CELEX: 62003CJ0215
Voľný pohyb osôb
Právo na vstup a pobyt štátnych príslušníkov členských štátov
Povinnosť predložiť identifikačnú kartu alebo pas
Podmienka predchádzajúca uznaniu práva na pobyt
Sankcia
Uloženie opatrenia spočívajúceho v zadržaní za účelom vyhostenia

1       Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka článku 4 ods. 2 smernice Rady 73/148/EHS z 21. mája 1973 o zrušení obmedzenia
pohybu a pobytu v rámci spoločenstva pre štátnych príslušníkov členských štátov so zreteľom na usadenie sa a poskytovanie
služieb (Ú. v. ES L 172, s. 14; Mim. vyd. 05/001, s. 167).
2       Tento návrh bol podaný v súvislosti so sporom medzi pánom Oulane, francúzskym štátnym príslušníkom, a Minister voor Vreemdelingenzaken
en Integratie (minister zahraničných vecí a integrácie), ktorého predmetom bolo pozbavenie slobody pána Oulane na účely administratívneho
vyhostenia, pretože nepredložil identifikačný preukaz alebo pas potvrdzujúci, že je štátnym príslušníkom niektorého členského
štátu.

Právny rámec

Právna úprava Spoločenstva
3       Článok 4 ods. 2 smernice 73/148 stanovuje:
„Právo na pobyt pre osoby poskytujúce a prijímajúce služby bude rovnaké v priebehu obdobia [sa zhoduje s obdobím –
neoficiálny preklad
], v ktorom sú služby vykonávané [poskytované –
neoficiálny preklad
].
Členský štát, na ktorého území sú takéto služby poskytované, vydá povolenie na pobyt ako dôkaz práva na pobyt v prípade, keď
takéto obdobie presahuje tri mesiace.
V prípade, keď takéto obdobie nepresahuje tri mesiace, bude identifikačný preukaz alebo pas, na základe ktorého dotyčná osoba
vstúpila na územie, dostatočný pre pokrytie jeho pobytu. Členský štát však môže žiadať od dotyčnej osoby hlásiť jej prítomnosť
na území.“
4       Článok 6 smernice 73/148 znie:
„Členský štát môže požadovať od žiadateľa o povolenie na pobyt alebo práva na pobyt iba:
a)      preukaz totožnosti alebo pas, s ktorým vstúpil/la na jeho územie,
b)      dôkaz, že on alebo ona prišli ako osoby zaradené do určitej triedy [kategórie –
neoficiálny preklad
] uvádzanej v článkoch 1 a 4.“

Vnútroštátna právna úprava
5       Vreemdelingenwet (zákon o cudzincoch) z 23. novembra 2000 (Stbl. 2000, č. 495, ďalej len „zákon“) stanovuje v článku 50:
„1. Úradníci poverení ochranou hraníc a kontrolou cudzincov sú oprávnení buď na základe skutočností a okolností, z ktorých
po objektívnom zhodnotení vyplýva náležitý predpoklad, že pobyt je nezákonný, alebo v rámci boja proti nezákonnému pobytu
po prekročení hraníc, pozbaviť slobody osoby na účely zistenia ich totožnosti, štátnej príslušnosti a postavenia z hľadiska
práva na pobyt... .
2. Ak totožnosť osoby pozbavenej slobody nemôže byť okamžite zistená, môže táto osoba byť predvedená na miesto určené na výsluch.
Môže tam byť zadržaná po dobu, ktorá nesmie presiahnuť 6 hodín, pričom čas od polnoci do deviatej hodiny ráno sa do tejto
doby nezapočítava...“
6       Článok 59 zákona stanovuje okrem iného, že ak si to vyžaduje záujem týkajúci sa verejného poriadku alebo národnej bezpečnosti,
môže byť cudzinec nezákonne sa zdržiavajúci na území pozbavený slobody na účely jeho administratívneho vyhostenia.
