den opfattelse, at det er nødvendigt at implementere Sikkerhedsrådets resolutioner i medlemsstaternes interne retsorden i overensstemmelse med de forfatningsbestemmelser og grundlæggende retsprincipper, der gælder i disse staters retsorden, ikke tages til følge ([Rettens] Yusuf-dom, præmis 258, og [Rettens] Kadi-dom, præmis 208).
—
Den [omtvistede] forordning, som blev vedtaget under henvisning til fælles holdning 2002/402, udgør gennemførelsen på fællesskabsplan af den forpligtelse, som påhviler Fællesskabets medlemmer som medlemmer af FN, til, eventuelt ved hjælp af en fællesskabsretsakt, at implementere de sanktioner over for Usama bin Laden, medlemmer af Al-Qaida-organisationen samt Taliban og andre personer, grupper, virksomheder og enheder med tilknytning til disse, som er blevet besluttet og efterfølgende styrket ved en række resolutioner, og som Sikkerhedsrådet har vedtaget i medfør af kapitel VII i De Forenede Nationers pagt ([Rettens] Yusuf-dom, præmis 264, og [Rettens] Kadi-dom, præmis 213).
—
I denne sammenhæng har fællesskabsinstitutionerne handlet i medfør af en bunden kompetence, således at de ikke rådede over nogen selvstændig skønsmargen ([Rettens] Yusuf-dom, præmis 265, og [Rettens] Kadi-dom, præmis 214).
—
Henset til betragtningerne ovenfor, kan en bekræftelse af, at Retten er kompetent til indirekte at prøve lovligheden af beslutninger truffet af Sikkerhedsrådet eller sanktionskomitéen efter normen for beskyttelse af de grundlæggende rettigheder, således som de er anerkendt i Fællesskabets retsorden, hverken begrundes i henhold til folkeretten eller i henhold til fællesskabsretten ([Rettens] Yusuf-dom, præmis 272, og [Rettens] Kadi-dom, præmis 221).
—
De omhandlede sikkerhedsrådsresolutioner er således principielt ikke omfattet af Rettens prøvelsesret, og Retten kan ikke — heller ikke indirekte — anfægte deres lovlighed efter fællesskabsretten. Den er derimod forpligtet til i videst muligt omfang at fortolke og anvende fællesskabsretten på en måde, som er forenelig med medlemsstaternes forpligtelser i medfør af De Forenede Nationers pagt ([Rettens] Yusuf-dom, præmis 276, og [Rettens] Kadi-dom, præmis 225).
—
Retten er dog bemyndiget til indirekte at prøve lovligheden af de omhandlede sikkerhedsrådsresolutioner i forhold til jus cogens, forstået som et grundlæggende folkeretligt princip, der gælder for alle folkeretlige subjekter, heri indbefattet FN’s organer, og som det ikke er muligt at fravige ([Rettens] Yusuf-dom, præmis 277, og [Rettens] Kadi-dom, præmis 226).
—
Indefrysningen af midler i henhold til den [omtvistede] forordning tilsidesætter hverken de berørtes grundlæggende ret til at råde over deres midler eller det almindelige proportionalitetsprincip efter den norm, der gælder for den universelle beskyttelse af de grundlæggende menneskerettigheder, der henhører under jus cogens ([Rettens] Yusuf-dom, præmis 288 og 289, og [Rettens] Kadi-dom, præmis 237 og 238).
—
Eftersom de omhandlede sikkerhedsrådsresolutioner ikke fastsætter en ret for de berørte til at blive hørt af sanktionskomitéen, inden deres optagelse på den omtvistede liste, og det ikke forekommer at være et krav efter nogen tvingende folkeretlig norm, at der foretages en sådan høring under omstændigheder som i det foreliggende tilfælde, kan argumenterne vedrørende den hævdede tilsidesættelse af en sådan ret ikke tages til følge ([Rettens] Yusuf-dom, præmis 306, 307 og 321, og [Rettens] Kadi-dom, præmis 261 og 268).
—
Under disse omstændigheder, hvor der er tale om en sikkerhedsforanstaltning, der indskrænker de berørtes rådighed over deres midler, kræver overholdelsen af de berørtes grundlæggende rettigheder navnlig ikke, at de får forelagt de faktiske omstændigheder og det bevismateriale, som lægges dem til last, når Sikkerhedsrådet eller sanktionskomitéen finder, at hensyn til det internationale samfunds sikkerhed er til hinder for det ([Rettens] Yusuf-dom, præmis 320, og [Rettens] Kadi-dom, præmis 274).
—
Fællesskabsinstitutionerne var heller ikke forpligtet til at høre de berørte inden vedtagelsen af den [omtvistede] forordning ([Rettens] Yusuf-dom, præmis 329) eller i forbindelse med dens vedtagelse og gennemførelse ([Rettens] Kadi-dom, præmis 259).
