CELEX: 62006CJ0357
Direktiivi 92/50/ETY
Julkiset palveluhankinnat
Kansallinen lainsäädäntö, jonka mukaan taloudellisesti merkittäviä paikallisia julkisia palveluja koskevat sopimukset voidaan antaa vain pääomayhtiöille
Yhteensoveltuvuus

Ennakkoratkaisupyyntö koskee julkisia palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta 18.6.1992
annetun neuvoston direktiivin 92/50/ETY (EYVL L 209, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna 13.9.2001 annetulla komission
direktiivillä 2001/78/EY (EYVL L 285, s. 1; jäljempänä direktiivi 92/50), 26 artiklan, julkisia rakennusurakoita sekä julkisia
tavara- ja palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta 31.3.2004 annetun Euroopan parlamentin
ja neuvoston direktiivin 2004/18/EY (EUVL L 134, s. 114) 4 artiklan 1 kohdan, EY 39, EY 43, EY 48 ja EY 81 artiklan, jätteistä
15.7.1975 annetun neuvoston direktiivin 75/442/ETY (EYVL L 194, s. 39), sellaisena kuin se on muutettuna 18.3.1991 annetulla
neuvoston direktiivillä 91/156/ETY (EYVL L 78, s. 32; jäljempänä direktiivi 75/442), 9 artiklan sekä jätteistä 5.4.2006 annetun
Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2006/12/EY (EUVL L 114, s. 9) 7 artiklan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat Italian oikeuden mukaan perustettu avoin yhtiö Frigerio Luigi &
C. Snc (jäljempänä Frigerio) ja Comune di Triuggio (Triuggion kunta) ja jossa on kysymys ympäristönhuoltoa koskevasta sopimuksesta.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Yhteisön säännöstö
Direktiivin 92/50 tarkoituksena on sovittaa yhteen julkisia palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyt. Direktiivin
johdanto-osan toisen perustelukappaleen mukaan sillä pyritään luomaan asteittain sisämarkkinat, jotka käsittävät alueen, jolla
ei ole sisäisiä rajoja ja jolla tavaroiden, henkilöiden, palvelujen ja pääomien vapaa liikkuvuus taataan.
Direktiivin johdanto-osan kuudennessa perustelukappaleessa todetaan, että palvelujen vapaan liikkuvuuden esteitä on vältettävä
ja että tämän vuoksi palvelujen suorittajat voivat olla joko luonnollisia henkilöitä tai oikeushenkilöitä.
Direktiivin johdanto-osan 20. perustelukappaleen mukaan sellaisten käytäntöjen poistamiseksi, jotka rajoittavat yleisesti
kilpailua ja erityisesti muiden jäsenvaltioiden kansalaisten sopimuspuoleksi pääsyä, on parannettava palvelujen suorittajien
mahdollisuuksia osallistua sopimuksen tekomenettelyihin.
Direktiivin 92/50 26 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1. Palvelujen suorittajat voivat tehdä tarjouksia ryhmittyminä. Ryhmittymiltä ei saa tarjouksen tekemistä varten edellyttää
tiettyä oikeudellista muotoa, mutta sopimuspuoleksi valitulta ryhmittymältä voidaan kuitenkin edellyttää sitä sopimuksenteon
jälkeen.
2. Ehdokkaita tai tarjoajia, jotka sen jäsenvaltion lain mukaan, johon ne ovat sijoittautuneet, saavat tarjota kyseistä palvelua,
ei saa hylätä pelkästään sillä perusteella, että sen jäsenvaltion lain mukaan, jossa sopimus tehdään, niiden olisi oltava
joko luonnollisia henkilöitä tai oikeushenkilöitä.
3. Oikeushenkilöt voidaan kuitenkin velvoittaa ilmoittamaan tarjouksissaan tai osallistumishakemuksissaan kyseisen palvelun
suorittamisesta vastaavien henkilöiden nimet ja ammatillinen pätevyys.”
Direktiivi 92/50, sen 41 artiklaa lukuun ottamatta, kumottiin 31.1.2006 lukien ja korvattiin direktiivillä 2004/18. Direktiivin
92/50 26 artiklan sanamuoto toistettiin pääosin direktiivin 2004/18 4 artiklassa.

