CELEX: 62003CJ0319
Socialinė politika
Vienodas požiūris į vyrus ir moteris
EB 141 straipsnio 4 dalis
Direktyva 76/207/EEB
Įsidarbinimo valstybės tarnyboje sąlygos
Nuostatos, numatančios galimybę netaikyti tokiai tarnybai numatytos amžiaus ribos reikalavimo tik pakartotinai neištekėjusių našlių atveju

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1976 m. vasario 9 d. Tarybos direktyvos 76/207/EEB dėl vienodo požiūrio
į vyrus ir moteris principo taikymo įsidarbinimo, profesinio mokymo, pareigų paaukštinimo ir darbo sąlygų atžvilgiu (OL L 39,
p. 40, toliau – Direktyva) išaiškinimu.
Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant bylą tarp
Serge Briheche
ir
Ministre de l’Intérieur
(Vidaus reikalų ministro),
Ministre de l’Éducation nationale
(Švietimo ministro) bei
Ministre de la Justice
(Teisingumo ministro) dėl to, kad pastarieji keliuose konkursuose administracijos asistentų ar sekretorių darbo vietoms užimti
atmetė pareiškėjo kandidatūrą, motyvuodami tuo, kad jis neatitinka Prancūzijos teisės dalyvavimui šiuose konkursuose keliamų
amžiaus reikalavimų.

Teisinis pagrindas

Bendrijos teisė
EB 141 straipsnio 4 dalis numato:
„Siekiant užtikrinti visišką moterų ir vyrų lygybę per visą darbingą amžių, vienodo požiūrio principas nekliudo valstybėms
narėms ir toliau laikytis arba imtis priemonių, numatančių konkrečias lengvatas, padedančias nepakankamai atstovaujamai lyčiai
verstis profesine veikla arba šalinančias ar kompensuojančias nepalankias profesinės veiklos sąlygas.“
Direktyvos 2 straipsnio 1 ir 4 dalyse nustatyta:
„1.      Pagal toliau išdėstytas nuostatas vienodo požiūrio principas reiškia, kad negali būti jokios tiesioginės arba netiesioginės
diskriminacijos dėl lyties, ypač dėl santuokinės arba šeimyninės padėties.
<…>
4.      Ši direktyva nepažeidžia priemonių, skatinančių vienodas vyrų ir moterų galimybes, ypač panaikinant nelygybę, kuri daro poveikį
moterų galimybėms 1 straipsnio 1 dalyje nurodytose srityse.“
Direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
„Vienodo požiūrio principo taikymas reiškia, kad negali būti jokios diskriminacijos dėl lyties, įskaitant atrankos kriterijus
įsidarbinant arba užimant pareigas, neatsižvelgiant į veiklos sritį arba sektorių, taip pat siekiant visų profesinės hierarchijos
lygių“.

Nacionalinė teisė
Remiantis 1990 m. rugpjūčio 1 d. dekreto Nr. 90‑713 dėl administracijos asistentams valstybės tarnybos taikytinų teisės normų
(
décret n° 90‑713 relatif aux dispositions statutaires communes applicables aux corps d’adjoints administratifs des administrations
de l’État
, JORF, 1990 m. rugpjūčio 11 d., p. 9795) 5 straipsnio 1 dalimi tarnautojų įdarbinimo per viešus konkursus atvejui nustatoma
45 metų amžiaus riba.
1975 m. rugpjūčio 14 d. dekreto Nr. 75‑765 dėl B, C ir D kategorijų tarnautojų įdarbinimo per atrankos konkursus amžiaus ribos
(
décret n 75-765 relatif à la limite d’âge applicable au recrutement par concours des fonctionnaires des corps classés en catégorie
B, C et D
(JORF, 1975 m. rugpjūčio 19 d., p. 8444) 1 straipsnis taip apriboja galimybę dalyvauti konkursuose dėl darbo, nustatydamas
45 metų amžiaus ribą, jeigu specialios nuostatos nenumato aukštesnės amžiaus ribos.
Remiantis 1975 m. sausio 3 d. įstatymo Nr. 75-3 dėl įvairių pagerinimų ir supaprastinimų, susijusių su našlių, motinų ir senų
žmonių pensijų ir kitokių išmokų (
loi n° 75‑3 portant diverses améliorations et simplifications en matière de pensions ou allocations des conjoints survivants,
des mères de famille et des personnes âgées
, JORF, 1975 m. sausio 4 d., p. 198) 8 straipsnio 1 dalimi „amžiaus ribos netaikomos moterims, priverstoms dirbti mirus sutuoktiniui“.
