CELEX: 62009CJ0064
Tagállami kötelezettségszegés
2000/53/EK irányelv
Az 5. cikk (3) és (4) bekezdése, a 6. cikk (3) bekezdése, valamint a 7. cikk (1) bekezdése
Nem megfelelő átültetés

Keresetlevelében az Európai Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság állapítsa meg, hogy a Francia Köztársaság – mivel nem fogadott
el minden olyan törvényi és rendeleti rendelkezést, amely az elhasználódott járművekről szóló, 2000. szeptember 18‑i 2000/53/EK
európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 269., 34. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 5. kötet, 224. o.) 2. cikke
13. pontjának, 4. cikke (2) bekezdése a) pontjának, 5. cikke (3) és (4) bekezdésének, 6. cikke (3) bekezdésének, 7. cikke
(1) bekezdésének és 8. cikke (3) bekezdésének helyes és teljes átültetéséhez szükséges – nem teljesítette az ezen irányelvből
eredő kötelezettségeit.

Jogi háttér

Az Unió szabályozása
„Az irányelv céljai” című 1. cikke szerint a 2000/53 irányelvben rögzített intézkedések célja elsősorban a járművekből származó
hulladék keletkezésének megakadályozása, emellett az elhasználódott járművek és alkatrészeik újbóli használata, visszanyerése
és más módon történő hasznosítása annak érdekében, hogy csökkenjen az ártalmatlanításra kerülő hulladék mennyisége, valamint
javuljon a járművek életciklusában részt vevő valamennyi gazdálkodó szervezet – különösen az elhasználódott járművek feldolgozásában
közvetlenül résztvevők – környezeti teljesítménye.
Az irányelv 2. cikkének 13. pontja ekképp határozza meg a „bontási információk” kifejezést: „azok [helyesen: mindazok] az
ismeretek, amelyek birtokában helyesen és környezetvédelmi szempontból megfelelően lehet kezelni az elhasználódott járműveket.
Ezt a járműgyártóknak és alkatrészgyártóknak az engedéllyel rendelkező hulladékkezelő létesítmények rendelkezésére kell bocsátaniuk,
kézikönyvek vagy elektronikus média útján (CD‑ROM, on‑line szolgáltatások)”.
A fenti irányelv 4. cikke (2) bekezdésének a) pontja a következőképpen szól:
„A tagállamoknak [helyesen: tagállamok] biztosítják, hogy a 2003. július 1‑je után forgalomba hozott járművek anyagai és alkatrészei
a II. mellékletben meghatározott esetek és feltételek kivételével ne tartalmazzanak ólmot, higanyt, kadmiumot vagy hat vegyértékű
krómot.”
A 2000/53 irányelv 5. cikkének (2)‑(4) bekezdése ekképp rendelkezik:
„(2)      A tagállamok megteszik […] a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy minden elhasználódott járművet engedélyezett
hulladékkezelő létesítményben adjanak le.
(3)      A tagállamok olyan rendszert alakítanak ki, amelynél az átvételi (szétszerelési) igazolás bemutatása előfeltétele annak, hogy
az elhasználódott járművet a nyilvántartásból töröljék. Ezt az igazolást az üzemben tartó vagy a tulajdonos számára kell kiadni,
amikor az elhasználódott járművet a hasznosító [helyesen: hulladékkezelő] létesítménybe szállítják. A 6. cikk szerinti engedéllyel
rendelkező hasznosító [helyesen: hulladékkezelő] létesítményeket fel kell jogosítani ilyen igazolás kiadására. A tagállamok
engedélyezhetik a gyártók, forgalmazók és begyűjtők számára, hogy az engedéllyel rendelkező hasznosító létesítmény nevében
bontási igazolást [helyesen: átvételi (szétszerelési) igazolást] adjanak ki, feltéve hogy azok az állami hatóságoknál be vannak
jegyezve, és garantálják, hogy az elhasználódott járművet egy engedélyezett hasznosító [helyesen: hulladékkezelő] létesítménybe
juttatják el.
Az átvételi igazolás [helyesen: átvételi (szétszerelési) igazolás] kiadása a feldolgozó [helyesen: hulladékkezelő] létesítmény
részéről, vagy a forgalmazók vagy begyűjtők által a feldolgozó [helyesen: hulladékkezelő] létesítmény nevében, nem jogosít
fel pénzügyi ellenszolgáltatásra, kivéve, ha a tagállamok kifejezetten így rendelkeznek.
[…]
(4)      A tagállamok megteszik azokat az intézkedéseket, amelyek ahhoz szükségesek, hogy a járműnek a (3) bekezdés szerint az engedélyezett
hasznosító létesítménybe történő eljuttatása az utolsó üzembentartó és/vagy tulajdonos számára ne jelentsen semmilyen költséget
abból adódóan, hogy a járműnek nincs, vagy negatív a piaci értéke.
A tagállamok megteszik a szükséges intézkedéseket annak biztosítása érdekében, hogy a gyártók viseljék ezen intézkedés végrehajtásának
anyagi terheit, vagy azok jelentős részét, és/vagy vegyék vissza az elhasználódott járműveket olyan feltételekkel, amelyek
az első albekezdésben szerepelnek.
A tagállamok rendelkezhetnek úgy is, hogy az elhasználódott jármű leadása ne legyen teljesen ingyenes, ha a jármű nem rendelkezik
az összes alapvető alkatrésszel, különösen motorral és karosszériával, vagy olyan hulladékot tartalmaz, amelyet utólag helyeztek
el az elhasználódott járműben.
A Bizottság rendszeresen felügyeli az első albekezdés teljesülését annak biztosítása érdekében, hogy az ne vezessen a piac
torzulásához, és ha szükséges, e rendelkezés megváltoztatását fogja javasolni az Európai Parlament és a Tanács számára.”
