CELEX: 62006CJ0498
Socialpolitik
Skydd för arbetstagare vid arbetsgivarens insolvens
Direktiv 80/987/EEG i dess lydelse enligt direktiv 2002/74/EG
Artikel 3 första stycket och artikel 10 a
Ersättning för rättsstridig uppsägning som parterna enats om i ett förlikningsförfarande utom domstol
Betalning som säkerställs av garantiinstitutionen
Betalning som är villkorad av att ett domstolsavgörande meddelats
Likhetsprincipen och icke-diskrimineringsprincipen

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av rådets direktiv 80/987/EEG av den 20 oktober 1980 om skydd för arbetstagare vid arbetsgivarens insolvens (
EGT L 283, s. 23
; svensk specialutgåva, område 5, volym 2, s. 121), i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/74/EG av den 23 september 2002 (
EGT L 270, s. 10
) (nedan kallat direktiv 80/987).
Begäran har framställts i ett mål mellan Maira María Robledillo Núñez och Fondo de Garantía Salarial (lönegarantifonden, nedan kallad Fogasa) angående Fogasas beslut att, såsom subsidiärt ansvarig, inte betala ut ersättning till den berörda på grund av den rättsstridiga uppsägning som hon har varit föremål för. Betalningen av ersättningen följer av ett utom domstol träffat förlikningsavtal mellan Maira María Robledillo Núñez och hennes arbetsgivare.
Tillämpliga bestämmelser
Gemenskapslagstiftningen
I artikel 1.1 i direktiv 80/987 föreskrivs att ”[d]etta direktiv skall tillämpas på fordringar som arbetstagare på grund av anställningsavtal eller anställningsförhållanden har gentemot arbetsgivare som är att anse som insolventa enligt artikel 2.1”.
I artikel 2.2 i nämnda direktiv anges att detta direktiv inte påverkar den definition som följer av nationell rätt beträffande termerna arbetstagare, arbetsgivare, lön, omedelbar rätt till och framtida rätt till.
I artikel 3 första stycket i direktiv 80/987 föreskrivs följande:
”Medlemsstaterna skall, om inte annat följer av artikel 4, vidta nödvändiga åtgärder för att tillförsäkra att garantiinstitutionerna säkerställer betalning av arbetstagarnas utestående fordringar som grundar sig på anställningsavtal eller anställningsförhållanden, inbegripet betalning av avgångsvederlag, förutsatt att nationell lagstiftning föreskriver det, när anställningsförhållandet upphör.”
I artikel 10 a och b i direktiv 80/987 föreskrivs följande:
”Detta direktiv skall inte påverka medlemsstaternas möjligheter att
a)
vidta åtgärder[*] för att förhindra missbruk, [* I överensstämmelse med andra språkversioner av direktivet används nedan uttrycket ”nödvändiga åtgärder”.
Övers. anm
.]
b)
vägra att ta på sig eller begränsa det ansvar som avses i artikel 3, eller den garanterade förpliktelsen som avses i artikel 7, om det visar sig att uppfyllandet av förpliktelsen är orimligt på grund av förekomsten av särskilda förbindelser mellan arbetstagaren och arbetsgivaren och gemensamma intressen som resulterat i hemliga överenskommelser mellan dem.”
I enlighet med artikel 3 i direktiv 2002/74 trädde detta direktiv i kraft den 8 oktober 2002.
Den spanska lagstiftningen
De fordringar som betalas av Fogasa
I artikel 33.1 i kungligt lagstiftningsdekret 1/1995 av den 24 mars 1995 om godkännande av den omarbetade lydelsen av lagen om arbetstagare (Estatuto de los Trabajadores, BOE nr 75 av den 29 mars 1995, s. 9654), i dess lydelse från den 14 december 2002, föreskrivs följande:
”Lönegarantifonden … skall till arbetstagarna betala ut belopp som avser deras utestående fordran på lön vid arbetsgivarens insolvens, inställda betalningar eller konkurs.
