CELEX: 62004CJ0275
Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas
Išorinis Bendrijos tranzitas
Reglamentai (EEB) Nr. 2913/92 ir 2454/93
Nuosavi Bendrijų ištekliai
Pervedimas
Terminai
Delspinigiai
Su nuosavų išteklių nustatymu ir pervedimu susijusių pagrindžiančių dokumentų nesaugojimas ir nepateikimas

Europos Bendrijų Komisija ieškiniu prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad:
–        į 2000 m. gegužės 22 d. Tarybos reglamento (EB, Euratomas), Nr. 1150/2000, įgyvendinančio Sprendimą 94/728/EB, Euratomas dėl
Bendrijų nuosavų išteklių sistemos (OL L 130, p. 1) 6 straipsnio 3 dalies a punkte numatytą sąskaitą per nustatytus terminus
neįskaičiusi nustatytų mokėtinų sumų,
–        nepatikrinusi, ar nuo 1995 m. sausio 1 d., pavėluotai įskaičius į Reglamento Nr. 1150/2000 6 straipsnio 3 dalies a punkte
numatytą sąskaitą, ir kitais atvejais buvo vėluojama pervesti nuosavus išteklius; sunaikinusi su šiuo laikotarpiu susijusius
archyvus bei apie šiuos vėlavimus nepranešusi Komisijai, kad ši galėtų apskaičiuoti pagal minėto reglamento 11 straipsnį mokėtinus
delspinigius dėl to, kad pavėluotai buvo pervesti nuosavi ištekliai,
Belgijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal Reglamento Nr. 1150/2000, kuris nuo 2000 m. gegužės 31 d. panaikino ir pakeitė
1989 m. gegužės 29 d. Tarybos reglamentą (EEB, Euratomas) Nr. 1552/89, įgyvendinantį Sprendimą 88/376/EEB, Euratomas dėl Bendrijų
nuosavų išteklių sistemos (OL L 155, p. 1), kurio tikslas yra tas pats, 3, 6, 9, 10 ir 11 straipsnius bei EB 10 straipsnį.

Teisinis pagrindas

Nuosavų Bendrijų išteklių sistema
Reglamento Nr. 1552/89 I antraštinėje dalyje „Bendrosios nuostatos“ esantis 2 straipsnis numato:
„1. Pagal šį reglamentą Bendrijoms priklausanti nuosavų išteklių, nurodytų Sprendimo 88/376/EB, Euratomas 2 straipsnio 1 dalies
a ir b punktuose, suma nustatoma iš karto, kai kompetentingos valstybės narės institucijos praneša skolininkui apie mokėtinus
mokesčius. Pranešimas pateikiamas iš karto, kai nustatomas skolininkas ir kompetentingos administracijos institucijos gali
apskaičiuoti mokesčio dydį, laikydamosi visų šioje srityje taikomų Bendrijos teisės nuostatų.
<...>“ (Neoficialus vertimas)
1996 m. liepos 8 d. Tarybos reglamentu (Euratomas, EB) Nr. 1355/96 (OL L 175, p. 3) buvo padarytas šios nuostatos pakeitimas,
įsigaliojęs 1996 m. liepos 14 d. Šios nuostatos turinys atkartotas Reglamento Nr. 1150/2000 2 straipsnyje, kuris numato:
„1. Pagal šį reglamentą Bendrijai priklausanti nuosavų išteklių, nurodytų Sprendimo 94/728/EB, Euratomas 2 straipsnio 1 dalies
a ir b punktuose, suma nustatoma iš karto, kai įvykdomos muitinės taisyklėse nustatytos minėtų sumų įskaitymo į sąskaitas
ir skolininko informavimo sąlygos.
2. Šio straipsnio 1 dalyje nurodyta suma nustatoma muitinės taisyklėse nurodytą įskaitymo į buhalterines knygas dieną. <...>“
Reglamentų Nr.1552/89 ir Nr. 1150/2000 I antraštinėje dalyje esančio 3 straipsnio 1 dalis nustato:
„Valstybės narės imasi visų tinkamų priemonių, kad užtikrintų nuosavų išteklių nustatymo ir pateikimo pateisinamųjų dokumentų
saugojimą bent jau trejus kalendorinius metus, skaičiuojant nuo metų, už kuriuos tie dokumentai pateikiami, pabaigos.“
Pagal Reglamento Nr. 1552/89 3 straipsnio antrąją pastraipą:
„Jeigu nacionalinei administracinei institucijai, vienai ar kartu su Komisija, patikrinus su nuosavų išteklių nustatymu susijusius
pagrindžiančius dokumentus, paaiškėja, kad reikia daryti jo pataisą, minėtieji dokumentai saugomi ilgiau nei šio straipsnio
pirmojoje pastraipoje nustatytas terminas, kurio reikia tokiai pataisai padaryti ir patikrinti.“ (Neoficialus vertimas)
Pagal Reglamento Nr.°1150/2000 3 straipsnio trečiąją pastraipą:
„Jeigu pagal šio reglamento 18 ir 19 straipsnius arba Reglamento (EEB, Euratomas) Nr. 1553/89 11 straipsnį patikrinus pagrindžiančius
dokumentus, nurodytus šio straipsnio pirmojoje ir antrojoje dalyse, paaiškėja, kad reikia daryti pataisą, minėtieji dokumentai
saugomi ilgiau nei šio straipsnio pirmojoje pastraipoje nustatytas terminas, kurio reikia tokiai pataisai padaryti ir patikrinti.“
(Pataisytas vertimas).
Reglamento Nr. 1552/89 II antraštinėje dalyje „Nuosavų išteklių sąskaitos“ esančio 6 straipsnio 1 dalis ir 2 dalies a ir b punktai
(tapę Reglamento Nr. 1150/2000 6 straipsnio 1 dalimi ir 3 dalies a ir b punktais) nustato:
„1.      Nuosavų išteklių sąskaitos atidaromos kiekvienos valstybės narės Ižde arba kiekvienos valstybės narės paskirtoje įstaigoje
ir suskirstomos pagal išteklių rūšį.
2.      a)     Pagal 2 straipsnį nustatytos sumos, laikantis šios dalies b punkto reikalavimų, įskaitomos į sąskaitas (paprastai vadinama
„A sąskaita“) ne vėliau kaip pirmąją darbo dieną po devynioliktos antrojo mėnesio, einančio po mėnesio, per kurį buvo nustatyta
nuosavų išteklių suma, dienos.
b)     Nustatytos mokėtinos sumos, neįskaitytos į šios dalies a punkte nurodytas sąskaitas dėl to, kad dar nebuvo išieškotos ir kad
nebuvo pateikta jokia garantija, per a punkte nurodytą laikotarpį įrašomos į atskiras sąskaitas (paprastai vadinama „B sąskaita“).
Valstybės narės šią tvarką gali taikyti, jeigu nustatytos mokėtinos sumos, už kurias buvo pateikta garantija, buvo užginčytos
ir kurios, išsprendus kilusius ginčus, gali būti pakeistos.“ (Neoficialus vertimas).
Reglamentų Nr. 1552/89 ir Nr. 1150/2000 III antraštinėje dalyje „Nuosavų išteklių pervedimas“ esantis 9 straipsnis nustato:
„1.      10 straipsnyje nustatyta tvarka kiekviena valstybė narė nuosavus išteklius sumoka į sąskaitą, Komisijos vardu atidarytą Ižde
arba savo paskirtoje įstaigoje.
Ši sąskaita tvarkoma nemokamai.
2.      Komisija perskaičiuoja į sąskaitą sumokėtas sumas ir įrašo į savo sąskaitas <...>.“
Pagal atitinkamai Reglamentų Nr. 1552/89 ir Nr. 1150/2000 III antraštinėje dalyje esančio 10 straipsnio 1 dalį:
„Pagal (atitinkamai Sprendimų 88/376/EEB ir 94/728/EB) 2 straipsnio 3 dalį išskaičius 10 % surinkimo išlaidų, nuosavi ištekliai,
nurodyti (minėtų sprendimų) 2 straipsnio 1 dalies a ir b punktuose, įtraukiami į Bendrijų biudžetą ne vėliau kaip pirmąją
darbo dieną po devynioliktos antrojo mėnesio, einančio po mėnesio, per kurį pagal šio reglamento 2 straipsnį buvo nustatyta
priklausanti mokėti suma, dienos.