Ezen irányelv 6. cikkének (3) bekezdése előírja:
„A tagállamok megteszik a szükséges intézkedéseket annak biztosítása érdekében, hogy bármely, hulladékkezelési műveletekkel
foglalkozó létesítmény vagy vállalkozás legalább az alábbi kötelezettségeknek tegyen eleget, az I. mellékletnek megfelelően:
a)      az elhasználódott járműveket további kezelés előtt darabokra szét kell szedni, vagy más, ezzel egyenértékű hatású intézkedéssel
kell gondoskodni arról, hogy a környezetet minimális káros hatás érje. A 4. cikk (2) bekezdése szerint címkével ellátott vagy
más módon megjelölt alkatrészeket vagy anyagokat el kell távolítani a további kezelés előtt;
b)      a veszélyes anyagokat és alkatrészeket el kell távolítani, és külön kell választani, szelektív módon úgy, hogy az elhasználódott
jármű továbbiakban aprítandó hulladékát ez ne szennyezze be;
c)      a szétszerelést és a tárolást úgy kell végezni, hogy biztosított legyen a járműalkatrészek újrahasználata és hasznosítása,
különösen a visszanyerése.
Az elhasználódott járművek I. melléklet 3. pontja szerinti, szennyező anyag ártalmatlanítási céllal végzett kezelési műveleteit
a lehető legrövidebb időn belül el kell végezni.”
A fenti irányelv 7. cikkének (1) bekezdése kimondja:
„A tagállamok megteszik a szükséges intézkedéseket az ismételt használatra alkalmas alkatrészek újrahasználatának, illetve
az ismételt használatra nem alkalmas alkatrészek hasznosításának ezen belül amennyiben környezetvédelmi szempontból indokolt
[helyesen: megoldható], visszanyerésének ösztönzésére, érintetlenül hagyva azonban a járművek biztonságára és a környezetvédelemre
– például a légszennyezésre és zajkibocsátásra – vonatkozó követelményeket.”
A 2000/53 irányelv 8. cikkének (3) bekezdése ekképp rendelkezik:
„A tagállamok megteszik a szükséges intézkedéseket annak biztosítása érdekében, hogy a gyártók minden új járműtípusnál legkésőbb
hat hónappal az adott típus forgalomba hozatalát követően megadják a bontásra vonatkozó információkat. […]”

A nemzeti szabályozás
A 2000/53 irányelvet a francia jogba a járművek gyártásáról és az elhasználódott járművek ártalmatlanításáról szóló, 2003.
augusztus 1‑jei 2003‑727. sz. rendelet (JORF 2003. augusztus 5., 13487. o., a továbbiakban: 2003‑727. sz. rendelet), valamint
az ennek végrehajtására hozott, az elhasználódott járművek ártalmatlanítása érdekében a járművek, azok alkatrészei és berendezései
gyártására vonatkozó rendelkezésekről szóló 2004. december 24‑i határozat (JORF 2004. december 31., 22743. o.), az elhasználódott
járműveket tároló, szennyezőanyag‑mentesítő, bontó, daraboló vagy aprító létesítmények működtetésének engedélyezéséről szóló,
2005. március 15‑i határozat (JORF 2005. április 14., 6688. o.), az elhasználódott jármű szétszerelés céljából történő átvételére
vonatkozó elismervény és az átvételi (szétszerelési) igazolás kiállításának szabályait megállapító, 2005. április 6‑i határozat
(JORF 2005. május 24., 8915. o.) és az engedéllyel rendelkező aprítók kompenzálásának szabályaira vonatkozó 2005. május 13‑i
határozat (JORF 2005. május 31., 9716. o.) ültette át.
A 2003‑727. sz. rendelet 2. cikke ekképp rendelkezik:
„A jelen rendelet alkalmazásában:
[...]
3° Bontók azok a személyek, akik biztosítják a járművek átvételét, tárolását, szennyezőanyag‑mentesítését és bontását;
4° Aprítók azok a személyek, akik biztosítják a járművek átvételét, tárolását, darabolását vagy aprítását, és az utóbbi két
művelet előtt szükség esetén a járművek szennyezőanyag‑mentesítését és bontását;
[...]”
E rendelet 4. cikke előírja:
„Az elhasználódott járműveket az üzembentartók csak a jelen rendelet 9. cikkében foglalt engedéllyel rendelkező bontóknak
vagy aprítóknak, vagy a gyártók által létrehozott gyűjtőközpontoknak adhatják le.”
A fenti rendelet 5. cikke kimondja:
„Amennyiben elfogadták a járművek átvételét, az aprítók és a gyűjtőközpontok, valamint a bontók nem számlázhatnak ki semmilyen
költséget arra az üzembentartóra, aki a létesítményük bejáratánál az elhasználódott járművet átadja nekik, kivéve ha a jármű
nem rendelkezik az alapvető alkatrészeivel, különösen hajtóművel, katalizátorral (azon járművek esetén, amelyeket forgalomba
helyezésükkor ezzel szereltek fel) vagy karosszériával, illetve ha hulladékot vagy olyan, nem szabványos berendezést tartalmaz,
amelyet később szereltek be a járműbe, és jellege vagy mennyisége miatt megnöveli az elhasználódott járművek kezelésének költségét.”
A 2003‑727. sz. rendelet 6. cikke értelmében:
„Minden gyártó köteles a saját járműtípusaira vonatkozóan kiegyenlíteni azt a hiányt, amelyet az 5. cikk alkalmazása okoz
az engedéllyel rendelkező aprítónak, vagy köteles az általa megfelelőnek ítélt feltételek mellett ő maga visszavenni a járműveit.
A hiányt egy harmadik, a gyártó és az engedéllyel rendelkező aprító által közösen kinevezett független szervezet állapítja
meg.
A hiány megállapítására szolgáló tényezőket haladéktalanul a jelen rendelet 18. cikkében említett bizottság tudomására kell
hozni a gyártó kompenzációra vonatkozó ajánlásaival együtt.
A közlekedési, a környezetvédelmi, a gazdasági és az ipari miniszter együttes határozatban állapítja meg a jelen cikk első
két bekezdése alkalmazásának szabályait, különösen az aprítók által végezhető különböző tevékenységek számviteli szétválasztására
vonatkozó szabályokat.”