Kansallinen säännöstö
Paikallisyksiköiden organisaatiosta 18.8.2000 annetussa konsolidoivassa (testo unico delle leggi sull’ordinamento degli enti
locali) asetuksessa nro 267 (GURI, Supplemento ordinario nro 227, 28.9.2000), sellaisena kuin se on muutettuna julkisen talouden
kehitystä ja korjaamista koskevista kiireellisistä toimenpiteistä (disposizioni urgenti per favorire lo sviluppo e per la
correzione dell’andamento dei conti pubblici) 30.9.2003 annetulla asetuksella nro 269 (GURI, Supplemento ordinario nro 229,
2.10.2003), joka on siihen tehtyjen muutosten jälkeen muunnettu laiksi 24.11.2003 annetulla lailla nro 326 (GURI, Supplemento
ordinario nro 274, 25.11.2003; jäljempänä asetus nro 267/2000), säädetään muun muassa taloudellisesti merkittävien paikallisten
julkisten palvelujen hoitamista koskevien sopimusten tekomenettelyn yksityiskohdista. Kyseisen asetuksen 113 §:n 5 momentissa
säädetään seuraavaa:
”Palvelu hankitaan alakohtaisen lainsäädännön mukaisesti ja Euroopan unionin oikeussääntöjä noudattaen siten, että palvelu
annetaan
a)      sellaisen pääomayhtiön suoritettavaksi, joka valitaan julkisen tarjouspyyntömenettelyn avulla
b)      sellaisen yhtiön suoritettavaksi, joka on sekä julkisessa että yksityisessä omistuksessa ja jossa yksityinen osakas valitaan
julkisessa tarjouspyyntömenettelyssä, millä taataan kansallisten ja yhteisön kilpailusääntöjen noudattaminen toimivaltaisten
viranomaisten antamissa erityisissä säännöksissä ja soveltamisohjeissa antamien yleisten ohjeiden mukaisesti
c)      kokonaan julkisessa omistuksessa olevan pääomayhtiön suoritettavaksi sillä edellytyksellä, että osakepääoman omistavalla paikallisella
julkisyhteisöllä on kyseiseen yhtiöön vastaavanlainen määräysvalta kuin sillä on omiin yksikköihinsä ja että tämä yhtiö harjoittaa
pääosaa toiminnastaan sen omistavan julkisyhteisön tai omistavien julkisyhteisöjen kanssa.”
Jätteiden erityisalan osalta taloudellisesti yleishyödyllisistä paikallisista palveluista – Jätehuoltoa, energiaa, maaperän
käyttöä ja vesivaroja koskevat säännöt (disciplina dei servizi locali di interesse economico generale. Norme in materia di
gestione dei rifiuti, di energia, di utilizzo del sottosuolo e di risorse idriche) 12.12.2003 annetussa  Lombardian alueen
alueellisen lain nro 26 (Bollettino Ufficiale della Regione Lombardia, Supplemento ordinario nro 51, 16.12.2003; jäljempänä
alueellinen laki nro 26) 2 §:n 6 momentissa säädetään seuraavaa:
”Palveluhankintasopimukset on tehtävä sellaisten pääomayhtiöiden kanssa, jotka on valittu julkisessa hankintamenettelyssä
tai kilpailun alalla sovellettavien kansallisten ja yhteisön säännösten kanssa yhteensoveltuvissa menettelyissä – –”.
Ympäristönormeista (norme in materia ambiente) 3.4.2006 annetun asetuksen nro 152 (GURI, Supplemento ordinario nro 88, 14.4.2006)
198 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”– – kunnat jatkavat huolehdittaviksi lähetettyjen taajamajätteiden ja niihin verrattavissa olevien jätteiden huoltoa asetuksen
[nro 267/2000] 113 §:n 5 momentissa säädetyn yksinoikeusjärjestelmän mukaisesti”.

Tosiseikat ja ennakkoratkaisukysymykset
Triuggion kunnanvaltuusto antoi 29.11.2005 tekemällään päätöksellä nro 53 (jäljempänä päätös nro 53) Azienda Servizi Multisettoriali
Lombarda – A.S.M.L. SpA:n (jäljempänä ASML) tehtäväksi ympäristönhuoltopalveluiden hoitamisen kunnan alueella viideksi vuodeksi
1.7.2006 lukien.
Kunnanvaltuusto sitoutui samalla päätöksellä hankkimaan osakkeita mahdollistaakseen kunnan hallinnon ”osakkuuden kaikkine
siitä aiheutuvine vaikutuksineen ja sen, että se voi rakenteellisesti uudistaa ja säännellä niin organisatorisesti kuin funktionaalisestikin
suhdettaan [ASML:n] kanssa, jotta [Comune di Triuggio] voi harjoittaa kyseisessä yrityksessä vastaavanlaista ohjaus- ja määräysvaltaa
kuin omissa yksiköissään”.