Tačiau mokėtinos sumos, pagal (atitinkamai 6 straipsnio 2 dalies b punktą ir 6 straipsnio 3 dalies b punktą) nurodomos (B
sąskaitoje), turi būti įskaitytos ne vėliau kaip pirmąją darbo dieną po devynioliktos antrojo mėnesio, einančio po mėnesio,
per kurį buvo išieškotos priklausančios mokėti sumos, dienos.“
Pagal Reglamentų Nr. 1552/89 ir 1150/2000 taip pat III antraštinėje dalyje esantį 11 straipsnį:
„Už bet kokį pavėluotą įmokos įskaitymą į 9 straipsnio 1 dalyje nurodytą sąskaitą valstybė moka delspinigius, kurie yra dviem
procentais didesni už palūkanų normą, tos valstybės narės pinigų rinkoje galiojančią trumpalaikių valstybinio finansavimo
operacijų atlikimo dieną. Ši delspinigių norma padidinama 0,25 punkto už kiekvieną pavėluotą mėnesį. Padidinti delspinigiai
taikomi visą vėlavimo laikotarpį.“ (Pataisytas vertimas)
Reglamento Nr. 1552/89 18 straipsnis (tapęs Reglamento Nr. 1150/2000 18 straipsniu), esantis VII antraštinėje dalyje „Nuostatos,
susijusios su tikrinimo priemonėmis“ nustato:
„1.      Valstybės narės atlieka patikras ir apklausas dėl (atitinkamai Sprendimų 88/376/EEB ir 94/728/EB) 2 straipsnio 1 dalies a
ir b punktuose nurodytų nuosavų išteklių nustatymo ir perdavimo. Komisija vykdo savo įgaliojimus šiame straipsnyje nustatyta
tvarka.
2.      Pagal šio straipsnio 1 dalį valstybės narės:
a)      Komisijos prašymu vykdo papildomas tikrinimo priemones. Savo prašyme Komisija nurodo papildomo tikrinimo priežastis;
b)      Komisijos prašymu leidžia jai dalyvauti vykdomose tikrinimo priemonėse.
Valstybės narės imasi visų veiksmų, kurių reikia šioms tikrinimo priemonėms įgyvendinti. Jeigu Komisija yra dalyvauja minėtose
priemonėse, valstybės narės pateikia jai 3 straipsnyje nurodytus pateisinamuosius dokumentus.
<...>.“ (Neoficialus vertimas).

Bendrijos muitų teisės aktai
1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą (OL L 302, p. 1 toliau –
Muitinės kodeksas) 217 straipsnio 1 dalis nustato:
„Kiekvieną importo muito arba eksporto muito sumą, sudarančią skolą muitinei (toliau – „muito suma“), muitinė apskaičiuoja
tuojau pat, kai gauna reikiamus duomenis, ir įregistruoja ją apskaitos registruose arba bet kuriose kitose jiems lygiavertėse
duomenų laikmenose (įtraukimas į apskaitą).
<...>“
Pagal to paties kodekso 218 straipsnio 3 dalį:
„Jeigu skolos muitinei atsiradimo sąlygos skiriasi nuo nurodytų 1 dalyje, atitinkama muito suma turi būti įtraukta į apskaitą
ne vėliau kaip per dvi dienas nuo tos dienos, kai muitinė gali:
a)      apskaičiuoti atitinkamą muito sumą
ir
b)      nustatyti skolininką.“
Pagal šio kodekso 219 straipsnį:
„1.      Įtraukimo į apskaitą terminai, nustatyti 218 straipsnyje, gali būti pratęsti:
a)      dėl priežasčių, susijusių su valstybių narių administraciniu organizavimu, ypač, kai apskaita tvarkoma centralizuotai, arba
b)      susidarius ypatingoms aplinkybėms, dėl kurių muitinė negali laikytis minėtų terminų.
Toks pratęstas terminas negali būti ilgesnis kaip 14 dienų.
2.      1 dalyje nustatyti terminai netaikomi susidarius nenumatytoms aplinkybėms arba
force majeure
atvejais.“
Pagal Muitinės kodekso 220 straipsnio 1 dalį:
„Jeigu skolą muitinei sudaranti muito suma nebuvo įtraukta į apskaitą vadovaujantis 218 ir 219 straipsniais arba jeigu ji
buvo įtraukta į apskaitą nurodžius mažesnę už teisiškai privalomą sumokėti pinigų sumą, išieškotina muito suma arba papildomai
išieškotina muito suma turi būti įtraukta į apskaitą per dvi dienas nuo tos dienos, kai muitinė sužinojo apie susidariusią
padėtį ir galėjo apskaičiuoti teisiškai privalomą sumokėti pinigų sumą bei nustatyti skolininką (paskesnis įtraukimas į apskaitą).
Šis terminas gali būti pratęstas vadovaujantis 219 straipsniu.“
Pagal minėto kodekso 221 straipsnio 1 dalį:
„Įtraukus muito sumą į apskaitą, apie ją taikant atitinkamas procedūras turi būti pranešama skolininkui.“
Pagal to paties kodekso 243 straipsnį:
1.      Bet kuris asmuo turi teisę apskųsti muitinės priimtus sprendimus, susijusius su muitų teisės aktų taikymu, kurie su juo susiję
tiesiogiai ir individualiai.
Bet kuris asmuo, kuris kreipėsi į muitinę su prašymu priimti sprendimą, susijusį su muitų teisės aktų taikymu, ir negavo atitinkamo
sprendimo per 6 straipsnio 2 dalyje nustatytą laikotarpį, taip pat gali pasinaudoti teise pateikti skundą.
Skundas privalo būti pateiktas toje valstybėje narėje, kurioje buvo priimtas atitinkamas sprendimas arba pateiktas prašymas
jį priimti.
2.      Teise pateikti skundą galima pasinaudoti:
a)      pradžioje pateikiant skundą muitinės įstaigai, valstybės narės paskirtai vykdyti atitinkamas funkcijas;
b)      po to vadovaujantis valstybėse narėse galiojančiais teisės aktais pateikiant skundą nepriklausomai institucijai, kuri gali
būti teisminė institucija arba jai lygiavertė specializuota institucija.
Pagal Muitinės kodekso 245 straipsnį:
„Apskundimo procedūros taikymo tvarką nustato valstybių narių nuostatos.“
Pagal minėto kodekso 246 straipsnį:
„Ši antraštinė dalis netaikoma skundams, pateikiamiems prašant pripažinti negaliojančiais arba peržiūrėti sprendimus, kuriuos
muitinė priėmė vadovaudamasi baudžiamosios teisės aktais.“
1993 m. liepos 2 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 2454/93, išdėstančio Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio
Bendrijos muitinės kodeksą, įgyvendinimo nuostatas (OL L 253, p. 1, toliau – įgyvendinimo reglamentas), 378 straipsnio 1 ir
2 dalys nustato:
„1.       Nepažeidžiant (Muitinės) kodekso 215 straipsnio, tais atvejais, kai prekių siunta nebuvo pateikta paskirties įstaigai ir neįmanoma
nustatyti pažeidimo arba nusižengimo vietos, laikoma, kad toks pažeidimas arba nusižengimas padarytas:
–        valstybėje narėje, kuriai priklauso išvykimo įstaiga,
arba
–        valstybėje narėje, kuriai priklauso tranzito įstaiga, veikianti įvažiavimo į Bendriją vietoje, kuriai buvo pateiktas tranzito
kontrolės lakštas,
išskyrus atvejus, kai per nustatytą laiką, nurodytą 379 straipsnio 2 dalyje, pateikiami muitinei priimtini įrodymai, pagal
kuriuos įmanoma pripažinti, kad tranzito operacija buvo atlikta be pažeidimų, arba nustatyti faktinę pažeidimo arba nusižengimo
vietą.
