CELEX: 62003CJ0109
Telekommunikatsioonid
Direktiiv 98/10/EÜ
Telefonside vabakasutusvõrk
Abonentide andmete edastamine
Hinna määramine

Eelotsusetaotlus puudutab Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. veebruari 1998. aasta direktiivi 98/10/EÜ avatud võrgu pakkumise
kohaldamise kohta kõneside suhtes ja telekommunikatsiooni universaalteenuse kohta konkurentsitingimustele vastavas keskkonnas(EÜT L 101,
lk 24; edaspidi „direktiiv”), artikli 6 lõike 3 tõlgendamist.
Taotlus esitati kohtuvaidluses KPN Telecom BV (edaspidi „KPN”) ja Onafhankelijke Post en Telecommunicatie Autoriteit (autonoomne
posti ja telekommunikatsiooni amet, edaspidi „OPTA”) vahel eraõiguslikele isikutele teatud KPN abonentide kohta käivale informatsioonile
juurdepääsu võimaldamise üle eesmärgiga koostada telefonikatalooge.

Õiguslik taust
Direktiivi artikli 1 lõige 1 sätestab:
„Käesolev direktiiv käsitleb üldkasutatavate püsitelefonsidevõrkudele ja üldkasutatavate püsitelefonsideteenustele avatud
ja tõhusa juurdepääsu ning nende kasutamise tingimuste ühtlustamist avatud ja konkurentsivõimelise turu keskkonna tarvis kooskõlas
avatud võrgu (ONP) põhimõtetega.
Eesmärk on tagada kvaliteetse üldkasutatava püsitelefonsideteeninduse kättesaadavus kogu ühenduse piires ning määratleda teenuste
kogum, millele peaksid universaalteeninduse kontekstis konkreetseid siseriiklikke tingimusi arvesse võttes taskukohase hinnaga
juurde pääsema kõik kasutajad, sealhulgas tarbijad.”
[Siin ja edaspidi on osundatud direktiivi tsiteeritud mitteametlikus tõlkes]
Direktiivi artikli 2 lõike 2 punkti f kohaselt on „universaalteenus” „teatava piiritletud kvaliteediga teenuste määratletud
miinimumpakett, mis on saadaval kõikidele klientidele, olenemata nende geograafilisest asukohast, ning millel on konkreetsetes
siseriiklikes tingimustes taskukohane hind”.
Direktiivi artikkel 6 sätestab:
„1.      Käesoleva artikli sätete kohaldamisel kehtivad asjakohaste õigusaktide, nagu direktiivi 95/46/EÜ ja direktiivi 97/66/EÜ, nõuded
seoses isikuandmete ja eraolu kaitsega.
2.      Liikmesriigid tagavad, et:
a)      abonentidel on õigus olla sisse kantud üldkasutatavatesse kataloogidesse ning õigus kontrollida ja vajaduse korral korrigeerida
seda sissekannet või taotleda selle kõrvaldamist;
b)      kataloogid kõikide abonentide kohta, kes ei ole avaldanud vastuväidet nimekirja hõlmamise suhtes, sealhulgas püsi-, mobiil-
ja isiklikud numbrid, on kasutajatele saadaval siseriikliku reguleeriva asutuse poolt heaks kiidetud vormis, olenemata sellest,
kas need on trükitud või elektroonilised või mõlemal kujul, ning neid katalooge ajakohastatakse korrapäraselt;
c)      kõikidele kasutajatele, sealhulgas taksofonikasutajatele on saadaval vähemalt üks telefoninumbripäringuteenus, mis hõlmab
kõiki nimekirja hõlmatud abonendinumbreid.
3.      Selleks, et tagada lõike 2 punktides b ja c osutatud teenuste osutamine, tagavad liikmesriigid, et kõik organisatsioonid,
mis eraldavad abonentidele telefoninumbreid, täidavad kõik põhjendatud taotlused muutmaks kättesaadavaks asjakohast teavet
kokkulepitud vormingus tingimustel, mis on ausad, kulupõhised ja mittediskrimineerivad.
4.      Liikmesriigid tagavad, et lõike 2 punktides b ja c viidatud teenust osutavad organisatsioonid peavad neile antud teabe töötlemisel
ja esitamisel kinni diskrimineerimatuse põhimõttest.”