A rendelet 7. cikke így rendelkezik:
„Amennyiben az elhasználódott járművek alkatrészeinek újbóli felhasználása lehetséges, az a járművek biztonsága és a környezetvédelem
– különösen a légszennyezés és a zajkibocsátás elleni küzdelem – területére vonatkozó követelmények tiszteletben tartása mellett
történik. A jelen rendelet 11. és 12. cikkében foglalt rendelkezésekkel összhangban, azon újra felhasznált alkatrészek nyomon
követhetőségét, amelyekre e követelmények alkalmazandók, megfelelő megjelölés elhelyezésével kell biztosítani, amennyiben
az műszakilag lehetséges.
Az elhasználódott járművek alkatrészeit és anyagait a megsemmisítés helyett – az előző bekezdésre figyelemmel – lehetőleg
újra fel kell használni, vissza kell nyerni, és különösen újra kell hasznosítani mindazokban az esetekben, amikor ezt a műszaki
és gazdasági feltételek lehetővé teszik.”
A fenti rendelet 13. cikke kimondja:
„A közúti közlekedés törvénykönyve R. 322‑9. cikkének helyébe a következő rendelkezések lépnek:
»R. 322‑9. cikk – Az L. 326‑11. cikkben foglalt esetek kivételével, a megsemmisítésre szánt jármű eladása vagy ingyenes átruházása
esetén a tulajdonos leadja a forgalmi engedélyt egy engedélyezett bontónak vagy aprítónak, miután aláírása kíséretében jól
olvashatóan és megváltoztathatatlanul a következő feljegyzést helyezte el a forgalmi engedélyen: ’megsemmisítés céljából eladva
20… … … (az adásvétel időpontja)’ vagy ’megsemmisítés céljából átruházva 20… … … (az átruházás időpontja)’, és a szükséges
részt levágta.
Az L. 326‑11. cikkben foglalt esetek kivételével, forgalmi engedély hiányában a tulajdonos vagy egy olyan hivatalos dokumentumot
ad le, amely bizonyítja, hogy a forgalmi engedély nem adható át, vagy huszonöt évnél idősebb jármű esetében a tulajdonos igazolását.
Az engedéllyel rendelkező bontó vagy aprító ennek ellenében a jármű átruházását követő tizenöt napon belül a szétszerelés
céljából történő átvételre vonatkozó elismervényt ad át a tulajdonosnak.
Ugyanezen határidőn belül az engedéllyel rendelkező bontó vagy aprító leadja a jármű nyilvántartásba vételi helye szerinti
megye prefektusának a szétszerelés céljából történő átvételre vonatkozó elismervényt, továbbá a jelen cikk első és második
bekezdésében említett okiratok egyikét is megküldi.
A jármű feldarabolásától vagy felaprításától számított tizenöt napon belül az engedéllyel rendelkező aprító megerősíti a jármű
nyilvántartásba vételi helye szerinti megye prefektusának a szétszerelést, átadva neki a megfelelő átvételi (szétszerelési)
igazolást. A prefektus megteszi a szétszerelés bejegyzéséhez és a nyilvántartásba vétel törléséhez szükséges lépéseket.
A közlekedési, a környezetvédelmi, a belügy‑ és az ipari miniszter együttes határozatban állapítja meg az elismervény és az
átvételi (szétszerelési) igazolás kiállításának szabályait.«”
A 2003‑727. sz. rendelet 15. cikke előírja:
„,A járművekben használt anyagok és alkatrészek gyártóival kapcsolatos kereskedelmi és ipari titok sérelme nélkül, minden
gyártó az engedéllyel rendelkező bontók és aprítók rendelkezésére bocsátja a következő információkat a nemzeti vagy közösségi
szinten jóváhagyott minden új járműtípusra vonatkozóan, a jóváhagyástól számított hat hónapon belül:
1° A jármű bontására és szennyezőanyag‑mentesítésére vonatkozó feltételek;
2° Az újból felhasználható alkatrészek bontásának, tárolásának és vizsgálatának feltételei;
3° A járművek különböző alkatrészei és anyagai;
4° A járművekben megtalálható veszélyes anyagok elhelyezkedése.”

A pert megelőző eljárás
Több panaszt követően a Bizottság 2005. október 12‑én felszólító levelet küldött a Francia Köztársaságnak, amelyben úgy ítélte
meg, hogy e tagállam egyrészt nem megfelelően ültette át a 2000/53 irányelv 1. cikkét, 4. cikkének (2) bekezdését, 5. cikkének
(3) és (4) bekezdését, 6. cikkének (3) bekezdését és 7. cikkének (1) bekezdését, másrészt nem teljes körűen ültette át ezen
irányelv 7. cikkének (2) bekezdését, végül nem megfelelően és nem teljes körűen ültette át a fenti irányelv 2. cikkének 12.
és 13. pontját, 4. cikkének (1) bekezdését és 8. cikkének (3) bekezdését.
A Francia Köztársaság 2005. december 19‑én válaszolt erre a felszólításra, és kifejtette azokat az indokokat, amelyek miatt
a Bizottság kifogásai nem tűntek számára megalapozottnak.
2006. december 12‑én a Bizottság indokolással ellátott véleményt küldött a Francia Köztársaságnak, a 2000/53 irányelv 2. cikkének
12. pontjára és a 7. cikkének (2) bekezdésére vonatkozó kifogások kivételével megismételve a felszólító levélben előadott
kifogásokat.
A Francia Köztársaság 2007. február 14‑én válaszolt erre az indokolással ellátott véleményre, úgy ítélve meg, hogy a Bizottság
kifogásai nem megalapozottak.
Miután úgy ítélte meg, hogy – a 2000/53 irányelv 1. cikkére és 4. cikkének (1) bekezdésére vonatkozó kifogások kivételével –
a kifogásokat fenn kell tartani, a Bizottság benyújtotta a jelen keresetet.