Frigerio, joka oli hoitanut kyseistä palvelua 1.1.1996–30.6.2006 tilapäisessä ryhmittymässä erään toisen Italian oikeuden
mukaan perustetun avoimen yhtiön kanssa, nosti päätöksestä nro 53 kanteen Tribunale amministrativo regionale per la Lombardiassa
(Lombardian alueen alueellinen hallinto-oikeus). Se väitti kanteessaan, että Triuggion kunnanvaltuustolla ei ollut oikeutta
tehdä kysymyksessä olevaa sopimusta suoraan, vaan sen olisi pitänyt järjestää tarjouskilpailu julkisia hankintoja koskevan
sovellettavan yhteisön lainsäädännön ja asetuksen nro 267/2000 113 §:n 5 momentin mukaisesti.
Comune di Triuggio ja ASML vaativat tämän kanteen hylkäämistä ja toissijaisesti sitä, että kanne on jätettävä tutkimatta.
Tältä osin ne totesivat erityisesti, että kanne on jätettävä tutkimatta sen vuoksi, että Frigeriolla, joka on oikeudelliselta
muodoltaan henkilöyhtiö (avoin yhtiö), ei ole oikeussuojan tarvetta eikä se voi tarjoutua osapuoleksi sopimukseen, kun otetaan
huomioon, että asetuksen nro 267/2000 113 §:n 5 momentissa ympäristönhuollon kaltaiset paikalliset julkiset palvelut on varattu
yksinomaan pääomayhtiöille.
Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia on näin ollen päättänyt lykätä asian ratkaisemista ja esittää yhteisöjen
tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Ilmaistaanko direktiivin [2004/18] 4 artiklan 1 kohdan säännöksellä tai direktiivin [92/50] 26 artiklan 2 kohdan samansisältöisellä
säännöksellä (jos viimeksi mainittua pidetään sovellettavana säännöksenä), jonka mukaan ehdokkaita tai tarjoajia, jotka sen
jäsenvaltion lain mukaan, johon ne ovat sijoittautuneet, saavat tarjota kyseistä palvelua, ei saa hylätä pelkästään sillä
perusteella, että sen jäsenvaltion lain mukaan, jossa sopimus tehdään, niiden olisi oltava joko luonnollisia henkilöitä tai
oikeushenkilöitä, sellainen yhteisön oikeuden perusperiaate, joka voi syrjäyttää asetuksen nro 267/2000 113 §:n 5 momentissa
ja alueellisen lain [nro 26] 2 §:n 6 momentissa ja 15 §:n 1 momentissa asetetut muodolliset rajat, ja voiko sillä näin ollen
olla sellainen vaikutus, että myös muiden ehdokkaiden kuin pääomayhtiöiden sallitaan osallistua tarjouskilpailuihin?
2)      Jos yhteisöjen tuomioistuin katsoo, ettei edellä mainituilla säännöksillä ilmaista yhteisön oikeuden yleistä periaatetta,
onko direktiivin [2004/18] 4 artiklan 1 kohdan säännös tai direktiivin [92/50] 26 artiklan 2 kohdan samansisältöinen säännös
(jos viimeksi mainittua pidetään sovellettavana säännöksenä) pikemminkin kilpailuperiaatteen implisiittinen seuraus tai kilpailuperiaatteesta
”johdettu periaate”, kun sitä tarkastellaan rinnakkain hallinnon avoimuuden periaatteen ja kansalaisuuteen perustuvan syrjinnän
kieltoa koskevan periaatteen kanssa, ja onko se tällaisena periaatteena välittömästi sovellettava ja ensisijainen suhteessa
kansallisiin, mahdollisesti sen kanssa ristiriidassa oleviin säännöksiin, jotka jäsenvaltio on antanut säännelläkseen julkisista
rakennusurakoista tehtäviä hankintasopimuksia, jotka jäävät yhteisön oikeuden välittömän soveltamisalan ulkopuolelle?
