CELEX: 62009FJ0029
Viešoji tarnyba
Pareigūnai
Darbo užmokestis
Pareigūnų tarnybos nuostatų 64 straipsnis
Pareigūnų tarnybos nuostatų 3 straipsnio 5 dalies pirma pastraipa ir šių nuostatų XI priedo 9 straipsnis
Korekcinis koeficientas
Vienodas požiūris

Ieškiniu, kurį Tarnautojų teismo kanceliarija gavo 2009 m. kovo 30 d., G. Lebedef ir T. Jones prašo panaikinti tariamą Europos
Bendrijų Komisijos sprendimą, kuriuo atsisakoma Liuksemburge (Liuksemburgas) dirbančių pareigūnų perkamąją galią prilyginti
Briuselyje (Belgija) dirbančių pareigūnų perkamajai galiai, ir papildomai prašo panaikinti nuo 2008 m. birželio mėnesio išduotus
jų darbo užmokesčio lapelius.

Teisinis pagrindas
Pagal Europos Sąjungos pareigūnų tarnybos nuostatų (toliau – Pareigūnų tarnybos nuostatai) 64 straipsnį:
„Eurais nurodytas pareigūno atlyginimas, atėmus privalomus išskaitymus, kurie buvo išdėstyti šiuose Tarnybos nuostatuose arba
bet kokiuose įgyvendinimo reglamentuose, apskaičiuojamas pagal pirmiau nurodytą normą, kuri yra mažesnė už 100 % arba lygi 100 %,
atsižvelgiant į gyvenimo sąlygas įvairiose darbo vietose.
<...> Korekcinis koeficientas, taikomas Bendrijų laikinose būstinėse dirbančių pareigūnų atlyginimui, nuo 1962 m. sausio 1 d.
yra lygus 100 %.“
Pareigūnų tarnybos nuostatų XI priedo „Tarnybos nuostatų 64 ir 65 straipsnių įgyvendinimo taisyklės“ 1 straipsnyje numatyta:
„1. Europos Bendrijų statistikos tarnybos (Eurostato) pranešimas
Tarnybos nuostatų 65 straipsnio 1 dalyje numatytos peržiūros tikslams Eurostatas kiekvienais metais, iki spalio pabaigos parengia
pranešimą apie pragyvenimo išlaidų Briuselyje pasikeitimus, ekonominį Briuselio ir tam tikrų vietų valstybėse narėse vienodumą
bei centrinės valdžios valstybinėje tarnyboje mokamų darbo užmokesčių perkamosios galios pokyčius.
<...>
3. Pragyvenimo ne Briuselyje išlaidų kitimas (ekonominiai paritetai ir išvestiniai indeksai)
<...>
d) ne Belgijoje ir Liuksemburge pragyvenimo išlaidų pokyčiai baziniu laikotarpiu skaičiuojami pagal išvestinius indeksus.
Šie indeksai apskaičiuojami tarptautinį Briuselio indeksą dauginant iš ekonominio pariteto pokyčio.
<...>“
Pareigūnų tarnybos nuostatų XI priedo 3 straipsnio 5 dalies pirmoje pastraipoje nustatyta:
„Belgijoje ir Liuksemburge netaikomi jokie korekciniai koeficientai.“
Pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų XI priedo 5 straipsnio 3 dalį:
„Kiekvienai vietai, kuriai nustatytas korekcinis koeficientas (išskyrus Belgiją ir Liuksemburgą), apskaičiuojamas 1 straipsnio
3 dalyje minėto ekonominio pariteto įvertinimas gruodžio mėnesiui. Pragyvenimo išlaidų pokytis skaičiuojamas pagal 1 straipsnio
3 dalyje nustatytas taisykles.“
Galiausiai Pareigūnų tarnybos nuostatų XI priedo 9 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
„Suinteresuotų valstybių narių atitinkamos valdžios institucijos, [Europos Sąjungos] institucijos administracija ar [Europos
Sąjungos] pareigūnų atstovai konkrečioje įdarbinimo vietoje gali paprašyti nustatyti tai vietai korekcinį koeficientą.
Šis prašymas turi būti pagrįstas objektyviomis aplinkybėmis, atskleidžiančiomis pragyvenimo išlaidų skirtumą per kelerius
metus toje įdarbinimo vietoje ir atitinkamos valstybės narės sostinėje (išskyrus Nyderlandus, kur lyginama su Haga, o ne su
Amsterdamu). Jei Eurostatas patvirtina, kad skirtumas pastebimas (daugiau nei 5 %) ir ilgalaikis, Komisija turėtų pateikti
pasiūlymą tai vietai nustatyti korekcinį koeficientą.“

Ginčo aplinkybės
Manydamas, kad yra požymių, jog Liuksemburge dirbančių pareigūnų perkamoji galia kelerius metus nuolat mažėja, palyginti su
Briuselyje dirbančių pareigūnų, 2005 m. spalio 28 d. profesinės sąjungos
Solidarité européenne
pirmininkas M. Ott Komisijos pirmininko pavaduotojui S. Kallas nusiuntė raštą, kuriuo paprašė pradėti analizę dėl galimybės
nustatyti Liuksemburgo korekcinį koeficientą.
2005 m. lapkričio 29 d. laišku S. Kallas atsakė, kad darbuotojų interesų neatitiktų tai, jei būtų pradėtas darbas, susijęs
su Liuksemburgo korekcinio koeficiento nustatymu, remdamasis, be kita ko, tuo, jog norint priimti tokią priemonę reikėtų iš
dalies pakeisti Pareigūnų tarnybos nuostatus, vadinasi, reikėtų iš naujo derėtis dėl kasmetinio atlyginimų tikslinimo metodo,
dėl kurio buvo sutarta „po ilgų ir sudėtingų derybų vykdant reformą“.
2007 m. balandžio 3 d. kolektyvinė tarpinstitucinė profesinė sąjunga, kuriai priklauso kelios Europos Parlamento, Komisijos
ir Europos Sąjungos Teisingumo Teismo profesinės sąjungos ir darbuotojų organizacijos, Eurostato generaliniam direktoriui
nusiuntė raštą, prašydama atlikti analizę tam, kad būtų nustatyta, jog Liuksemburge dirbančių pareigūnų perkamoji galia labai
skiriasi nuo Briuselyje dirbančių pareigūnų perkamosios galios, ir būtų pradėta Pareigūnų tarnybos nuostatų XI priedo 9 straipsnyje
numatyta procedūra, siekiant nustatyti atskirą Liuksemburgo korekcinį koeficientą.
2007 m. birželio 6 d. raštu Eurostato generalinis direktorius atsakė, kad prašymai nustatyti korekcinį koeficientą nepriklauso
Eurostato kompetencijai ir turi būti pateikti Komisijos Personalo ir administracijos generaliniam direktoratui (GD).
2008 m. balandžio 12 d. raštu kelios profesinės sąjungos ir darbuotojų organizacijos, susivienijusios į vieną profesinių sąjungų
frontą, Personalo ir administracijos GD generalinio direktoriaus paprašė tarpinstitucinio susitarimo dėl institucijų darbuotojų
perkamosios galios netekimo.
2008 m. rugsėjo 12 d. laišku – šį laišką administracija užregistravo tų pačių metų rugsėjo 15 d. – ieškovai pateikė skundą
dėl jų 2008 m. birželio mėn. darbo užmokesčio lapelių, kuriuose nurodytas atlyginimų tikslinimo, atlikto 2007 m. pabaigoje,
pataisymas, tačiau nenurodytas jų įdarbinimo vietai taikomas atskiras korekcinis koeficientas, taip pat dėl kitų mėnesių darbo
užmokesčių lapelių.
