CELEX: 62007CJ0310
Tillnärmning av lagstiftning
Skydd för arbetstagarna vid arbetsgivarens insolvens
Direktiv 80/987/EEG
Artikel 8a
Verksamhet i flera medlemsstater

Begäran om förhandsavgörande avser rådets direktiv 80/987/EEG av den 20 oktober 1980 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om skydd för arbetstagarna vid arbetsgivarens insolvens (
EGT L 283, s. 23
; svensk specialutgåva, område 5, volym 2, s. 121), i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/74/EG av den (
EGT L 270, s. 10
) (nedan kallat direktiv 80/987).
Begäran har framställts i ett mål mellan Svenska staten genom Tillsynsmyndigheten i konkurser (nedan kallad tillsynsmyndigheten) och Anders Holmqvist om utbetalning av svensk lönegaranti till Anders Holmqvist.
Tillämpliga bestämmelser
Gemenskapsrätten
Skäl 7 i direktiv 2002/74 har följande lydelse:
”För att tillgodose arbetstagarnas rättssäkerhet när företag som bedriver verksamhet i flera medlemsstater blir insolventa och för att trygga arbetstagarnas rättigheter i enlighet med domstolens rättspraxis, är det nödvändigt att införa bestämmelser som uttryckligen fastställer vilken institution som är behörig att betala de utestående fordringarna till arbetstagarna i dessa fall och som fastställer målet för samarbetet mellan medlemsstaternas behöriga myndigheter att snarast möjligt reglera arbetstagarnas utestående fordringar. Det är vidare nödvändigt att föreskriva ett samarbete mellan behöriga administrativa myndigheter i medlemsstaterna för att se till att bestämmelserna på detta område tillämpas på rätt sätt.”
I artikel 8a i direktiv 80/987 föreskrivs följande:
”1.   När ett företag som är verksamt på minst två medlemsstaters territorium är insolvent i den mening som avses i artikel 2.1, skall institutionen i den medlemsstat på vilkens territorium arbetstagarna normalt utför eller utförde sitt arbete vara behörig institution för betalningen av utestående fordringar till arbetstagarna.
2.   Omfattningen av arbetstagarnas rättigheter skall fastställas i den lagstiftning som gäller för den behöriga garantiinstitutionen.
3.   Medlemsstaterna skall vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att, i de fall som avses i punkt 1, de beslut som fattas inom ramen för ett insolvensförfarande enligt artikel 2.1 som inletts i en annan medlemsstat beaktas för att fastställa arbetsgivarens insolvens i den mening som avses i detta direktiv.”
Nationell rätt
Lunds tingsrätt har angett att direktiv 80/987 genomförts i svensk rätt genom lönegarantilagen (1992:497).
1 § i lönegarantilagen har följande lydelse:
”Staten svarar enligt denna lag för betalning av arbetstagares fordran (statlig lönegaranti) hos en arbetsgivare som
1.
har försatts i konkurs i Sverige eller i ett annat nordiskt land,
2.
är föremål för företagsrekonstruktion enligt lagen (1996:764) om företagsrekonstruktion, eller
3.
i ett annat land i Europeiska unionen … eller inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet … än Sverige är föremål för ett sådant insolvensförfarande som avses i artikel 2.1 i rådets direktiv 80/987/EEG …”
I 2a § i lönegarantilagen föreskrivs följande:
”I fall som avses i 1 § 3 lämnas betalning enligt garantin endast om arbetstagaren för arbetsgivarens räkning utför eller utförde sitt arbete främst i Sverige.
Om arbetsgivaren har försatts i konkurs i Sverige och arbetstagaren utför eller utförde sitt arbete för arbetsgivarens räkning främst i [en annan medlemsstat i Europeiska unionen eller Europeiska ekonomiska samarbetsområdet] lämnas inte betalning enligt garantin.”
Tvisten vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
Anders Holmqvist var anställd av det svenska aktiebolaget Jörgen Nilsson Åkeri och Spedition AB (nedan kallat Jörgen Nilsson Åkeri och Spedition) som lastbilschaufför. Bolaget hade sitt enda driftställe i Tjörnarp (Sverige) och hade inte någon filial i utlandet.
Anders Holmqvists arbete bestod i att leverera varor till och från Sverige respektive Italien. Anders Holmqvist for då igenom Tyskland och Österrike. Varorna lossades i Italien av personal hos Jörgen Nilsson Åkeri och Speditions återkommande och tillfälliga kunder. Lossningen skedde med hjälp av på lossningsstället befintlig utrustning.