3)      Ovatko asetuksen nro 267/2000 113 §:n 5 momentin ja alueellisen lain [nro 26] 2 §:n 6 momentin ja 15 §:n 1 momentin säännökset
[EY] 39 artiklassa (työntekijöiden vapaata liikkuvuutta yhteisössä koskeva periaate), [EY] 43 artiklassa (sijoittautumisvapaus),
[EY] 48 ja [EY] 81 artiklassa (kilpailua rajoittavat yhteenliittymät) määriteltyjen yhteisön periaatteiden mukaisia, ja jos
niiden – – todettaisiin olevan yhteensopimattomia, onko ne jätettävä soveltamatta siltä osin kuin ne ovat ristiriidassa välittömästi
sovellettavien ja kansallisiin säännöksiin nähden ensisijaisten yhteisön säännösten kanssa?
4)      Ovatko asetuksen nro 267/2000 113 §:n 5 momentin ja alueellisen lain [nro 26] 2 §:n 6 momentin ja 15 §:n 1 momentin säännökset
direktiivin [75/442] 9 artiklan 1 kohdan säännöksen tai direktiivin [2006/12] 7 artiklan 2 kohdan samansisältöisen säännöksen
(jos viimeksi mainittua pidetään sovellettavana säännöksenä), joissa säädetään, että ”– – kaikkien laitosten tai yritysten,
jotka suorittavat [direktiivin 75/442] liitteessä II A tarkoitettuja toimia, [on] saatava siihen lupa [tämän direktiivin]
6 artiklassa tarkoitetulta toimivaltaiselta viranomaiselta” ja että ”[direktiivin 2006/12] 1 kohdassa tarkoitetut (jätehuolto)suunnitelmat
voivat koskea esimerkiksi a) luonnollisia henkilöitä tai oikeushenkilöitä, joilla on jätteenkäsittelyyn tarvittava pätevyys
– –”, mukaisia?

Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu

Ensimmäinen ja toinen kysymys
Ensiksi on palautettava mieleen, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan EY 234 artiklassa tarkoitetussa menettelyssä, joka
perustuu kansallisten tuomioistuimien ja yhteisöjen tuomioistuimen tehtävien selkeään jakoon, asian tosiseikaston arvioiminen
kuuluu kansallisen tuomioistuimen toimivaltaan (ks. esim. asia C-235/95, Dumon ja Froment, tuomio 16.7.1998, Kok. 1998, s.
I-4531, 25 kohta; asia C-13/05, Chacón Navas, tuomio 11.7.2006, Kok. 2006, s. I-6467, 32 kohta ja asia C-251/06, ING. AUER,
tuomio 8.11.2007, Kok. 2007, 19 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Ennakkoratkaisupyynnöstä ja erityisesti ensimmäisestä ja toisesta kysymyksestä ilmenee tältä osin, että kansallisen tuomioistuimen
lähtökohtana on, että pääasiassa kysymyksessä oleva hankinta kuuluu jonkin julkisia palveluhankintoja koskevan yhteisön direktiivin,
toisin sanoen joko direktiivin 92/50 tai direktiivin 2004/18 soveltamisalaan. Tätä lähtökohtaa vahvistavat lisäksi yhteisöjen
tuomioistuimelle esitetyt seikat kuten päätös nro 53, jonka teksti on Frigerion esittämien huomautusten liitteenä ja josta
ilmenee, että pääasiassa kysymyksessä olevan hankinnan arvo ylittää kyseisten direktiivien soveltamiskynnyksen. Istunnossa
esitetyistä huomautuksista ilmenee lisäksi, että vastikkeen kyseisestä hankintasopimuksesta suorittaa Comune di Triuggio,
joten sitä ei voida pitää palvelua koskevana konsessiona.
Näin ollen ja kun otetaan huomioon, että mainittu päätös tehtiin 29.11.2005, on todettava, että direktiiviä 92/50 sovelletaan
aineellisesti ja ajallisesti pääasian tosiseikkoihin.
Ensimmäinen ja toinen kysymys, jotka on syytä tutkia yhdessä, on näin ollen muotoiltava uudelleen siten, että kansallinen
tuomioistuin haluaa ensisijaisesti selvittää, onko direktiivin 92/50 26 artiklan 2 kohta esteenä pääasiassa kysymyksessä olevan
kaltaisille kansallisille oikeussäännöille, joissa tarjouksia julkista palveluhankintaa koskevassa sopimuksentekomenettelyssä
saavat esittää vain ne toimijat, joiden oikeudellinen muoto on pääomayhtiö. Kansallinen tuomioistuin pohtii toissijaisesti,
mitä vaikutuksia mahdollisella myöntävällä vastauksella on kansallisen oikeuden tulkintaan ja soveltamiseen.