2.      Jeigu tokie įrodymai nepateikiami ir todėl laikoma, kad minėtas pažeidimas arba nusižengimas padarytas išvykimo valstybėje
narėje arba įvažiavimo valstybėje narėje, minėtose 1 dalies antrojoje įtraukoje, muitus ir kitus privalomuosius mokėjimus,
susijusius su atitinkamomis prekėmis, išieško ta valstybė narė, vadovaudamasi Bendrijos arba nacionalinių teisės aktų nuostatomis.“
Pagal įgyvendinimo reglamento 379 straipsnį:
„1.      Jeigu prekių siunta nebuvo pateikta paskirties įstaigai ir neįmanoma nustatyti vietos, kurioje buvo padarytas pažeidimas arba
nusižengimas, išvykimo įstaiga kiek įmanydama greičiau, tačiau bet kuriuo atveju nepraėjus 11 mėnesių nuo Bendrijos tranzito
deklaracijos įregistravimo, praneša apie tai vykdytojui.
2.      Šio straipsnio 1 dalyje minėtame pranešime be kitų duomenų turi būti nurodytas laikas, iki kurio išvykimo įstaigai turi būti
pateikti muitinei priimtini įrodymai, pagal kuriuos būtų įmanoma pripažinti, kad tranzito operacija buvo atlikta be pažeidimų
arba nustatyti faktinę pažeidimo arba nusižengimo vietą. Tas laikas – trys mėnesiai nuo 1 dalyje nurodyto pranešimo datos.
Jeigu minėti įrodymai per tą laikotarpį nepateikiami, valstybė narė, kurios kompetencijai tai priklauso, imasi priemonių išieškoti
dėl pažeidimo arba nusižengimo mokėtinus muitus ir kitus privalomuosius mokėjimus. Tais atvejais, kai ta valstybė narė nėra
ta pati, kuriai priklauso išvykimo įstaiga, pastaroji valstybė narė nedelsdama informuoja pirmiau minėtą valstybę narę.“

Ikiteisminė procedūra
1997 m. gruodžio 5 d. atlikdami įprastų nuosavų išteklių patikrinimą Komisijos pareigūnai, be kita ko, Antverpeno muitinės
įstaigoje nustatė, kad trijose bylose dėl Bendrijos išorės tranzito deklaracijų neįforminimo (atitinkamai 1996 m. birželio
10 d., 1995 m. gruodžio 20 d. ir 1996 m. sausio 17 d. T1 deklaracijų) priverstinai išieškoti atitinkami nuosavų ištekliai
apima sumas, kurios, Komisijos nuomone, garantuotos ir neginčijamos, nors, jas nustačius, jos buvo įskaitytos į B sąskaitą,
o į A sąskaitą – tik jas faktiškai išieškant. Aptariamos muitų sumos sudarė atitinkamai 1800 BEF (44,62 euro), 8292 BEF (205,55 euro)
ir 4509 BEF (111,78 euro).
1998 m. balandžio 28 d. Komisija Belgijos valdžios institucijoms nusiuntė 1997 m. gruodžio mėn. patikrinimo ataskaitą Nr. 97-0-1
ir joms nurodė imtis reikalingų priemonių Bendrijos nuostatų dėl įskaitymo į sąskaitą laikymuisi užtikrinti bei savo iniciatyva
į A sąskaitą įskaityti garantuojamas ir neginčijamas nustatytas mokėtinas sumas, nes per nustatytus terminus buvo konstatuota,
kad jos neįformintos. Komisija minėtų valdžios institucijų taip pat paprašė patikrinti, ar nuo 1995 m. sausio 1 d. ir kitais
atvejais dėl pavėluoto įskaitymo į A sąskaitą buvo vėluojama pervesti nuosavus išteklius. Galiausiai Komisija atkreipė šių
valdžios institucijų dėmesį į Reglamento Nr. 1552/89 11 straipsnio nuostatas, susijusias su delspinigių mokėjimu.
1998 m. spalio 8 d. atsakyme Belgijos valdžios institucijos tvirtino, kad jos laikosi Bendrijos normų ir kad dėl to prašymas
ištirti visas Belgijos muitinės įstaigas nuo 1995 m. sausio 1 d. nebeturi tikslo.
2000 m. vasario 2 d. laiške Komisija pažymėjo, kad valstybės narės turi veiksmingai išieškoti nuosavus išteklius ir būtent
sumas, dėl kurių, vykstant išorinio Bendrijos tranzito procedūrai, buvo pateikta garantija (T1 deklaracija, TIR knygelė, ATA
knygelė ir pan.). Dėl šios aplinkybės tokios sumos galėtų būti įskaitytos į sąskaitą B, tik jeigu jos tinkamai užginčijamos,
o tam reikia, kad būtų laikomasi šiuo atžvilgiu numatytų terminų bei kad skundas būtų pateiktas raštu. Todėl Komisija pakartojo
savo prašymą, kad Belgijos valdžios institucijos savo praktiką suderintų su šios srities Bendrijos teisės aktais.
2000 m. gegužės 31 d. laišku minėtos valdžios institucijos dar kartą patvirtino, kad jų pozicija dėl T deklaracijų bei neįformintų
TIR knygelių vertinimo atitinka Bendrijos teisės aktus.
Komisija iš naujo užginčijo šiuos argumentus ir 2001 m. lapkričio 13 d. Belgijos Karalystei išsiuntė oficialų pranešimą, kuriame
ji priminė savo kaltinimus bei atmetė šios valstybės narės valdžios institucijų išdėstytus argumentus, joms dar kartą nurodydama
pateikti visų nuo 1995 m. sausio 1 d. per nustatytus terminus neįformintų išorinio Bendrijos tranzito deklaracijų sąrašą kartu
su tikslia informacija apie jų apskaitos vedimą. Ji taip pat minėtoms valdžios institucijoms priminė pareigą sumokėti delspinigius
pagal Reglamento Nr. 1552/89 11 straipsnį.
Kadangi atsakydama 2002 m. kovo 12 d. laiške Belgijos Karalystė patvirtino savo poziciją, 2002 m. spalio 28 d. Komisija šiai
valstybei narei išsiuntė pagrįstą nuomonę, kurioje ji pastarajai nurodė per du mėnesius nuo jos gavimo imtis būtinų priemonių,
kad į ją būtų tinkamai atsižvelgta.
2002 m. gruodžio 19 d. Belgijos valdžios institucijos Komisijos paprašė iki 2003 m. sausio 28 d. pratęsti terminą atsakymui
į pagrįstą nuomonę pateikti. 2003 m. sausio 30 d. laišku jos pranešė, kad dėl panašaus Teisingumo Teisme nagrinėjamo su Vokietijos
Federacine Respublika susijusio atvejo (byla C‑105/02), prieš nusprendžiant dėl šios bylos, reikia palaukti Teisingumo Teismo
sprendimo.
Esant šioms aplinkybėms, Komisija, nusprendė pareikšti šį ieškinį.
2004 m. lapkričio 30 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi Jungtinei Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystei
buvo leista įstoti į šią bylą Belgijos Karalystės reikalavimams palaikyti.

Dėl ieškinio

Pirminės pastabos
Belgijos vyriausybė pastebi, kad tuo metu, kai atsirado šioje byloje nagrinėjamos Bendrijos teisės į nuosavus išteklius, buvo
taikomos Reglamento Nr. 1552/89 nuostatos.
Šiuo klausimu Komisija tvirtina, kad Bendrijų teisės į skolą muitinei atsiradimo sąlygos po Reglamentu Nr. 1150/2000 atlikto
kodifikavimo išliko tokios pačios kaip ir prieš tai.
Šiuo atžvilgiu reikėtų priminti, kad pagal Bendrijos teismų praktiką įsipareigojimų neįvykdymas nagrinėjant EB 226 straipsniu
grindžiamą ieškinį turi būti vertinamas vadovaujantis Bendrijos teisės aktais, galiojusiais atitinkamai valstybei narei Komisijos
nustatyto termino imtis būtinų priemonių, kad būtų tinkamai atsižvelgta į jos pagrįstą nuomonę, pabaigoje (žr., be kita ko,
1996 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
, C‑61/94, Rink. p. I‑3989, 42 punktą ir 1999 m. lapkričio 9 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
, C‑365/97, Rink. p. I‑7773, 32 punktą).