2008 m. gruodžio 17 d. sprendimu Paskyrimų tarnyba minėtą skundą atmetė; apie šį sprendimą pranešta 2008 m. gruodžio 18 d.
laišku.

Šalių reikalavimai ir procesas
Ieškovai Tarnautojų teismo prašo:
„–      visų pirma, panaikinti implicitinį sprendimą atsisakyti darbo užmokesčio perkamąją galią Liuksemburge prilyginti darbo užmokesčio
perkamajai galiai Briuselyje,
–        nepatenkinus pirmojo reikalavimo, panaikinti ieškovų darbo užmokesčio lapelius, išduotus nuo 2008 m. birželio 15 d.“,
–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Tarnautojų teismo prašo:
–        atmesti ieškinį,
–        priteisti iš ieškovų bylinėjimosi išlaidas.
Laišku, kurį Tarnautojų teismo kanceliarija gavo 2009 m. birželio 25 d. faksu (originalas gautas 2009 m. birželio 29 d.),
Europos Sąjungos Taryba paprašė leisti įstoti į bylą palaikyti Komisijos reikalavimų. 2009 m. rugsėjo 7 d. nutartimi Tarnautojų
teismo trečiosios kolegijos pirmininkas šį prašymą patenkino.
Įstojimo į bylą paaiškinime, kurį Tarnautojų teismo kanceliarija gavo 2009 m. spalio 16 d. faksu, Taryba Tarnautojų teismo
prašo atmesti ieškinį kaip akivaizdžiai nepriimtiną, o nepatenkinus šio reikalavimo – atmesti jį kaip nepagrįstą, kiek tai
susiję su prieštaravimu dėl teisėtumo, kuriuo ieškovai grindė savo ieškinį.

Dėl ieškinio priimtinumo

Šalių argumentai
Komisija mano, kad ieškinys nepriimtinas neatsižvelgiant į tai, ar jis pateiktas dėl tariamo atsisakymo nustatyti Liuksemburgo
korekcinį koeficientą, ar dėl ieškovų darbo užmokesčio lapelių, išduotų nuo 2008 m. birželio mėn.
Pirma, ji pažymi, kad visi veiksmai, kurių imtasi prieš pateikiant skundą, buvo susiję su profesinėmis sąjungomis ir šių veiksmų
pobūdis politinis, o ne numatyti Pareigūnų tarnybos nuostatuose. Niekad nebuvo pateiktas atskiro pareigūno prašymas pagal
Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 straipsnio 1 dalį.
Bet kokiu atveju ieškinys, kiek jis pateiktas dėl tariamo atsisakymo nustatyti korekcinį Liuksemburgo koeficientą, pareikštas
pavėluotai, nes nebuvo paduotas joks skundas nei per tris mėnesius po to, kai S. Kallas atmetė 2005 m. spalio mėn. prašymą,
nei per tris mėnesius po to, kai Eurostato generalinis direktorius atsisakė atlikti prašomus skaičiavimus. Komisija taip pat
pažymi, kad ieškovai nebuvo nagrinėjamų prašymų autoriai.
Be to, ieškinio tikslas nėra toks pats kaip ankstesnių veiksmų. Pagrindinis jo tikslas pasmerkti tai, kad nėra nustatytas
Liuksemburgo korekcinis koeficientas, kuris, ieškovų manymu, neabejotinai didesnis nei Briuselio korekcinis koeficientas,
o ankstesni veiksmai buvo susiję su apskaičiavimų ar susitarimo nebuvimu.
Antra, Komisija pripažino, kad pareigūnas galėjo pareikšti ieškinį dėl savo darbo užmokesčio lapelio tiek, kiek jame nebuvo
nurodytas taikomas korekcinis koeficientas, į kurį, kaip pareigūnas pats mano, jis turi teisę (šiuo klausimu žr. 1994 m. spalio
27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas
Chavane de Dalmassy ir kt. prieš Komisiją
, T‑64/92, Rink. VT p. I‑A‑227 ir II‑723). Tačiau ši galimybė suponuoja, kad dėl nagrinėjamo lapelio pasikeičia padėtis arba
jis reiškia naują sprendimą, o taip nebuvo 2008 m. birželio mėn.
Per teismo posėdį ieškovai pirmiausia teigė, kad jie turėjo teisę Tarnautojų teisme tiesiogiai pareikšti ieškinį dėl implicitinio
sprendimo atsisakyti Liuksemburge dirbančių pareigūnų perkamąją galią prilyginti Briuselyje dirbančių pareigūnų perkamajai
galiai nustatant specialų korekcinį koeficientą, paskui – kad iš 2008 m. birželio mėn. darbo užmokesčio lapelio buvo galima
spręsti, jog padėtis pasikeitė, nes jame buvo nurodytas atlyginimų tikslinimo, atlikto per kasmetinį nagrinėjimą 2007 m. pabaigoje,
pataisymas, tačiau nebuvo taikomo Liuksemburgo korekcinio koeficiento, ir galiausiai – kad skundo ir ieškinio pateikimo terminų
buvo visapusiškai laikomasi.

Tarnautojų teismo vertinimas
Dėl ieškinio tiek, kiek jis pateiktas dėl tariamo implicitinio sprendimo atsisakyti Liuksemburge dirbančių pareigūnų perkamąją
galią prilyginti Briuselyje dirbančių pareigūnų perkamajai galiai
Primintina, kad pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 ir 91 straipsniuose numatytą teisių gynimo priemonių sistemą tam, kad
būtų galima pareikšti ieškinį dėl implicitinio sprendimo atmesti prašymą, reikia, kad:
–        arba suinteresuotasis pareigūnas pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 straipsnio 1 dalį būtų pateikęs išankstinį prašymą ir
šis prašymas Paskyrimų tarnybai neatsakius per keturis mėnesius laikomas implicitiškai atmestu; tokiu atveju pareigūnas per
naują trijų mėnesių terminą gali paduoti Paskyrimų tarnybai skundą pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 straipsnio 2 dalį,
–        arba pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 straipsnio 2 dalį būtų pateiktas išankstinis skundas dėl asmens nenaudai priimto
akto, o atsakymo nepateikimas per keturis mėnesius nuo skundo padavimo, remiantis tos pačios dalies antra pastraipa, prilygsta
implicitiniam sprendimui atmesti skundą, dėl kurio galima pareikšti ieškinį pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 91 straipsnį.
Nagrinėjamu atveju konstatuotina, kad ieškovai tinkamai nesilaikė ikiteisminės procedūros. Pirma, jie pagal Pareigūnų tarnybos
nuostatų 90 straipsnio 1 dalį nepateikė išankstinio prašymo Liuksemburge dirbančių pareigūnų perkamąją galią prilyginti Briuselyje
dirbančių pareigūnų perkamajai galiai, nes 2005 m. spalio 28 d., 2007 m. balandžio 3 d. ir 2008 m. balandžio 12 d. laiškus,
net jeigu juos būtų galima pripažinti prašymais pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 straipsnio 1 dalį, atsiuntė ne patys
ieškovai.
Antra, bet kokiu atveju dėl 2005 m. lapkričio 29 d. S. Kallas atsakymo ir 2007 m. birželio 6 d. Eurostato generalinio direktoriaus
atsakymo nebuvo imtasi veiksmų per skundui ir ieškiniui pateikti nustatytus terminus. Taip pat jokių veiksmų nesiėmė profesinės
sąjungos ir darbuotojų organizacijos, kai į jų 2008 m. balandžio 12 d. tarpinstitucinio susitarimo prašymą aiškiai neatsakė
Personalo ir administracijos GD generalinis direktorius.