7       Článok 8:13 ods. 1 Vreemdelingenbesluit (vyhláška o cudzincoch vykonávajúca zákon) z 23. novembra 2000 (Stbl. 2000, č. 497,
ďalej len „vyhláška“) znie:
„Štátny príslušník Spoločenstva nebude administratívne vyhostený, pokiaľ sa nepreukáže, že táto osoba nemá právo na pobyt
alebo že toto právo na pobyt zaniklo.“
8       Bod B10/24 Vreemdelingencirculaire 2000 (obežník o cudzincoch, Stcrt. 2000, s. 17) stanovuje:
„Cudzincovi, ktorý má pobyt v Holandsku a vyhlási, že jeho právo na pobyt vyplýva zo Zmluvy ES, ale nepredloží platný identifikačný
preukaz alebo pas, sa umožní, aby mohol takýto dokument predložiť. Na tento účel sa mu stanoví primeraná lehota dvoch týždňov.“

Spor vo veci samej
9       Pán Oulane bol 3. decembra 2001 zadržaný holandskými orgánmi pre podozrenie z nezákonného pobytu. V priebehu jeho výsluchu
pán Oulane, ktorý pri sebe nemal žiaden dokument preukazujúci jeho totožnosť, uviedol, že je francúzskej štátnej príslušnosti
a že je v Holandsku na dovolenke približne 3 mesiace. Holandské orgány ho pozbavili slobody na účely jeho administratívneho
vyhostenia najmä z dôvodu, že existovalo nebezpečenstvo, že sa pokúsi administratívnemu vyhosteniu vyhnúť.
10     Dňa 7. decembra 2001 pán Oulane predložil holandským orgánom francúzsky identifikačný preukaz. Následne tieto orgány uznali,
že je štátnym príslušníkom Spoločenstva a ďalej nespochybnili jeho postavenie turistu. Minister voor Vreemdelingenzaken en
Integratie rozhodnutím z 10. decembra 2001 zrušil opatrenie spočívajúce v pozbavení slobody.
11     Pán Oulane bol 27. júla 2002 zadržaný železničnou políciou na stanici Rotterdam Central v pre verejnosť neprístupnom tuneli
určenom pre tovary. Keďže pri sebe nemal žiaden dokument preukazujúci totožnosť, bol vypočutý a pozbavený slobody na účely
jeho administratívneho vyhostenia. V čase jeho vypočúvania uviedol, že je v Holandsku 18 dní a že sa chce vrátiť do Francúzska.
Holandské orgány sa odvolali na ochranu verejného poriadku, aby odôvodnili jeho pozbavenie slobody, keďže bolo možné predpokladať,
že dotknutá osoba sa pokúsi vyhnúť administratívnemu vyhosteniu.
12     Pán Oulane bol vyhostený do Francúzska 2. augusta 2002.

Prejudiciálne otázky
13     Pán Oulane napadol zákonnosť týchto opatrení spočívajúcich v pozbavení slobody pred Rechtbank te ’s-Gravenhage a žiadal aj
o priznanie náhrady škody.
14     Keďže Rechtbank te ’s-Gravenhage usúdil, že riešenie ním prejednávaného sporu vyžaduje, aby bol podaný výklad práva Spoločenstva,
rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„Vo vzťahu k prvému konaniu:
1.      Má sa článok 4 ods. 2 tretí pododsek smernice 73/148... v nadväznosti na zrušenie kontroly na vnútorných hraniciach vykladať
v tom zmysle, že orgány členského štátu, kde sa osoba, ktorá vyhlási, že je turistom a štátnym príslušníkom iného členského
štátu, dovoláva práva na pobyt, toto právo uznajú len vtedy, ak táto osoba predloží platný identifikačný preukaz alebo pas?
2.      V prípade kladnej odpovede na prvú otázku má sa s ohľadom na súčasne právo Spoločenstva a najmä na zásady zákazu diskriminácie
a voľného pohybu služieb urobiť výnimka, ktorá prinúti orgány členského štátu umožniť dotknutej osobe predložiť platný identifikačný
preukaz alebo pas?
3.      Je pre odpoveď na druhú otázku podstatné, že vnútroštátny právny poriadok členského štátu, v ktorom sa dotknutá osoba dovoláva
práva na pobyt, neukladá svojim vlastným štátnym príslušníkom žiadnu všeobecnú povinnosť preukázať svoju totožnosť?