Vid tillämpning av föregående stycke skall med lön förstås vad som erkänts som lön i en förlikningshandling eller i ett domstolsavgörande i alla de fall som avses i artikel 26.1, samt ’salarios de tramitacíon’ i de fall som anges i lag …”
I artikel 33.2 i lagen om arbetstagare, i dess lydelse enligt lag 60/1997 av den 19 december 1997 (BOE nr 304 av den 20 december 1997, s. 37453), föreskrevs följande:
”Lönegarantifonden skall, i de fall som anges i föregående punkt, betala ut ersättning som har fastställts genom dom eller förvaltningsbeslut till förmån för arbetstagare vars avtal har sagts upp eller upphört att gälla i enlighet med artiklarna 50, 51 och 52 c i denna lag, med maximalt ett årsbelopp, med förbehåll för att den dagslön som ligger till grund för beräkningen inte kan vara högre än det belopp som erhålls om den för alla yrken gemensamma minimilönen dubbleras.
…”
I artikel 33.2 i lagen om arbetstagare, i dess lydelse enligt lag 43/2006 av den 29 december 2006 om främjande av tillväxt och anställning (BOE nr 312 av den 30 december 2006, s. 46586), som antagits med stöd av kungligt lagdekret 5/2006 av den 9 juni 2006 (BOE nr 141 av den 14 juni 2006, s. 22670), som trädde i kraft den 15 juni 2006, anges följande:
”I de fall som anges i föregående punkt skall lönegarantifonden betala ut ersättning som har fastställts genom dom, beslut, vid domstol fastställd förlikningshandling eller förvaltningsbeslut till förmån för arbetstagare vars avtal har sagts upp eller upphört att gälla i enlighet med artiklarna 50, 51 och 52 i denna lag eller vars avtal har upphört att gälla i enlighet med artikel 64 i lag 22/2003 av den 9 juli 2003 om konkurs …”
Enligt artikel 56 i lagen om arbetstagare medför en rättsstridig uppsägning, som erkänts som sådan av arbetsgivaren i en utom eller vid domstol fastställd förlikningshandling eller som har fastställts i ett domstolsavgörande, en skyldighet för arbetsgivaren att till den berörde arbetstagaren betala dels ”salarios de tramitacíon”, det vill säga lön som förfallit till betalning under förfarandet för bestridande av uppsägningen, dels ersättning för anställningsavtalets upphörande.
Förlikning utom domstol
Kungligt lagstiftningsdekret 2/1995 om godkännande av den omarbetade lydelsen av lagen om förfarandet i arbetsrättsliga tvister (Ley de Procedimiento laboral, BOE nr 86 av den 11 april 1995, s. 10695) (nedan kallat LPL) innehåller bland annat regler om förlikning utom domstol eller i administrativa förfaranden.
I artikel 67 LPL, som innehåller bestämmelser om bestridande av förlikningsavtal, föreskrivs följande:
”1.   Förlikningsavtalet får bestridas av parterna och av dem som skulle kunna orsakas skada av avtalet genom att dessa personer, vid den domstol som är behörig att pröva saken i det mål i vilket förlikningen träffats, väcker talan om ogiltigförklaring med åberopande av sådana ogiltighetsgrunder som gäller för avtal.
2.   Rätten att väcka talan upphör 30 dagar efter det att avtalet träffats. För eventuella skadelidande börjar fristen att löpa från och med den dag då de får kännedom om avtalet.”
Bestämmelser om förlikningsorganens verksamhet finns i kungligt dekret 2756/1979 av den 23 november 1979 (BOE nr 291 av den 5 december 1979, s. 28015), i vilket det fastställs vilka uppgifter som tillkommer Instituto de Mediación, Arbitraje y Conciliación (Medlings-, skiljedoms- och förlikningskommissionen). I artiklarna 5, 8, 10 och 11 i nämnda kungliga dekret föreskrivs följande:
”
Artikel 5
1.   Förlikningssammanträdet skall äga rum inför Medlings-, skiljedoms- och förlikningskommissionen på orten där tjänsterna tillhandahålls eller där de berörda har sin hemvist, efter sökandens val.
2.   Förlikningssammanträdet skall äga rum inför direktören, skiljedomstolens ordförande eller inför sekreteraren eller annan tjänsteman vid nämnda kommission, på villkor att de har en juris kandidatexamen.
Parterna skall ha samma behörighet i ett förlikningssammanträde som den som krävs av parterna i ett arbetsrättsligt förfarande.