Nors ieškinio reikalavimai iš principo negali viršyti oficialiame pranešime ir pagrįstos nuomonės rezoliucinėje dalyje nurodytų
neįvykdytų įsipareigojimų, Komisija gali siekti, kad būtų pripažinta, jog valstybė narė neįvykdė įsipareigojimų, numatytų
vėliau pakeistoje arba panaikintoje pirminėje Bendrijos teisės akto redakcijoje, kurie naujomis nuostatomis buvo palikti galioti.
Tačiau bylos dalykas negali būti išplėstas įsipareigojimais pagal naujas nuostatas, kurios neatitinka pirminės atitinkamo
akto formuluotės, priešingu atveju būtų pažeisti esminiai procedūros dėl įsipareigojimų neįvykdymo pripažinimo teisėtumo reikalavimai
(žr. minėto 2003 m. birželio 12 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
22 punktą).
Akivaizdu, kad Reglamento Nr. 1150/2000 3 straipsnyje, 6 straipsnio 1 dalyje, 6 straipsnio 3 dalies a ir b punktuose, 9 straipsnio
1 dalyje, 10 straipsnio 1 dalyje ir 11 straipsnyje įtvirtintos pareigos jau buvo taikomos ir pagal Reglamento Nr. 1552/89
3 straipsnį, 6 straipsnio 1 dalį, 6 straipsnio 2 dalies a ir b punktus, 9 straipsnio 1 dalį, 10 straipsnio 1 dalį ir 11 straipsnį
(dėl minėtų 9 straipsnio 1 dalies ir 11 straipsnio žr. minėto 2003 m. birželio 12 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
23 punktą).
Kalbant apie Reglamento Nr. 1552/89 2 straipsnio 1 dalį, Teisingumo Teismas nusprendė, kad Bendrijai priklausanti nuosavų
išteklių suma nustatoma „iš karto, kai“ kompetentingos valdžios institucijos praneša skolininkui apie mokėtiną sumą; šis pranešimas
turi būti atliekamas, kai tik yra žinomas skolininkas ir kompetentingos administracinės institucijos gali apskaičiuoti mokėtiną
sumą, laikantis šioje srityje taikomų Bendrijos nuostatų (žr., be kita ko, 2005 m. balandžio 14 d. Sprendimo
Komisija prieš Nyderlandus
, C‑460/01, Rink. p. I-2613, 85 punktą). Analogiškai Teisingumo Teismas nusprendė, kad Reglamento Nr. 1552/1989 2 straipsnis,
iš dalies pakeistas Reglamentu Nr. 1355/96 ir atkartotas Reglamento Nr. 1150/2000 2 straipsnyje, turi būti aiškinamas taip,
kad valstybės narės privalo nustatyti Bendrijų nuosavų išteklių sumą, kai jų muitinės gali apskaičiuoti skolą muitinei sudarančio
muito sumą ir nustatyti skolininką (2005 m. lapkričio 15 d. Sprendimo
Komisija prieš Daniją
, C‑392/02, Rink. p. I-9811, 61 punktą).
Šiomis aplinkybėmis, kaip, be kita ko, su tuo sutinka ir Belgijos vyriausybė, iš Reglamento Nr. 1150/2000 2 straipsnio kylantys
įsipareigojimai dėl Bendrijų nuosavų išteklių sumos nustatymo jau buvo taikomi pagal Reglamento Nr. 1552/89 2 straipsnį.
Todėl Komisija gali siekti, kad būtų konstatuota, jog Belgijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal Reglamento Nr. 1150/2000
3, 6, 9, 10 ir 11 straipsnius.

Dėl esmės
Dėl pirmojo kaltinimo, kad nustatytos mokėtinos sumos į A sąskaitą buvo įskaitytos pavėluotai
–       Šalių argumentai
Komisija tvirtina, kad pagal Reglamento Nr. 1150/2000 6 straipsnio 3 dalies b punktą nustatytos, bet nesurinktos mokėtinos
sumos, dėl kurių nebuvo pateikta jokia garantija, gali būti įskaitytos į B sąskaitą. Tas pats taikoma ir nustatytoms, tačiau
nesurinktoms mokėtinoms sumoms, už kurias buvo pateikta garantija, jeigu per jame numatytą terminą jos buvo raštu užginčytos.
Nustatytos mokėtinos, garantuotos ir neginčijamos sumos turi būti įskaitytos į A sąskaitą, ir tai turi būti padaryta per nustatytus
terminus, nelaukiant jų faktinio išieškojimo.
Be to, pagal nusistovėjusią Bendrijos teismo praktiką (1991 m. gegužės 16 d. Sprendimo
Komisija prie Nyderlandus
, C‑96/89, Rink. p. I-2461, 38 punktas), pareiga sumas įskaityti į A sąskaitą nesusijusi su valstybių narių vykdomu mokėtinų
sumų surinkimu. Priešingai tam, ką teigia ir Jungtinės Karalystės vyriausybė, ši pareiga egzistuoja, kai mokėtina suma yra
nustatyta, garantuota ir neginčijama, net jeigu nagrinėjamos lėšos nebuvo surinktos.
Kad Reglamento Nr. 1150/2000 6 straipsnio 3 dalies a punkte bei 10 straipsnyje numatytas privalomas nuosavų išteklių įskaitymo
į sąskaitą bei pervedimo terminas netaptų visiškai neveiksmingas, valstybės narės, įskaitydamos į sąskaitas bei pervesdamos
nagrinėjamas sumas, privalo laikytis minėto termino, neatsižvelgdamos į tai, ar egzistuoja nacionalinė taisyklė, pagal kurią
skolininkas gali užginčyti skolą muitinei net ir pasibaigus minėtam terminui. Ši pareiga netrukdo pasibaigus šiam terminui
skolininkui pateikti skundo, kurį išsprendus ši skola galėtų būti panaikinta arba pakeista (Reglamento Nr. 1150/2000 2 straipsnio
4 dalis ir 8 straipsnis).
Komisijos teigimu, terminas „užginčijimas“ pirmiausia nurodo Muitinės kodekso 243 ir 245 straipsniuose numatytą apskundimo
procedūrą ir tik po to nacionalinės teisės aktus, kurie turi atitikti Bendrijos teisės aktus. Jeigu šie nacionalinės teisės
aktai apskundimo muitų srityje išsamiai nereglamentuoja, bet kuriuo atveju, kaip numato Muitinės kodekso 243 straipsnis, dėl
mokėtinų sumų turi būti „pateiktas“ skundas, kuris reikštų, priešingai nei teigia ir Jungtinės Karalystės vyriausybė, tiesioginį
ir aiškų skolininko prieštaravimą dėl skolos nustatymo, t. y. užginčijimą raštu. Šiuo atžvilgiu nepakaktų vien to, kad skola
nebuvo sumokėta. Taip būtų užtikrintas formų atitikimas, nes skola nustatoma taip pat raštu, ir galimybė pateikti nesutikimo
su nustatyta skola įrodymą, taip pat reikalavimas greitai ir vienodai pervesti nuosavus išteklius (žr., be kita ko, 2002 m.
lapkričio 14 d. Sprendimo
SPKR
, C-112/01, Rink. p. I-10655, 34 ir tolesnius punktus).
Be to, garantuojančiosios institucijos atsisakymas padengti skolininko skolą muitinei iš principo reiškia, kad ji ginčija
ne garantuojamos skolos pagrįstumą, o pareigą apmokėti šią skolą, kai pradedamas priverstinis jos išieškojimas. Netgi darant
prielaidą, kad garanto ginčijimas yra laikomas užginčijimu Reglamento Nr. 1150/2000 6 straipsnio 3 dalies b punkto prasme,
bet kuriuo atveju tai neturi įtakos šioje nuostatoje numatytai pareigai įskaityti, nes Belgijos valdžios institucijos pačios
pripažino, kad šiuo atveju atsakingas garantas užginčijo pasibaigus privalomam ir nuosavų išteklių įskaitymui esminiam terminui.
Reikia pridurti, kad Belgijos Karalystė nei teigė, nei pateikė įrodymų, kad garantas užginčijo nagrinėjamas mokėtinas sumas.