4.      V prípade kladnej odpovede na druhú otázku vyžaduje súčasné právo Spoločenstva od členského štátu, aby rešpektoval určité
podmienky týkajúce sa lehoty stanovenej dotknutej osobe na predloženie platného identifikačného preukazu alebo pasu predtým,
ako rozhodne vo forme opatrenia o uložení správnej sankcie, pokiaľ ide o predpokladaný nezákonný pobyt?
5.      Predstavuje správna sankcia uložená pred uplynutím lehoty uvedenej v štvrtej otázke vo forme opatrenia uvedeného v tejto otázke
a spočívajúca v pozbavení slobody na účely administratívneho vyhostenia podľa článku 59 [zákona] neprimeraný zásah do voľného
pohybu služieb?
6.      V prípade zápornej odpovede na prvú otázku možno podľa súčasného práva Spoločenstva hovoriť o prekážke pre voľný pohyb služieb,
ak sa osoba, ktorá vyhlási, že je turistom a štátnym príslušníkom iného členského štátu, stane predmetom opatrenia spočívajúceho
v pozbavení slobody na účely administratívneho vyhostenia podľa článku 59 [zákona] v záujme ochrany verejného poriadku po
dobu, kým nepreukáže svoje právo na pobyt predložením platného identifikačného preukazu alebo pasu a pokiaľ tento dôkaz nepredloží,
aj keď je zjavné, že verejný poriadok nie je skutočne a vážne ohrozený?
7.      Ak sa preukáže, že existuje prekážka pre voľný pohyb služieb (šiesta otázka), je lehota stanovená členským štátom dotknutej
osobe na predloženie platného identifikačného preukazu alebo pasu dôležitá pre určenie, či je prekážka odôvodnená?
8.      Ak sa preukáže, že existuje prekážka pre voľný pohyb služieb (šiesta otázka), je pre určenie, či je táto prekážka odôvodnená,
dôležité, či členský štát dodatočne poskytne alebo neposkytne dotknutej osobe náhradu škody za obdobie, počas ktorého bola
pozbavená slobody a nedokázala svoju štátnu príslušnosť prostredníctvom platného identifikačného preukazu alebo pasu, ak je
tento postup v tomto členskom štáte bežný v prípade nezákonného pozbavenia slobody cudzincov?
9.      Ak členský štát nestanovil všeobecnú povinnosť preukázať svoju totožnosť, odporuje právo Spoločenstva a najmä zásada zákazu
diskriminácie tomu, aby voči osobe, ktorá vyhlásila, že je turistom, bolo pri vnútornej kontrole zameranej na cudzincov prijaté
opatrenie spočívajúce v pozbavení slobody na účely administratívneho vyhostenia podľa článku 59 [zákona] na dobu, počas ktorej
táto osoba nepreukáže právo na pobyt, na ktoré sa odvoláva, prostredníctvom platného identifikačného preukazu alebo pasu a pokiaľ
nepredloží tento dôkaz?
Vo vzťahu k druhému konaniu:
10.      Odporuje právo Spoločenstva tomu, aby štátny príslušník členského štátu nebol považovaný za štátneho príslušníka, ktorého
právo na pobyt je chránené právom Spoločenstva, pokiaľ sám nepožiadal členský štát, na území ktorého má pobyt, o právo na
pobyt z dôvodu, že je príjemcom služieb?
11.      Má sa pojem ‚príjemca služieb‘ v kontexte voľného pohybu služieb vykladať v tom zmysle, že ak osoba i) má dlhodobý pobyt v inom
členskom štáte, aj dlhší ako šesť mesiacov, ii) je na jeho území zadržaná pre trestne postihnuteľný skutok, iii) nemôže preukázať
ani trvalé bydlisko, ani trvalý pobyt, iv) nemá pri sebe ani peniaze a ani batožinu, predstavuje pobyt tejto osoby v tomto
inom členskom štáte dostatočný základ pre predpoklad, že je príjemcom turistických služieb alebo iných služieb spojených s krátkym
pobytom, akými sú napríklad ubytovanie a reštauračné služby?“

O prejudiciálnych otázkach

O prvej otázke
15     Prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či článok 4 ods. 2 tretí pododsek smernice 73/148 sa má vykladať v tom
zmysle, že uznanie členským štátom práva na pobyt príjemcu služieb, ktorý je štátnym príslušníkom iného členského štátu, závisí
od toho, či tento štátny príslušník predloží identifikačný preukaz alebo pas.