Madalmaades reguleerib direktiivi kohaldamisala 26. oktoobri 1988. aasta Wet op de telecommunicatievoorzieningen (telekommunikatsiooniseadus)
(
Staatsblad
1988, lk 520, edaspidi „WTV”), samuti 10. novembri 1998. aasta Besluit ONP huurlijnen en telefonie (ONP telefoni ja rendiliinide
määrus) (
Staatsblad
1998, lk 639, edaspidi „BOHT”), mis on selle seaduse ja eriti artiklite 7.1 ja 7.5 alusel vastu võetud rakendusakt.
BOHT-i artikkel 43 sätestab:
„Kes iganes väljastab numbri […] taotlejale numbrid ühes kaasneva teabega ettenähtud vormis, kulupõhiselt, mittediskrimineerivatel
tingimustel, eesmärgiga koostada telefonikatalooge ja tagada telefoni infoliini teenus […]”.

Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
KPN on kõneside universaalteenuse osutaja Madalmaades. Denda International vof, hiljem Denda Multimedia BV (edaspidi „Denda”),
asukohaga Madalmaades ning Topware CD-Service AG (edaspidi „Topware”), asukohaga Saksamaal, olid eelotsusetaotluse esitanud
siseriiklikusse kohtusse pöördumise hetkel äriühingud, kes koostasid telefonikatalooge ning telefoninumbrite elektroonilisi
andmebaase, mis olid kõigepealt salvestatud CD-ROM-idele ja seejärel mõeldud viimiseks internetti.
Eelotsusetaotlusest ilmneb, et Denda ja Topware nõudsid PTT Telecom BV-lt, kes oli 1998. aastani KPN-i õiguseellane, edastada
neile andmed kõneside abonentide kohta, eesmärgiga koostada telefonikataloogid. Väljaspool kitsast hulka andmeid, nagu nimi,
aadress, elukoht ja telefoninumber ning teatud juhtudel ka abonendi postiindeks ning märge selle kohta, kas numbrit kasutatakse
vaid faksinumbrina, olid kõnealused äriühingud eriti huvitatud lisaandmetest, mis sisaldusid KPN-i õiguseellase poolt trükitud
ärikataloogis, välja arvatud reklaamteated. Silmas peeti näiteks ka märget abonendi ameti, teise nime, teise asula kataloogis
esinemise või teiste laua- või mobiiltelefoni numbrite kohta.
KPN-i õiguseellane keeldus Denda’le ja Topware’le lisaandmete andmisest. Samuti keeldus ta edastamast põhiandmeid alla hinna
0,85 Hollandi kuldnat andmeühiku kohta, mis oli nende äriühingute seisukohast ülepakutud hind. Nimetatud äriühingud esitasid
OPTA-le kaebuse, et KPN-i õiguseellane on rikkunud WTV-i ja BOHT-i sätteid.
29. septembri 1999. aasta otsuses leidis OPTA, et ühelt poolt polnud KPN kohustatud edastama Denda’le ja Topware’le nende
poolt soovitud lisaandmeid ning teisalt, et KPN-i poolt põhiandmete eest küsitud hind peab olema väiksem kui 0,005 Hollandi
kuldnat andmeühiku kohta.
Nii KPN kui ka Denda ja Topware esitasid selle OPTA otsuse peale kaebused. 4. detsembri 2000. aasta kahe otsusega muutis viimane
oma esialgset seisukohta ning leidis, et KPN peab edastama ka ühte või mitut mobiiltelefoni numbrit, abonendi ametit ja tema
andmete võimalikku teiste asulate kataloogides esinemist puudutavad lisaandmed.
KPN ja Denda esitasid seepeale hagid Arrondissementsrechtbank te Rotterdam’le (Madalmaad), kuid hagid lükati tagasi põhjendusel,
et neil puudub alus. Apellatsiooniastmes väljendab College van Beroep voor het bedrijfsleven kahtlusi, mis puudutab vaidlusalaste
WTV-i ja BOHT-i sätete tõlgendamist direktiivi valguses.