Direktiivin 92/50 26 artiklan 2 kohdan mukaan hankintaviranomaiset eivät saa hylätä sellaisia ehdokkaita tai tarjoajia, jotka
sen jäsenvaltion lain mukaan, johon ne ovat sijoittautuneet, saavat tarjota kyseistä palvelua, pelkästään sillä perusteella,
että sen jäsenvaltion lain mukaan, jossa sopimus tehdään, niiden olisi oltava joko luonnollisia henkilöitä tai oikeushenkilöitä.
Tästä säännöksestä seuraa, että hankintaviranomaiset eivät myöskään saa hylätä sellaisia ehdokkaita tai tarjoajia, jotka kyseisen
jäsenvaltion lain mukaan saavat tarjota kyseistä palvelua, tarjouskilpailusta pelkästään sillä perusteella, että niiden oikeudellinen
muoto ei kuulu johonkin tiettyyn oikeushenkilöiden luokkaan.
Tästä seuraa, että mainittu säännös on esteenä sellaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jossa suljetaan ehdokkaat tai tarjoajat,
jotka kyseisen jäsenvaltion lain mukaan saavat tarjota kyseistä palvelua, sellaisen julkisia palveluhankintoja koskevien sopimusten
tekomenettelyn ulkopuolelle, jonka arvo ylittää direktiivin 92/50 soveltamista koskevan kynnysarvon, pelkästään sillä perusteella,
että näiden ehdokkaiden tai tarjoajien oikeudellinen muoto ei kuulu johonkin tiettyyn oikeushenkilöiden luokkaan.
Tästä seuraa, että pääasiassa kysymyksessä olevan kaltaiset kansalliset oikeussäännöt, joissa taloudellisesti merkittäviä
paikallisia julkisia palveluja koskevan hankintasopimuksen, jonka arvo ylittää direktiivin 92/50 soveltamista koskevan kynnysarvon,
voi saada vain pääomayhtiö, eivät ole yhteensopivia kyseisen direktiivin 26 artiklan 2 kohdan kanssa.
Pääasian perustana olevien tosiseikkojen osalta asiakirja-aineistosta ilmenee, että Frigerio nosti pääasian kanteen sellaisen
tilapäisen ryhmittymän johtajan ominaisuudessa, joka oli hallinnoinut ympäristönhuollon palveluja Comune di Triuggiossa 1.1.1996
ja 30.6.2006 välisenä aikana.
Tältä osin on täsmennettävä, että direktiivin 92/50 26 artiklan 1 kohdasta seuraa myös, että hankintaviranomainen ei voi edellyttää
palvelujen suorittajien ryhmittymiltä tarjouksen tekemistä varten tiettyä oikeudellista muotoa.
Yhteisöjen tuomioistuimessa ei myöskään ole kiistetty sitä, että Frigeriolla oli Italian lainsäädännön nojalla oikeus tarjota
ympäristönhuoltopalveluja siinä oikeudellisessa muodossa, joka sillä on, toisin sanoen avoimena yhtiönä. Tältä osin kansallinen
tuomioistuin toteaa erityisesti, että Frigerio on merkitty jätealan toiminnan harjoittamiseen oikeutettujen rekisteriin.
Kuten tämän tuomion 19 kohdassa on todettu, kansallinen tuomioistuin pohtii toissijaisesti myös, mitä seurauksia on sillä
mahdollisella toteamuksella, että pääasiassa olevan kaltaiset kansalliset oikeussäännöt eivät ole yhteensopivia direktiivin
92/50 kanssa.
Tältä osin on riittävää palauttaa mieleen, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on
kaikilta osin sille kansallisessa oikeudessa annetun harkintavallan rajoissa tulkita ja soveltaa valtionsisäisiä oikeussääntöjä
siten, että tulkinta ja soveltaminen ovat sopusoinnussa yhteisön oikeudessa asetettujen vaatimusten kanssa. Jollei tällainen
yhteisön oikeuden mukainen soveltaminen ole mahdollista, kansallisella tuomioistuimella on velvollisuus soveltaa yhteisön
oikeutta kokonaisuudessaan ja suojata yhteisön oikeudessa yksityisille annettuja oikeuksia jättämällä tarvittaessa kaikki
yhteisön oikeuden vastaiset kansalliset oikeussäännöt soveltamatta (ks. asia 157/86, Murphy ym., tuomio 4.2.1988, Kok. 1988,
s. 673, Kok. Ep. IX, s. 353, 11 kohta ja asia C-208/05, ITC, tuomio 11.1.2007, Kok. 2007, s. I-181, 68 ja 69 kohta).