—
Inden for rammerne af et søgsmål med henblik på annullation som i den foreliggende sag foretager Retten en fuldstændig prøvelse af lovligheden af de omtvistede forordninger for så vidt angår fællesskabsinstitutionernes overholdelse af de kompetenceregler og de formelle regler og væsentlige formforskrifter, der gælder for deres handlinger. Retten prøver ligeledes lovligheden af de omtvistede forordninger set i forhold til de sikkerhedsrådsresolutioner, som forordningerne har til formål at gennemføre, særligt med hensyn til forordningernes formelle og materielle overensstemmelse, indre sammenhæng og proportionalitet i forhold til de sidstnævnte. Retten prøver desuden lovligheden af de omtvistede forordninger og, indirekte, lovligheden af de omhandlede sikkerhedsrådsresolutioner set i forhold til de overordnede folkeretlige regler, der henhører under jus cogens, herunder tvingende normer med henblik på universel beskyttelse af menneskerettighederne ([Rettens] Yusuf-dom, præmis 334, 335 og 337, og [Rettens] Kadi-dom, præmis 279, 280 og 282).
—
Derimod påhviler det ikke Retten indirekte at prøve selve de omhandlede sikkerhedsrådsresolutioners overensstemmelse med de grundlæggende rettigheder, således som de er beskyttet i Fællesskabets retsorden. Det tilkommer heller ikke Retten at kontrollere, at der ikke er tale om et fejlagtigt skøn med hensyn til de faktiske omstændigheder og beviser, som Sikkerhedsrådet har lagt til grund til støtte for de foranstaltninger, som det har truffet, og heller ikke — med forbehold af den begrænsede ramme, som er defineret i det foregående led — indirekte at prøve hensigtsmæssigheden og forholdsmæssigheden af disse foranstaltninger ([Rettens] Yusuf-dom, præmis 338 og 339, og [Rettens] Kadi-dom, præmis 283 og 284).
—
For så vidt råder de berørte ikke over noget retsmiddel, idet Sikkerhedsrådet ikke har fundet det hensigtsmæssigt at oprette en international uafhængig retsinstans, der har til opgave at træffe afgørelse med hensyn til såvel jus som faktum i sager anlagt til prøvelse af enkeltbeslutninger truffet af sanktionskomitéen ([Rettens] Yusuf-dom, præmis 340, og [Rettens] Kadi-dom, præmis 285).
—
Den således i det foregående led fastslåede lakune i sagsøgernes retsbeskyttelse er ikke i sig selv i strid med jus cogens, eftersom i) retten til domstolsprøvelse ikke er absolut, ii) den begrænsning af de berørtes ret til domstolsprøvelse, der er en følge af den retlige immunitet, som de resolutioner, som Sikkerhedsrådet har vedtaget i medfør af kapitel VII i De Forenede Nationers pagt, principielt er omfattet af inden for medlemsstaternes interne retsorden, i det foreliggende tilfælde skal anses for at være uløseligt forbundet med denne ret, iii) en sådan begrænsning er begrundet såvel i karakteren af de beslutninger, som Sikkerhedsrådet skal træffe i medfør af det nævnte kapitel VII, som i det lovlige formål, som forfølges, og iv) oprettelsen af et organ som sanktionskomitéen og den foreskrevne mulighed for til enhver tid at henvende sig til denne for at opnå en revurdering af ethvert enkelttilfælde gennem en formaliseret mekanisme, der involverer de berørte regeringer, i mangel af en international retsinstans, der er kompetent til at prøve lovligheden af Sikkerhedsrådets retsakter, er et rimeligt alternativ for at opnå en adækvat beskyttelse af de berørtes grundlæggende rettigheder, således som de er anerkendt ved jus cogens ([Rettens] Yusuf-dom, præmis 341-345, og [Rettens] Kadi-dom, præmis 286-290).
—
De argumenter, som er gjort gældende imod de [omtvistede forordninger] om tilsidesættelse af retten til en effektiv søgsmålsadgang, kan derfor ikke tages til følge ([Rettens] Yusuf-dom, præmis 346, og [Rettens] Kadi-dom, præmis 291).«
I præmis 95-124 i den appellerede Hassan-dom har Retten tilføjet en række betragtninger som svar på de argumenter, Faraj Hassan gjorde nærmere rede for under retsmødet, og som vedrører dels den hævdede urimelige strenghed ved indefrysningen af hans samlede midler og økonomiske ressourcer, dels den hævdede manglende gyldighed i det foreliggende tilfælde af de konklusioner, som Retten nåede frem til i Yusuf-dommen og Kadi-dommen med hensyn til foreneligheden med jus cogens af den konstaterede lakune i de berørtes retsbeskyttelse.