Todėl ieškinį tiek, kiek jis pateiktas dėl tariamo implicitinio sprendimo atsisakyti Liuksemburge dirbančių pareigūnų perkamąją
galią prilyginti Briuselyje dirbančių pareigūnų perkamajai galiai, reikia atmesti kaip nepriimtiną.
Dėl ieškinio tiek, kiek jis pateiktas dėl ieškovų darbo užmokesčio lapelių, išduotų nuo 2008 m. birželio mėn.
Iš ieškinio matyti, kad ieškovai savo ieškiniui dėl jų darbo užmokesčių lapelių, išduotų nuo 2008 m. birželio mėn., pagrįsti
iš esmės pateikia pagrindus dėl Pareigūnų tarnybos nuostatų XI priedo 3 straipsnio 5 dalies pirmos pastraipos, Tarnautojų
teisme tvirtindami, jog minėto 3 straipsnio 5 dalies pirma pastraipa netaikytina.
Iš pradžių reikia priminti, kad ieškinio pateikimo dieną taikomame EB 241 straipsnyje, kuris po pakeitimo tapo SESV 277 straipsniu,
numatyta, jog bet kuri teismo proceso, kuriame ginčijamas šioje nuostatoje numatyto reglamento teisėtumas, šalis, visų pirma
pagrįsdama ieškinį dėl įgyvendinimo priemonės, gali remtis EB 230 straipsnio antroje pastraipoje, kuri po pakeitimo tapo SESV
263 straipsnio antra pastraipa, nurodytais pagrindais, net jeigu terminas ieškiniui dėl reglamento pareikšti yra pasibaigęs.
Iš nusistovėjusios teismų praktikos matyti, jog ši papildoma teisės gynimo priemonė yra bendrojo principo, kuriuo siekiama
užtikrinti, kad kiekvienas asmuo turėtų arba būtų turėjęs galimybę užginčyti Sąjungos teisės aktą, kurio pagrindu priimtas
sprendimas jo nenaudai, išraiška (1979 m. kovo 6 d. Teisingumo Teismo sprendimas
Simmenthal prieš Komisiją
, 92/78, Rink. p. 777; 1984 m. sausio 19 d. Teisingumo Teismo sprendimas
Andersen ir kt. prieš Parlementą
, 262/80, Rink. p. 195, ir 2003 m. liepos 10 d. Sprendimo
Komisija prieš ECB
, C‑11/00, Rink. p. 7147, 74–78 punktai). EB 241 straipsnyje įtvirtinta taisyklė neabejotinai taikoma bylose, kurios Tarnautojų
teisme iškeltos pagal EB 236 straipsnį, kuris po pakeitimo tapo SESV 270 straipsniu.
Tačiau iš teismų praktikos taip pat matyti, jog EB 241 straipsnyje numatyta galimybė remtis tuo, kad reglamentas netaikomas,
nėra savarankiška teisė pareikšti ieškinį ir ja galima pasinaudoti tik papildomai, todėl prieštaravimas dėl teisėtumo yra
nepriimtinas dėl pagrindinės teisės pareikšti ieškinį nebuvimo arba pagrindinio ieškinio nepriimtinumo (1981 m. liepos 16 d.
Teisingumo Teismo sprendimo
Albini prieš Tarybą ir Komisiją
, 33/80, Rink. p. 2141, 17 punktas ir 1987 m. liepos 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Étoile commerciale ir CNTA prieš Komisiją
, 89/86 ir 91/86, Rink. p. 3005, 22 punktas).
Pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 ir 91 straipsnius skundo, taigi ir ieškinio, negalima pateikti dėl Paskyrimų tarnybos
asmens nenaudai priimto akto. Taip pat neginčytina, kad asmens nenaudai priimtas aktas Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 straipsnio
2 dalies ir 91 straipsnio 1 dalies prasme yra tas, kuris sukuria privalomų teisinių pasekmių, galinčių tiesiogiai ir nedelsiant
daryti poveikį ieškovo interesams ir taip aiškiai pakeisti jo teisinę padėtį (2006 m. birželio 28 d. Tarnautojų teismo sprendimo
Grünheid prieš Komisiją
, F‑101/05, Rink. VT p. I‑A‑1‑55 ir II‑A‑1‑199, 33 punktas ir nurodyta teismų praktika).
Taigi reikia patikrinti, ar ieškinys tiek, kiek jis pateiktas dėl ieškovų darbo užmokesčio lapelių, išduotų nuo 2008 m. birželio
mėn., atitinka Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 ir 91 straipsnių reikalavimus.
Šiuo atžvilgiu svarbu pabrėžti, kad darbo užmokesčio lapelis pagal savo pobūdį ir tikslą neturi asmens nenaudai priimto akto
požymių, nes jame paprasčiausiai pinigais išreiškiama ankstesnių administracijos sprendimų, susijusių su asmenine ir teisine
pareigūno padėtimi, apimtis (2008 m. balandžio 23 d. Tarnautojų teismo sprendimo
Pickering prieš Komisiją
, F‑103/05, dar nepaskelbto Rinkinyje, 72 punktas ir Tarnautojų teismo sprendimo
Bain ir kt. prieš Komisiją
, F‑112/05, dar nepaskelbto Rinkinyje, 73 punktas). Tačiau tiek, kiek iš darbo užmokesčio lapelio aiškiai matyti individualaus
administracijos sprendimo, apie kurį iki tol nebuvo žinoma, nes suinteresuotajam asmeniui apie jį nebuvo oficialiai pranešta,
egzistavimas ir turinys, šis lapelis, kuriame pateiktas piniginių išmokų apskaičiavimas, gali būti laikomas asmens nenaudai
priimtu aktu, dėl kurio galima pateikti skundą, o prireikus – ieškinį (šiuo klausimu dėl kelionės išlaidų atlyginimo žr. 2005 m.
vasario 16 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Reggimenti prieš Parlamentą,
T‑354/03, Rink. VT p. I‑A‑33 ir II‑147, 38 ir 39 punktus arba dėl kitur gautų išmokų šeimai išskaičiavimo žr. 1998 m. kovo
24 d. Pirmosios instancijos teismo nutartį
Meyer ir kt. prieš Teisingumo Teismą
, T‑181/97, Rink. VT p. I‑A‑151 ir II‑481). Šiomis aplinkybėmis nuo darbo užmokesčio lapelio perdavimo pradedamas skaičiuoti
skundo ir ieškinio dėl atitinkamo pareigūno atžvilgiu priimto administracijos sprendimo, kurį parodo lapelis, pateikimo terminas
(minėtų sprendimų
Pickering prieš Komisiją
75 punktas ir
Bain ir kt. prieš Komisiją
76 punktas).