16     Na úvod je potrebné pripomenúť, že zásada voľného pohybu osôb predstavuje jeden zo základných pilierov Spoločenstva. Takže
ustanovenia, ktoré sa týkajú tejto zásady, musia byť vykladané extenzívne (pozri najmä rozsudok z 9. novembra 2000, Yiadom,
C‑357/98, Zb. s. I‑9265, bod 24).
17     Podľa ustálenej judikatúry právo štátnych príslušníkov jedného členského štátu na vstup na územie iného členského štátu a mať
tam pobyt na účely uvedené v Zmluve predstavuje právo priamo vyplývajúce zo Zmluvy alebo podľa okolností z predpisov prijatých
na jej vykonanie (rozsudky z 8. apríla 1976, Royer, 48/75, Zb. s. 497, bod 31, a z 5. marca 1991, Giagounidis, C‑376/89, Zb.
s. I‑1069, bod 12).
18     Z uvedeného vyplýva, že vydanie povolenia na pobyt štátnemu príslušníkovi členského štátu musí byť považované za akt, ktorý
nezakladá práva, ale slúži na to, aby ním členský štát vyjadril, aké je osobné postavenie štátneho príslušníka iného členského
štátu vo svetle ustanovení práva Spoločenstva (pozri najmä rozsudok z 23. marca 2004, Collins, C‑138/02, Zb. s. I‑2703, bod
40).
19     Osobitne vo vzťahu k štátnym príslušníkom členského štátu, ktorí majú pobyt v inom členskom štáte ako príjemcovia služieb,
smernica 73/148 stanovuje v článku 6, že členský štát môže od žiadateľa o pobyt požadovať, aby predložil dokument, s ktorým
vstúpil na jeho územie. Navyše z článku 4 ods. 2 tretí pododsek tejto smernice vyplýva, že ak je poskytovanie služby kratšie
alebo rovnajúce sa trom mesiacom, na pokrytie pobytu postačuje identifikačný preukaz alebo pas dotknutej osoby.
20     Tieto podmienky neboli zmenené ani doplnené smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2004/38/ES z 29. apríla 2004 o práve občanov
Únie a ich rodinných príslušníkov voľne sa pohybovať a zdržiavať sa v rámci územia členských štátov, ktorá mení a dopĺňa nariadenie
(EHS) č. 1612/68 a ruší smernice 64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS, 75/35/EHS, 90/364/EHS, 90/365/EHS
a 93/96/EHS (Ú. v. EÚ L 159, s. 77; Mim. vyd. 05/005, s. 46).
21     Z uvedeného vyplýva, že členský štát má právo vyžadovať od štátnych príslušníkov iných členských štátov, ktorí sú príjemcovia
služieb a chcú mať pobyt na jeho území, aby preukázali svoju totožnosť a štátnu príslušnosť.
22     Ako správne podčiarkla Komisia Európskych spoločenstiev, povinnosť predložiť platný identifikačný preukaz alebo pas smeruje
na jednej strane k zjednodušeniu vyriešenia problémov spojených s preukázaním práva na pobyt nielen pre občanov, ale aj pre
vnútroštátne orgány a na druhej strane umožňuje stanoviť maximálne podmienky, ktorých splnenie môže členský štát požadovať
od dotknutej osoby pre uznanie jej práva na pobyt.
23     Skutočnosť, že takéto preukázanie môže byť uskutočnené v každom prípade iba predložením platného identifikačného preukazu
alebo pasu však zjavne ide nad rámec cieľov smernice 73/148.