Ligeledes i præmis 117-154 i den appellerede Ayadi-dom har Retten i Første Instans tilføjet en række betragtninger til dem, der er anført i denne doms præmis 34, som svar på de argumenter, Chafiq Ayadi gjorde nærmere rede for, vedrørende dels den hævdede manglende effektivitet af fritagelserne og undtagelserne fra indefrysningen af midler i henhold til forordning nr. 561/2003, navnlig med hensyn til udøvelse af erhvervsvirksomhed, dels den hævdede manglende gyldighed i det foreliggende tilfælde af de konklusioner, som Retten nåede frem til i Yusuf-dommen og Kadi-dommen med hensyn til foreneligheden med jus cogens af den konstaterede lakune i de berørtes domstolsbeskyttelse.
Retten har gennemgået argumenterne og konkluderet, at disse ikke kunne rejse tvivl om de betragtninger, den havde fremført i forbindelse med de retlige spørgsmål behandlet i Yusuf- og Kadi-dommene.
I præmis 126-128 i den appellerede Hassan-dom har Retten på ny gennemgået Faraj Hassans anbringender vedrørende tilsidesættelsen af hans ret til respekt for privatliv og familieliv samt krænkelsen af hans omdømme og har ikke taget dem til følge, overvejende med den begrundelse, at det må antages — i relation til jus cogens — at denne sagsøger ikke havde været udsat for vilkårlig indgriben i udøvelsen af de nævnte rettigheder.
Endvidere har Retten i præmis 156 i den appellerede Ayadi-dom ikke taget et argument til følge — som ikke blev behandlet i Rettens Yusuf- og Kadi-domme — ifølge hvilket FN’s medlemsstater ikke er forpligtede til ordret at gennemføre de foranstaltninger, som Sikkerhedsrådet opfordrer dem til at træffe.
Retten har derfor frifundet Rådet og Kommissionen, henholdsvis Rådet, for sagsøgernes annullationspåstande.
Endelig har Retten afvist Faraj Hassans påstand om erstatning, henset til, at den var upræcis, og tilføjet, at den på baggrund af hans øvrige argumenter under alle omstændigheder måtte føre til frifindelse af Rådet og Kommissionen.
Som følge heraf frifandt Retten de sagsøgte.
Retsforhandlingerne for Domstolen
Ved kendelse afsagt af Domstolens præsident den 5. november 2008 har Den Franske Republik og Det Forenede Kongerige fået tilladelse til at intervenere i sag C-399/06 P til støtte for Rådets og Kommissionens påstande. Ved kendelse afsagt af Domstolens præsident den 30. marts 2009 har Den Franske Republik fået tilladelse til at intervenere i sag C-403/06 P til støtte for Rådets påstande.
Ved processkrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 7. januar 2009 har Chafiq Ayadi ansøgt om fri proces i henhold til artikel 76 i Domstolens procesreglement.
Ved kendelse af 2. september 2009 har Domstolen imødekommet ansøgningen herom.
Efter at have hørt parterne og generaladvokaten herom bestemmes, at nærværende sager som følge af deres forbindelse med hinanden skal forenes med henblik på dommen i overensstemmelse med artikel 43 i Domstolens procesreglement.
Parternes påstande under appellen
Faraj Hassan har i appelskriftet nedlagt følgende påstande:
—
Den appellerede Hassan-dom ophæves.
—
Den omtvistede forordning og/eller forordning nr. 2049/2003 annulleres i sin helhed eller hvad angår de foranstaltninger, der er vedtaget i forhold til appellanten.
—
Subsidiært erklæres de nævnte forordninger for uanvendelige i forhold til appellanten.
—
Der træffes sådanne foranstaltninger, som Domstolen måtte finde passende.
—
Rådet tilpligtes at betale sagens omkostninger.
—
Rådet tilpligtes at betale erstatning og renter.
Chafiq Ayadi har i appelskriftet nedlagt følgende påstande:
—
Den appellerede Ayadi-dom ophæves i det hele.
—
Det fastslås, at artikel 2 og 4 i samt bilag I til den omtvistede forordning er ugyldige, for så vidt som de berører appellanten umiddelbart og individuelt.
—
Rådet tilpligtes at betale omkostningerne i forbindelse med appelsagen og sagen for Retten.
Rådet og Kommissionen har i de to sager nedlagt påstand om, at appellerne forkastes, med undtagelse af de anbringender, som svarer til dem, som Domstolen allerede i dom af 3. september 2008, Kadi og Al Barakaat International Foundation mod Rådet og Kommissionen (forenede sager C-402/05 P og C-415/05 P, Sml. I, s. 6351, herefter »Domstolens Kadi-dom«), har fastslået kan antages til realitetsbehandling, samt at appellanterne tilpligtes at betale sagens omkostninger, i det omfang Domstolen finder det passende.