A keresetről
Keresete alátámasztására a Bizottság a következő hét jogalapot hozza fel:
‑ a „bontási információk” francia jogba átültetett kifejezésének meghatározása összeegyeztethetetlen a 2000/53 irányelv 2. cikkének
13. pontjával;
‑ a veszélyes anyagok tilalmát megállapító időpont összeegyeztethetetlen ezen irányelv 4. cikke (2) bekezdésének a) pontjával;
‑ az átvételi (szétszerelési) igazolás bemutatása esetén történő nyilvántartásból való törlés francia rendszere összeegyeztethetetlen
a fenti irányelv 5. cikkének (3) bekezdésével;
‑ az elhasználódott járművek átvételi rendszere összeegyeztethetetlen ugyanezen irányelv 5. cikkének (4) bekezdésével;
‑ az ezen irányelvet a francia jogba átültető rendelkezésekben a „szétszerelés” fogalma átvételének hiánya összeegyeztethetetlen
a 2000/53 irányelv 6. cikkének (3) bekezdésével;
‑ a „környezetvédelmi szempontból indokolt [helyesen: megoldható]” kifejezésnek a francia jogban kifejtett értelmezése összeegyeztethetetlen
a fenti irányelv 7. cikkének (1) bekezdésével, és
‑ a bontási információk átadásának műszaki támogatására vonatkozó pontosítások hiánya összeegyeztethetetlen ugyanezen irányelv
8. cikkének (3) bekezdésével.

Az első és hetedik jogalapról, amelyek azon alapulnak, hogy a „bontási információk” francia jogba átültetett kifejezésének
meghatározása összeegyeztethetetlen a 2000/53 irányelv 2. cikkének 13. pontjával, és ezzel együtt a bontási információk átadásának
műszaki támogatására vonatkozó pontosítások hiánya összeegyeztethetetlen ezen irányelv 8. cikkének (3) bekezdésével
A Bizottság úgy ítéli meg, hogy a 2003‑727. sz. rendelet 15. cikkének szűkebb a hatálya, mint a 2000/53 irányelv 2. cikke
13. pontjának, mivel ez utóbbi rendelkezés előírja, hogy az engedéllyel rendelkező hulladékkezelő létesítmények rendelkezésére
kell bocsátani „azokat [helyesen: mindazokat] az ismereteket […]”, és nem csak az ismeretek egy korlátozott listáját, mint
ahogyan azt e rendelet 15. cikke kimondja. A Bizottság szerint a fenti 2. cikk 13. pontjának e nem megfelelő és nem teljes
átültetése
ipso facto
a 2000/53 irányelv – információk átadásának módjára vonatkozó kötelezettséget tartalmazó – 8. cikke (3) bekezdésének nem
megfelelő és nem teljes átültetését eredményezi.
Ellenkérelmében a Francia Köztársaság beismeri, hogy a 2000/53 irányelv 2. cikke 13. pontjának megfelelő és teljes átültetésének
biztosítása érdekében szükséges a „bontási információk” kifejezés általános hatályának meghatározása. Azt is elismeri, hogy
pontosítani kell a gyártók számára előírt, a bontási információk átadására vonatkozó kötelezettség műszaki részletszabályait,
és kötelezettséget vállal a nemzeti jog releváns rendelkezéseink módosítására annak érdekében, hogy a szükséges pontosítások
megtörténjenek.
E tekintetben elegendő megállapítani, hogy a 2000/53 irányelv 2. cikke 13. pontjának megfogalmazásából világosan kiderül,
hogy a „bontási információk azok [helyesen: mindazok] az ismeretek, amelyek birtokában […] megfelelően lehet kezelni az elhasználódott
járműveket”, és hogy ezen irányelv 8. cikkének (3) bekezdését ezen információk átadásának részletszabályai tekintetében a
fenti 13. pontra tekintettel kell értelmezni.
Ebből következik, hogy az első és a hetedik kifogás megalapozott.

A második jogalapról, amely azon alapul, hogy a veszélyes anyagok tilalmát megállapító időpont összeegyeztethetetlen a 2000/53
irányelv 4. cikke (2) bekezdésének a) pontjával
Második kifogásával a Bizottság megállapítja, hogy a 2000/53 irányelv 4. cikke (2) bekezdésének a) pontját a 2003‑727. sz.
rendelet 3. cikke és az elhasználódott járművek ártalmatlanítása érdekében a járművek, azok alkatrészeinek és berendezéseinek
gyártására vonatkozó rendelkezésekről szóló, 2004. december 24‑i végrehajtási határozat ültette át a francia jogba. A Bizottság
szerint a Francia Köztársaság azonban nem biztosította a fenti 4. cikk (2) bekezdése a) pontjának megfelelő átültetését azáltal,
hogy e rendelkezést megsértve csak a 2004. december 31‑étől kezdődően forgalomba hozott járművekre, és nem a 2003. július
1‑je óta forgalomba hozott járművekre alkalmazta azon kötelezettséget, hogy biztosítsa, hogy a járművek anyagai és alkatrészei
a 2000/53 irányelv II. mellékletben meghatározott esetek kivételével ne tartalmazzanak ólmot, higanyt, kadmiumot vagy hat
vegyértékű krómot.
E tekintetben elegendő megállapítani, hogy – amint azt egyébként a Francia Köztársaság maga is elismeri – mivel a 2004. december
24‑i határozat rendelkezési csak 2004. december 31‑től alkalmazandók, a 2000/53 irányelv 4. cikke (2) bekezdésének a) pontjában
foglalt kötelezettséget az ezen rendelkezésben megállapított időponthoz képest később alkalmazták. Ebből következik, hogy
a francia jog nem biztosította a fenti 4. cikk (2) bekezdése a) pontjának a megfelelő átültetését.
Meg kell állapítani, hogy a Bizottság második kifogása megalapozott.