Anders Holmqvist transporterade även varor från Italien till Sverige för återkommande eller tillfälliga kunders räkning. Lastningen gjordes av personal på plats med hjälp av den utrustning som fanns där. Anders Holmqvist övervakade lastningen i syfte att se till att trafiksäkerhetsreglerna iakttogs, men lastningsarbetet utfördes av andra personer.
Lastning och lossning i Sverige skedde under liknande förhållanden.
Jörgen Nilsson Åkeri och Spedition försattes i konkurs av Lunds tingsrätt den 10 april 2006.
I beslut av den 27 juni 2006 tillerkände konkursförvaltaren Anders Holmqvist lönegaranti enligt den svenska lönegarantilagen.
Tillsynsmyndigheten har yrkat att tingsrätten ska fastställa att Anders Holmqvist saknar rätt till svensk lönegaranti i Jörgen Nilsson Åkeri och Speditions konkurs.
Tillsynsmyndigheten har gjort gällande att Anders Holmqvist inte är berättigad till svensk lönegaranti, eftersom han har utfört sitt arbete främst i andra medlemsstater än Sverige. Tillsynsmyndigheten har hävdat att det enligt direktiv 80/987 inte krävs att ett företag har ett driftställe eller en filial i en annan medlemsstat för att anses bedriva verksamhet där. I förevarande fall har såväl Jörgen Nilsson Åkeri och Spedition som Anders Holmqvist främst bedrivit verksamhet i Tyskland, Österrike och Italien. Anders Holmqvist bör därför inte tillerkännas svensk lönegaranti.
Anders Holmqvist har vid tingsrätten i huvudsak gjort gällande att Jörgen Nilsson Åkeri och Spedition uteslutande bedrivit verksamhet i Sverige. För det fall bolaget ska anses ha bedrivit verksamhet i flera medlemsstater har Anders Holmqvist, i andra hand, gjort gällande att han normalt utförde sitt arbete i Sverige. Anders Holmqvist har anfört att Jörgen Nilsson Åkeri och Spedition sköttes från bolagets enda kontor, vilket var beläget i Tjörnarp. Bolagets garage och vagnhallar var belägna på samma ort och varje uppdrag påbörjades och avslutades i Sverige. Anders Holmqvist har vidare gjort gällande att enligt domstolens rättspraxis bestäms den stat i vilken arbetstagaren ska ansöka om lönegarantiersättning med hänsyn till förekomsten av ett driftställe (dom av den 17 september 1997 i mål
C-117/96, Mosbæk, REG 1997, s. I-5017
, och av den i mål
C-198/98, Everson och Barrass, REG 1999, s. I-8903)
. Anders Holmqvist har slutligen hävdat att han har rätt till lönegarantiersättning i Sverige oberoende av bestämmelserna i den svenska lönegarantilagen, eftersom artikel 8a i direktiv 80/987 har direkt effekt.
Lunds tingsrätt ansåg att det var nödvändigt att tolka artikel 8a i direktiv 80/987 för att kunna avgöra målet, varför den vilandeförklarade målet och ställde följande tolkningsfrågor till domstolen:
”1)
Är innebörden av artikel 8a i … direktiv 80/987 … den att det för att ett företag ska anses vara verksamt på en viss medlemsstats territorium krävs att företaget har filial eller fast driftställe i den medlemsstaten?
2)
Om fråga 1 besvaras nekande, vilka villkor ska vara uppfyllda för att ett företag ska anses vara verksamt i flera [medlemsstater]?
3)
Om företaget ska anses vara verksamt på flera medlemsstaters territorium och en arbetstagare utför arbete åt bolaget i flera av dessa medlemsstater, enligt vilka kriterier bestäms var arbetet normalt utförs?
4)
Har artikel 8a i … direktiv 80/987 … direkt effekt?”
Prövning av tolkningsfrågorna
Den första och den andra tolkningsfrågan
I syfte att ge tingsrätten ett användbart svar på den första och den andra tolkningsfrågan ska det fastställas under vilka förutsättningar ett företag är verksamt i flera medlemsstater i den mening som avses i artikel 8a i direktiv 80/987. Den första och den andra tolkningsfrågan ska prövas i ett sammanhang.
Artikel 8a i direktiv 80/987 ingår i avsnitt IIIa i direktivet, som har rubriken ”Bestämmelser om gränsöverskridande situationer”. Enligt den bestämmelsen befinner sig ett företag i en sådan situation när det är ”verksamt på minst två medlemsstaters territorium”. Detta begrepp definieras emellertid inte i artikeln eller i någon annan bestämmelse i direktivet.