Anbringender til støtte for appelsagerne
Med sit første appelanbringende har Faraj Hassan kritiseret Retten for at have begået en retlig fejl inden for rammerne af prøvelsen af de anbringender, han havde forelagt Retten angående tilsidesættelsen af visse af hans grundlæggende rettigheder, idet Retten ikke foretog en direkte retlig prøvelse af, hvorvidt Sikkerhedsrådet ydede en tilsvarende beskyttelse som den, der følger af EMRK — mere specifikt af EMRK’s artikel 6, 8 og 13 og artikel 1 i første protokol til EMRK — men kun foretog en indirekte prøvelse af Sikkerhedsrådets foranstaltninger i medfør af jus cogens-princippet.
Med sit andet anbringende har Faraj Hassan kritiseret Retten for at have begået en retlig fejl, da den fastslog, at indskrænkningen i udøvelsen af ejendomsretten ikke var relevant i henseende til ejendomsrettens egentlige indhold.
Det fremgår af Chafiq Ayadis replik, at han nu, henset til Domstolens Kadi-dom, kun har til hensigt at fremsætte to anbringender, for det første om, at Retten har begået en retlig fejl, idet den fastslog, at Fællesskabets retsinstanser kun kan foretage en prøvelse af gyldigheden af en fællesskabsretsakt, der gennemfører en beslutning fra Sikkerhedsrådet, med henvisning til jus cogens, og idet den ikke fastslog, at den kan annullere en sådan foranstaltning med henblik på at beskytte de grundlæggende rettigheder, der er anerkendt i De Forenede Nationers retsorden, og for det andet om, at Retten har begået en retlig fejl, idet den fastslog, at de anfægtede dele af den omtvistede forordning tilsidesatte Chafiq Ayadis grundlæggende rettigheder.
Om appellerne
Betydningen af forordning (EF) nr. 954/2009 i forhold til, hvorvidt stillingtagen til sagen eventuelt er ufornøden
Det skal fastslås, at beslutningerne om optagelsen af Faraj Hassan og Chafiq Ayadi på den liste, der udgør bilag I til den omtvistede forordning, ved Kommissionens forordning (EF) nr. 954/2009 af 13. oktober 2009 om 114. ændring af forordning (EF) nr. 881/2002 (
EUT L 269, s. 20
) er blevet erstattet af nye beslutninger, der bekræfter og ændrer denne optagelse.
Ifølge præamblen til forordning nr. 954/2009 har Kommissionen vedtaget denne forordning under hensyntagen til Domstolens retspraksis, og navnlig til Domstolens Kadi-dom, efter at have meddelt Faraj Hassan og Chafiq Ayadi grundene til deres optagelse på den nævnte liste som meddelt af sanktionskomitéen, og efter at have gennemgået de af Faraj Hassan og Chafiq Ayadi fremsatte bemærkninger til disse grunde.
Det er også i den nævnte præambel anført, at Kommissionen efter nøje at have overvejet disse bemærkninger, og da indefrysning af midler og økonomiske ressourcer har forebyggende karakter, mener, at opførelsen af de nævnte personer på den omhandlede liste er berettiget, grundet deres tilknytning til Al-Qaida-organisationen.
Forordning nr. 954/2009 trådte i overensstemmelse med sin artikel 2 i kraft dagen efter offentliggørelsen i
Den Europæiske Unions Tidende
, hvilket vil sige den 15. oktober 2009, og fandt anvendelse fra den 30. maj 2002 hvad angår Chafiq Ayadi og fra den 21. november 2003 hvad angår Faraj Hassan.
Spørgsmålet rejser sig derfor, hvorvidt det, henset til ophævelsen af den omtvistede forordning og til den omstændighed, at forordning nr. 954/2009 i forhold til appellanterne og med tilbagevirkende kraft fra de førnævnte datoer erstattede den omtvistede forordning, stadig er fornødent at træffe afgørelse i de foreliggende sager.
Det skal i denne forbindelse påpeges, at Domstolen af egen drift kan tage stilling til, om en part savner interesse i at rejse eller fortsætte en appelsag som følge af, at der efter afsigelsen af Rettens dom er indtrådt en sådan omstændighed, at dommen ikke kan skade appellanten, og Domstolen kan således fastslå, at appellen af denne grund må afvises eller anses for at være uden genstand (jf. bl.a. dom af 3.9.2009, sag
C-535/06 P, Moser Baer India mod Rådet, Sml. I, s. 7051
, præmis 24 og den deri nævnte retspraksis).
I det foreliggende tilfælde bestemmer artikel 2 i forordning nr. 954/2009, at den finder anvendelse fra den første optagelse af Faraj Hassan og Chafiq Ayadi på den liste, som udgør bilag I til den omtvistede forordning, nemlig fra den 30. maj 2002 hvad angår Chafiq Ayadi og fra den 21. november 2003 hvad angår Faraj Hassan.