Võttes arvesse, et kohtuvaidluse lahendamiseks on vajalik direktiivi artikli 6 lõike 3 tõlgendamine, otsustas College van
Beroep voor het bedrijfsleven kohtuliku arutamise peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas direktiivi 98/10 /EÜ […] artikli 6 lõike 3 sõnu „asjakohane teave” peab tõlgendama nii, et hõlmatud on vaid asjaomaste
isikute poolt eraldatud telefoninumbrid ühes abonendi nime, aadressi, elukoha ja postiindeksiga ning teatud juhtudel ka märge
selle kohta, et number on kasutusel (üksnes) faksinumbrina või on hõlmatud ka kõnealuste isikute valduses olevad teised andmed,
nagu lisamärge abonendi ameti, teise nime, teise asula või mobiiltelefonide numbrite kohta?
2.      Kas esimeses küsimuses mainitud sätte väljendit „täidavad kõik põhjendatud taotlused […] kokkulepitud vormingus tingimustel,
mis on ausad, kulupõhised ja mittediskrimineerivad” peab tõlgendama nii, et:
a)      abonendi numbreid ühes nime, aadressi, elukoha ja postiindeksiga peab väljastama tasu eest, mis vastab vaid andmete kättesaadavaks
tegemise kuludele, ning
b)      teised andmed, mida punktis a pole mainitud, peab kättesaadavaks tegema tasu eest, mille puhul andmete omanik näitab, kui
palju talle on maksma läinud nende andmete omandamine või edastamine?”

Esimene küsimus
Esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, millised on need andmed, mida peetakse silmas direktiivi
artikli 6 lõike 3 mõiste „asjakohane teave” all.
Esiteks peab märkima, et „asjakohast teavet”, mida asjaomased isikud peavad abonentide kohta kolmandatele isikutele edastama,
direktiivi artikli 6 lõikes 3 defineeritud pole. Seega tuleb seda mõistet tõlgendada direktiivi konteksti ja eesmärkide valguses.
Samuti on direktiivi eesmärk, nagu tuleneb direktiivi artikli 1 lõike 1 teisest lõigust, tagada kogu ühenduse raames avaliku
ning kvaliteetse püsitelefonside teenuse pakkumine ning määratleda teenused, millele kõik kasutajad, k.a tarbijad, peavad
universaalteenuse raames ning, nagu tuleneb direktiivi pealkirjast, „konkurentsi keskkonnas” omama juurdepääsu mõistliku hinnaga.
Direktiivi eesmärk on tagada tasakaal universaalteenuse osutajate ja konkurentsisektoris tegutsevate äriühingute erihuvide
ning ka kasutajate, kaasa arvatud tarbijate, huvide vahel.
Mis puudutab universaalteenust, tuleb meenutada, et seda on defineeritud direktiivi artikli 2 lõike 2 punktis f kui teatava
piiritletud kvaliteediga teenuste määratletud miinimumpaketti, mis on saadaval kõikidele klientidele, olenemata nende geograafilisest
asukohast, ning millel on konkreetsetes siseriiklikes tingimustes taskukohane hind.
Nagu komisjon ka õigustatult märgib, tuleneb direktiivi artikli 6 lõike 3 lauseosast „[s]elleks et tagada lõike 2 punktides b
ja c osutatud teenuste osutamine”, et liikmesriikide kohustus kontrollida, kas abonentidele telefoninumbreid väljastavad isikud
vastavad kõigile põhjendatud taotlustele asjakohase teabe väljastamiseks, kuulub universaalteenuse pakkumise valdkonda.
Seega tuleb analüüsida, millised on need vajalikud andmed tagamaks sellise teenuse osutamine.
Selles küsimuses märgib direktiivi artikli 6 lõike 2 punkt b vaid, et selleks, et need klientide kättesaadavaks teha, tuleb
telefonikataloogi koondada kõik abonendid, kes pole väljendanud vastuväiteid nende andmete lisamisele kataloogi, kaasa arvatud
lauatelefoni numbrid, mobiiltelefoninumbrid ja isiklikud numbrid. Sellest tuleneb, nagu KPN seda õigustatult on rõhutanud,
et teised andmed kui need, mis on mainitud kõnealuses sättes, pole universaalteenuse raames koostatava telefonikataloogi jaoks
vajalikud.