Den ursprungliga lydelsen av direktiv 80/987 innehöll inte några bestämmelser om gränsöverskridande situationer. Artikel 8a fördes in i direktiv 80/987 genom direktiv 2002/74.
Enligt skäl 7 i direktiv 2002/74 antogs direktivet särskilt ”[f]ör att tillgodose arbetstagarnas rättssäkerhet när företag som bedriver verksamhet i flera medlemsstater blir insolventa och för att trygga arbetstagarnas rättigheter i enlighet med domstolens rättspraxis …”.
Såsom den nederländska regeringen har konstaterat kan detta ändamål endast uppnås om begreppet ”verksamt på minst två medlemsstaters territorium” ges en vid tolkning.
En vid tolkning innebär att det största antalet fall av gränsöverskridande anställningsförhållanden inbegrips i tillämpningsområdet för direktiv 80/987, och en sådan tolkning är nödvändig för att säkerställa ett minimiskydd av rättigheterna för de arbetstagare som drabbas av arbetsgivarens insolvens och vilkas situation har anknytning till ett annat land.
Såsom Anders Holmqvist, den italienska regeringen och Förenade kungarikets regering har påpekat utgör skäl 7 en bekräftelse på att rättspraxis från tiden före antagandet av direktiv 2002/74 alltjämt är relevant för tolkningen av vissa bestämmelser i direktiv 80/987.
Med hänsyn till det ovannämnda ändamålet, vilket särskilt består i att skydda rättigheterna för de arbetstagare som har använt sig av sin rätt till fri rörlighet, och artikel 8a:s tillkomsthistoria under lagstiftningsförfarandet för att anta direktiv 2002/74, finns det, i likhet med vad generaladvokaten har konstaterat i punkt 35 i sitt förslag till avgörande, skäl att inte låta begreppet ”driftställe” enligt domarna i de ovannämnda målen Mosbæk och Everson och Barrass styra tolkningen av begreppet ”verksamt på minst två medlemsstaters territorium” i artikel 8a.
Det framgår av Europeiska gemenskapernas kommissions skriftliga yttrande att orden ”företag som har driftställen på minst två medlemsstaters territorium” ingick i dess ursprungliga förslag till ändring av direktiv 80/987 under lagstiftningsförfarandet. Begreppet driftställe definierades som ”varje verksamhetsplats där arbetsgivaren annat än tillfälligt idkar ekonomisk verksamhet med personella och materiella resurser”. Vid Europeiska unionens råds granskning av förslaget föreslog kommissionen att uttrycket ”har driftställen” skulle ersättas med uttrycket ”är verksamt”. Det var sistnämnda lydelse som slutligen valdes. Den ovannämnda definitionen återfinns inte heller i den slutgiltiga versionen av direktiv 2002/74. Den ändrade lydelsen av artikel 8a visar att gemenskapslagstiftaren haft för avsikt att utvidga den artikelns tillämpningsområde och inte begränsa det till företag som har filialer eller driftställen i flera medlemsstater.
Om begreppet ”verksamt” skulle tolkas så, att det krävs att företaget har en närvaro i form av en filial eller ett driftställe, skulle detta, såsom den nederländska regeringen har påpekat, leda till att en arbetstagare som utför sitt arbete i en annan medlemsstat än den medlemsstat i vilken dennes arbetsgivare är etablerad (vilken är den situation som låg till grund för domen i det ovannämnda målet Mosbæk) inte skulle omfattas av skyddet enligt artikel 8a i direktiv 80/987.
Det krävs således inte enligt artikel 8a i direktiv 80/987 att ett företag som är etablerat i en medlemsstat har en filial eller ett fast driftställe i en annan medlemsstat för att företaget även ska anses vara verksamt i den sistnämnda medlemsstaten.
Artikel 8a i direktiv 80/987 innebär inte något högt krav på anknytning, utan avser en svagare anknytning än såväl en filial som ett fast driftställe. Det finns trots detta inte anledning att följa den svenska regeringens resonemang, enligt vilket det skulle vara tillräckligt att arbetstagaren utför arbete i en annan medlemsstat för sin arbetsgivares räkning, och att arbetet i den andra medlemsstaten grundas på ett behov eller en anvisning från arbetsgivarens sida, för att ett företag ska anses vara verksamt på den andra medlemsstatens territorium.