A harmadik jogalapról, amely azon alapul, hogy az átvételi (szétszerelési) igazolás bemutatása esetén történő nyilvántartásból
való törlés francia rendszere összeegyeztethetetlen a 2000/53 irányelv 5. cikkének (3) bekezdésével
A felek érvei
A Bizottság megjegyzi, hogy a 2000/53 irányelv 5. cikkének (3) bekezdése pontosan leírja az elhasználódott jármű nyilvántartásból
való törlése esetén követendő eljárást. Így e rendelkezés ‑ a belső piac zökkenőmentes működének megvalósításához szükséges
nemzeti módszerek közötti összhang biztosítása és az Európai Unión belüli verseny torzulásának elkerülése érdekében – meghatározza
az átvételi (szétszerelési) igazolás kiadására jogosult személyeket, a fenti igazolás címzettjét (címzettjeit), valamint azt
az időpontot, amikor azt ki kell adni.
A Bizottság szerint a francia rendszer – amelyet egyébként 2009. szeptember 15‑én az ezen időponttól kezdődően nyilvántartásba
vett valamennyi járműre vonatkozóan új nyilvántartási rendszer váltott fel – nem tartotta tiszteletben a 2000/53 irányelv
5. cikkének (3) bekezdésében pontosított és részletezett ezen előírásokat. Azáltal ugyanis, hogy a 2003‑727. sz. rendelet
13. cikkében és a jelen ítélet 9. pontjában említett 2005. április 6‑i határozat előírta, hogy kizárólag az aprítók jogosultak
az „átvételi (szétszerelési) igazolás” kiállítására, valamint hogy ezt az igazolás a jármű nyilvántartási helye szerinti megye
prefektusánál kell leadni a jármű tényleges szétszerelését követően, míg a jármű üzembentartója egy „szétszerelés céljából
történő átvételre vonatkozó elismervényt” kap, a francia jog zavart, valamint bizonyos közigazgatási bonyodalmat okozott,
ami a 2000/53 irányelv céljával és hatékony érvényesülésével ellentétes.
A Francia Köztársaság vitatja a Bizottság álláspontját. Azt állítja, hogy egy két szakaszból álló eljárást vezetett be, amely
a magasabb szintű védelem biztosítása érdekében lehetővé teszi az elhasználódott járművek jobb nyomon követhetőségét.
Az üzembentartó számára először a járműnek a hulladékkezelő létesítménybe történő szállításakor átadott „szétszerelés céljából
történő átvételre vonatkozó elismervény” kibocsátása ugyanis a nyilvántartásból történő későbbi törléshez szükséges feltétel.
Másodszor, az aprító által kibocsátott „átvételi (szétszerelési) igazolás” elnevezésű dokumentum lehetővé teszi a jármű szétszerelésének
igazolását és végleges törlését a nyilvántartásból.
Következésképpen a Francia Köztársaság úgy ítéli meg, hogy a „szétszerelés céljából történő átvételre vonatkozó elismervény”
a 2000/53 irányelv 5. cikkének (3) bekezdésében szereplő, „átvételi (szétszerelési) igazolás” szerepét tölti be, mivel kibocsátása
biztosítja az elhasználódott jármű későbbi szétszerelésének automatizmusát, és hogy ‑ ezzel ellentétben ‑ a francia jog szerinti
ún. „átvételi (szétszerelési) igazolás” lehetővé teszi az elhasználódott jármű tényleges szétszerelésének biztosítását a nyilvántartásból
való törlése előtt.
A Bíróság álláspontja
A 2000/53 irányelv, mivel célja az első preambulumbekezdése szerint elsősorban az elhasználódott járművek környezetre gyakorolt
hatásának minimalizálása, nem irányoz elő teljes körű harmonizációt, és ezáltal nem akadályozza a tagállamok szigorúbb védintézkedések
elfogadására vonatkozó lehetőségét (lásd különösen a C‑6/03. sz. Deponiezweckverband Eiterköpfe ügyben 2005. április 14‑én
hozott ítélet [EBHT 2005., I‑2753. o.] 27. pontját). Az ilyen intézkedéseknek azonban az EK‑Szerződéssel összeegyeztethetőknek
kell lenniük, és különösen nem akadályozhatják azon cél megvalósítását, amelyet az irányelv másodsorban követ, azaz a belső
piac zökkenőmentes működését és az Unión belüli verseny torzulásának elkerülését.
E tekintetben – amint a Bizottság megjegyezte – meg kell állapítani, hogy a 2000/53 irányelv 5. cikkének (3) bekezdése – amint
az irányelv második preambulumbekezdése kimondja – a nemzeti módszerek összhangjának biztosítása érdekében pontosan leírja
az elhasználódott jármű nyilvántartásból való törlése esetén követendő eljárást. Ezen eljárásban jól meghatározott szerepet
kap az „átvételi (szétszerelési) igazolás” elnevezésű, kulcsfontosságú dokumentum.
A fenti dokumentum e szerepe nem módosítható. Márpedig – elismerve akár azt, hogy a francia rendszer lehetővé teszi az elhasználódott
járművek jobb nyomon követhetőségét – meg kell állapítani, hogy más szerepet ad az „átvételi (szétszerelési) igazolásnak”,
mint amit a 2000/53 irányelv 5. cikkének (3) bekezdése rögzít. Az igazolás szerepének ilyen módosítása veszélyezteti az előző
pontban hivatkozott nemzeti módszerek összhangját, és következésképpen a belső piac zökkenőmentes működését.
Ugyanakkor a „szétszerelés céljából történő átvételre vonatkozó elismervény” elnevezésű dokumentum kibocsátása, amely a Francia
Köztársaság szerint a 2000/53 irányelv 5. cikkének (3) bekezdésében foglalt „átvételi (szétszerelési) igazolás” szerepét tölti
be, azzal a kockázattal jár, hogy olyan zavart okoz, amely veszélyeztetheti az e rendelkezés által követett cél megvalósítását.
Az előzőekből következik, hogy a Bizottság harmadik kifogása is megalapozott.

A negyedik jogalapról, amely azon alapul, hogy az elhasználódott járművek átvételi rendszere összeegyeztethetetlen a 2000/53
irányelv 5. cikkének (4) bekezdésével
A felek érvei
A Bizottság azzal érvel, hogy a 2000/53 irányelv 5. cikkének (2) bekezdésével együttesen értelmezett ugyanezen cikk (4) bekezdése
előírja az elhasználódott járműveknek az engedéllyel rendelkező hulladékkezelő létesítmények által szétszerelés céljából történő
ingyenes átvételének kötelezettségét.