24     Predloženie platného identifikačného preukazu alebo pasu na účely preukázania postavenia štátneho príslušníka Spoločenstva
totiž predstavuje administratívnu formalitu, ktorej jediným cieľom je overenie si vnútroštátnymi orgánmi práva, ktoré priamo
vyplýva z postavenia dotknutej osoby.
25     Ak nie je predložený platný identifikačný preukaz alebo pas a dotknutá osoba môže jednoznačne preukázať svoju štátnu príslušnosť
iným spôsobom, hostiteľský členský štát nemôže spochybniť jej právo na pobyt z jediného dôvodu, že nepredložila niektorý z vyššie
uvedených dokumentov (pozri v tomto zmysle v kontexte štátnych príslušníkov tretích krajín rozsudok z 25. júla 2002, MRAX,
C‑459/99, Zb. s. I‑6591, bod 62).
26     Je teda potrebné na prvú otázku odpovedať tak, že článok 4 ods. 2 tretí pododsek smernice 73/148 sa má vykladať v tom zmysle,
že uznanie členským štátom práva na pobyt príjemcu služieb, ktorý je štátnym príslušníkom iného členského štátu, sa neviaže
na splnenie podmienky, či tento štátny príslušník predloží platný identifikačný preukaz alebo pas, ak môže svoju totožnosť
alebo štátnu príslušnosť jednoznačne preukázať iným spôsobom.
27     So zreteľom na odpoveď na prvú otázku nie je potrebné odpovedať na druhú a štvrtú otázku.

O tretej otázke
28     Treťou otázkou, ktorá si zachováva význam napriek tomu, že nebolo odpovedané na druhú otázku, sa vnútroštátny súd v podstate
pýta, či právo Spoločenstva odporuje tomu, aby štátni príslušníci členských štátov mali povinnosť v inom členskom štáte predložiť
platný identifikačný preukaz alebo pas preto, aby preukázali svoju štátnu príslušnosť, zatiaľ čo tento členský štát neukladá
všeobecnú povinnosť preukázať svoju totožnosť svojim vlastným štátnym príslušníkom.
29     Z uznesenia o začatí prejudiciálneho konania vyplýva, že podľa vnútroštátnej judikatúry, holandský právny poriadok nestanovuje
všeobecnú a celkovú povinnosť preukázať svoju totožnosť, ale len obmedzené povinnosti presne vymedzené na určité situácie.
Jedna z týchto povinností sa týka cudzincov.
30     Podľa tejto judikatúry osoba, ktorá počas kontroly vyhlási, že je holandskej štátnej príslušnosti, musí preukázať svoju pravdepodobnú
totožnosť. Okrem predloženia platného identifikačného preukazu alebo pasu alebo aj vodičského preukazu vydaného v Holandsku
môže pravdepodobná povaha totožnosti vyplývať z konzultácie databázy, ktorú majú miestne holandské orgány. Naproti tomu, ak
občan vyhlási, že je štátny príslušník iného členského štátu, ale nie je schopný predložiť platný identifikačný preukaz alebo
pas, vnútroštátne orgány ho pozbavia slobody, pokiaľ tieto dokumenty nepredloží.
31     Za týchto okolností, ako to poznamenáva vnútroštátny súd, štátni príslušníci iných členských štátov, ktorí majú pobyt v Holandsku
na účely uvedené v Zmluve, musia v podstate vždy mať pri sebe dokument preukazujúci ich totožnosť, aj keď štátni príslušníci
tohto členského štátu túto povinnosť nemajú.
32     Je potrebné podčiarknuť, že z takéhoto postupu vyplýva zjavný rozdiel v zaobchádzaní s holandskými štátnymi príslušníkmi a so
štátnymi príslušníkmi iných členských štátov. Podobné rozdielne zaobchádzanie Zmluva zakazuje.
33     Článok 49 ES totiž predstavuje v oblasti slobodného poskytovania služieb osobitné vyjadrenie zásady rovnosti zaobchádzania
upravenej v článku 12 ES, ktorá zakazuje akúkoľvek diskrimináciu na základe štátnej príslušnosti (pozri rozsudky z 5. decembra
1989, Komisia/Taliansko, C‑3/88, Zb. s. 4035, bod 8, a zo 16. januára 2003, Komisia/Taliansko, C‑388/01, Zb. s. I‑721, bod
13).