…
Artikel 8
1.   När ansökan har inkommit och registrerats skall den genomgås i syfte att avgöra huruvida de villkor som krävs är uppfyllda. I förekommande fall skall nödvändiga kompletteringar begäras in för att kallelser till de berörda skall kunna utföras korrekt. En vederbörligt daterad och stämplad kopia av ansökan skall efter undertecknande tillställas motparten, som skall upplysas om platsen, dagen och klockslaget för förlikningssammanträdet, vilket skall äga rum inom den tid som föreskrivs i lag. Om motparten inte är sökanden och denne motsätter sig kallelsen skall denna delges på det sätt som gäller för övriga parter.
…
Artikel 10
När sammanträdet inleds skall parterna, vilka får infinna sig tillsammans med en person för vilken de hyser förtroende (bisittare), tillkallas. Därefter skall förlikningsmannen kontrollera deras identitet, behörighet och ombud och, efter det att sökanden har gett sitt godkännande, ge dem ordet för att de skall kunna framställa sina yrkanden och grunder. Den som så önskar får ge in handlingar och andra stödjande dokument.
Därefter skall förlikningsmannen uppmana parterna att försöka nå en uppgörelse i godo, i förekommande fall med hjälp av bisittarna. För detta ändamål skall de berörda beredas tillfälle att yttra sig så ofta som det behövs och förlikningsmannen kan föreslå dem rättvisa lösningar. Förlikningsmannen skall upprätthålla ordningen under diskussionerna och kan avbryta dessa, både när ordningen har störts och när det framstår som omöjligt att nå en uppgörelse. I båda fallen anses sammanträdet vara avslutat utan att en uppgörelse har kunnat nås.
Förlikningsmannen skall upprätta ett protokoll över sammanträdet och på ett så klart sätt som möjligt ta upp innehållet i avtalen mellan de berörda. Om någon uppgörelse inte har kunnat nås skall detta uttryckligen konstateras.
Handlingen skall undertecknas av parterna och förlikningsmannen. Om någon av dem inte kan skriva under handlingen, vilket i så fall skall antecknas, kan en bisittare göra detta i partens namn. Även en vägran att skriva under handlingen skall antecknas, med angivande av skälen, om de är kända. I så fall anses sammanträdet vara avslutat utan att en uppgörelse har kunnat nås.
Förlikningsmannen skall överlämna en bestyrkt kopia av protokollet omedelbart efter det att förlikningssammanträdet har avslutats.
Artikel 11
En förlikning som har träffats inför Medlings-, skiljedoms- och förlikningskommissionen är verkställbar och kan göras gällande vid arbetsdomstolen
…”
Förlikning vid domstol
Bestämmelser om förlikning som träffas vid domstol finns i artikel 84 LPL, som har följande lydelse:
”1.   Domstolen, som prövar saken vid en offentlig förhandling, skall försöka få till stånd en uppgörelse i godo, varvid den skall informera parterna om deras rättigheter och skyldigheter, med förbehåll för innehållet i en eventuell dom. Om domstolen anser att ett avtal medför allvarlig skada för någon av parterna, kringgående av lagen eller rättighetsmissbruk, skall den inte godkänna avtalet.
2.   Domstolen kan godkänna en uppgörelse vid varje tidpunkt innan den meddelar dom.
…”
Vad beträffar Fogasas deltagande i arbetsrättsliga tvister i domstol föreskrivs följande i artikel 23 LPL:
”1.   Lönegarantifonden har rätt att vid varje tidpunkt inträda som part i ett förfarande som kan leda till en skyldighet för fonden att betala lön eller ersättning till arbetstagare som är parter i förfarandet. Ett sådant inträdande får inte medföra att förfarandet fördröjs eller hindras.
…”
Fogasas rättigheter och skyldigheter
Artiklarna 274 och 275 LPL, som innehåller bestämmelser om Fogasas deltagande i förfarandet för fastställande av företags insolvens, har följande lydelse:
”
Artikel 274
1.   Om lönegarantifonden inte tidigare har kallats, skall den före ett fastställande av insolvens beredas tillfälle att yttra sig inom 15 dagar, för att den skall kunna begära att det vidtas lämpliga åtgärder och ange de tillgångar hos huvudgäldenären som den har kännedom om.