Igal juhul tõusetub küsimus, kas selline andmete piirang universaalteenuse osutaja konkurentidele edastatava teabe raames
vastab direktiivi taustaks olevatele telekommunikatsioonituru liberaliseerimise nõuetele. OPTA ja Denda seavad sellise võimaluse
kahtluse alla ning märgivad, et vaid edastatavate andmete mõiste lai tõlgendus tagab ausa konkurentsi.
KPN-i seisukohast ei ole direktiivi eesmärk anda kolmandatele isikutele võimalus saada kasu universaalteenuse osutajate pingutustest,
nagu näiteks kallis lisaandmete kogumine, sest sellised pingutused ei ole kitsas mõttes hõlmatud selle teenuse pakkumisega
seotud kohustustega. Igasugune teistsugune direktiivi tõlgendus vääraks numbriteabeteenust osutavate äriühingute vahelist
konkurentsi, tingimusel, et üks nendest äriühingutest oleks kohustatud aitama oma konkurente ehkki teised sarnasele kohustustele
allutatud ei ole.
Selles küsimuses on üldteada, et direktiiv mainib korduvalt oma eesmärke, milleks on aidata kaasa konkurentsilise turu tekitamisele
telekommunikatsiooni valdkonnas. Mis puudutab konkreetsemalt telefonikatalooge, siis direktiivi seitsmes põhjendus märgib,
et „numbriteabeteenuste osutamine on konkurentsiline ala”. Lisaks kinnitab direktiivi artikli 6 lõige 3 seda eesmärki niivõrd,
kuivõrd see sätestab teatud abonente puudutava informatsiooni kättesaadavaks tegemise konkureerivatele äriühingutele.
Tegelikult näitab asjaomases liikmesriigis see, et telefonikatalooge koostavad äriühingud, kes ei ole universaalteenuse osutajad,
nagu Denda ja Topware, et numbriteabeteenuste konkurentsilisus on arenenud.
Siiski pole välistatud, et keeldumine põhikohtuasja asjaomaste andmete edastamisest võib mõjutada tingimusi, milles konkurentsiline
telefonikatalooge koostavate äriühingute turg areneb. Mis puutub aga nendesse tingimustesse, siis direktiivi artikli 6 lõige 3
sätestab, et need peavad olema „ausad, kulupõhised ja mittediskrimineerivad”. Seetõttu, kui universaalteenuse osutaja täidab
selle sättega kehtestatud nõudeid, ei ole ta kohustatud edastama kõiki neid lisaandmeid, mida tema konkurendid soovivad.
Sellest järeldub, et keeldumine teha teised kui direktiivi artikli 6 lõike 2 punktis b loetletud andmed kolmandatele isikutele
kättesaadavaks, on kooskõlas telekommunikatsiooni turu liberaliseerimisega, mis on ühtlasi üks direktiivi eesmärkidest.
Lõpetuseks, mis puudutab klientide, k.a tarbijate, erihuve, siis need on eelkõige need isikud, kes peaksid direktiivi artikli 1
lõike 1 teise lõigu alusel saama kasu asjaomase turu konkurentsitingimustest. Direktiivi seitsmes põhjendus sätestab, et kliendid
ja tarbijad „soovivad laiahaardelisi katalooge ja numbripäringuteenust, mis hõlmavad kõik nimekirja hõlmatud telefoniabonendid
ja nende numbrid (sealhulgas püsi-, mobiil- ja isiklikud telefoninumbrid)”, mida korratakse ka direktiivi artikli 6 lõike 2
punktis b.
Sellisele kasutajate informatsiooni vajadusele vastab direktiivi artikli 6 lõike 2 punktist a tulenev õigus mitte ainult esineda
telefonikataloogis, vaid ka õigus nõuda sealt teatud andmete täielikku või osalist kõrvaldamist. Nagu komisjon õigustatult
välja tõi, viitab direktiivi artikli 6 lõige 1 vahetult teatud ühenduse sätetele isikuandmete ja eraelu kaitse kohta.