Ši išimtis buvo pakeista 1979 m. liepos 7 d. įstatymu Nr. 79-569 dėl amžiaus ribos įsidarbinant valstybės tarnyboje panaikinimo
tam tikroms moterų kategorijoms (
loi n° 79‑569 portant suppression des limites d’âge d’accès aux emplois publics pour certaines catégories de femmes
, JORF, 1979 m. liepos 8 d.), nustatančiu, kad amžiaus riba netaikoma trijų ir daugiau vaikų motinoms, pakartotinai neištekėjusioms
našlėms, pakartotinai neištekėjusioms išsituokusioms moterims, teismo sprendimo pagrindu skyrium gyvenančioms moterims ir
neištekėjusioms moterims, turinčioms bent vieną išlaikomą vaiką, priverstoms dirbti.
2001 m. gegužės 9 d. įstatymo Nr. 2001-397 dėl vyrų ir moterų lygybės profesiniame gyvenime (
loi n° 2001‑397 relative à l’égalité professionnelle entre les femmes et les hommes
, JORF, 2001 m. gegužės 10 d., p. 7320) 34 straipsnis išplečia šį pirmesniame punkte pateiktą sąrašą, įtraukdamas į jį nevedusius,
priverstus dirbti vyrus, turinčius bent vieną išlaikomą vaiką.

Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
S. Briheche, 48 metų amžiaus antrą kartą nevedęs našlys, turintis vieną išlaikomą vaiką, kelis kartus bandė dalyvauti Prancūzijos
viešojo administravimo institucijų organizuojamuose konkursuose, taip pat ir 2002 m.
Ministère de l’Intérieur
(Vidaus reikalų ministerija) organizuotame konkurse centrinių administracijos organų administracijos asistento vietai užimti.
Jo prašymas dalyvauti pastarajame konkurse buvo atmestas 2002 m. sausio 28 d. sprendimu motyvuojant tuo, kad jis neatitinka
dekreto Nr. 90‑713 5 straipsnio 1 dalyje dalyvavimui šiame konkurse nustatytos amžiaus ribos.
Šį sprendimą, kuriuo jo kandidatūra buvo atmesta, jis apskundė ir pažymėjo, kad įsigaliojus įstatymui Nr. 2001‑397 amžiaus
riba jam nebegali būti taikoma.
Šis skundas buvo atmestas Vidaus reikalų ministro 2002 m. kovo 8 d. sprendimu, kuriame pastarasis, viena vertus, pakartojo
savo 2002 m. sausio 28 d. sprendimo tekstą ir, antra vertus, patikslino, kad, išskyrus tam tikras moterų kategorijas, reikalauti
netaikyti įsidarbinimui valstybės tarnyboje nustatytos amžiaus ribos gali tik nevedę vyrai, turintys išlaikomą vaiką ir priversti
dirbti.
2002 m. kovo 28 d. S. Briheche pateikė ieškinį
Tribunal administratif de Paris
ir, be kita ko, prašė panaikinti 2002 m. sausio 28 d. ir kovo 8 d. sprendimus, kuriuose buvo atmesta jo kandidatūra dalyvauti
konkurse. Jo teigimu, įstatymo Nr. 75‑3 8 straipsnio pirma pastraipa, suteikdama teisę būti atleistoms nuo amžiaus ribos taikymo
įsidarbinant valstybės tarnyboje tik „pakartotinai neištekėjusioms našlėms“, prieštarauja direktyvos tikslams. Nors direktyva
netrukdo imtis priemonių faktiškai egzistuojančiai nelygybei, ribojančiai moterų galimybes įsidarbinti, pašalinti, tačiau
įpareigoja valstybes nares iš naujo išnagrinėti nuostatas, kurių apsauginiai tikslai, paskatinę jas priimti, nebėra pagrįsti.
Tokiomis aplinkybėmis
Tribunal administratif de Paris
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikė Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:
„Ar 1976 m. vasario 9 d. Direktyva 76/207/EEB užkerta kelią tam, kad Prancūzijoje ir toliau galiotų 1975 m. sausio 3 d. įstatymo
Nr. 75‑3 8 straipsnio nuostatos, pakeistos 1979 m. liepos 7 d. įstatymu Nr. 79‑569 ir 2001 m. gegužės 9 d. įstatymu Nr. 2001‑397?“

Dėl prejudicinio klausimo
Prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas iš esmės klausia, ar direktyvos 3 straipsnio 1 dalis ir 2 straipsnio 4 dalis
turi būti aiškinamos kaip draudžiančios tokią nacionalinės teisės normą, būtent nagrinėjamą pagrindinėje byloje, kuri amžiaus
ribos įsidarbinant valstybės tarnyboje nenumato tik pakartotinai neištekėjusioms, priverstoms dirbti našlėms ir nesuteikia
tokios teisės pakartotinai nevedusiems, tokioje pačioje situacijoje esantiems našliams.