Belgijos valdžios institucijos taip pat negali remtis tuo, kad bendras garantijos pobūdis joms trukdo sužinoti, ar ji iš tikrųjų
apima deklaraciją T1, nes Reglamento Nr. 1150/2000 6 straipsnio 3 dalies b punktas nenumato jokių skirtumų atsižvelgiant į
garantijos tipą. Garanto atsakomybė yra tik papildomas veiksnys. Valstybės narės gali pačios nustatyti, kokio tipo garantijų
jos reikalauja; vienintelė sąlyga – ši garantija turi būti veiksminga ir pakankama, nes kitu atveju valstybės narės turės
atsakyti už pasekmes. Priešingas aiškinimas, kuriam pritaria Jungtinė Karalystė, niekaip negali būti pagrįstas pagal Reglamento
Nr. 1150/2000 6 straipsnį.
Iš Muitinės kodekso 195 straipsnio aiškiai matyti, kad muitinė turi teisę atsisakyti priimti garantiją, jeigu ji neįsitikinusi,
kad tokia garantija užtikrina, jog skola muitinei bus sumokėta. Kalbant apie bendrą garantiją, to paties kodekso 192 straipsnio
1 dalies paskutinė pastraipa numato, kad nustatomas toks šios garantijos dydis, kad jo visuomet pakaktų atitinkamų skolų muitinei
sumokėjimui užtikrinti. Šios nuostatos aiškiai rodo, kad tai, jog garantija neadekvati skolai muitinei, neturi įtakos pareigos
užtikrinti, kad garantija užtikrintų minėtą skolą, buvimui. Belgijos valdžios institucijų teiginys, kad į A sąskaitą įskaitoma
suma negali viršyti garantijos vertės, niekaip negali būti pagrįstas pagal Reglamentą Nr. 1150/2000 ir todėl jis negali būti
pripažintas pagrįstas.
Belgijos vyriausybė pastebi, kad neįforminus arba apgaulingai įforminus deklaraciją T1, Reglamento Nr. 1552/89 2 straipsnis
numato keturias sąlygas, kurias reikia įvykdyti nustatant Bendrijoms priklausančią skolos muitinei sumą, t. y. muitinė turi
būti nustačiusi neįforminimą, galėjusi apskaičiuoti teisiškai privalomą sumokėti sumą, nustatyti skolininką ir jį informuoti
apie skolą muitinei.
Minėta vyriausybė taip pat primena, kad kai deklaracija yra neįforminta ir per tris mėnesius nuo pranešimo apie neįforminimą,
kuris turi būti įvykdytas per vienuolika mėnesių nuo deklaracijos įregistravimo, vykdytojas nepateikia tranzito teisėtumo
arba pažeidimo ar nusižengimo padarymo vietos įrodymo, išvykimo valstybė narė, remdamasi įgyvendinimo reglamento 378 ir 379 straipsniais,
turi išieškoti mokėtinas sumas.
Po jų nustatymo mokėtinos sumos turėtų būti įskaitytos į nuosavų išteklių sąskaitą (tai būtų toks pats įskaitymas, kaip ir
numatytasis Muitinės kodekso 217 ir 220 straipsniuose), kurią atidaro kiekviena valstybė narė pagal Reglamento Nr. 1552/89
6 straipsnio 1 ir 2 dalis. Kai dar neišieškotos sumos yra užtikrintos garantija, jos įtraukiamos į A sąskaitą, tačiau įskaitymas
neturi viršyti garantijos vertės. Kai nustatytos ir garantijomis užtikrintos mokėtinos sumos užginčijamos ir dėl kilusių ginčų
gali būti pakeistos, garantija užtikrinta suma gali būti įtraukta į B sąskaitą.
Kai nustatymas atliktas, nuosavi ištekliai turi būti pervesti Komisijai (Reglamento Nr. 1552/89 10 straipsnis), išskyrus atvejus,
kai tam sutrukdo nenugalima jėga (
force majeure
) arba neįmanoma išieškoti dėl priežasčių, kurių negalima priskirti valstybei narei (to paties reglamento 17 straipsnis).
Už bet kokį vėlavimą mokami delspinigiai (šio reglamento 11 straipsnis).
Belgijos vyriausybės teigimu, iš Reglamento Nr. 1552/89 10 ir 17 straipsnių matyti, kad B sąskaita buvo sukurta siekiant sudaryti
valstybėms narėms galimybes pervesti sumas, kai tik jos išieškomos; ja siekiama išvengti, kad sumas, kurių negalima išieškoti
per Reglamento Nr. 1552/89 6 straipsnio 2 dalyje numatytą terminą, turėtų padengti pati valstybė narė.
Be to, Belgijos vyriausybė teigia, kad Reglamento Nr. 1552/89 6 straipsnio 2 dalies b punkte numatytas mokėtinų sumų užginčijimo
atvejis reiškia, kad skolininkas žinojo apie nustatytas mokėtinas sumas (t. y. po pranešimo apie jas, konkrečiai tariant –
po jų įskaitymo), todėl, užginčijant dar neišieškotas mokėtinas sumas, valstybės narės visuomet turi turėti galimybę mokėtinas
sumas įskaityti į B sąskaitą, nes jos tuo metu negali žinoti, ar vėliau šias sumas skolininkas užginčys.
Belgijos vyriausybė mano, kad Reglamentas Nr. 1552/89 neįtvirtina jokio ryšio tarp Muitinės kodekso 243 ir 245 straipsniuose
numatytos apskundimo procedūros ir šio reglamento 6 straipsnio 2 dalies b punkte numatytos „užginčijimo“ sąvokos ir nėra numatyta,
kokia forma šie skundai turi būti pateiki. Be to, Bendrijos teisės aktai nenumato jokios nuostatos dėl to, kokiu būdu ir per
kokį terminą skola turi būti užginčyta. Todėl šiuo klausimu reikia remtis valstybėje narėje galiojančiais nacionalinės teisės
aktais arba susiklosčiusia administracine praktika.
Per 1997 m., per kuriuos, Komisijos teigimu, turėjo būti formaliai užginčyta, Belgijoje nebuvo numatyta jokia administracinė
procedūra, leidžianti skolininkams apskųsti, o be to, už Bendrijos išorės tranzito dokumentų neįforminimą arba apgaulingą
įforminimą buvo baudžiama kaip už baudžiamąjį nusižengimą. Belgijos vyriausybės teigimu, vis dėlto tai netrukdė skolininkui
neformaliai užginčyti (netaikant jokių sąlygų dėl formos ar terminų). Šiuo atžvilgiu administracija, remdamasi prezumpcijomis
ir savo ilga praktika Bendrijos tranzito tvarkos pažeidimų srityje, tai, kad vykdytojas nevykdo prašymo sumokėti, supranta
kaip mokėtinų sumų ginčijimą.
Be to, minėta vyriausybė teigia, kad daugeliu atvejų garantija yra bendra ir pateikiama kelioms deklaracijoms užtikrinti.
Nors, patvirtindama deklaraciją T1, išvykimo muitinės įstaiga, vadovaudamasi sertifikatu arba minėta deklaracija, gali patikrinti
garantijos teisėtumą, ji negali patikrinti, ar bendra garantija jau buvo naudojama kitose įstaigose kitoms deklaracijoms T1
užtikrinti, ar bendra garantija dar nėra visiškai išnaudota arba ar dokumentas nėra padirbtas. Todėl, pasibaigus įgyvendinimo
reglamento 379 straipsnio 2 dalyje numatytam terminui, išvykimo įstaiga nebuvo tikra dėl šios garantijos veiksmingumo, todėl
tai pateisina nagrinėjamų sumų įskaitymą į sąskaitą B. Reikia pridurti tai, kad garantas taip pat turi teisę ginčyti muitinės
sprendimą, nes pastarasis jam sukelia nepalankių pasekmių. Todėl Komisija neįrodė, kad nagrinėjamu atveju, kuris yra šio proceso
dalykas, Belgijos Karalystė pažeidė Bendrijos teisės aktus.