Tas pats pasakytina tuo atveju, kai darbo užmokesčio lapeliu pirmą kartą įgyvendinamas naujas visuotinai taikomas teisės aktas,
kuriuo nustatomos piniginės išmokos, pavyzdžiui, sprendimas, kuriuo keičiamas kelionės išlaidų apskaičiavimo metodas (2003 m.
rugsėjo 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Lebedef ir kt. prieš Komisiją
, T‑221/02, Rink. VT p. I‑A‑211 ir II‑1037, 24 ir 25 punktai), sprendimas, kuriuo keičiami tėvų įmokų tarifai už darželio
paslaugas (1997 m. sausio 29 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas
Vanderhaeghen prieš Komisiją
, T‑297/94, Rink. VT p. I‑A‑7 ir II‑13), reglamentas, kuriuo keičiami korekciniai koeficientai (2000 m. lapkričio 8 d. Pirmosios
instancijos teismo sprendimas
Bareyt ir kt. prieš Komisiją
, T‑175/97, Rink. VT p. I‑A‑229 ir II‑1053, ir minėti sprendimai
Pickering prieš Komisiją
ir
Bain ir kt. prieš Komisiją
), reglamentas, kuriuo tikslinami atlyginimai (1994 m. birželio 22 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas
Di Marzio ir Lebedef prieš Komisiją
, T‑98/92 ir T‑99/92, Rink. VT p. I‑A‑167 ir II‑541), ar reglamentas, kuriuo nustatoma išimtinė įmoka krizės atveju ar laikina
įmoka (1985 m. liepos 3 d. Teisingumo Teismo sprendimas
Abrias ir kt. prieš Komisiją
, 3/83, Rink. p. 1995, ir 1994 m. birželio 22 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas
Rijnoudt ir Hocken prieš Komisiją
, T‑97/92 ir T‑111/92, Rink. VT p. I‑A‑159 ir II‑511).
Tokiais atvejais pirmas darbo užmokesčio lapelis, išduotas po visuotinai taikomo akto, kuriuo keičiamos piniginės išmokos
neapibrėžtai pareigūnų kategorijai, įsigaliojimo, būtinai reiškia, kad dėl jo adresato priimtas individualus administracijos
sprendimas, kuris sukuria privalomų teisinių pasekmių, galinčių tiesiogiai ir nedelsiant daryti poveikį atitinkamo pareigūno
interesams. Be to, net jeigu būtų galima manyti, kad Paskyrimų tarnyba kiekvieną mėnesį priima naują individualų administracijos
sprendimą, kuriuo nustatomos piniginės išmokos pareigūnui ir kuris atsispindi atitinkamame darbo užmokesčio lapelyje, šiais
vėlesniais sprendimais tik patvirtinamas pirmasis sprendimas, kuriuo aiškiai pakeičiama suinteresuotojo asmens teisinė padėtis
taikant naują visuotinai taikomą aktą.
Todėl pareigūnas, kuris per nustatytą terminą nepateikė skundo ar ieškinio dėl darbo užmokesčio lapelio, kuriuo pirmą kartą
įgyvendinamas visuotinio taikymo aktas dėl piniginės išmokos nustatymo, praleidęs minėtus terminus negali teisėtai ginčyti
vėlesnių darbo užmokesčio lapelių, remdamasis tuo pačiu neteisėtumo pagrindu kaip ir pirmojo lapelio atveju (minėtų sprendimų
Pickering prieš Komisiją
75–89 punktai ir
Bain ir kt. prieš Komisiją
76–89 punktai).
Tačiau nagrinėjamos bylos aplinkybės neatitinka anksčiau minėtų atvejų. Iš ieškovų argumentų matyti, kad jie iš esmės kritikuoja
tai, jog Komisija atkakliai tvirtina, kad turi būti taikoma Pareigūnų tarnybos nuostatų XI priedo 3 straipsnio 5 dalies pirma
pastraipa, neatliekant galimo perkamosios galios Briuselyje ir Liuksemburge skirtumo analizės, nors ieškovai teigia, kad atsirado
naujų ekonominių aplinkybių, kurios, atsižvelgiant, be kita ko, į vienodo požiūrio principą, nebepateisina šios nuostatos
taikymo.
Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad vienodo požiūrio principas taikomas teisės aktų leidėjui, kaip tai pripažįsta Komisija,
ir kad Pareigūnų tarnybos nuostatų 64 ir 65 straipsniuose numatytų korekcinių koeficientų nustatymu būtent siekiama įgyvendinti
šį principą, užtikrinant tai, jog bus išlaikyta lygi visų pareigūnų perkamoji galia, nepriklausomai nuo jų įdarbinimo vietos
(šiuo klausimu žr. 1981 m. lapkričio 19 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Benassi prieš Komisiją
, 194/80, Rink. p. 2815, 5 punktą; 1992 m. sausio 23 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Tarybą
, Rink. p. I‑221, 19 punktą ir 2004 m. balandžio 29 d. Teisingumo Teismo nutarties
Drovis prieš Komisiją
, C‑187/03 P, dar nepaskelbtos Rinkinyje, 25 punktą ir nurodytą teismų praktiką).
Jei, kaip nagrinėjamu atveju, asmuo mano, kad dėl naujų aplinkybių kyla Europos Sąjungos pareiga priimti naujas normines priemones,
paprastai jis turi laikytis Sutartyje ir Sąjungos teisės aktuose numatytų procedūrų (šiuo klausimu žr. 2002 m. spalio 22 d.
Teisingumo Teismo sprendimo
National Farmers’Union
, C‑241/01, Rink. p. I‑9079, 38 punktą).
Vis dėlto konstatuotina, kad pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 straipsnio 1 dalį tik pareigūnai gali prašyti administracijos,
veikiančios kaip Paskyrimų tarnyba, priimti dėl jų sprendimą. Taip nėra nagrinėjamu atveju, nes ieškovai Komisiją iš esmės
kaltina tuo, jog ši nesiėmė reikiamos politinės iniciatyvos tam, kad ateityje būtų nustatytas specialus Liuksemburgo korekcinis
koeficientas, o dėl to būtų panaikinta Pareigūnų tarnybos nuostatų XI priedo 3 straipsnio 5 dalies pirma pastraipa. Toks prašymas
nepatenka į Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 straipsnio 1 dalies taikymo sritį, nes politinės iniciatyvos negalima laikyti „dėl
pareigūno priimtu sprendimu“.
Šiomis aplinkybėmis, atsižvelgiant į procedūrines problemas, kurių kiltų asmeniui, ketinančiam pagal SESV 265 straipsnį pareikšti
institucijai ieškinį dėl neveikimo, kad būtų panaikinta Sąjungos teisės aktų leidėjo priimto reglamento nuostata (šiuo klausimu
žr., be kita ko, 1993 m. vasario 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo
ENU prieš Komisiją
, C‑107/91, Rink. p. I‑599, 16 ir 17 punktus), pagal šio sprendimo 33–36 punktuose minėtą teismų praktiką nesuteikiant pareigūnui
galimybės ginčyti darbo užmokesčio lapelio dėl faktinių aplinkybių, kaip antai ekonominių sąlygų, pasikeitimo pareiškiant
prieštaravimą dėl teisėtumo dėl Pareigūnų tarnybos nuostatų nuostatos, kuri, nors priimama, atrodo, buvo teisėta, atitinkamo
pareigūno manymu, tapo neteisėta dėl pasikeitusių aplinkybių, praktiškai nebūtų galimybės pareikšti ieškinio, kuriuo siekiama
užtikrinti, kad būtų laikomasi Sąjungos teisėje pripažįstamo bendrojo vienodo požiūrio principo, ir taip būtų padaryta neproporcinga
žala teisei į veiksmingą teisminę apsaugą.
Todėl, siekiant apsaugoti pareigūnų teisę pareikšti ieškinį, konkrečiomis šios bylos aplinkybėmis reikia pripažinti, kad pareigūnai
gali ginčyti savo darbo užmokesčio lapelį, Pareigūnų tarnybos nuostatų nuostatos, kuria nustatomos jų piniginės išmokos, atžvilgiu
pateikdami prieštaravimą dėl teisėtumo, susijusį, be kita ko, su vienodo požiūrio principo pažeidimu, kad ir kokie būtų apribojimai,
kylantys iš šio sprendimo 33–36 punktuose minėtos teismų praktikos.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, prieštaravimas dėl ieškinio priimtinumo tiek, kiek jis pateiktas dėl ieškovų darbo
užmokesčio lapelių, išduotų nuo 2008 m. birželio mėn., turi būti atmestas.