2.   Den domstol vid vilken målet är anhängigt skall, inom tre dagar efter det att de av lönegarantifonden begärda åtgärderna har vidtagits, meddela ett beslut i vilket det fastställs att gäldenären, beroende på omständigheterna, helt eller delvis är insolvent och, i så fall, till vilket värde de beslagtagna tillgångarna uppgår. Insolvensen skall i alla hänseenden betraktas som preliminär, till dess att gäldenärens tillgångar är kända eller de beslagtagna tillgångarna har sålts.
…
Artikel 275
1.   Om tillgångar som kan beslagtas är knutna till skuldföretagets producerande verksamhet och företaget fortsätter att driva sin verksamhet, får lönegarantifonden begära uppskov med verkställigheten, för en period av 30 dagar …
2.   Om lönegarantifonden konstaterar att lönefordringarna omöjligen kan betalas … skall den meddela detta med angivande av skälen härtill. Fonden skall härvid begära en förklaring om att företaget är insolvent uteslutande i syfte att få kraven på utbetalning enligt lönegarantin fastställda.”
Bestämmelserna om handläggningen av ansökningar om utbetalning från Fogasa finns i artikel 28.3 i kungligt dekret 505/1985 av den 6 mars 1985 om lönegarantifondens organisation och verksamhet (BOE nr 92 av den 17 april 1985, s. 10203), som har följande lydelse:
”Vid utgången av en sådan period för bevisupptagning som avses i föregående punkt, skall generalsekreteraren inom fem dagar meddela ett beslut genom vilket ansökan bifalls, helt eller delvis, eller avslås. Ansökningar om utbetalning vilka bedöms utgöra rättighetsmissbruk eller kringgående av lagen och ansökningar för vilka utbetalning inte är motiverad på grund av att det har konstaterats att arbetstagare och arbetsgivare har ett gemensamt intresse av att ge sken av att det föreligger en lagstadgad insolvenssituation, i syfte att erhålla utbetalning från lönegarantifonden, skall avslås.”
Tvisten vid den nationella domstolen och tolkningsfrågan
Maira María Robledillo Núñez, kärande i målet vid den nationella domstolen, var anställd vid bolaget Linya Fish SL (nedan kallat bolaget Linya Fish) under perioden den 4 oktober 2001–28 januari 2003, vid vilket datum hon sades upp av bolaget.
Efter det att Maira María Robledillo Núñez hade ansökt om att det skulle göras förlikningsförsök vid Medlings-, skiljedoms- och förlikningskommissionen i Algeciras träffade parterna den 2 april 2003 ett förlikningsavtal, på grund av rättsstridig uppsägning, enligt vilket bolaget medgav att det var skyldigt Maira María Robledillo Núñez ett belopp på 1237 euro (nedan kallat ersättningen för uppsägning), även om denna ersättning, enligt den nationella domstolen, aldrig kan överstiga 1186 euro.
På begäran av Maira María Robledillo Núñez meddelade den nationella domstolen den 5 maj 2004, inom ramen för ett förfarande för verkställighet …, ett preliminärt beslut om insolvens mot bolaget Linya Fish. Maira María Robledillo Núñez begärde den 26 november 2004, med stöd av beslutet, att Fogasa skulle utge ett belopp motsvarande den ersättning för uppsägning som bolaget inte hade betalat till henne.
Fogasa avslog denna begäran i dess helhet den 21 januari 2005, med motiveringen att ersättningen för uppsägning varken hade fastställts genom dom eller genom förvaltningsbeslut.
Den 5 maj 2006 överklagade Maira María Robledillo Núñez Fogasas avslagsbeslut till Juzgado de lo Social Único de Algeciras. Hon ifrågasatte Fogasas vägran att lämna henne den ersättning för uppsägning som fastställts i förlikningsavtalet.
Den nationella domstolen har i skälen till beslutet om hänskjutande framhållit att det i spansk rätt, i artikel 33.2 i lagen om arbetstagare, i den lydelse som var i kraft före den 15 juni 2006, föreskrevs att ersättning skulle betalas ut på grund av att anställningsförhållandet har upphört, dock endast om ersättningen har fastställts i dom eller förvaltningsbeslut till förmån för arbetstagarna med anledning av att anställningsavtalet har sagts upp eller upphört att gälla. Eftersom ersättning som fastställts i ett förlikningsförfarande utom domstol inte anges i nämnda bestämmelse i lagen om arbetstagare, hör den följaktligen inte, enligt samma domstol, till de ersättningar som Fogasa svarar för.