Chafiq Ayadi og Faraj Hassan har stået på denne liste i en periode på henholdsvis syv og seks år, og de er af denne grund blevet underlagt de i den omtvistede forordning fastsatte restriktive foranstaltninger, som Domstolen fastslog havde en betydelig indvirkning på de omhandlede personers rettigheder og friheder (jf. Domstolens Kadi-dom, præmis 375), skønt de først for Retten og siden for Domstolen under sager, der næsten dækker den fulde længde af disse perioder, har gjort gældende, at optagelsen af deres navne på den nævnte liste var ulovlig, navnlig eftersom denne optagelse havde fundet sted uden at respektere deres grundlæggende rettigheder, hvilket hverken Rådet eller Kommissionen nu længere bestrider i forhold til Domstolens Kadi-dom.
Forordning nr. 954/2009 har med tilbagevirkende kraft fastholdt Faraj Hassans og Chafiq Ayadis navne på nævnte liste, således at de restriktive foranstaltninger, som følger heraf, fortsat finder anvendelse i forhold til dem for den periode, hvorunder den omtvistede forordning, for så vidt den er omfattet af deres appeller, fandt anvendelse, uanset at formålet med deres appelsager er at få deres navne slettet fra denne liste.
Vedtagelsen af forordning nr. 954/2009 kan derfor ikke anses for at udgøre en faktisk omstændighed, der ligger efter de appellerede domme, således at appellerne bliver uden genstand.
I øvrigt skal det fastslås, at forordning nr. 954/2009 endnu ikke er endelig, for så vidt som den kan gøres til genstand for et annullationssøgsmål. Det kan følgelig ikke udelukkes — hvis denne retsakt skulle blive annulleret efter iværksættelsen af et sådant søgsmål — at den omtvistede forordning atter vil træde i kraft, for så vidt som den vedrører appellanterne.
Disse omstændigheder bekræfter, at vedtagelsen af forordning nr. 954/2009 ikke kan anses for at svare til en simpel annullation af den omtvistede forordning, i det omfang den vedrører appellanterne. Gennem annullationen skulle de nemlig have opnået det eneste resultat, som deres appelsager ville kunne bibringe dem, og der ville således ikke længere være grund til, at Domstolen traf afgørelse herom. I denne henseende er den nævnte forordning forskellig fra den retsakt, der var genstand for kendelse af 8. marts 1993, Lezzi Pietro mod Kommissionen (sag C-123/92, Sml. I, s. 809).
Under disse særlige omstændigheder er appellerne ikke uden indhold, og det tilkommer Domstolen at træffe afgørelse i sagerne.
Om realiteten
Det skal indledningsvis bemærkes, at Faraj Hassan for det første under retsmødet for Domstolen udtrykkeligt frafaldt sit appelanbringende vedrørende sin påstand om erstatning. Det er derfor ikke længere fornødent at gennemgå dette anbringende inden for rammerne af nærværende appel.
Hvad for det andet angår genstanden for annullationsanbringenderne skal det fastslås, at genstanden skal forstås således, at det — for så vidt den vedrører hver af appellanterne — omhandler den omtvistede forordning, som ændret, hvad angår Chafiq Ayadis søgsmål, ved forordning nr. 1210/2006 og, hvad angår Faraj Hassans søgsmål, ved forordning nr. 46/2008.
Om appellanternes anbringender vedrørende den omtvistede forordnings tilsidesættelse af deres grundlæggende rettigheder
Det er nødvendigt at undersøge de af appellanterne fremførte annullationsanbringender, hvorved de kritiserer Retten for at have forkastet deres anbringender vedrørende den omtvistede forordnings tilsidesættelse af deres grundlæggende rettigheder.
I de appellerede domme, som støtter ret på Yusuf-dommen og Kadi-dommen, har Retten i det væsentlige fastslået, at det følger af de principper, der gælder for forholdet mellem den internationale retsorden, som udgår fra De Forenede Nationer, og Fællesskabets retsorden, at den omtvistede forordning, eftersom den har til formål at gennemføre en resolution vedtaget af Sikkerhedsrådet i medfør af kapitel VII i De Forenede Nationers pagt, som ikke levner plads til nogen margin i denne henseende, ikke kan gøres til genstand for domstolsprøvelse med hensyn til dens materielle lovlighed, undtagen for så vidt angår dens forenelighed med de normer, der henhører under jus cogens, og dermed — med dette forbehold — nyder retslig immunitet (den appellerede Hassan-dom, præmis 92, og den appellerede Ayadi-dom, præmis 116).