Dėl esmės
Grįsdami savo ieškinį ieškovai nurodo keturis pagrindus. Trys pirmieji, ieškinyje išdėstyti kartu, susiję su vienodo požiūrio
ir nediskriminavimo, gero administravimo ir teisėtų lūkesčių apsaugos principų, o ketvirtasis – su Pareigūnų tarnybos nuostatų
64 straipsnio pažeidimu.

Dėl trijų pirmųjų ieškinio pagrindų
Šalių argumentai
Ieškovai teigia, kad pragyvenimo išlaidos Liuksemburge yra didesnės nei Briuselyje. Grįsdami šį teiginį jie remiasi minimaliu
nacionaliniu darbo užmokesčiu ir būsto kaina, taip pat UBS bankų tarnybų asociacijos perduotais duomenimis, neoficialiais
apskaičiavimais, gautais iš Eurostato statistikų, ir kolegų, kurie pagal mobilumo procedūrą persikėlė iš Liuksemburgo į Briuselį
ar atvirkščiai, vertinimais.
Kadangi Liuksemburgas yra vienintelė įdarbinimo vieta, kuriai netaikomas korekcinis koeficientas, ieškovai mano, kad vienodo
požiūrio ir nediskriminavimo principo pažeidimas yra akivaizdus.
Anot ieškovų, sudėtinga apskaičiuoti Liuksemburgo korekcinį koeficientą ar net neįmanoma to padaryti nesant tarptautinio pragyvenimo
išlaidų šiame mieste indekso, kuris turi būti nustatytas Eurostatui atlikus tyrimą, o to niekad nebuvo padaryta.
Nesiimdama veiksmų dėl šiuo tikslu darbuotojų atstovų pateiktų prašymų, o tai matyti iš 2008 m. birželio ir tolesnių mėnesių
darbo užmokesčio lapelių, Komisija pažeidė Pareigūnų tarnybos nuostatų XI priedo 9 straipsnį ir gero administravimo principą.
Ieškovai mano, kad minėtas straipsnis, kuriame kalbama apie „pragyvenimo išlaidų skirtumą toje įdarbinimo vietoje ir atitinkamos
valstybės narės sostinėje“, iš tikrųjų susijęs su „dideliu perkamosios galios konkrečioje įdarbinimo vietoje skirtumu, palyginti
su perkamąja galia, konstatuota įdarbinimo vietoje, kurioje nustatomi darbo užmokesčiai, ir šioje konkrečioje įdarbinimo vietoje“.
Galiausiai ieškovai teigia, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką teisę reikalauti teisėtų lūkesčių apsaugos turi kiekvienas
asmuo, kuriam administracija sukėlė pagrįstų lūkesčių. Nagrinėjamu atveju ieškovai buvo įsitikinę, kad Liuksemburgo korekcinio
koeficiento nebuvimas reiškia, jog Komisija atliko reikiamus patikrinimus, leidžiančius manyti, kad tokio koeficiento galima
pagrįstai nenumatyti.
Komisija atsako, kad ieškovai visiškai nepaaiškina, kaip galėjo būti pažeistas Pareigūnų tarnybos nuostatų XI priedo 9 straipsnis,
kiek tai susiję su Liuksemburgu, nes minėto priedo 3 straipsnio 5 dalies pirma pastraipa, kuri yra tokios pat galios, neleidžiama
nustatyti Liuksemburgo korekcinio koeficiento.
Žinoma, Komisija neginčija to, kad teisės aktų leidėjui apskritai privalomas vienodo požiūrio principas. Tačiau, kiek tai
susiję su Pareigūnų tarnybos nuostatų XI priedo 3 straipsnio 5 dalies pirma pastraipa, tam, kad būtų galima remtis tokiu kaltinimu,
reikia ypač išsamiai įrodyti, jog egzistuoja realus ir ilgalaikis skirtumas tarp Briuselio ir Liuksemburgo. Būtent tai matyti
iš teismų praktikos dėl Tarybos aiškiai nustatyto konkrečios įdarbinimo vietos koeficiento įgyvendinimo. Toks pats įrodymo
reikalavimas taikomas
a fortiori
, kai reikia įrodyti, kad teisės aktų leidėjas pačiuose Pareigūnų tarnybos nuostatose pažeidė vienodo požiūrio principą, manydamas,
jog abi įdarbinimo vietas reikia traktuoti vienodai.
Komisija taip pat primena didelę diskreciją, kurią institucijos turi dėl veiksnių, į kuriuos reikia atsižvelgti nustatant
korekcinius koeficientus, nes teismas gali konstatuoti tik akivaizdžią vertinimo klaidą ar piktnaudžiavimą įgaliojimais (žr.,
be kita ko, 2002 m. rugsėjo 25 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Ajour ir kt. prieš Komisiją
, T‑201/00 ir T‑384/00, Rink. VT p. I‑A‑167 ir II‑885, 47–49 punktus ir minėto Sprendimo
Bareyt ir kt. prieš Komisiją
57 ir 64 punktus).
Ieškovai nepateikia jokių įrodymų, iš kurių būtų galima daryti išvadą, kad padaryta akivaizdi vertinimo klaida dėl Liuksemburgo
koeficiento nebuvimo.
Visų pirma kaip įrodymą nurodydamas tai, kad pragyvenimas Liuksemburge brangesnis nei Briuselyje, profesinės sąjungos
Solidarité européenne
pirmininkas 2005 m. Komisijos paprašė atlikti specialaus koeficiento galimybės analizę. Tačiau siekiant nustatyti šį koeficientą
Eurostatas negali atlikti tokio Liuksemburge dirbančių pareigūnų šeimų biudžetų tyrimo, nes teisiškai, remiantis Pareigūnų
tarnybos nuostatų XI priedo 3 straipsnio 5 dalies pirma pastraipa, toks koeficientas negali egzistuoti.
Taip pat Komisija mano, kad ieškovai remiasi tik abstrakčiais ir neaiškiais argumentais, nepateikdami jokių duomenų apie kainas,
kurie galėtų patvirtinti, jog pragyvenimo išlaidos Liuksemburge iš tiesų yra ilgą laiką daug didesnės nei Briuselyje.
Be to, Komisija mano, kad nagrinėjamu atveju rėmimasis Pareigūnų tarnybos nuostatų XI priedo 9 straipsniu yra klaidingas,
nes šis straipsnis susijęs su koeficiento nustatymu vietai, kuri nėra valstybės sostinė, o ne su pačia sostine, dėl kurios
– Liuksemburgo – numatyta speciali nuostata, įtvirtinta minėto priedo 3 straipsnio 5 dalies pirmoje pastraipoje.
Komisija priduria, kad ne visa turima informacija apie pragyvenimo išlaidas Liuksemburge patvirtina ieškovų teiginius. Ji
mini
Mercer’s Cost of Living Survey
pavyzdį, iš kurio matyti, kad 2008 m. kovo mėn. pragyvenimo išlaidos Liuksemburge (91,3) buvo mažesnės nei Briuselyje (92,9),
palyginti Niujorko indeksas – 100.
Kalbėdama apie tariamą gero administravimo principo pažeidimą Komisija pažymi, kad pagal teismų praktiką remiantis šiuo motyvu
Pareigūnų tarnybos nuostatų nuostatos užginčyti negalima (2006 m. lapkričio 29 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Campoli prieš Komisiją
, T‑135/05, Rink. VT p. I‑A‑2‑297 ir II‑A‑2‑1527, 149 punktas).