A Bizottság szerint a fenti járművek átvételének ingyenességére vonatkozó elvet úgy kell értelmezni, hogy egyrészt minden
hulladékkezelő létesítmény köteles bármilyen költség nélkül átvenni az utolsó üzembentartó és/vagy tulajdonos által odaszállított
járműveket, és másrészt mindezek a létesítmények az ezen átvétellel kapcsolatban felmerült költségek kompenzációs mechanizmusában
részesülnek, amelynek költségeit a gyártók állják.
Azáltal, hogy lehetővé teszi a bontóknak, hogy megtagadják az elhasználódott járművek szétszerelés céljából történő átvételét,
valamint a bontók számára előírt kezelési költségek kompenzálásának hiánya miatt a fenti költségeknek a gyártók általi átvállalására
vonatkozó francia rendszer nem áll összhangban a 2000/53 irányelvvel, és ellentétes annak hatékony érvényesülésével.
A Francia Köztársaság nem osztja a 2000/53 irányelv ezen értelmezését. E tagállam szerint az Unió jogalkotója nem szándékozott
kompenzáció fizetésével minden hulladékkezelő létesítményt az elhasználódott járművek átvételére kötelezni.
Kétségtelen, hogy a 2000/53 irányelv egyik célja, hogy minden elhasználódott járművet hulladékkezelő létesítményben adjanak
le. Azonban e cél megvalósítása érdekében az átvétel ingyenessége csak ösztönző intézkedésként szerepelhet, és csupán egy
eszköznek minősülhet a többi között e cél elérésére.
Így az a cél, hogy valamennyi elhasználódott jármű begyűjtése lehetséges legyen a hulladékkezelő létesítmények megfelelő rendszerével,
nem kizárólag ösztönző jellegű rendelkezéseken nyugszik a francia jogban, hanem az elhasználódott járművek elhagyásának büntetésére
irányuló megtorló intézkedéseken is.
E körülmények között a francia jogban a 2000/53 irányelv szellemében hozott intézkedések elégségesnek tűnnek a kitűzött cél
elérésére, anélkül hogy szükség lenne minden hulladékkezelő létesítményt – és következésképpen bontót – az elhasználódott
járművek átvételére kötelezni.
Végezetül az engedéllyel rendelkező aprítók kompenzálásának szabályaira vonatkozó, 2005. május 13‑i határozattal szabályozott
kompenzációs mechanizmus mindössze az aprítók átvételi kötelezettségének ellentételezése. Következésképpen a Bizottság tévesen
ítélte meg úgy, hogy a kezelési költségek gyártók általi átvállalására vonatkozó francia rendelkezés a bontók kompenzálásának
hiányában nem felel meg a 2000/53 irányelv céljainak.
A Bíróság álláspontja
Legelőször is meg kell állapítani, hogy a 2000/53 irányelv 5. cikke (4) bekezdésének szövegéből egyértelműen kiderül, hogy
a jármű engedélyezett hulladékkezelő létesítményben történő leadásának ingyenesnek kell lennie, az ezzel kapcsolatos költségeket
a gyártók állják.
Ebből azonnal következik, hogy minden olyan bontó számára, amely önkéntesen elfogadja az elhasználódott jármű szétszerelés
céljából történő átvételét, a nemzeti rendszernek a kezelés költségeit kompenzáló rendszert kell előírnia, jelen esetben ugyanolyat,
mint amilyet azon hulladékkezelő létesítmények számára ír elő, amelyeket a nemzeti rendszer az ilyen átvételre kötelez.
Következésképpen már most meg kell állapítani, hogy a Francia Köztársaság – mivel kizárta a 2003‑727. sz. rendelet 6. cikkében
foglalt kompenzációs rendszerből azokat a bontókat, amelyek elfogadják egy jármű szétszerelés céljából történő átvételét –
megsértette a 2000/53 irányelv 5. cikkének (4) bekezdéséből eredő kötelezettségeit.
Azon kérdést illetően, hogy a 2000/53 irányelvet úgy kell‑e értelmezni, hogy a bontók – mint hulladékkezelő létesítmények –
ipso facto
kötelesek átvenni az utolsó üzembentartó és/vagy tulajdonos által odaszállított elhasználódott járműveket, emlékeztetni kell
arra, hogy az irányelv 5. cikkének (2) bekezdése értelmében a tagállamoknak meg kell tenniük a szükséges intézkedéseket annak
biztosítására, hogy minden elhasználódott járművet engedélyezett hulladékkezelő létesítményben adjanak le.
Sem ennek a rendelkezésnek, sem a 2000/53 irányelv 5. cikke (4) bekezdésének a szövegéből nem következik, hogy a „létesítményben”
történő leadást úgy kell értelmezni, hogy minden létesítmény köteles az elhasználódott járművek átvételét elfogadni.
Meg kell továbbá állapítani, hogy a 2000/53 irányelv hetedik preambulumbekezdése – bevezetve ezen irányelv 5. cikkének (4) bekezdését –
kimondja, hogy a „tagállamoknak gondoskodniuk kell arról, hogy az utolsó birtokos és/vagy tulajdonos az elhasználódott járművet
egy engedéllyel rendelkező hulladékkezelő helyre költségmentesen eljuttathassa”.
E preambulumbekezdés, amely „egy” és nem „minden” hulladékkezelő létesítményben történő leadásra vonatkozik, és amelynek szövege
a francia („»une« installation de traitement autorisée” és nem „toute”), az angol („»an« authorised treatment facility” és
nem „any”) és a német („bei »einer« zugelassenen Verwertungsanlage” és nem „jeder”) nyelvű változat szövegével is megegyezik,
inkább a Francia Köztársaság által adott értelmezés irányába mutat.