Følgelig, og atter på grundlag af Yusuf-dommen og Kadi-dommen, har Retten fastslået, at det alene er i forhold til jus cogens, forstået som et grundlæggende folkeretligt princip, der gælder for alle folkeretlige subjekter, heri indbefattet FN’s organer, og som det ikke er muligt at fravige, at lovligheden af den omtvistede forordning kan undersøges, herunder hvad angår de af appellanterne fremførte anbringender om en tilsidesættelse af deres grundlæggende rettigheder (den appellerede Hassan-dom, præmis 92, og den appellerede Ayadi-dom, præmis 116).
Det følger dog af præmis 326 og 327 i Domstolens Kadi-dom, at dette argument bygger på en retlig fejl. Fællesskabets retsinstanser skal nemlig i overensstemmelse med de kompetencer, som er blevet tildelt dem i medfør af traktaten, sikre en — principielt fuldstændig — legalitetsprøvelse af alle fællesskabsretsakter under hensyn til de grundlæggende rettigheder, der udgør en integrerende del af fællesskabsrettens almindelige retsgrundsætninger, herunder fællesskabsretsakter, der som den omtvistede forordning har til formål at gennemføre resolutioner vedtaget af Sikkerhedsrådet i medfør af kapitel VII i De Forenede Nationers pagt.
På dette grundlag konkluderede Domstolen i præmis 328 i sin Kadi-dom, at eftersom de berørtes anbringender skulle tages til følge på dette punkt, skulle Rettens Yusuf-dom og Kadi-dom ophæves i denne henseende.
Desuden fastslog Domstolen i præmis 330 i sin Kadi-dom, at eftersom Retten i den efterfølgende del af dennes Yusuf-dom og Kadi-dom vedrørende de specifikke grundlæggende rettigheder, som de pågældende havde påberåbt sig, havde begrænset sig til at undersøge lovligheden af den omtvistede forordning alene under hensyn til nævnte regler vedrørende jus cogens, mens det påhvilede den at gennemføre en, principielt fuldstændig, undersøgelse under hensyn til de grundlæggende rettigheder, der henhører under fællesskabsrettens almindelige retsgrundsætninger, skulle denne efterfølgende del af nævnte Yusuf-dom og Kadi-dom ligeledes ophæves.
Heraf følger, at eftersom de appellerede domme — som det er blevet påpeget i denne doms præmis 69 og 70 — bygger på samme retsgrundlag som Rettens Yusuf-dom og Kadi-dom, er de appellerede domme behæftet med samme retlige fejl og skal derfor af disse samme grunde ophæves i så vid ustrækning, som disse indeholder Rettens svar på appellanternes anbringender om tilsidesættelse af visse af deres grundlæggende rettigheder.
Denne konklusion drages ikke i tvivl af, at der i præmis 95-125 i den appellerede Hassan-dom og i præmis 117-155 i den appellerede Ayadi-dom er tilføjet visse betragtninger som svar på mere specifikt formulerede argumenter fra appellanternes side, eftersom Retten på grundlag heraf konkluderede, at disse betragtninger påviste rigtigheden af det juridiske grundlag for dens Yusuf-dom og dens Kadi-dom og følgelig for de appellerede domme.
Endelig skal det fastslås, at Faraj Hassan under retsmødet for Domstolen indrømmede, at det for Retten fremførte og af Retten forkastede anbringende om den påståede tilsidesættelse af hans ret til respekt for privatliv og familieliv som garanteret ved EMRK’s artikel 8 ikke blev gentaget i hans appelskrift. Under disse omstændigheder er der ingen grund til at undersøge dette argument.
Appellanternes anbringender skal således tages til følge, således at de appellerede domme skal ophæves.
Om søgsmålene for Retten
I overensstemmelse med artikel 61, stk. stk. 1, andet punktum, i statutten for Domstolen kan Domstolen, når den ophæver den af Retten trufne afgørelse, selv træffe endelig afgørelse, hvis sagen er moden til påkendelse.
I det foreliggende tilfælde finder Domstolen, at appellanternes annullationssøgsmål til prøvelse af den omtvistede forordning er modne til påkendelse, og at der skal træffes endelig afgørelse.
I første række skal det vurderes, om appellanternes argumenter vedrørende tilsidesættelsen af retten til forsvar, navnlig retten til kontradiktion, og af retten til en effektiv domstolsprøvelse, som den indefrysning af midler, som de er blevet pålagt ved den omtvistede forordning, har medført, er velbegrundede.
Det skal i denne forbindelse fastslås, at det er ubestridt, at de konkrete omstændigheder i forbindelse med optagelsen af appellanternes navne på den liste over personer og enheder, der er omfattet af de restriktive foranstaltninger, som er indeholdt i bilag I til den omtvistede forordning, er de samme som dem, hvorunder navnene på de berørte i de sager, der gav anledning til Domstolens Kadi-dom, blev optaget på nævnte liste.
Henset til disse omstændigheder fastslog Domstolen i ovennævnte Kadi-doms præmis 334, at deres ret til forsvar, navnlig retten til kontradiktion, og deres ret til en effektiv domstolsprøvelse klart ikke var blevet overholdt.