Remiantis nusistovėjusia teismų praktika, direktyvoje nustatytas vienodo požiūrio principas galioja visuotinai ir direktyva
taikoma darbui viešajame sektoriuje (žr.,
inter alia
, 2000 m. sausio 11 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Kreil
, C‑285/98, Rink. p. I‑69, 18 punktą ir 2002 m. kovo 19 d. Sprendimo
Lommers
, C‑476/99, Rink. p. I‑2891, 25 punktą).
Pagal direktyvos 3 straipsnio 1 dalį šis principas reiškia, „kad negali būti jokios diskriminacijos dėl lyties, įskaitant
atrankos kriterijus įsidarbinant arba užimant pareigas, neatsižvelgiant į veiklos sritį arba sektorių, taip pat siekiant visų
profesinės hierarchijos lygių“.
Tokia nacionalinės teisės norma, būtent nagrinėjama pagrindinėje byloje, viešų valstybės tarnautojų konkursų atveju numatanti,
kad amžiaus riba nėra taikoma pakartotinai neištekėjusioms, priverstoms dirbti našlėms, sąlygoja tokioje pačioje situacijoje
esančių pakartotinai nevedusių našlių diskriminaciją dėl lyties, prieštaraujančią direktyvos 3 straipsnio 1 daliai.
Tokiomis aplinkybėmis nagrinėtina, ar tokia nacionalinės teisės norma gali būti leistina pagal direktyvos 2 straipsnio 4 dalį,
pagal kurią direktyva „nepažeidžia priemonių, skatinančių vienodas vyrų ir moterų galimybes, ypač panaikinant nelygybę, kuri
daro poveikį moterų galimybėms 1 straipsnio 1 dalyje nurodytose srityse“.
Kaip Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, pastarąja nuostata siekiama konkretaus ir riboto tikslo leisti priemones, kurios
atrodo diskriminuojančios, tačiau iš tikrųjų turi pašalinti ar sumažinti socialinio gyvenimo tikrovėje egzistuojančią faktinę
nelygybę (1997 m. lapkričio 11 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Marschall
, C‑409/95, Rink. p. I‑6363, 26 punktas).
Priemonė, kuria siekiama valstybės tarnyboje suteikti pirmenybę ir paskatinti kandidates moteris, neprieštarauja Bendrijos
teisei, jeigu ji kandidatėms moterims, kurių kvalifikacija tokia pat kaip ir kandidatų vyrų, nesuteikia prioriteto automatiškai
ir jeigu kandidatūros buvo išnagrinėtos objektyviai, atsižvelgiant į ypatingą kiekvieno kandidato asmeninę padėtį (šiuo klausimu
žr. 2000 m. kovo 28 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Badeck ir kt.
, C‑158/97, Rink. p. I‑1875, 23 punktą).
Šios sąlygos grindžiamos aplinkybe, kad nustatant išimčių iš asmeninės teisės, pavyzdžiui, direktyvoje įtvirtintos vyrų ir
moterų teisės į vienodą požiūrį, taikymo ribas turi būti paisoma proporcingumo principo, pagal kurį išimtys negali peržengti
ribų, tinkamų ir reikalingų nustatytam tikslui pasiekti, ir vienodo požiūrio principas turi būti maksimaliai suderintas su
tokiu būdu siekiamu tikslu (minėto sprendimo
Lommers
39 punktas).
Taigi direktyvos 2 straipsnio 4 dalis leidžia taikyti nacionalines priemones įsidarbinimo srityje, kuriomis moterims suteikiami
specifiniai privalumai arba siekiama pagerinti jų galimybes konkuruoti darbo rinkoje arba siekti karjeros tokiomis pačiomis
sąlygomis kaip ir vyrai. Ši nuostata turi sąlygoti faktinį, o ne tik formalų vienodą požiūrį, sumažindama socialinėje tikrovėje
galinčią egzistuoti faktinę nelygybę ir taip pagal EB 141 straipsnio 4 dalį pašalindama ar kompensuodama blogesnę atitinkamų
asmenų padėtį profesinėje karjeroje (žr. šiuo klausimu 1995 m. spalio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Kalanke
, C‑450/93, Rink. p. I‑3051, 19 punktą ir 2000 m. liepos 6 d. Sprendimo
Abrahamsson ir Anderson
, C‑407/98, Rink. I‑5539, 48 punktą).