Dėl tariamo teisėtų lūkesčių apsaugos principo pažeidimo Komisija teigia, kad ieškovų pozicija nenuosekli. Ši pozicija būtų
geriau suprantama, jei ieškovai būtų teigę, kad administracija jiems iš tiesų buvo pažadėjusi nustatyti specialų Liuksemburgo
koeficientą, tačiau to nepadarė. Bet kokiu atveju teisiškai ieškovai negalėjo turėti jokių lūkesčių, kad bus nustatytas Liuksemburgo
koeficientas, nes tai aiškiai draudžiama Pareigūnų tarnybos nuostatų XI priedo 3 straipsnio 5 dalies pirma pastraipa. Bet
koks tokio pobūdžio patikinimas, jeigu būtų padarytas, prieštarautų taikytinoms nuostatoms ir todėl negalėtų sukurti teisėtų
lūkesčių (1990 m. kovo 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Chomel prieš Komisiją
, T‑123/89, Rink. p. II‑131 26–30 punktai).
Tarnautojų teismo vertinimas
Ieškovai Komisiją iš esmės kaltina tuo, kad ši, nepaisydama Pareigūnų tarnybos nuostatų XI priedo 3 straipsnio 5 dalies pirmos
pastraipos, neįpareigojo Eurostato atlikti statistinių tyrimų, kurie leistų nustatyti, ar yra didelių perkamosios galios skirtumų
Liuksemburge dirbančių pareigūnų ir kitų tarnautojų nenaudai, palyginti su Briuselyje konstatuota perkamąja galia. Jie teigia,
kad nesiimdama veiksmų ir neatsižvelgdama į ieškovų pateiktus įrodymus, iš kurių matyti, jog per pastaruosius metus pragyvenimo
išlaidos Liuksemburge labai padidėjo, Komisija pažeidė vienodo požiūrio, gero administravimo ir teisėtų lūkesčių apsaugos
principus.
Taigi reikia suprasti, kad ieškovų argumentais iš esmės siekiama užginčyti Pareigūnų tarnybos nuostatų XI priedo 3 straipsnio
5 dalies pirmos pastraipos teisėtumą tiek, kiek šia nuostata ne tik užkertamas kelias galimybei nustatyti Liuksemburgo korekcinį
koeficientą, bet ir draudžiama Komisijai įpareigoti Eurostatą atlikti statistinius tyrimus, kurių reikia, kad būtų įrodyta,
jog egzistuoja galimas pragyvenimo išlaidų skirtumas tarp Briuselio ir Liuksemburgo, net jeigu ieškovų pateikti įrodymai pateisintų
panašių tyrimų pradėjimą.
Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką Pareigūnų tarnybos nuostatų 64 ir 65 straipsniuose
numatytų korekcinių koeficientų, taikomų pareigūnų atlyginimams, tikslas yra pagal vienodo požiūrio principą užtikrinti, kad
būtų išlaikyta lygiavertė visų pareigūnų perkamoji galia, nepaisant jų įdarbinimo vietos (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų
Benassi prieš Komisiją
5 punktą,
Komisija prieš Tarybą
19 punktą, taip pat minėtos Nutarties
Drouvis prieš Komisiją
25 punktą ir nurodytą teismų praktiką). Jei Taryba konstatuoja didelį pragyvenimo išlaidų pokytį, ji pagal Pareigūnų tarnybos
nuostatų 65 straipsnio 2 dalį turi į tai atsižvelgti nustatydama korekcinius koeficientus (minėto Sprendimo
Komisija prieš Tarybą
24 punktas). Dėl didelio pragyvenimo išlaidų skirtumo tarp įdarbinimo vietos, kuri nėra atitinkamos valstybės narės sostinė,
ir šios valstybės sostinės Teisingumo Teismas pažymėjo, kad Taryba neturi jokios diskrecijos dėl būtinybės nustatyti specialų
korekcinį koeficientą, susijusį su įdarbinimo vieta (minėto Sprendimo
Komisija prieš Tarybą
25 punktas).
Taip pat reikia priminti, kad, kaip pripažįsta Komisija, vienodo požiūrio principas, kurį turi užtikrinti korekcinių koeficientų,
numatytų Pareigūnų tarnybos nuostatų 64 ir 65 straipsniuose, nustatymas, taikomas ir teisės aktų leidėjui.
Nagrinėjamu atveju aišku, kad ieškovai, teigdami, jog Liuksemburge dirbantys pareigūnai diskriminuojami, nes, remiantis Pareigūnų
tarnybos nuostatų XI priedo 3 straipsnio 5 dalies pirma pastraipa, nėra nustatytas specialus šios valstybės narės korekcinis
koeficientas, Tarnautojų teisme, kiek tai susiję su įrodinėjimu, yra itin sudėtingoje padėtyje dėl techninių problemų, susijusių
su pakankamai patikimų statistinių duomenų nurodymu ir rinkimu.
Šiomis aplinkybėmis Komisija negali apsiriboti teigdama, kad ieškovai grįsdami savo pagrindą, susijusį su vienodo požiūrio
pažeidimu, neįrodė, jog egzistuoja didelis ir ilgalaikis skirtumas tarp Liuksemburgo ir Briuselio, kartu tvirtindama, kad
ji negali paprašyti Eurostato atlikti statistinių tyrimų šiuo klausimu dėl to, jog Pareigūnų tarnybos nuostatų XI priedo 3 straipsnio
5 dalies pirma pastraipa draudžiama nustatyti specialų Liuksemburgo korekcinį koeficientą. Jei Tarnautojų teismas sutiktų
su tokiais cikliniais argumentais, nebūtų užtikrintas vienodas požiūris į pareigūnus darbo užmokesčio srityje ir visų pirma
reikalavimo išlaikyti lygiavertę visų pareigūnų perkamąją galią laikymasis.
Šiomis aplinkybėmis, atsižvelgiant į technines problemas, susijusias su bazinių duomenų ir statistinių metodų apibrėžimu ir
pasirinkimu, negalima reikalauti, kad ieškovai Tarnautojų teisme teisiniu požiūriu pakankamai įrodytų, jog egzistuoja didelis
ir ilgalaikis pragyvenimo išlaidų Liuksemburge padidėjimas, palyginti su Briuseliu, kad būtų galima pripažinti, jog laikomasi
skirtingo požiūrio į pareigūnus, nelygu jų įdarbinimo vieta. Kaip per teismo posėdį pripažino Taryba, jie tik turi pateikti
pakankamai reikšmingų įrodymų, iš kurių būtų galima spręsti, kad perkamoji galia gali būti iškraipyta, ir dėl kurių įrodinėjimo
pareiga perkeliama Komisijai, taip pat prireikus pateisinamas Eurostato administracinio tyrimo pradėjimas.
Tiesa, kad iš Pareigūnų tarnybos nuostatų 65 straipsnio 2 dalies ir XI priedo 9 straipsnio 1 dalies matyti, jog tik didelis
pragyvenimo išlaidų Liuksemburge padidėjimas, palyginti su Briuseliu, galėtų pateisinti tikslinimo priemonių priėmimą, siekiant
užtikrinti lygiavertę Liuksemburge dirbančių pareigūnų ir jų kolegų, dirbančių Briuselyje, perkamąją galią. Pagal vienodo
požiūrio principą gali būti reikalaujama ne tobulo pareigūnų perkamosios galios identiškumo, nepriklausomai nuo jų įdarbinimo
vietos, o esminio pragyvenimo išlaidų atitikimo atitinkamose įdarbinimo vietose. Šiuo atžvilgiu, kiek tai susiję su klausimo
sudėtingumu, teisės aktų leidėjas turi didelę diskreciją, o teismas turi patikrinti tik tai, ar institucijos neperžengė protingų
ribų, palyginti su aplinkybėmis, kurios joms turėjo įtakos, ir ar jos savo įgaliojimais nesinaudojo akivaizdžiai klaidingai
(šiuo klausimu žr. 1995 m. gruodžio 7 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Abelio ir kt. prieš Komisiją
, T‑544/93 ir T‑566/93, Rink. VT p. I‑A‑271 ir II‑815, 76 punktą).