Ez utóbbi értelmezés a vitatott rendelkezés célkutató értelmezéséből is következik. Ha ugyanis a 2000/53 irányelv 5. cikkének
(2) bekezdése szerint az irányelv egyik célja az, hogy minden elhasználódott járművet engedélyezett hulladékkezelő létesítményben
adjanak le, és hogy az ezen irányelv 5. cikkének (4) bekezdésében foglalt átvétel ingyenességén kívül e célból elfogadott
egyéb intézkedések a tagállamok hatáskörébe tartoznak, ebből következik, hogy a fenti irányelvvel nem ellentétes bizonyos
hulladékkezelő létesítmények számára biztosított puszta átvétel lehetősége, azzal a feltétellel, hogy az elhasználódott járművek
átvételére köteles hulladékkezelő létesítmények száma elegendő a gyakorlatban az ilyen létesítménybe történő leadás lehetővé
tételéhez.
Így egyrészt az aprítók és a gyűjtőközpontok számára az elhasználódott járművek átvételére vonatkozó kötelezettség előírásával,
másrészt az ilyen jármű elhagyása esetén alkalmazható, a Francia Köztársaság által benyújtott ellenkérelem 65. pontjában szereplő
komoly bírságok előírásával a francia jog az elhasználódott járművek átvételének olyan rendszerét hozta létre, amely nem tekinthető
összeegyeztethetetlennek a 2000/53 irányelv 5. cikkének (4) bekezdésével.
Meg kell állapítani, hogy a negyedik kifogás megalapozott, amennyiben kizárja a 2003‑727. sz. rendelet 6. cikkében foglalt
kompenzációs rendszerből azokat a bontókat, amelyek elfogadták egy jármű szétszerelés céljából történő átvételét, a kifogás
ezt meghaladó részét el kell utasítani.

Az ötödik jogalapról, amely azon alapul, hogy az ezen irányelvet a francia jogba átültető rendelkezésekben a „szétszerelés”
fogalma átvételének hiánya összeegyeztethetetlen a 2000/53 irányelv 6. cikkének (3) bekezdésével
A felek érvei
Ezen kifogás alátámasztására a Bizottság úgy érvel, hogy a 2003‑727. sz. rendelet nem úgy veszi át a „szétszerelés” [franciául
„déshabillage”, szó szerint levetkőztetés] fogalmát, mint ahogyan a 2000/53 irányelv 6. cikkének (3) bekezdése azt a kezelés
első szakaszának megnevezésére használja. Bár a Bizottság úgy véli, hogy ez a kifejezés, amely kétség kívül a „stripping”
[leszerelés] angol szó pontatlan fordításából ered, a francia nyelvben meglehetősen nehezen alkalmazható egy járműre, az összes
többi kezelési művelet ‑ többek között a szennyezőanyag‑mentesítés – előtti minimális bontási műveletet írja le.
A Francia Köztársaság megállapítja, hogy a „szétszerelés” fogalmának meghatározása hiányzik. Ezt követően megjegyzi, hogy
a 2000/53 irányelv 6. cikkének (3) bekezdésében felsorolt kezelési műveletek csak azokat a minimális kezelési kötelezettségeket
jelentik, amelyeket a hulladékkezelési műveleteket végző létesítményeknek vagy vállalkozásoknak képesnek kell lenniük elvégezni.
Így e tagállam szerint a rendelkezésnek nem célja a kezelési folyamat kimerítő jellegű leírása, vagy a tagállamok kötelezése
arra, hogy a kezelési műveleteket pontos sorrendben végezzék.
A Francia Köztársaság azt a következtetést vonja le, hogy mivel a „szennyezőanyag‑mentesítés” [franciául „dépollution”] kifejezés
a 2000/53 irányelv 6. cikkének (3) bekezdésében szereplő kezelési műveletek összességére alkalmazandó, a francia jog – az
összes többi kezelést megelőző szennyezőanyag‑mentesítés elvének kimondásával – megfelelően ültette át ezt a rendelkezést.
A Bíróság álláspontja
Elsőként meg kell állapítani, hogy a „szétszerelés” fogalma meghatározásának hiánya ellenére nem vitatott, hogy mind a szétszerelési,
mind pedig a szennyezőanyag‑mentesítési műveletek a járművek veszélyes anyagokat tartalmazó alkatrészeire vonatkoznak, amelyeket
a környezetet érő káros hatás minimálisra való csökkentése érdekében el kell távolítani az összes többi kezelés előtt.
Másodsorban meg kell jegyezni, hogy a Bizottság szerint a járművek veszélyes anyagokat tartalmazó alkatrészei ‑ amelyeket
véleménye szerint „szét kell szerelni” azoktól, amelyek „szennyezőanyag‑mentesítésen” esnek át ‑ közötti megkülönböztető kritérium
a fenti alkatrészeknek a környezet veszélyeztetése nélküli könnyű eltávolíthatósága. Így azok az akkumulátorok, amelyek könnyen
eltávolíthatók, a „szétszerelés” alá tartoznak, amelyek nem, a „szennyezőanyag‑mentesítés” alá.
E megállapításokra tekintettel, a 2000/53 irányelv 6. cikkének (3) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a „szétszerelés” olyan
művelet, amellyel a „szennyező anyag ártalmatlanítás céljából történő kezelés” kezdetét veszi, amelynek körébe a „szétszerelés”
is tartozik. Következésképpen a Francia Köztársaság – mivel kimondta az összes többi kezelést megelőző szennyezőanyag‑mentesítés
elvét, azonban a „szétszerelés” fogalmának bevezetésével nem pontosítva, hogy a szennyezőanyag‑mentesítés, amennyiben az szükségesnek
tűnik, a könnyen eltávolítható alkatrészek eltávolításával kezdődik ‑ nem mulasztotta el teljesíteni az irányelv 6. cikkének
(3) bekezdéséből eredő kötelezettségeit.
E körülmények között a Bizottság ötödik kifogását el kell utasítani.