Veelgi enam, nagu Euroopa Kohus on küll teises kontekstis, kuid sellest hoolimata direktiivi artikli 6 lõike 2 kohaldamise
kohta leidnud, tuleneb sellest sättest põhimõte, mille kohaselt koostab iga telefonsideoperaator ise nende abonentide kataloogi,
kes üldnimekirjas olla ei taha ning ei edasta nende nimesid telefonikataloogi koostajale (6. detsembri 2001. aasta otsus kohtuasjas
C-146/00: komisjon
v.
Prantsusmaa, EKL 2001, lk I-9767, punkt 68).
Seega on kindel, et isikuandmete ja eraelu kaitse on esmatähtis aspekt, mida arvesse võtta otsustamaks, millised on andmed,
mida telefonsideoperaator on kohustatud tegema kättesaadavaks kolmandast isikust konkurendile. Tegelikult pole lai käsitlus,
mis nõuab valimatult kõigi operaatori valduses olevate andmete kättesaadavaks tegemist, välja arvatud siiski abonentide andmed,
kes ei soovi mitte mingil kujul avaldatud nimekirjas figureerida, ühildatav ei nende andmete ega asjaomaste isikute eraelu
kaitsega.
Seega ei toeta ka asjaomaste teenuste kasutajate, k.a tarbijate, erihuvide arvesse võtmine mõiste „asjakohane teave” laia
tõlgendamist.
Kõigist neist erinevate huvidega seotud asjaoludest tuleneb, et direktiivi artikli 6 lõikes 3 sätestatud „asjakohast teavet”
tuleb tõlgendada kitsalt. Telefoninumbreid eraldavad organisatsioonid peavad seega kolmandatele isikutele edastama vaid andmed,
mis on seotud abonentidega, kes pole väljendanud vastuväiteid andmete sisestamisele avaldatud nimekirja ning mis on piisav,
et lubada telefonikataloogi kasutajatel leida abonendid, keda nad otsivad. Need andmed hõlmavad reeglina abonendi nime, aadressi,
k.a postiindeksit ning ka telefoninumbrit või -numbreid, mis neile asjaomane organisatsioon on eraldanud.
Selle taustal ning nagu komisjon ja kohtujurist oma ettepaneku punktis 28 on märkinud, on võimalik, et riiklikul tasandil
esinevad erinevused kõneside teenuste kasutajate nõudmiste seas. Ulatuses, kus kasutades mõistet „asjakohane teave”, pole
direktiivi eesmärk ühtlustada täiel määral kõiki kriteeriumeid, mis võivad tunduda vajalikud abonendi identifitseerimiseks,
jääb liikmesriikidele pädevus otsustada, kas siseriiklikus erisituatsioonis peavad teatud lisaandmed olema kättesaadavad kolmandatele
isikutele.
Seega tuleb esimesele küsimusele vastata, et direktiivi artikli 6 lõiget 3 tuleb tõlgendada selliselt, et „asjakohane teave”
hõlmab vaid neid andmeid, mis on seotud abonentidega, kes pole esitanud vastuväiteid sellele, et nende andmed esinevad avaldatavas
nimekirjas ning mis on piisav, et lubada telefonikataloogi kasutajatel leida abonendid, keda nad otsivad. Need andmed hõlmavad
reeglina abonendi nime, aadressi, k.a postiindeksit ning ka telefoninumbrit või -numbreid, mis neile asjaomane organisatsioon
on eraldanud. Igal juhul on liikmesriikide otsustada, kas teisi andmeid tehakse siseriikliku situatsiooni eripära tõttu kasutajatele
kättesaadavaks, et identifitseerida abonente.

Teine küsimus
Teise küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, millised on need kuluelemendid abonentide asjakohase teabe
kogumiseks, ajakohastamiseks ning edastamiseks, mis võivad sisalduda direktiivi artikli 6 lõike 3 alusel kättesaadavaks tehtavate
andmete hinnas.
Selles küsimuses piisab, kui mainida, nagu OPTA ja Denda on õigustatult teinud, et abonentide põhiandmete, nagu nime, aadressi,
telefoninumbrite, omandamine on lahutamatult seotud telefonsideteenusega ning ei nõua universaalteeninduse osutajalt mingisugust
lisapingutust.