Tačiau net jeigu ieškovų rašytiniai paaiškinimai šiuo klausimu nėra labai aiškūs, atrodo, kad pagrindinis kaltinimas, kuriuo
grindžiamas šis ieškinys, yra tai, kad Komisija atkakliai norėjo taikyti Pareigūnų tarnybos nuostatų XI priedo 3 straipsnio
5 dalies pirmą pastraipą, neatlikdama galimo perkamosios galios Briuselyje ir Liuksemburge skirtumo analizės. Tokiomis aplinkybėmis
teismo kontrolė neapsiriboja patikrinimu, ar padaryta akivaizdi vertinimo klaida, bet ją vykdant siekiama išsiaiškinti, ar
suinteresuotieji asmenys pateikė pakankamai įrodymų, pavyzdžiui, pakankamai pagrįstų patvirtinto šaltinio analizių su skaičiais
ar kitokių, pateisinančių tyrimo pradėjimą.
Nagrinėjamu atveju reikia konstatuoti, kad ieškovai tik suformuluoja keletą gana abstrakčių argumentų nepateikdami jokių įrodymų,
kurie patvirtintų bent jau didelio skirtumo, galinčio pateisinti Eurostato statistinio tyrimo pradėjimą, egzistavimą. Savo
ieškinyje ieškovai remiasi:
–        „UBS perduotais duomenimis“, tačiau šių duomenų nepaaiškina ir nepateikia,
–        nepagrįstais teiginiais apie minimalų nacionalinį darbo užmokestį, būsto kainą ir biurų nuomos kainą Liuksemburge,
–        „informacija, gauta iš kolegų, pagal mobilumo procedūrą persikėlusių iš Liuksemburgo į Briuselį ar iš Briuselio į Liuksemburgą,
kurie konstatavo, kad jų perkamoji galia Liuksemburge yra mažesnė nei perkamoji galia Briuselyje“, tačiau nepateikia konkretesnių
paaiškinimų,
–        „neoficialiais apskaičiavimais, gautais iš Eurostato statistikų“, dėl kurių taip pat nepateikia tolimesnių paaiškinimų,
–        2009 m. kovo 6 d. NATO Palaikymo ir aprūpinimo tarnybos išteklių direktoriaus laišku, kuriame šis tik išreiškia susirūpinimą
dėl „augančio pragyvenimo išlaidų Briuselyje ir Liuksemburge skirtumo“,
–        ir kitais teiginiais, kurie matyti iš profesinių sąjungų susirašinėjimo ir raštų, pridėtų prie ieškinio.
Tokių įrodymų nepakanka, kad būtų įrodyta, jog egzistuoja didelis ir ilgalaikis pragyvenimo išlaidų abiejose nagrinėjamose
įdarbinimo vietose skirtumas, kuris, nesant specialaus Liuksemburgo korekcinio koeficiento, labai sumažintų Liuksemburge dirbančių
pareigūnų perkamąją galią, palyginti su Briuselyje dirbančių jų kolegų perkamąja galia, juolab kad Komisija savo ruožtu pateikė
įrodymų, kurie leidžia daryti priešingą išvadą, t. y. kad pragyvenimo išlaidos Liuksemburge yra mažesnės nei Briuselyje (žr.
šio sprendimo 57 punktą).
Be to, dėl tariamo gero administravimo principo pažeidimo pakanka priminti, kad bet kokiu atveju teisėtai Tarybos priimta
Pareigūnų tarnybos nuostatų nuostata negali būti veiksmingai užginčyta remiantis tariamu tokio principo pažeidimu (2005 m.
vasario 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Pyres prieš Komisiją
, T‑256/01, Rink. VT p. I‑A‑23 ir II‑99, 66 punktas ir minėto Sprendimo
Campoli prieš Komisiją
149 punktas).
Galiausiai, kalbant apie tariamą teisėtų lūkesčių apsaugos principo pažeidimą, taip pat pakanka konstatuoti, kad ieškovai
negalėjo įrodyti, jog iš administracijos yra gavę konkrečių garantijų, kad tarp Briuselio ir Liuksemburgo egzistuoja didelis
skirtumas, kiek tai susiję su pareigūnų perkamąja galia, ar net kad ateityje bus priimtas korekcinis Liuksemburgo koeficientas.
Bet kokiu atveju pareigūnas negalėtų remtis teisėtų lūkesčių apsaugos principu siekdamas užginčyti Pareigūnų tarnybos nuostatų
nuostatos, šiuo atveju XI priedo 3 straipsnio 5 dalies pirmos pastraipos, teisėtumą ir prieštarauti jos taikymui remdamasis
administracijos patikinimais, kuriuose nebūtų atsižvelgiama į Pareigūnų tarnybos nuostatų nuostatas, negalinčias sukelti teisėtų
lūkesčių asmeniui, kuriam jos taikomos (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Chomel prieš Komisiją
26–30 punktus ir 2004 m. liepos 7 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Schmitt prieš AER
, T‑175/03, Rink. VT p. I‑A‑211 ir II‑939, 46 ir 47 punktus).
Šiuo klausimu taip pat svarbu pabrėžti, kad ieškinys pateiktas ne dėl atsisakymo patenkinti prašymą atlikti statistinį tyrimą,
bet dėl, be kita ko, darbo užmokesčio lapelių, remiantis prieštaravimu dėl Pareigūnų tarnybos nuostatų normos teisėtumo.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, trys pirmieji pagrindai turi būti atmesti.

Dėl ketvirtojo ieškinio pagrindo
Šalių argumentai
Ieškovai teigia, kad pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 64 straipsnio antrą pastraipą korekcinis koeficientas, „taikomas Bendrijų
laikinose būstinėse dirbančių pareigūnų atlyginimui, nuo 1962 m. sausio 1 d. yra lygus 100 %“. Tai reiškia, kad bėgant metams
Liuksemburgo koeficientas gali pasikeisti. Manydami, kad dėl Pareigūnų tarnybos nuostatų XI priedo negali būti apribota 64 straipsnio
apimtis, ieškovai ginčija šių nuostatų XI priedo 1 straipsnio 3 dalies d punkto, 3 straipsnio 5 dalies ir 5 straipsnio 3 dalies,
kurie susiję su Liuksemburgu, teisėtumą.
Ieškovai mano, kad tarp ginčijamo individualaus sprendimo, t. y. Komisijos atsisakymo darbo užmokesčio perkamąją galią Liuksemburge
prilyginti darbo užmokesčio perkamajai galiai Briuselyje, ir visuotinai taikomo ginčijamo teisės akto yra teisinė sąsaja ir
kad pateiktas prieštaravimas dėl teisėtumo yra apribotas tuo, kas būtina ginčui išspręsti.
Komisija ir Taryba atsako, kad ieškovai nepateikia jokių argumentų savo ketvirtajam pagrindui pagrįsti, todėl šis pagrindas
turi būti atmestas kaip nepriimtinas pagal Procedūros reglamento 35 straipsnio 1 dalies d ir e punktus.