34     Právo Spoločenstva samozrejme neodporuje tomu, aby členský štát uskutočňoval kontroly týkajúce sa rešpektovania povinnosti
vždy byť schopný predložiť dokument o totožnosti, ale iba ak túto povinnosť majú aj jeho vlastní štátni príslušníci vo vzťahu
k predloženiu identifikačného preukazu (rozsudky z 27. apríla 1989, Komisia/Belgicko, 321/87, Zb. s. 997, bod 12, a z 30. apríla
1998, Komisia/Nemecko, C‑24/97, Zb. s. I‑2133, bod 13).
35     Je teda potrebné odpovedať na tretiu otázku tak, že článok 49 ES odporuje tomu, aby štátni príslušníci členských štátov mali
povinnosť v inom členskom štáte predložiť platný identifikačný preukaz alebo pas preto, aby preukázali svoju štátnu príslušnosť,
zatiaľ čo tento členský štát neukladá všeobecnú povinnosť preukázať svoju totožnosť svojim vlastným štátnym príslušníkom tým,
že im umožňuje preukázať svoju totožnosť akýmkoľvek spôsobom upraveným vnútroštátnym právom.

O piatej, šiestej, siedmej, ôsmej a deviatej otázke
36     Piatou, šiestou, siedmou, ôsmou a deviatou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či opatrenie spočívajúce v pozbavení
slobody štátneho príslušníka iného členského štátu na účely jeho administratívneho vyhostenia, prijaté na základe toho, že
nepredložil platný identifikačný preukaz alebo pas, aj bez toho, aby bol narušený verejný poriadok, predstavuje prekážku pre
slobodné poskytovanie služieb a v prípade kladnej odpovede, či táto prekážka môže byť odôvodnená.
37     Na úvod je potrebné pripomenúť, že zásada slobodného poskytovania služieb ustanovená v článku 49 ES zahŕňa aj slobodu príjemcov
služieb presunúť sa do iného členského štátu, aby tam túto službu prevzali bez toho, aby boli obmedzovaní, pričom turisti
sa považujú za príjemcov služieb (rozsudok z 19. januára 1999, Calfa, C‑348/96, Zb. s. I‑11, bod 16).
38     Ako o tom už Súdny dvor rozhodol, zostáva v právomoci členských štátov, či potrestajú porušenie povinnosti predložiť identifikačný
preukaz alebo pas, ak tieto tresty sú porovnateľné s trestami, ktoré sa použijú na podobné vnútroštátne priestupky a ak sú
primerané (pozri v tomto zmysle rozsudok z 21. septembra 1999, Wijsenbeek, C‑378/97, Zb. s. I‑6207, bod 44).
39     Holandské kráľovstvo však na jednej strane neukladá všeobecnú povinnosť preukázať svoju totožnosť svojim vlastným štátnym
príslušníkom tým, že im umožňuje preukázať svoju totožnosť akýmkoľvek spôsobom.
40     Na druhej strane opatrenia spočívajúce v uväznení alebo v administratívnom vyhostení, ktoré sú založené výlučne na tom, že
dotknutá osoba nesplnila zákonné formality týkajúce sa kontroly cudzincov, narušujú samotnú podstatu práva na pobyt, ktoré
priamo vyplýva z práva Spoločenstva, a sú zjavne neprimerané vo vzťahu k závažnosti priestupku (pozri rozsudky z 3. júla 1980,
Pieck, 157/79, Zb. s. 2171, body 18 a 19; z 12. decembra 1989, Messner, C‑265/88, Zb. s. I‑4209, bod 14, a MRAX, už citovaný,
bod 78).
41     Opatrenie spočívajúce v pozbavení slobody môže byť založené iba na ustanovení, ktoré sa výslovne odchyľuje, akým je napríklad
článok 8 smernice 73/148, ktorý povoľuje členským štátom, aby obmedzili právo na pobyt štátnym príslušníkom iných členských
štátov, ak tieto obmedzenia sú odôvodnené ochranou verejného poriadku, verejnej bezpečnosti a verejného zdravia (pozri v tomto
zmysle rozsudok zo 16. januára 2003, Komisia/Taliansko, už citovaný, bod 19).