I samme doms præmis 348 fastslog Domstolen også, at eftersom Rådet hverken havde meddelt de berørte de omstændigheder, som blev lagt dem til last som grundlag for de restriktive foranstaltninger, som de var blevet pålagt, eller havde givet dem adgang til at gøre sig bekendt med disse omstændigheder inden for en rimelig frist, efter at de blev pålagt disse foranstaltninger, havde de berørte ikke været i stand til at fremføre deres synspunkter i denne henseende. Domstolen konkluderede i denne præmis, at de berørtes ret til forsvar, særligt retten til kontradiktion, ikke var blevet overholdt.
Denne konklusion må også drages i de foreliggende sager — og af samme grunde — således at det skal fastslås, at appellanternes ret til forsvar ikke er blevet overholdt.
Desuden fastslog Domstolen i præmis 349 i sin Kadi-dom, at de pågældende, eftersom de ikke var blevet oplyst om de omstændigheder, som blev lagt dem til last, og henset til forholdet, som allerede var blevet omtalt i nævnte doms præmis 336 og 337, mellem retten til forsvar og retten til en effektiv søgsmålsadgang, heller ikke under tilfredsstillende betingelser kunne forsvare deres rettigheder for Fællesskabets retsinstanser under hensyn til disse omstændigheder, hvorfor det endvidere måtte fastslås, at der forelå en tilsidesættelse af nævnte ret til en effektiv søgsmålsadgang.
Samme konklusion må også drages i de foreliggende sager hvad angår appellanternes ret til en effektiv søgsmålsadgang, således at det i det foreliggende tilfælde skal fastslås, at denne grundlæggende ret for Faraj Hassan og Chafiq Ayadi ikke er blevet overholdt.
Det skal desuden også fastslås, at denne tilsidesættelse ikke er blevet afhjulpet inden for rammerne af de foreliggende søgsmål. Eftersom ikke en eneste omstændighed af denne karakter ifølge det principielle standpunkt, som Rådet har indtaget, kan gøres til genstand for en efterprøvelse foretaget af Fællesskabets retsinstanser, har Rådet således ikke fremlagt nogen oplysninger om sådanne omstændigheder med henblik herpå (jf. analogt Domstolens Kadi-dom, præmis 350). Uanset at Rådet inden for rammerne af nærværende appelsager har taget læren af Domstolens Kadi-dom til efterretning, skal det alligevel fastslås, at Rådet ikke har fremlagt nogen oplysninger om de omstændigheder, der lægges appellanterne til last.
Domstolen kan således blot konstatere, at den ikke er i stand til at foretage en legalitetsprøvelse af den omtvistede forordning, for så vidt som den vedrører appellanterne, således at det skal konkluderes, at den grundlæggende ret til en effektiv søgsmålsadgang, som appellanterne har krav på, tillige af denne grund ikke er blevet overholdt i det foreliggende tilfælde (jf. analogt Domstolens Kadi-dom, præmis 351).
Det skal følgelig fastslås, at den omtvistede forordning, for så vidt som den vedrører appellanterne, er blevet vedtaget, uden at det på nogen måde er sikret, at appellanterne meddeles, hvilke omstændigheder der lægges dem til last, eller at de bliver hørt i denne henseende, således at det skal konkluderes, at forordningen er blevet vedtaget efter en procedure, hvorunder appellanternes ret til forsvar ikke er blevet overholdt, hvilket tillige har haft til følge, at princippet om en effektiv domstolsbeskyttelse er blevet tilsidesat (jf. analogt Domstolens Kadi-dom, præmis 352).
Det følger af det ovenstående, at de anbringender, som Faraj Hassan og Chafiq Ayadi har påberåbt sig til støtte for deres påstand om annullation af den omtvistede forordning, og som vedrører tilsidesættelse af deres ret til forsvar, særligt retten til at blive hørt, samt af princippet om en effektiv domstolsbeskyttelse, skal tages til følge (jf. analogt Domstolens Kadi-dom, præmis 353).
Hvad for det andet angår anbringenderne vedrørende den tilsidesættelse af ejendomsretten, der følger af den indefrysning af midler, som er blevet pålagt i medfør af den omtvistede forordning, har Domstolen i præmis 366 i sin Kadi-dom fastslået, at de restriktive foranstaltninger, som denne forordning foreskriver, udgør begrænsninger af ejendomsretten, som i princippet vil kunne begrundes.
Det er dog ubestridt, at den omtvistede forordning, for så vidt som den vedrører Faraj Hassan og Chafiq Ayadi, er blevet vedtaget, uden at der er tilvejebragt nogen garanti for, at de har adgang til at tale deres sag for de kompetente myndigheder, tilmed i en situation, hvor begrænsningen af deres ejendomsret må betegnes som betydelig, henset til indefrysningens generelle karakter og den vedvarende karakter af de foranstaltninger, som de er omfattet af (jf. analogt Domstolens Kadi-dom, præmis 369).