Dėl esmės Komisija teigia, kad, priešingai, nei nurodo ieškovai, Pareigūnų tarnybos nuostatų 64 straipsnis nėra viršesnis
už XI priedo nuostatas. Taigi negalima tvirtinti, kad šiomis nuostatomis galėjo būti pažeistas 64 straipsnis.
Iš tikrųjų visos nurodytos nuostatos yra vienodos galios, todėl jas reikia vertinti kartu, siekiant užtikrinti suderintą jų
aiškinimą. Pareigūnų tarnybos nuostatų 64 straipsnio negalima aiškinti taip, kad gali būti nustatytas specialus Liuksemburgo
koeficientas, nes tai reikštų, jog šis straipsnis aiškinamas nukrypstant nuo aiškaus XI priedo 3 straipsnio 3 ar 5 dalies
teksto. Atvirkščiai, reikia suprasti, kad 64 straipsnis taikomas kitais atvejais nei tie, kai taikomos konkrečios nuostatos,
pavyzdžiui, susijusios su Liuksemburgu.
Taryba sutinka su Komisijos nuomone šiuo klausimu. Ji priduria, kad tiek, kiek ieškovai dėl vienodo požiūrio principo kritikuoja
nagrinėjamas nuostatas, iš XI priedo, ypač jo 9 straipsnio 1 dalies, matyti, kad teisės aktų leidėjas neturi tikslo užtikrinti,
kad skirtingose vietose dirbančių pareigūnų perkamoji galia visuomet būtų visiškai identiška. Minėtoje nuostatoje numatyta,
kad prašymas nustatyti naują korekcinį koeficientą „turi būti pagrįstas objektyviomis aplinkybėmis, atskleidžiančiomis pragyvenimo
išlaidų skirtumą per kelerius metus toje įdarbinimo vietoje ir atitinkamos valstybės narės sostinėje“. Be to, kaip generalinis
advokatas F. Capotorti pažymėjo savo 1982 m. rugsėjo 30 d. išvadoje, pateiktoje 1982 m. gruodžio 15 d. Teisingumo Teismo sprendimui
Roumengous Carpentier prieš Komisiją
(158/79, Rink. p. 4379), „korekciniai koeficientai privalo būti priimti tik labai padidėjus pragyvenimo išlaidoms, [o iš
to] galima [daryti] išvadą, jog Bendrijos teisės aktų leidėjas siekia ne visiško darbo užmokesčio identiškumo (identiška perkamoji
galia neatsižvelgiant į įdarbinimo vietą), bet esminio ir racionalaus darbo užmokesčio atitikimo, [esant] nedidelių skirtumų
galimybei“. Net jeigu Pareigūnų tarnybos nuostatų XI priedo 9 straipsnio 1 dalį pagal analogiją būtų galima taikyti nagrinėjamu
atveju, tai reikštų, kad nagrinėjamų nuostatų dėl Liuksemburgo teisėtumą vienodo požiūrio principo atžvilgiu galima užginčyti
tik objektyviomis aplinkybėmis, atskleidžiančiomis didelį ir ilgalaikį pragyvenimo išlaidų Briuselyje ir Liuksemburge skirtumą.
Ieškovai nenurodė jokių objektyvių aplinkybių, atskleidžiančių tokį skirtumą tarp dviejų sostinių, ir juo labiau to kad toks
skirtumas yra didelis ir ilgalaikis.
Tarnautojų teismo vertinimas
Ieškovai iš esmės teigia, kad Pareigūnų tarnybos nuostatų XI priedo nuostatos, be kita ko, šio priedo 3 straipsnio 5 dalies
pirma pastraipa, negali nukrypti nuo Pareigūnų tarnybos nuostatų 64 straipsnio, kurio tekstas ir prasmė būtinai suponuoja
korekcinių koeficientų, taikomų pareigūnų atlyginimams, keitimo galimybę, atsižvelgiant į gyvenimo sąlygas įvairiose įdarbinimo
vietose.
Šiuo atžvilgiu tiesa, kad „Pareigūnų tarnybos nuostatų 65a straipsnyje numatyta, jog XI priede išdėstytos 64 ir 65 straipsnių
įgyvendinimo taisyklės“. Iš to galima daryti išvadą, kad minėtos įgyvendinimo taisyklės negali nukrypti nuo pagrindinių taisyklių,
įtvirtintų Pareigūnų tarnybos nuostatų 64 ir 65 straipsniuose. Be to, apskritai kalbant, nors tarp pačių Pareigūnų tarnybos
nuostatų taisyklių ir šių nuostatų priedų nėra formalios hierarchijos, nes abiejų kategorijų normas priėmė Taryba, atitinkamais
atvejais tarp šių normų galėtų būti tam tikra hierarchija, nes priedai turi būti aiškinami atsižvelgiant į Europos Sąjungos
viešosios tarnybos sistemos pagrindus, nustatytus pačiuose Pareigūnų tarnybos nuostatuose.
Tačiau nagrinėjamu atveju ieškovai neįrodė, kad XI priedo nuostatomis, visų pirma jo 3 straipsnio 5 dalies pirma pastraipa,
pažeidžiama pagrindinė taisyklė, įtvirtinta Pareigūnų tarnybos nuostatų 64 straipsnyje, nes jie neįrodė, jog teisės aktų leidėjas
neteisėtai laikėsi nuomonės, kad gyvenimo sąlygomis Briuselyje ir Liuksemburge negalima pateisinti atskirų korekcinių koeficientų
nustatymo. Tai, ar tokiu vertinimu buvo pažeistas vienodo požiūrio principas, ir tai, ar jį atliekant nebuvo padaryta akivaizdi
vertinimo klaida, išsamiai išnagrinėta nagrinėjant tris pirmuosius pagrindus, nurodytus ieškiniui pagrįsti.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia atmesti ketvirtąjį ieškinio pagrindą, taigi ir visą ieškinį.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 1 dalį, nepažeidžiant kitų šio reglamento antros antraštinės dalies aštunto skyriaus
nuostatų, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to reikalavo. Pagal to paties
straipsnio 2 dalį, kai to reikalauja teisingumas, Tarnautojų teismas gali nuspręsti iš pralaimėjusios šalies priteisti tik
dalį bylinėjimosi išlaidų arba nuspręsti, kad pralaimėjusi šalis visai jų neturi padengti.
Iš pirma nurodytų motyvų matyti, kad ieškovai pralaimėjo bylą. Be to, Komisija reikalavimuose aiškiai prašė priteisti iš ieškovų
bylinėjimosi išlaidas. Kadangi bylos aplinkybėmis negalima pateisinti Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalies nuostatų
taikymo, iš ieškovų reikia priteisti bylinėjimosi išlaidas.
Be to, pagal Procedūros reglamento 89 straipsnio 4 dalį įstojusi į bylą šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais,
TARNAUTOJŲ TEISMAS (trečioji kolegija)
nusprendžia:
1.
Atmesti ieškinį.
2.
G. Lebedef ir T. Jones padengia visas bylinėjimosi išlaidas, išskyrus patirtas Europos Sąjungos Tarybos.
3.
Europos Sąjungos Taryba, įstojusi į bylą šalis, padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Mahoney
Kreppel
Van Raepenbusch
Paskelbta 2010 m. rugsėjo 30 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Kanclerė

Pirmininkas
W. Hakenberg

P. Mahoney
Šio sprendimo bei jame pacituotų Europos Sąjungos teismų sprendimų tekstus galima rasti interneto tinklalapyje www.curia.europa.eu
*
Proceso kalba: prancūzų.