42     Prejudiciálne otázky však vychádzajú z predpokladu, že verejný poriadok nebol skutočne a vážne narušený. Skutočnosť, že neboli
splnené zákonné formality týkajúce sa vstupu, pohybu alebo pobytu cudzincov, nemôže sama osebe predstavovať narušenie verejného
poriadku a bezpečnosti (pozri už citované rozsudky Royer, bod 47, a MRAX, bod 79).
43     V tejto súvislosti je potrebné dodať, že tak, ako to správne podčiarkol generálny advokát v bode 103 svojich návrhov, je bezpredmetné,
či môže byť
a posteriori
poskytnutá náhrada škody za nezákonné pozbavenie slobody.
44     So zreteľom na vyššie uvedené je potrebné na tieto otázky odpovedať tak, že opatrenie spočívajúce v pozbavení slobody štátneho
príslušníka iného členského štátu na účely jeho administratívneho vyhostenia, prijaté na základe toho, že nepredložil platný
identifikačný preukaz alebo pas, aj bez toho, aby bol narušený verejný poriadok, predstavuje neodôvodnenú prekážku pre slobodné
poskytovanie služieb, a teda je v rozpore s článkom 49 ES.

O desiatej a jedenástej otázke
45     Desiatou a jedenástou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má pojem „príjemca služieb“ vykladať v tom zmysle,
že štátny príslušník členského štátu môže byť považovaný za príjemcu turistických služieb v inom členskom štáte iba na základe
jeho pobytu na území tohto štátu, ktorý je dlhší ako šesť mesiacov, aj keď nemôže preukázať trvalý pobyt alebo bydlisko a nemá
ani peniaze a ani batožinu.
46     Zo spisu predloženého Súdnemu dvoru vyplýva, že pri pozbavení slobody žalobcu vo vnútroštátnom spore v rámci druhého konania
sa žalobca neodvolával na svoje postavenie príjemcu služieb, najmä ako turista. Obmedzil sa totiž iba na to, že vyhlásil pred
vnútroštátnymi orgánmi, že sa nachádza v Holandsku 18 dní a chce sa vrátiť do Francúzska.
47     V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že prináleží Súdnemu dvoru podať vnútroštátnemu súdu všetky prvky výkladu práva
Spoločenstva, ktoré môžu byť užitočné pre rozhodnutie v prejednávanej veci, bez ohľadu na to, či ich uviedol alebo neuviedol
v znení svojich otázok (pozri rozsudky z 12. decembra 1990, SARPP, C‑241/89, Zb. s. I‑4695, bod 8, a zo 7. septembra 2004,
Trojani, C‑456/02, Zb. s. I‑7573, bod 38).
48     Vo svetle tejto zásady je potrebné uviesť nasledujúce.
49     Je pravdou, že právo na pobyt štátnych príslušníkov členského štátu v inom členskom štáte vyplýva priamo zo Zmluvy, tento
hostiteľský členský štát však môže uložiť štátnym príslušníkom Spoločenstva, aby pre uznanie tohto práva splnili niektoré
administratívne formality.
50     Vo vzťahu k príjemcom služieb sú tieto praktické podmienky uznania upravené v smernici 73/148.
51     Z článku 4 ods. 2 smernice vyplýva, že právo na pobyt sa zhoduje s dobou poskytovania služby. Ak je pobyt dlhší ako tri mesiace,
členský štát, kde sa poskytuje služba, vydá povolenie na pobyt vyjadrujúce toto právo. Ak je pobyt kratší alebo rovnajúci
sa trom mesiacom, identifikačný preukaz alebo pas, s ktorým dotknutá osoba vstúpila na územie, pokrýva jej pobyt.
52     Okrem toho podľa článku 6 smernice 73/148 členské štáty môžu požadovať od žiadateľa o povolenie na pobyt okrem vyššie uvedených
dokumentov iba dôkaz, že je „zaradený do určitej kategórie uvádzanej v článkoch 1 až 4“ tej istej smernice.