Den nationella domstolen har, med hänvisning till beslutet av den 13 december 2005 i mål
C-177/05, Guerrero Pecino (REG 2005, s. I-10887
), angående en ersättning som fastställts i ett förlikningsförfarande vid domstol, angett skillnaden mellan förlikning utom domstol och förlikning vid domstol på så sätt att den senare äger rum vid en domstol som för övrigt kan underkänna förlikningen, med stöd av artikel 84.1 LPL, medan förlikning utom domstol äger rum vid ett organ som särskilt har till uppgift att utöva denna funktion och som varken har någon möjlighet att kontrollera förlikningsavtalets innehåll eller någon behörighet att godkänna eller underkänna avtalet. Syftet med denna rättsliga skillnad mellan de två formerna av förlikning är att hindra eventuella bedrägliga beteenden. Enligt den nationella domstolen får Fogasa emellertid helt neka betalning av ersättning för uppsägning som fastställts i ett förlikningsförfarande utom domstol, med motiveringen att ett bedrägeri har kunnat konstateras i förfarandet för utbetalning från denna fond vid arbetsgivarens insolvens.
Juzgado de lo Social Único de Algeciras beslutade mot denna bakgrund att förklara målet vilande och att ställa följande tolkningsfråga till domstolen:
”Skall det mot bakgrund av den allmänna likhetsprincipen och förbudet mot diskriminering anses att det saknas sakliga skäl för skillnaden i behandling enligt 33.2 [lagen om arbetstagare], i dess aktuella lydelse och i den närmast föregående lydelse som var i kraft till den 14 juni 2006, och skall följaktligen ersättning för rättsstridig uppsägning som har fastställts till förmån för en arbetstagare i ett förlikningsavtal som har ingåtts utom domstol omfattas av tillämpningsområdet för … direktiv 80/987 …, i dess lydelse enligt … direktiv 2002/74 …, eftersom denna typ av förlikningsavtal enligt artikel 33.1 [i nämnda lag] utgör giltig grund för att garantiinstitutionen skall betala ut sådan ’salarios de tramitación’ som också är en följd av nämnda uppsägning?”
Prövning av tolkningsfrågan
Den nationella domstolen har, med hänvisning till beslutet i det ovannämnda målet Guerrero Pecino ställt sin fråga för att få klarhet i huruvida det finns sakliga skäl för att utesluta ersättning för rättsstridig uppsägning från den betalningsgaranti som säkerställs av de garantiinstitutioner som avses i artikel 3 första stycket i direktiv 80/987, såsom en sådan nödvändig åtgärd för att förhindra missbruk som vidtas med stöd av artikel 10 a i samma direktiv, om nämnda ersättning har fastställts genom en förlikningshandling utom domstol.
Domstolen erinrar inledningsvis om att det av artikel 3 första stycket i direktiv 80/987 framgår att medlemsstaterna, om inte annat följer av artikel 4 i samma direktiv, skall vidta nödvändiga åtgärder för att tillförsäkra att garantiinstitutionerna säkerställer betalning av arbetstagarnas utestående fordringar som grundar sig på anställningsavtal eller anställningsförhållanden, inbegripet betalning av avgångsvederlag, förutsatt att nationell lagstiftning föreskriver det, när anställningsförhållandet upphör.
Av detta följer att den nationella lagstiftning som är i fråga i målet vid den nationella domstolen omfattas av tillämpningsområdet för direktiv 80/987, eftersom lagstiftningen innebär att betalning av avgångsvederlag vid anställningsförhållandets upphörande ingår i det skydd som ges av den behöriga garantiinstitutionen, även om denna inte alls är skyldig att verkställa sådan betalning enligt artikel 3 första stycket i direktivet (se dom av den 7 september 2006 i mål
C-81/05, Cordero Alonso, REG 2006, s. I-7569
, punkt 31, och av den 17 januari 2008 i mål
C-246/06, Velasco Navarro, REG 2006, s. I-105
, punkt 32).