Det skal derfor konkluderes, at pålæggelse af restriktive foranstaltninger over for Faraj Hassan og Chafiq Ayadi i henhold til den omtvistede forordning på grund af, at de er optaget på den liste, som er indeholdt i bilag I til forordningen, under omstændighederne i de foreliggende sager udgør en ubegrundet begrænsning af deres ejendomsret.
Appellanternes anbringender vedrørende en tilsidesættelse af den grundlæggende ejendomsret skal tages til følge.
Under disse omstændigheder er det ikke længere fornødent at efterprøve Faraj Hassans anbringende om den påståede tilsidesættelse af hans ret til respekt for privatliv og familieliv som garanteret ved EMRK’s artikel 8.
Det følger af det ovenstående, at den omtvistede forordning i det omfang, den vedrører appellanterne, skal ophæves under hensyntagen til de i denne doms præmis 67 anførte præciseringer hvad angår den version af denne forordning, som vedrører henholdsvis den ene og den anden appellants appelsag.
Sagsomkostningerne
Ifølge procesreglementets artikel 122, stk. 1, træffer Domstolen afgørelse om sagens omkostninger, såfremt der gives appellanten medhold, og Domstolen selv endeligt afgør sagen. Procesreglementets artikel 69, som ifølge artikel 118 finder anvendelse i appelsager for Domstolen, bestemmer i stk. 2, at det pålægges den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Ifølge artikel 69, stk. 4, første afsnit, bærer medlemsstater, der er indtrådt i en sag, deres egne omkostninger.
Da Faraj Hassans og Chafiq Ayadis appeller skal tages til følge, og den omtvistede forordning skal annulleres i det omfang, den vedrører disse personer, og med de begrænsninger, der er beskrevet i denne doms præmis 67, skal Rådet pålægges, ud over at bære sine egne omkostninger, at betale Faraj Hassans og Chafiq Ayadis omkostninger såvel i første instans som i forbindelse med de foreliggende appelsager, i overensstemmelse med appellanternes påstande herom.
Det Forenede Kongerige bærer sine egne omkostninger vedrørende såvel proceduren i første instans som appelsagerne.
Den Franske Republik bærer sine egne omkostninger vedrørende appelsagerne.
I sagen vedrørende Faraj Hassan bærer Kommissionen sine egne omkostninger såvel i første instans som i forbindelse med appelsagen. Kommissionen bærer desuden sine egne omkostninger i sagen vedrørende Chafiq Ayadi og omkostninger vedrørende såvel sit interventionsindlæg for Retten som sagen for Domstolen.

På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer Domstolen (Anden Afdeling):

1)
De af De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans afsagte domme af 12. juli 2006, Hassan mod Rådet og Kommissionen (sag T-49/04), og Ayadi mod Rådet (sag T-253/02), ophæves.

2)
Rådets forordning (EF) nr. 881/2002 af 27. maj 2002 om indførelse af visse specifikke restriktive foranstaltninger mod visse personer og enheder, der har tilknytning til Usama bin Laden, Al-Qaida-organisationen og Taliban, og om ophævelse af Rådets forordning (EF) nr. 467/2001 om forbud mod udførsel af visse varer og tjenesteydelser til Afghanistan, om styrkelse af flyveforbuddet og om udvidelse af indefrysningen af midler og andre økonomiske ressourcer over for Taliban i Afghanistan, som ændret ved Kommissionens forordning (EF) nr. 46/2008 af 18. januar 2008, annulleres, for så vidt som den vedrører Faraj Hassan.

3)
Forordning nr. 881/2002, som ændret ved Kommissionens forordning (EF) nr. 1210/2006 af 9. august 2006, annulleres, for så vidt som den vedrører Chafiq Ayadi.

4)
Rådet for Den Europæiske Union betaler foruden sine egne omkostninger Faraj Hassans og Chafiq Ayadis omkostninger såvel i første instans som i forbindelse med de foreliggende appelsager.

5)
Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland bærer sine egne omkostninger såvel i sagen i første instans vedrørende Chafiq Ayadi som i forbindelse med de foreliggende appelsager.

6)
Den Franske Republik bærer sine egne omkostninger.

7)
I sagen vedrørende Faraj Hassan bærer Europa-Kommissionen sine egne omkostninger såvel i første instans som i forbindelse med appelsagen. Europa-Kommissionen bærer desuden sine egne omkostninger i sagen vedrørende Chafiq Ayadi, og omkostningerne vedrørende såvel sit interventionsindlæg for De Europæiske Fællesskabers Ret i Første Instans som sagen for Den Europæiske Unions Domstol.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: engelsk.