Jungtinė Karalystė iš esmės tvirtina, kad jeigu mokėtina suma yra visiškai užtikrinama vienkartine garantija (numatyta Įgyvendinimo
reglamento 37 straipsnyje), t. y. atvejis, kai valstybė narė gali būti užtikrinta, kad ši garantija yra veiksminga ir pakanka,
ir gali laisvai nustatyti jos reikalaujamos garantijos tipą, ši valstybė, pasibaigus atitinkamam terminui pagal reglamento
Nr. 1150/2000 6 straipsnio 3 dalies a punktą, šią sumą turi įskaityti į sąskaitą A, nebent prieš pasibaigiant minėtam terminui
pagal nacionalinę teisę vykdytojas, garantas arba bet kuris kitas asmuo ją užginčija ir dėl to gali pakisti nagrinėjamos mokėtinos
sumos. Jeigu visa mokėtina suma ar jos dalis negarantuojama ir muitinė teisingai naudojasi savo pagal Bendrijos teisę nustatytais
įgaliojimais atleisti nuo garantijos arba sumažinti jos dydį pagal įgyvendinimo reglamento 361 straipsnį, taikant teisės aktus
reikia laikyti, kad skola negarantuojama ir kad ji turi būti įskaityta į B sąskaitą. Kai garantuojama tik dalis mokėtinos
sumos, valstybė narė turi turėti galimybę į A sąskaitą įskaityti tik faktiškai garantuojamą dalį. O kai mokėtina suma yra
užtikrinama bendrąja garantija, vis dėlto reikia laikyti, kad taip nėra tol, kol muitinė nustato, kad užtikrinama pakankamai
ir mokėtina suma iš tikrųjų yra užtikrinta veiksminga ir pakankama garantija.
–       Teisingumo Teismo vertinimas
Reikia pažymėti, kad šioje byloje neginčijamas nei skolos muitinei buvimas, nei nagrinėjamų mokėtinų sumų suma, t. y. atitinkamai
44,62 euro, 205,55 euro ir 111,78 euro. Tačiau Belgijos vyriausybė ginčija Komisijos kaltinimą, kad ji nagrinėjamas sumas
į A sąskaitą įskaitė pavėluotai, t. y. tik jas faktiškai išieškojus 1997 m. pabaigoje.
Reglamento Nr. 1150/2000 6 straipsnio 1 dalis nustato, kad kiekviena valstybė narė Ižde arba kiekvienos valstybės narės paskirtoje
įstaigoje turi atidaryti minėtų išteklių sąskaitas. Taikant to paties straipsnio 3 dalies a ir b punktus, valstybės narės
privalo pagal to paties reglamento „2 straipsnį nustatytas mokėtinas sumas“ ne vėliau kaip pirmąją darbo dieną po devynioliktos
antrojo mėnesio, einančio po mėnesio, per kurį buvo nustatyta nuosavų išteklių suma, dienos įskaityti šias sumas į A sąskaitą
arba, kai yra įvykdytos tam tikros sąlygos, – į B sąskaitą.
Pagal Reglamento Nr. 1150/2000 2 straipsnio 1 ir 2 dalis Bendrijai priklausanti nuosavų išteklių suma nustatoma „iš karto,
kai“ įvykdomos muitinės teisės aktuose nustatytos minėtų sumų „įskaitymo į sąskaitas“ ir skolininko „informavimo“ sąlygos.
1 dalyje nurodyta suma nustatoma muitinės taisyklėse nurodytą įskaitymo dieną.
Dėl mokėtinų sumų „įskaitymo į sąskaitas“ ir skolininko „informavimo“ Reglamento Nr. 1150/2000 2 straipsnis daro nuorodą į
muitinės teisės aktus, t. y. šiuo atveju į Muitinės kodeksą ir įgyvendinimo reglamentą.
Kaip Teisingumo Teismas nurodė minėto sprendimo
Komisija prieš Daniją
59 punkte, iš muitinės kodekso 217, 218 ir 221 straipsnių matyti, kad minėtos sąlygos yra įvykdytos, jei muitinė turi būtiną
informaciją ir todėl gali apskaičiuoti skolos muitinei sumą bei nustatyti skolininką (žr. šiuo klausimu 2005 m. balandžio
14 d. minėto sprendimo
Komisija prieš Nyderlandus
71 punktą ir minėto sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
80 punktą). Valstybės narės negali nenustatyti skolų, net jei jos jas ginčija, nes priešingu atveju pripažintina, kad Bendrijos
finansinė pusiausvyra būtų sutrikdyta dėl valstybės narės elgesio (minėto sprendimo
Komisija prieš Daniją
60 punktas).
Todėl valstybės narės privalo nustatyti Bendrijai priklausančią nuosavų išteklių sumą iš karto, kai muitinė gali apskaičiuoti
skolą muitinei sudarančią sumą ir nustatyti skolininką (minėto sprendimo
Komisija prieš Daniją
61 punktas) ir todėl įskaityti šią sumą į sąskaitas pagal Reglamento Nr. 1150/2000 6 straipsnį.
Šiuo atveju Belgijos valdžios institucijos kaltinamos ne dėl to, kad pavėluotai įskaitė nagrinėjamas nuosavų išteklių sumas
ar kad, nustačiusios mokėtinas sumas, neįskaitė jų iš karto, o dėl to, kad nustatytas sumas, apie kurias buvo pranešta pagrindiniam
skolininkui pagal Muitinės kodekso ir įgyvendinimo reglamento nuostatas, įskaitė į B sąskaitą, o ne į A sąskaitą per Reglamento
Nr. 1150/2000 6 straipsnio 3 dalies a punkte nustatytą terminą.
Dėl nuosavų išteklių įskaitymo į sąskaitas Reglamento Nr. 1150/2000 6 straipsnio 3 dalies a ir b punktai nustato, kad valstybės
narės privalo įskaityti į A sąskaitą pagal to paties reglamento 2 straipsnį nustatytas mokėtinas sumas ne vėliau kaip pirmąją
darbo dieną po devynioliktos antrojo mėnesio, einančio po mėnesio, per kurį buvo nustatyta nuosavų išteklių suma, dienos,
nepažeidžiant galimybės įskaityti į B sąskaitą per tą patį terminą nustatytas sumas, kurios „dar nebuvo išieškotos“ ir dėl
kurių „nebuvo pateikta jokia garantija“, bei nustatytas mokėtinas sumas, „už kurias buvo pateikta garantija, (kurios) buvo
užginčytos ir kurios, išsprendus kilusius ginčus, gali būti pakeistos“.
Reglamento Nr. 1150/2000 9 straipsnio 1 dalis nustato, kad pervesdama nuosavus išteklius 10 straipsnyje nustatyta tvarka kiekviena
valstybė narė nuosavus išteklius sumoka į Komisijos vardu atidarytą sąskaitą. Pagal pastarosios nuostatos 1 dalį išskaičius
surinkimo išlaidas, nuosavi ištekliai įskaitomi į Bendrijų biudžetą ne vėliau kaip pirmąją darbo dieną po devynioliktos antrojo
mėnesio, einančio po mėnesio, per kurį pagal šio reglamento 2 straipsnį buvo nustatyta priklausanti mokėti suma, dienos, išskyrus
pagal šio reglamento 6 straipsnio 3 dalies b punktą į B sąskaitą įskaitytas sumas, kurios turi būti įskaitytos ne vėliau kaip
pirmąją darbo dieną po devynioliktos antrojo mėnesio, einančio po mėnesio, per kurį buvo išieškotos priklausančios mokėti
sumos, dienos.
Belgijos vyriausybė pirmiausia tvirtina, kad šioje byloje nagrinėjamos mokėtinos sumos buvo „užginčytos“ Reglamento Nr. 1150/2000
6 straipsnio 3 dalies b punkto prasme, todėl jos teisėtai galėjo būti įskaitomos į B sąskaitą, kol jos bus faktiškai išieškotos.
Siekiant įrodyti, kad buvo užginčyta šios nuostatos prasme, pakanka vien atsisakymo mokėti, net ir nesant formalaus skundo.
Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad vien tai, jog nebuvo sumokėtos nagrinėjamos sumos, negali būti prilyginta mokėtinų sumų
užginčijimui pagal Reglamento Nr. 1150/2000 6 straipsnio 3 dalies b punktą. Muitų kodekso 243 straipsnio 1 dalies trečioji
pastraipa aiškiai nurodo: bet kuris asmuo turi teisę apskųsti muitinės priimtus sprendimus, susijusius su muitų teisės aktų
taikymu, kurie su juo susiję tiesiogiai ir individualiai; šis skundas turi būti „pateiktas“ toje valstybėje narėje, kurioje
buvo priimtas atitinkamas sprendimas arba pateiktas prašymas jį priimti. Tos paties straipsnio 2 dalis nurodo, kad teise pateikti
skundą galima pasinaudoti iš pradžių pateikiant skundą „muitinės įstaigai“, po to – „nepriklausomai institucijai“. Taip minėtame
243 straipsnyje išdėstytas formalaus skundo reikalavimas nustatytas dėl teisinio saugumo priežasčių ir leidžia užtikrinti
rūpestingą bei vienodą nuostatų muitinės srityje taikymą, siekiant greitai ir veiksmingai pervesti nuosavus Bendrijų išteklius
(žr., be kita ko, minėto 2005 m. balandžio 14 d. Sprendimo
Komisija prieš Nyderlandus
60 punktą).
Šiomis aplinkybėmis ir nesant įrodymų, kad pagrindinis skolininkas per Reglamento Nr. 1150/2000 6 straipsnio 3 dalies b punkte
numatytą terminą užginčijo nustatytas sumas, darytina išvada, kad Belgijos vyriausybė neįrodė, jog pagrindinio skolininko
elgesys galėjo pateisinti minėtų sumų įskaitymą į B sąskaitą.
Kalbant apie argumentus, kad užginčyti Reglamento Nr. 1150/2000 6 straipsnio 3 dalies b punkto prasme gali ir garantas, pakanka
pastebėti, kad šiuo atveju minėta vyriausybė nei įrodė, nei teigė, kad garantas nagrinėjamas mokėtinas sumas ginčijo dar nesibaigus
šioje nuostatoje nustatytam terminui ir kad, kilus ginčams, nagrinėjamos sumos galėjo būti pakeistos.
Belgijos vyriausybė toliau teigia, kad nagrinėjamos neišieškotos sumos teisėtai galėjo būti įskaitytos į B sąskaitą, nes,
pasibaigus numatytam nagrinėjamų sumų įskaitymo į sąskaitas terminui, faktiškai jos nebuvo užtikrintos garantijomis minėto
6 straipsnio 3 dalies b punkto prasme.
Šiuo klausimu pakanka pažymėti, jog ši vyriausybė, pripažindama, kad nagrinėjamos sumos užtikrintos garantija, bet kuriuo
atveju neįrodo, jog šios garantijos nepakako minėtų sumų mokėjimui pasibaigus nurodytam terminui užtikrinti.
Dėl to, kad mokėtinos sumos buvo klaidingai įskaitytos į B sąskaitą, buvo vėluojama atitinkamus nuosavus išteklius įskaityti
į Komisijos sąskaitą, o tai, remiantis Reglamento Nr. 1150/2000 9 ir 10 straipsniais, turi būti padaryta per tą patį laiką,
kaip ir minėtas sumas įskaitant į A sąskaitą pagal to paties reglamento 6 straipsnio 3 dalies a punktą.
Pagal Reglamento Nr. 1150/2000 11 straipsnį už bet kokį pavėluotą įmokos įskaitymą į to paties reglamento 9 straipsnio 1 dalyje
nurodytą sąskaitą atitinkama valstybė narė moka delspinigius, taikomus už visą vėlavimo laikotarpį. Šiuos  delspinigius reikia
mokėti, kad ir kokios būtų šių išteklių pervedimo į Komisijos sąskaitą vėlavimo priežastys (žr., be kita ko, minėto 2005 m.
balandžio 14 d. Sprendimo
Komisija prieš Daniją
91 punktą).
Todėl nustatytų nuosavų išteklių pavėluotas įskaitymas į Komisijos sąskaitą suteikia teisę skaičiuoti delspinigius pagal Reglamento
Nr. 1150/2000 11 straipsnį, kurių nepervedimą Belgijos Karalystė pripažįsta.
Todėl Komisijos pirmasis kaltinimas dėl Reglamento Nr. 1150/2000 6, 9, 10 ir 11 straipsnių pažeidimo yra pagrįstas.
Dėl antro kaltinimo, kad buvo atsisakyta Komisijai pateikti informaciją
–       Šalių argumentai
Kalbant apie kaltinimą, kad Belgijos valdžios institucijos atsisakė Komisijai pateikti nuo 1995 m. neįformintų Bendrijos tranzito
deklaracijų bei deklaracijų, susijusių su kitomis operacijomis, kurių atžvilgiu įskaitymas į minėtos institucijos sąskaitą
buvo pavėluotas, sąrašą, Komisija tvirtina, kad šios institucijos buvo tiksliai informuotos apie tai, jog ji analizavo, ar,
išskyrus keletą atskirų atvejų, reikalingas pataisymas, todėl jos turėjo išsaugoti ne tik per patikrinimą tikrintus dokumentus,
bet taip pat visus dokumentus, kurių atžvilgiu buvo vedama tapati apskaita ilgiau nei trejus kalendorinius metus, skaičiuojant
nuo metų, su kuriais pagrindžiantys dokumentai susiję, pabaigos. Sunaikinusios šiuos dokumentus, minėtos institucijos pažeidė
Reglamento Nr. 1550/200 3 straipsnį. Be to, Belgijos Karalystei taikoma iš EB 10 straipsnio kylanti bendradarbiavimo pareiga,
todėl ji privalėjo Komisijai pateikti informaciją (žr. 2002 m. kovo 7 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
, C-10/00, Rink. p. I‑2357, 88 ir 89 punktus). Faktinių aplinkybių eiga aiškiai rodo, kad Belgijos Karalystės vyriausybė,
priešingai nei ji teigia, negalėjo preziumuoti, jog Komisijai pakako per ikiteisminę procedūrą jai pateiktų atsakymų.
Belgijos vyriausybė pastebi, kad valstybių narių su nuosavų išteklių patikrinimu susijusios pareigos oficialiai ir konkrečiai
atkartotos Reglamento Nr. 1552/89 18 straipsnyje.
Belgijos vyriausybė tvirtina, kad ji teisėtai galėjo manyti, jog ji teisingai taikė Bendrijos teisės aktus.
Minėtos vyriausybės teigimu, Komisijos reikalavimas patikrinti visas Belgijos muitinės įstaigoje patvirtintas Bendrijos išorės
tranzito deklaracijas, kurios keturioliktą mėnesį po jų patvirtinimo nebuvo įformintos, t. y. maždaug 10 000 deklaracijų per
metus, bei pateikti daugiau nei trejų metų apskaitos duomenis, nurodyto atvejo atžvilgiu nebuvo pakankamai tikslus ir buvo
neproporcingas patikrinimą atlikusių Komisijos pareigūnų nustatytiems faktams (trys neįformintos T1 deklaracijos susijusios
atitinkamai su 44,62, 205,55 ir 111,78 euro sumomis). Be to, buvo visiškai neįmanoma susipažinti su 30 000 bylų, atsižvelgiant,
visų pirma, į turimas priemones ir darbuotojus ir, antra, į tai, kad archyvai nebuvo išsaugoti (t. y. ilgiau nei privalomą
trejų metų terminą). Belgijos vyriausybei buvo neįmanoma įprastomis sąlygomis ir nesutrikdant savo tarnybų bei darbo tvarkos
gauti dokumentus arba atlikti prašomą patikrinimą (pagal analogiją žr. 2002 m. kovo 7 d. minėto sprendimo
Komisija prieš Italiją
91 punktą).
Vien už 1995–1997 metus saugotini dokumentai būtų apėmę maždaug 12 milijonų deklaracijų su jas pagrindžiančiais dokumentais,
neįskaičiuojant einamųjų metų deklaracijų. Laikymo ir saugojimo priemonės, kurias prireiktų panaudoti, sudarytų didelę materialinę
ir finansinę naštą. Materialiai ir finansiškai būtų neįmanoma šių dokumentų saugojimo pratęsti dar keleriais metais.