Den i nämnda direktiv givna rätten att i nationell rätt precisera vilka ersättningar som skall omfattas av garantiinstitutionens ansvar är underkastad de krav som följer av den allmänna likhetsprincipen och icke-diskrimineringsprincipen (dom av den 12 december 2002 i mål
C-442/00, Rodríguez Caballero, REG 2002, s. I-11915
, punkterna 29–33, och av den 16 december 2004 i mål
C-520/03, Olaso Valero,REG 2004, s. I-12065
, punkterna 34 och 35).
Rättsstridigt uppsagda arbetstagare befinner sig i lika situationer försåvitt de har rätt till ersättning om de inte återinsätts i tjänst (se domarna i de ovannämnda målen Rodríguez Caballero, punkt 33, och Olaso Valero, punkt 35). Av detta följer att ersättning för uppsägning som fastställts i ett förlikningsförfarande utom domstol inte får behandlas annorlunda än annan ersättning som skall betalas, genom att inte låta dem omfattas av artikel 33.2 i lagen om arbetstagare, såvida det inte finns sakliga skäl för en sådan skillnad i behandling (se, för ett liknande resonemang, beslutet i det ovannämnda målet Guerrero Pecino, punkterna 26 och 28, och domen i det ovannämnda målet Olaso Valero, punkterna 34 och 36).
Vad beträffar förekomsten av sådana sakliga skäl erinrar domstolen om att det i artikel 10 a i direktiv 80/987 föreskrivs en möjlighet för medlemsstaterna att vidta nödvändiga åtgärder för att förhindra missbruk (se domen i det ovannämnda målet Rodríguez Caballero, punkt 36). För detta ändamål föreskrivs i spansk rätt att Fogasa inte skall svara för ersättning för uppsägning som beviljats till följd av ett förlikningsförfarande utom domstol.
En sådan uteslutning kan inte anses vara nödvändig för att uppnå det syfte som eftersträvas med artikel 10 a, om garantiinstitutionen förfogar över tillräckliga uppgifter för att kunna förhindra missbruk. Enligt domstolens rättspraxis är så fallet om förlikningen övervakas av en domstol (se, för ett liknande resonemang, domarna i de ovannämnda målen Rodríguez Caballero, punkterna 36 och 37, och Olaso Valero, punkt 37).
I detta hänseende anser den spanska regeringen att förlikning utom domstol inte är jämförbar med förlikning vid domstol, på grund av att den inte innefattar tillräckliga garantier som gör det möjligt att förhindra missbruk. Europeiska gemenskapernas kommission anser tvärtom att det inte finns något sakligt skäl för den skillnad i behandling som har framhållits i beslutet om hänskjutande. Fogasa förfogar över lämpliga och tillräckliga medel för att upptäcka och förhindra bedrägeri i konkreta fall.
Det skall först påpekas att det av beslutet om hänskjutande framgår att det inte förekommer någon domstolsprövning när ett avtal om ersättning för uppsägning träffas i ett förlikningsförfarande utom domstol. Särskilt gäller att utarbetandet av ett sådant avtal inte övervakas av en domare. Såsom framgår av artikel 10 i kungligt dekret 2756/1979 har förlikningsmannen inte några befogenheter att påverka förlikningsförfarandet.
Det skall i detta sammanhang understrykas att det i artikel 23 LPL inte föreskrivs att Fogasa skall inträda som part i ett förlikningsförfarande utom domstol. Till skillnad från ett förlikningsförfarande vid domstol får garantiinstitutionen inte delta i ett förlikningsförfarande utom domstol. Fogasa saknar följaktligen förutsättningar för att få kännedom om omständigheter som utgör missbruk eller bedrägeri.
Fogasas deltagande i förfarandet för fastställande av den berörde arbetsgivarens insolvens gör det inte heller möjligt för detta organ att motsätta sig en sådan fordran på ersättning för uppsägning som Fogasa misstänker har tillkommit genom missbruk. Det framgår nämligen av artiklarna 274 och 275 LPL att detta förfarande endast avser frågan huruvida det föreligger insolvens samt fastställandet av en sådan. När en insolvens väl har fastställts är syftet med nämnda förfarande däremot inte att kontrollera huruvida de fordringar som Fogasa skall betala är rättsenliga.