Begreppet ”verksamt” i artikel 8a i direktiv 80/987 ska nämligen, såsom Förenade kungarikets regering har gjort gällande, förstås så, att det avser omständigheter hänförliga till en annan medlemsstats territorium som innefattar en viss varaktighet. Såsom den nederländska regeringen har anfört innebär detta att en eller flera arbetstagare ska vara varaktigt anställda på den andra medlemsstatens territorium.
Kommissionen anser att det även är oundgängligt att ett företag har en materiell infrastruktur i en annan medlemsstat än den i vilken det har sitt säte för att företaget ska anses ha en varaktig närvaro i den förstnämnda medlemsstaten. Kommissionen anser dock att det är tillräckligt att företaget har ett kontor i den andra medlemsstaten.
Med hänsyn till de olika formerna av gränsöverskridande arbete, till de förändringar som arbetsförhållandena nyligen har genomgått och till de framsteg som skett i fråga om telekommunikationer, kan det inte med framgång hävdas att ett företag nödvändigtvis måste ha en materiell infrastruktur för att ha en varaktig ekonomisk närvaro i en annan medlemsstat än den i vilken det har sitt säte. De olika delarna av ett anställningsförhållande kan nämligen numera skötas på distans. Detta gäller särskilt förmedlingen av instruktioner till arbetstagaren, arbetstagarens rapporter till sin arbetsgivare och löneutbetalningar.
Ett företag kan således ha ett stort antal arbetstagare anställda i en annan medlemsstat än den medlemsstat i vilken det har sitt säte och bedriva en omfattande ekonomisk verksamhet där, utan att ha någon materiell infrastruktur eller något kontor på den andra medlemsstatens territorium.
För att ett företag som är etablerat i en medlemsstat ska anses vara verksamt på en annan medlemsstats territorium, krävs det dock att företaget har en varaktig ekonomisk närvaro, i form av personella resurser, som gör det möjligt för företaget att bedriva verksamhet i den andra medlemsstaten.
När det gäller ett transportföretag som är etablerat i en medlemsstat innebär inte den omständigheten, att en arbetstagare, som är anställd i den medlemsstaten av detta företag, levererar varor mellan den medlemsstat i vilken transportföretaget är etablerat och en annan medlemsstat genom att passera genom andra medlemsstater, att det villkor som är angivet i föregående punkt är uppfyllt. Denna omständighet är således inte tillräcklig för att transportföretaget enligt artikel 8a i direktiv 80/987 ska anses bedriva verksamhet på annat håll än i den medlemsstat i vilken det är etablerat.
Mot bakgrund av det ovan anförda ska den första och den andra tolkningsfrågan besvaras enligt följande. Artikel 8a i direktiv 80/987 ska tolkas så, att det inte är nödvändigt att ett företag som är etablerat i en medlemsstat har en filial eller ett fast driftställe i en annan medlemsstat för att det ska anses vara verksamt på den sistnämnda medlemsstatens territorium. Företaget måste emellertid ha en varaktig ekonomisk närvaro i den medlemsstaten, i form av personella resurser, som gör det möjligt för företaget att bedriva verksamhet där. När det gäller ett transportföretag som är etablerat i en medlemsstat innebär inte den omständigheten, att en arbetstagare, som är anställd i den medlemsstaten av detta företag, levererar varor mellan den medlemsstat i vilken transportföretaget är etablerat och en annan medlemsstat, att detta företag har en varaktig ekonomisk närvaro i en annan medlemsstat.
Den tredje och den fjärde tolkningsfrågan
Med hänsyn till svaren på den första och den andra tolkningsfrågan saknas anledning att besvara den tredje och den fjärde tolkningsfrågan.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (fjärde avdelningen) följande:

Artikel 8a i rådets direktiv 80/987/EEG av den 20 oktober 1980 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om skydd för arbetstagarna vid arbetsgivarens insolvens, i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/74/EG av den , ska tolkas så, att det inte är nödvändigt att ett företag som är etablerat i en medlemsstat har en filial eller ett fast driftställe i en annan medlemsstat för att det ska anses vara verksamt på den sistnämnda medlemsstatens territorium. Företaget måste emellertid ha en varaktig ekonomisk närvaro i den medlemsstaten, i form av personella resurser, som gör det möjligt för företaget att bedriva verksamhet där. När det gäller ett transportföretag som är etablerat i en medlemsstat innebär inte den omständigheten, att en arbetstagare, som är anställd i den medlemsstaten av detta företag, levererar varor mellan den medlemsstat i vilken transportföretaget är etablerat och en annan medlemsstat, att detta företag har en varaktig ekonomisk närvaro i en annan medlemsstat.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: svenska.