–       Teisingumo Teismo vertinimas
Remiantis EB 10 straipsniu, valstybės narės turi gera valia bendradarbiauti pagal EB 226 straipsnį Komisijai vykdant bet kokius
tyrimus ir perduoti jai šiam tikslui visą reikalaujamą informaciją (žr. 1985 m. gruodžio 11 d. Sprendimo
Komisija prieš Graikiją
, 192/84, Rink., p. 3967, 19 punktą ir 2003 m. kovo 6 d. Sprendimo
Komisija prieš Liuksemburgą
, C-478/01, Rink., p. I-2351, 24 punktą).
Dėl valstybių narių pareigos sąžiningai bendradarbiaujant su Komisija imtis priemonių, leidžiančių užtikrinti Bendrijos nuostatų
dėl galimų nuosavų išteklių nustatymo taikymą, Teisingumo Teismas nusprendė, kad iš šios pareigos, kurios taikymą patikrinimams
detalizuoja Reglamento Nr. 1552/89 18 straipsnis, išplaukia, kad jeigu Komisija stipriai priklauso nuo atitinkamos valstybės
narės pateikiamos informacijos, įprastomis sąlygomis pastaroji privalo Komisijai pateikti pagrindžiančius ir kitus reikalingus
dokumentus, kad ši galėtų patikrinti, ar, o prireikus, ir kiek nagrinėjamos sumos susijusios su Bendrijų nuosavais ištekliais
(minėto 2002 m. kovo 7 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
, 89–91 punktai).
1997 m. gruodžio mėn. Komisijos pareigūnams atlikus patikrinimus, per kuriuos jie nustatė tam tikrus atvejus, kai su T1 dokumentu
užtikrintomis operacijomis susijusios galutinai nustatytos mokėtinos sumos buvo įskaitytos į B sąskaitą, nors, Komisijos teigimu,
jos turėjo būti įtrauktos į A sąskaitą, minėta institucija keletą kartų nuo 1998 m. balandžio mėn. Belgijos valdžios institucijų
prašė patikrinti, ar nuo 1995 m. sausio 1 d., pavėluotai įskaičius į A sąskaitą, ir kitais atvejais buvo vėluojama pervesti
nuosavus išteklius, ir prireikus jai pranešti apie tokius atvejus, kad ši galėtų apskaičiuoti pagal Reglamento Nr. 1150/2000
11 straipsnį mokėtinus delspinigius dėl to, kad nuosavi ištekliai buvo pervesti pavėluotai.
Nepatenkinusi šio prašymo, Belgijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 10 straipsnį.
Iš tikrųjų, kaip buvo minėta šio sprendimo 84 punkte, Komisijos prašymas buvo grindžiamas tuo, kad, 1997 m. gruodžio mėn.
Komisijai atlikus patikrinimą, buvo nustatytas keletas atvejų, kai, šios institucijos teigimu, buvo pažeistas Reglamentas
Nr. 1552/89. Todėl Komisija visiškai turėjo teisę prašyti Belgijos Karalystės pateikti jai informaciją apie panašius atvejus
nuo 1995 m. sausio 1 d., nes, pagal šio reglamento 3 straipsnio pirmąją pastraipą, valstybės narės turi imtis visų tinkamų
priemonių, kad užtikrintų nuosavų išteklių nustatymo ir pateikimo pagrindžiančių dokumentų saugojimą bent jau trejus kalendorinius
metus, skaičiuojant nuo metų, už kuriuos tie dokumentai pateikiami, pabaigos.
Į muitinės administracijos tenkančių užduočių apimtį ir sudėtingumą negali būti atsižvelgta dėl to, kad Belgijos valdžios
institucijos grindžia savo poziciją kaip išplaukiančią iš Bendrijos teisės aktų aiškinimo, kuriam Teisingumo Teismas nepritarė
(žr. šio sprendimo 67 ir 68 punktus).
Sunaikindama su minėtu laikotarpiu susijusius archyvus, įskaitant ir tuos, kurie susiję su šiame procese nagrinėjamomis trimis
bylomis, Belgijos vyriausybė nesilaikė įsipareigojimų pagal Reglamento Nr. 1150/2000 3 straipsnį, kuris trečiojoje pastraipoje
numato, kad jeigu nacionalinei administracinei institucijai, vienai ar kartu su Komisija, patikrinus su nuosavų išteklių nustatymu
susijusius pagrindžiančius dokumentus, paaiškėja, jog reikia daryti jo pataisą, minėtieji dokumentai saugomi ilgiau nei minėto straipsnio
pirmoje pastraipoje nustatytas terminas, kurio reikia tokiai pataisai padaryti ir patikrinti.
Šiomis aplinkybėmis antras kaltinimas dėl EB 10 straipsnio ir Reglamento Nr. 1150/2000 3 straipsnio pažeidimo taip pat pagrįstas.
Remiantis išdėstytais argumentai, darytina išvada, kad:
–        į 2000 m. gegužės 22 d. Tarybos reglamento (EB, Euratomas) Nr. 1150/2000, įgyvendinančio Sprendimą 94/728/EB, Euratomas dėl
Bendrijų nuosavų išteklių sistemos (OL L 130, p. 1) 6 straipsnio 3 dalies a punkte numatytą sąskaitą per nustatytus terminus
neįskaičiusi nustatytų mokėtinų sumų,
–        nepatikrinusi, ar nuo 1995 m. sausio 1 d., pavėluotai įskaičius į Reglamento Nr. 1150/2000 6 straipsnio 3 dalies a punkte
numatytą sąskaitą, ir kitais atvejais buvo vėluojama pervesti nuosavus išteklius; sunaikinusi su šiuo laikotarpiu susijusius
archyvus bei apie šiuos vėlavimus nepranešusi Komisijai, kad ši galėtų apskaičiuoti pagal minėto reglamento 11 straipsnį mokėtinus
delspinigius dėl to, kad pavėluotai buvo pervesti nuosavi ištekliai,
Belgijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal Reglamento Nr. 1150/2000, kuris nuo 2000 m. gegužės 31 d. panaikino ir pakeitė
Reglamentą Nr. 1552/89, kurio tikslas yra tas pats, 3, 6, 9, 10 ir 11 straipsnius bei EB 10 straipsnį.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi
šalis to prašė. Kadangi Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas ir Belgijos Karalystė pralaimėjo bylą, pastaroji turi
jas padengti. Remiantis to paties straipsnio 4 dalimi, Jungtinė Karalystė pati padengia savo išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
1.
Į 2000 m. gegužės 22 d. Tarybos reglamento (EB, Euratomas) Nr. 1150/2000, įgyvendinančio Sprendimą 94/728/EB, Euratomas dėl
Bendrijų nuosavų išteklių sistemos, 6 straipsnio 3 dalies a punkte numatytą sąskaitą per nustatytus terminus neįskaičiusi
nustatytų mokėtinų sumų,
nepatikrinusi, ar nuo 1995 m. sausio 1 d., pavėluotai įskaičius į Reglamento Nr. 1150/2000 6 straipsnio 3 dalies a punkte
numatytą sąskaitą, ir kitais atvejais buvo vėluojama pervesti nuosavus išteklius; sunaikinusi su šiuo laikotarpiu susijusius
archyvus bei apie šiuos vėlavimus nepranešusi Komisijai, kad ši galėtų apskaičiuoti pagal minėto reglamento 11 straipsnį mokėtinus
delspinigius dėl to, kad pavėluotai buvo pervesti nuosavi ištekliai,
Belgijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal Reglamento Nr. 1150/2000, kuris nuo 2000 m. gegužės 31 d. panaikino ir pakeitė
1989 m. gegužės 29 d. Tarybos reglamentą (EEB, Euratomas) Nr. 1552/89, įgyvendinantį Sprendimą 88/376/EEB, Euratomas dėl Bendrijų
nuosavų išteklių sistemos, kurio tikslas yra tas pats, 3, 6, 9, 10 ir 11 straipsnius bei EB 10 straipsnį.
2.
Priteisti iš Belgijos Karalystės bylinėjimosi išlaidas.
3.
Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Parašai.
*
Proceso kalba: prancūzų.