Savo pastabose Prancūzijos vyriausybė teigė, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama nacionalinės teisės norma buvo priimta tam,
kad apribotų faktinę nelygybę, kuri tarp vyrų ir moterų, be kita ko, atsirado dėl to, kad moterys, ypač tuomet, kai šeimoje
yra vaikų, atlieka didelę dalį namų ruošos darbų, ir kad palengvintų moterų integraciją į profesinį gyvenimą.
Tokiu būdu tokia teisės norma, kaip teisingai pažymėjo Komisija, suteikia tam tikrų kategorijų moterims, kurioms priskirtinos
ir pakartotinai neištekėjusios, privalančios dirbti našlės, absoliučią ir besąlyginę pirmenybę, kadangi numato joms teisę
reikalauti netaikyti įsidarbinimui valstybės tarnyboje nustatytos amžiaus ribos ir nesuteikia tokios teisės pakartotinai nevedusiems,
tokioje pačioje situacijoje esantiems našliams.
Iš to išplaukia, kad tokia teisės norma, leidžianti netaikyti įsidarbinimui valstybės tarnyboje nustatytos amžiaus ribos tam
tikroms moterų kategorijoms ir negaliojanti tokioje pačioje situacijoje esančių vyrų atžvilgiu, draudžiama pagal direktyvos
2 straipsnio 4 dalį.
Tokiomis aplinkybėmis reikia išnagrinėti, ar tokia pagrindinėje byloje nagrinėjama teisės norma vis dėlto galėtų būti leidžiama
pagal EB 141 straipsnio 4 dalį.
Pastaroji nuostata leidžia valstybėms narėms išlaikyti ar numatyti specifines privilegijas, panaikinančias ar kompensuojančias
blogesnę padėtį profesinėje karjeroje, kad būtų efektyviai užtikrinta visiška vyrų ir moterų lygybė profesiniame gyvenime.
Neatsižvelgiant į klausimą, ar pozityvios priemonės, draudžiamos pagal direktyvos 2 straipsnio 4 dalį, gali būti leidžiamos
pagal EB 141 straipsnio 4 dalį, pakanka konstatuoti, kad pastaroji nuostata nesuteikia valstybėms narėms teisės nustatyti
tokias įsidarbinimo valstybės tarnyboje sąlygas, kokios yra nagrinėjamos pagrindinėje byloje, kurios bet kuriuo atveju nėra
proporcingos siekiamo tikslo atžvilgiu (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Abrahamsson ir Anderson
55 punktą).
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į prejudicinį klausimą reikia atsakyti, jog Direktyvos 76/207/EEB 3 straipsnio 1 dalis
ir 2 straipsnio 4 dalis aiškintinos taip, kad jos draudžia priimti tokią nacionalinės teisės normą, būtent nagrinėjamą pagrindinėje
byloje, nenumatančią amžiaus ribos įsidarbinant valstybės tarnyboje tik pakartotinai neištekėjusioms, priverstoms dirbti našlėms
ir nesuteikiančią tokios teisės pakartotinai nevedusiems, tokioje pačioje situacijoje esantiems našliams.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti pastarasis teismas. Kitų bylos dalyvių, pateikusių Teisingumo Teismui savo
pastabas, išlaidos nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
1976 m. vasario 9 d. Tarybos direktyvos 76/207/EEB dėl vienodo požiūrio į vyrus ir moteris principo taikymo įsidarbinimo,
profesinio mokymo, pareigų paaukštinimo ir darbo sąlygų atžvilgiu 3 straipsnio 1 dalis ir 2 straipsnio 4 dalis aiškintinos
taip, kad jos draudžia tokią nacionalinės teisės normą, būtent nagrinėjamą pagrindinėje byloje, nenumatančią amžiaus ribos
įsidarbinant valstybės tarnyboje tik pakartotinai neištekėjusioms, priverstoms dirbti našlėms, ir nesuteikiančią tokios teisės
pakartotinai nevedusiems, tokioje pačioje situacijoje esantiems našliams.
Parašai.
*
Proceso kalba: prancūzų.