Edellä esitetty huomioon ottaen ensimmäiseen ja toiseen kysymykseen on vastattava siten, että direktiivin 92/50 26 artiklan
1 ja 2 kohta ovat esteenä pääasiassa kysymyksessä olevan kaltaisille kansallisille oikeussäännöille, joiden mukaan sellaiset
ehdokkaat tai tarjoajat, mukaan lukien palvelun suorittajien ryhmittymät, jotka kyseisen jäsenvaltion lain mukaan saavat tarjota
kyseistä palvelua, eivät saa esittää tarjousta sellaisessa julkisia palveluhankintoja koskevassa sopimusten tekomenettelyssä,
jossa sopimuksen arvo ylittää direktiivin 92/50 soveltamista koskevan kynnysarvon, pelkästään sillä perusteella, että kyseisten
ehdokkaiden tai tarjoajien oikeudellinen muoto ei kuulu johonkin tiettyyn oikeushenkilöiden, toisin sanoen pääomayhtiöiden,
luokkaan. Kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on kaikilta osin sille kansallisessa oikeudessa annetun harkintavallan rajoissa
tulkita ja soveltaa valtionsisäisiä oikeussääntöjä siten, että tulkinta ja soveltaminen ovat sopusoinnussa yhteisön oikeudessa
asetettujen vaatimusten kanssa, ja jollei tällainen yhteisön oikeuden mukainen soveltaminen ole mahdollista, sillä on velvollisuus
jättää kaikki kyseisten vaatimusten vastaiset kansalliset oikeussäännöt soveltamatta.

Kolmas ja neljäs kysymys
Kansallinen tuomioistuin pohtii kolmannessa ja neljännessä kysymyksessään pääasiassa kysymyksessä olevan kaltaisten kansallisten
oikeussääntöjen yhteensopivuutta EY 39, EY 43, EY 48 ja EY 81 artiklan sekä direktiivin 75/442 ja direktiivin 2006/12 kanssa.
Koska pääasian tosiseikat kuuluvat direktiivin 92/50 soveltamisalaan, kuten tämän tuomion 18 kohdasta ilmenee, ja koska tämän
direktiivin tulkinnan perusteella saadaan esiin seikat, joiden perusteella kansallinen tuomioistuin voi ratkaista sen käsiteltäväksi
saatetun asian, on edellä mainittujen yhteisön oikeussääntöjen tarkasteluun ainoastaan hypoteettinen intressi. Tästä seuraa,
että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaisesti kolmanteen ja neljänteen kysymykseen ei ole tarpeen vastata (ks. vastaavasti
asia C-144/04, Mangold, tuomio 22.11.2005, Kok. 2005, s. I-9981, 36 ja 37 kohta ja asia C-212/04, Adeneler ym., tuomio 4.7.2006,
Kok. 2006, s. I-6057, 42 ja 43 kohta).

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä yhteisöjen tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (neljäs jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Julkisia palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta 18.6.1992 annetun neuvoston direktiivin
92/50/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 13.9.2001 annetulla komission direktiivillä 2001/78/EY, 26 artiklan 1 ja 2 kohta
ovat esteenä pääasiassa kysymyksessä olevan kaltaisille kansallisille oikeussäännöille, joiden mukaan sellaiset ehdokkaat
tai tarjoajat, mukaan lukien palvelun suorittajien ryhmittymät, jotka kyseisen jäsenvaltion lain mukaan saavat tarjota kyseistä
palvelua, eivät saa esittää tarjousta sellaisessa julkisia palveluhankintoja koskevassa sopimusten tekomenettelyssä, jossa
sopimuksen arvo ylittää direktiivin 92/50 soveltamista koskevan kynnysarvon, pelkästään sillä perusteella, että kyseisten
ehdokkaiden tai tarjoajien oikeudellinen muoto ei kuulu johonkin tiettyyn oikeushenkilöiden, toisin sanoen pääomayhtiöiden,
luokkaan.
Kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on kaikilta osin sille kansallisessa oikeudessa annetun harkintavallan rajoissa tulkita
ja soveltaa valtionsisäisiä oikeussääntöjä siten, että tulkinta ja soveltaminen ovat sopusoinnussa yhteisön oikeudessa asetettujen
vaatimusten kanssa, ja jollei tällainen yhteisön oikeuden mukainen tulkinta ole mahdollista, sillä on velvollisuus jättää
kaikki kyseisten vaatimusten vastaiset kansalliset oikeussäännöt soveltamatta.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: italia.