Nagu kohtujurist on oma ettepaneku punktis 49 märkinud, peab nende andmete omandamise või edastamisega seotud kulud, erinevalt
nende andmete kolmandatele isikutele kättesaadavaks tegemise kuludest, igal juhul kandma kõnesideteenuse osutaja ning need
on juba hõlmatud sellise teenuse kuludesse ja tuludesse. Sellistes tingimustes tooks andmete kogumise või edastamise suhtelise
maksumuse panemine andmetele juurdepääsu soovijatele kaasa alusetu kulude ülekompenseerimise.
Sellest tuleneb, et kui need andmed tehakse kättesaadavaks numbriteabeteenuste turul konkureerivatele äriühingutele, võib
universaalteenuse osutaja arve summale lisada vaid kättesaadavaks tegemisega seotud lisakulud, välja arvatud andmete omandamisega
seotud kulutused.
Teisiti oleks see aga juhul, kui tegemist oleks lisaandmetega, mille kogumiseks on universaalteenuse osutaja teinud lisakulutusi.
Sel juhul, kui ta otsustab need andmed kolmandatele isikutele kättesaadavaks teha, ehkki direktiiv teda selleks ei kohusta,
ei takista ükski direktiivi säte tõstmast teenuse hinda piirini, kus kolmandate isikute võrdne kohtlemine on tagatud.
Seega tuleb teisele küsimusele vastata, et direktiivi artikli 6 lõiget 3, milles see sätestab, et asjakohane teave tuleb kolmandatele
isikutele edastada ausatel, kulupõhistel ja mittediskrimineerivatel tingimustel, peab tõlgendama selliselt, et:
–        mis puudutab andmeid nagu isiku nimi, aadress ning eraldatud telefoninumber, võivad universaalteenuse osutaja arves sisalduda
vaid kolmandatele isikutele nende andmete tegeliku kättesaadavaks tegemisega seotud kulud;
–        mis puudutab lisaandmeid, mida teenuse osutaja ei pea kolmandatele isikutele kättesaadavaks tegema, on teenuse osutajal õigus
arvele lisada kättesaadavaks tegemisega seotud kulude kõrval lisakulutused, mida ta on pidanud kandma nende andmete kogumisel
tingimusel, et kolmandate isikute võrdne kohtlemine on tagatud.

Kohtukulud
Et põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkustega seotud kulusid, v.a poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes otsustab Euroopa Kohus (esimene koda):
1.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. veebruari 1998. aasta direktiivi 98/10/EÜ avatud võrgu pakkumise kohaldamise kohta kõneside
suhtes ja telekommunikatsiooni universaalteenuse kohta konkurentsitingimustele vastavas keskkonnas, artikli 6 lõiget 3 tuleb
tõlgendada selliselt, et „asjakohane teave” hõlmab vaid neid andmeid, mis on seotud abonentidega, kes pole esitanud vastuväiteid
sellele, et nende andmed esinevad avaldatavas nimekirjas ning mis on piisav, et lubada telefonikataloogi kasutajatel leida
abonendid, keda nad otsivad. Need andmed hõlmavad reeglina abonendi nime, aadressi, k.a postiindeksit ning ka telefoninumbrit
või -numbreid, mis neile asjaomane organisatsioon on eraldanud. Igal juhul on liikmesriikide otsustada, kas teisi andmeid
tehakse siseriikliku situatsiooni eripära tõttu kasutajatele kättesaadavaks, et identifitseerida abonente.
2.
Direktiivi 98/10 artikli 6 lõiget 3, milles see sätestab, et asjakohane teave tuleb kolmandatele isikutele edastada ausatel,
kulupõhistel ja mittediskrimineerivatel tingimustel, peab tõlgendama selliselt, et:
–
mis puudutab andmeid nagu isiku nimi, aadress ning eraldatud telefoninumber, võivad universaalteenuse osutaja arves sisalduda
vaid kolmandatele isikutele nende andmete tegeliku kättesaadavaks tegemisega seotud kulud;
–
mis puudutab lisaandmeid, mida teenuse osutaja ei pea kolmandatele isikutele kättesaadavaks tegema, on teenuse osutajal õigus
arvele lisada kättesaadavaks tegemisega seotud kulude kõrval lisakulutused, mida ta on pidanud kandma nende andmete kogumisel
tingimusel, et kolmandate isikute võrdne kohtlemine on tagatud.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: hollandi.