53     Na jednej strane je potrebné pripomenúť, že dôkaz o totožnosti alebo o štátnej príslušnosti môže byť podaný inými spôsobmi
(pozri bod 25 tohto rozsudku) a na druhej strane ak neexistuje presná úprava o spôsobe dôkazu prípustného preto, aby dotknutá
osoba preukázala, že je zaradená do určitej kategórie uvádzanej v článkoch 1 až 4 smernice 73/148, treba vyvodiť záver, že
takýto dôkaz možno podať akýmkoľvek vhodným spôsobom (pozri v tomto zmysle rozsudok z 5. februára 1991, Roux, C‑363/89, Zb.
s. I‑273, body 15 a 16).
54     Bez toho, aby tým boli dotknuté otázky verejného poriadku, bezpečnosti a zdravia, prináleží štátnym príslušníkom členského
štátu v postavení príjemcov služieb, aby predložili dôkazy, z ktorých možno vyvodiť záver, že ich pobyt je zákonný.
55     V prípade, že štátny príslušník členského štátu nie je schopný preukázať, že spĺňa podmienky práva na pobyt ako príjemca služieb
v zmysle smernice 73/148, hostiteľský členský štát môže prijať opatrenie spočívajúce v jeho administratívnom vyhostení v súlade
s obmedzeniami stanovenými právom Spoločenstva.
56     Na desiatu a jedenástu otázku je preto potrebné odpovedať tak, že štátnym príslušníkom členského štátu, ktorí majú pobyt na
území iného členského štátu ako príjemcovia služieb, prináleží podať dôkazy, z ktorých možno vyvodiť záver, že ich pobyt je
zákonný. Ak takéto dôkazy nie sú predložené, hostiteľský členský štát môže prijať opatrenie spočívajúce v jej administratívnom
vyhostení v súlade s obmedzeniami stanovenými v práve Spoločenstva.

O trovách
57     Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
1.
Článok 4 ods. 2 tretí pododsek smernice Rady 73/148/EHS z 21. mája 1973 o zrušení obmedzenia pohybu a pobytu v rámci spoločenstva
pre štátnych príslušníkov členských štátov so zreteľom na usadenie sa a poskytovanie služieb sa má vykladať v tom zmysle,
že uznanie členským štátom práva na pobyt príjemcu služieb, ktorý je štátnym príslušníkom iného členského štátu, nezávisí
od toho, či tento štátny príslušník predloží platný identifikačný preukaz alebo pas, ak môže svoju totožnosť alebo štátnu
príslušnosť jednoznačne preukázať iným spôsobom.
2.
Článok 49 ES odporuje tomu, aby štátni príslušníci členských štátov mali povinnosť v inom členskom štáte predložiť platný
identifikačný preukaz alebo pas preto, aby preukázali svoju štátnu príslušnosť, zatiaľ čo tento členský štát neukladá všeobecnú
povinnosť preukázať svoju totožnosť svojim vlastným štátnym príslušníkom tým, že im umožňuje preukázať svoju totožnosť akýmkoľvek
spôsobom upraveným vnútroštátnym právom.
3.
Opatrenie spočívajúce v pozbavení slobody štátneho príslušníka iného členského štátu na účely jeho administratívneho vyhostenia,
prijaté na základe toho, že nepredložil platný identifikačný preukaz alebo pas, aj bez toho, aby bol narušený verejný poriadok,
predstavuje neodôvodnenú prekážku pre slobodné poskytovanie služieb, a teda je v rozpore s článkom 49 ES.
4.
Štátnym príslušníkom členského štátu, ktorí majú pobyt na území iného členského štátu ako príjemcovia služieb, prináleží podať
dôkazy, z ktorých možno vyvodiť záver, že ich pobyt je zákonný. Ak takéto dôkazy nie sú predložené, hostiteľský členský štát
môže prijať opatrenie spočívajúce v jej administratívnom vyhostení v súlade s obmedzeniami stanovenými právom Spoločenstva.
Podpisy
*
Jazyk konania: holandčina.