A hatodik jogalapról, amely azon alapul, hogy a „környezetvédelmi szempontból indokolt [helyesen: megoldható]” kifejezés értelmezése
összeegyeztethetetlen a 2000/53 irányelv 7. cikkének (1) bekezdésével
A felek érvei
A Bizottság megjegyzi, hogy a 2000/53 irányelv 7. cikkének (1) bekezdését átültető 2003‑727. sz. rendelet 7. cikke előírja,
hogy az elhasználódott járművek alkatrészeit és anyagait a megsemmisítés helyett – az előző bekezdésre figyelemmel – lehetőleg
újra fel kell használni, vissza kell nyerni és különösen újra kell hasznosítani „mindazokban az esetekben, amikor ezt a műszaki
és gazdasági feltételek lehetővé teszik”, míg az irányelv 7. cikke akkor részesíti előnyben az újrahasznosítást, „amennyiben
környezetvédelmi szempontból indokolt [helyesen: megoldható]”.
A Bizottság úgy véli, hogy a „műszaki és gazdasági” feltételekre történő utalás eltérő célt követ, mint az Unió jogalkotója
által kitűzött cél, a hangsúlyt az újrahasznosítás és más műveletek közötti választás során nem a környezetvédelemre helyezve,
hanem a gazdasági kifizetődésre vagy az alacsonyabb költségek mellett történő műszaki kivitelezhetőségre.
A Francia Köztársaság úgy ítéli meg, hogy nem tulajdonítható kötelező érték a „környezetvédelmi szempontból indokolt [helyesen:
megoldható]” újrahasznosítás fogalmának, egy jogszabály kötelező ereje az abból eredő kötelezettség egyértelműségétől és pontosságától
függ.
Márpedig e tagállam szerint a bontók és az aprítók nem képesek a „környezetvédelmi megoldhatóság” szempontjából előre látni
tevékenységük következményeit, és ebből következőn meghatározni azokat a körülményeket, amikor előnyben részesítik az újrahasznosítást.
Így a francia jog az újrahasznosítás előnyben részesítésének szubjektív megközelítésmódját vezette be, mivel az csak esetenként
ítélhető meg.
A Bíróság álláspontja
Legelőször is meg kell jegyezni, hogy a 2000/53 irányelv 7. cikkének (1) bekezdésében szereplő, „amennyiben környezetvédelmi
szempontból indokolt [helyesen: megoldható]” kifejezés francia jogba történt átültetése akkor megfelelő, ha 2003‑727. sz.
rendelet 7. cikkének második bekezdésében használt „mindazokban az esetekben, amikor ezt a műszaki és gazdasági feltételek
lehetővé teszik” kifejezés az elsővel egyenértékűnek tekinthető.
E tekintetben meg kell jegyezni, hogy a két kifejezés esetenkénti értékelést igényel, amely jellegénél fogva bizonyos szubjektivitást
vezet be.
Meg kell továbbá jegyezni, hogy a két kifejezés kötelező erejét tekintve nem különbözik egymástól, az ‑ amint a Francia Köztársaság
megállapította ‑ az azokból eredő kötelezettség egyértelműségétől és pontosságától függ.
Az egyrészt 2000/53 irányelv 7. cikkében, másrészt a 2003‑727. sz. rendelet 7. cikkében előírt újrahasznosítási kötelezettség
tartalmát illetően meg kell állapítani, hogy az ez utóbbiban támasztott feltételek végeredményben azok gazdasági jellegével
összegezhetők, mivel az újrahasznosítás nyilvánvalóan csak azzal a feltétellel képzelhető el, ha az műszakilag kivitelezhető.
Ebből következik, hogy a jelen ítélet 69. pontjában hivatkozott két kifejezés tartalma csak akkor tekinthető azonosnak, ha
a „környezetvédelmi szempontból indokolt [helyesen: megoldható]” fogalom megegyezik a „gazdasági kivitelezhetőség” fogalmával.
Márpedig, még ha el is ismerjük, hogy ez a két fogalom bizonyos hasonló aspektussal rendelkezik, nyilvánvaló, hogy nem egyeznek
meg.
Ezért a Bizottság által felhozott hatodik kifogás megalapozott.
A fentiekre tekintettel meg kell állapítani, hogy a Francia Köztársaság – mivel nem fogadott el minden olyan törvényi és rendeleti
rendelkezést, amely a 2000/53 irányelv 2. cikke 13. pontjának, 4. cikke (2) bekezdése a) pontjának, 5. cikke (3) és (4) bekezdésének
(ez utóbbi bekezdés esetében amennyiben kizárja a kezelési költségek kompenzációs rendszeréből azokat a bontókat, amelyek
elfogadták egy jármű szétszerelés céljából történő átvételét), 7. cikke (1) bekezdésének és 8. cikke (3) bekezdésének helyes
és teljes átültetéséhez szükséges – nem teljesítette az ezen irányelvből eredő kötelezettségeit.

A költségekről
A Bíróság eljárási szabályzata 69. cikkének 3. §‑a alapján a Bíróság elrendelheti a költségeknek a felek közötti megosztását,
vagy határozhat úgy, hogy mindegyik fél maga viselje saját költségeit, ha a felek részben pervesztesek lettek.
Mivel a jelen ügyben a Bizottság és a Francia Köztársaság bizonyos kereseti kérelmeik tekintetében mindketten pervesztesek
lettek, kötelezni kell őket saját költségeik viselésére.
A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
1)
A Francia Köztársaság – mivel nem fogadott el minden olyan törvényi és rendeleti rendelkezést, amely az elhasználódott járművekről
szóló, 2000. szeptember 18‑i 2000/53/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 2. cikke 13. pontjának, 4. cikke (2) bekezdése
a) pontjának, 5. cikke (3) és (4) bekezdésének (ez utóbbi bekezdés esetében amennyiben kizárja a kezelési költségek kompenzációs
rendszeréből azokat a bontókat, amelyek elfogadták egy jármű szétszerelés céljából történő átvételét), 7. cikke (1) bekezdésének
és 8. cikke (3) bekezdésének helyes és teljes átültetéséhez szükséges – nem teljesítette az ezen irányelvből eredő kötelezettségeit.
2)
A Bíróság a keresetet ezt meghaladó részében elutasítja.
3)
Az Európai Bizottság és a Francia Köztársaság maguk viselik saját költségeiket.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: francia.