För det andra framgår det av kungligt dekret 2756/1979 att det förlikningsförfarande utom domstol som leder till ett avtal om ersättning för uppsägning äger rum inför Medlings-, skiljedoms- och förlikningskommissionens organ. Det avtal som därigenom träffas föreläggs inte någon domstol för godkännande, eftersom förlikningsmannen inte är behörig att kontrollera avtalets innehåll. Vid förlikning vid domstol får däremot en sådan domstolsprövning ske, enligt artikel 84 LPL.
Vad för det tredje avser garantiinstitutionens möjlighet att, genom motiverat beslut, neka betalning av den ersättning för uppsägning som den svarar för (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet Rodríguez Caballero, punkt 36), framgår det av artikel 28.3 i kungligt dekret 505/1985 att en sådan institution endast är behörig att avslå begäran om betalning om den är i stånd, exempelvis i ett eventuellt senare domstolsförfarande, att visa att det föreligger omständigheter som gör det möjligt att dra slutsatsen att det rör sig om ett sådant fall av missbruk som avses i denna bestämmelse. I praktiken är det emellertid svårt att föreställa sig hur den aktuella garantiinstitutionen, i förekommande fall, skall kunna påvisa sådana omständigheter, eftersom den inte får delta i ett förlikningsförfarande utom domstol. Detta gäller även med avseende på garantiinstitutionens möjlighet att väcka talan enligt artikel 67.1 LPL.
Domstolen konstaterar att ersättning för uppsägning som fastställts i en förlikningshandling utom domstol inte ger tillräckliga garantier för att förhindra missbruk, till skillnad från dem som fastställts i ett förlikningsförfarande vid domstol och i vilket garantiinstitutionen får delta.
Denna slutsats påverkas inte av bestämmelsen om ”salarios de tramitación” i artikel 33.1 i lagen om arbetstagare, i vilken det inte föreskrivs ett skydd som motsvarar det skydd för att förhindra missbruk som hänför sig till ersättning enligt punkt 2 i samma artikel 33. Det framgår härvid av beslutet om hänskjutande att den nationella domstolen även har ställt sin fråga för att få klarhet i huruvida skyddsåtgärden i fråga verkligen är nödvändig, i den mening som avses i artikel 10 a i direktiv 80/987, med avseende på den ersättning som avses i punkt 2 i nämnda artikel 33.
I detta hänseende skall det erinras om att sådana fordringar som ”salarios de tramitación” till sin natur i allmänhet inte är ägnade att leda till missbruk när de fastställs i en förlikningshandling utom domstol. Eftersom sådana fordringar beräknas och bestäms på grundval av objektiva kriterier, ger de, till skillnad från den ersättning som beräknas enligt artikel 33.2 i lagen om arbetstagare, inte parterna ett tillräckligt stort handlingsutrymme för att uppmuntra till missbruk i samband med deras fastställande.
Det förhållandet att det är nödvändigt att utesluta ersättning som fastställts i en förlikningshandling utom domstol från garantin för betalning av obetalda fordringar, genom garantiinstitutionen, kan följaktligen inte ifrågasättas mot bakgrund av det sätt på vilket sådana fordringar som ”salarios de tramitación” behandlas.
Mot bakgrund av det ovan anförda skall den fråga som den nationella domstolen har ställt besvaras enligt följande. Artikel 3 första stycket i direktiv 80/987 skall tolkas på så sätt att en medlemsstat får utesluta ersättning som beviljas för rättsstridig uppsägning från den betalningsgaranti som säkerställs av garantiinstitutionen enligt denna bestämmelse, om ersättningen har fastställts i en förlikningshandling utom domstol och om det finns sakliga skäl för en sådan uteslutning och den utgör en nödvändig åtgärd för att förhindra missbruk i den mening som avses i artikel 10 a i samma direktiv.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (fjärde avdelningen) följande:

Artikel 3 första stycket i rådets direktiv 80/987/EEG av den 20 oktober 1980 om skydd för arbetstagare vid arbetsgivarens insolvens, i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/74/EG av den 23 september 2002, skall tolkas på så sätt att en medlemsstat får utesluta ersättning som beviljas för rättsstridig uppsägning från den betalningsgaranti som säkerställs av garantiinstitutionen enligt denna bestämmelse, om ersättningen har fastställts i en förlikningshandling utom domstol och om det finns sakliga skäl för en sådan uteslutning och den utgör en nödvändig åtgärd för att förhindra missbruk i den mening som avses i artikel 10 a i samma direktiv.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: spanska.