CELEX: 62005TJ0446
Konkurencija
Karteliai
Europos pramoninių siūlų rinka
Sprendimas, kuriuo pripažįstama, kad pažeistas EB 81 straipsnis ir EEE susitarimo 53 straipsnis
Vieno pažeidimo sąvoka
Rinkos apibrėžimas
Baudos
Maksimali baudos riba
Pažeidimo sunkumas ir trukmė
Lengvinančios aplinkybės
Bendradarbiavimas
Proporcingumas
Vienodas požiūris
Teisė į gynybą
Baudų nustatymo metodo gairės

Ginčo aplinkybės
A –
Ginčo objektas
2005 m. rugsėjo 14 d. Komisijos sprendimu C (2005) 3452, susijusiu su (EB) 81 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio taikymo
procedūra (byla COMP/38.337 PO/Fil, toliau – ginčijamas sprendimas), iš dalies pakeistu 2005 m. spalio 13 d. Komisijos sprendimu
C (2005) 3765, kurio santrauka paskelbta 2008 m. sausio 26 d.
Europos
Sąjungos
oficialiajame
leidinyje
(OL C 21, p. 10), Europos Bendrijų Komisija pripažino, kad ieškovės
Amann & Söhne GmbH & Co. KG
(toliau –
Amann
) ir
Cousin Filterie SAS
(toliau –
Cousin
) dalyvavo sudarant susitarimus ir vykdant suderintus veiksmus Europos ekonominės erdvės (EEE) siūlų, skirtų automobilių pramonei,
(toliau – automobilių pramonei skirti siūlai) rinkoje nuo 1998 m. gegužės (birželio) mėn. iki 2000 m. gegužės 15 d. ir kad
Amann
taip pat dalyvavo sudarant susitarimus ir vykdant suderintus veiksmus Beniliukso šalių bei Danijos, Suomijos, Norvegijos
ir Švedijos (toliau – Šiaurės šalių) pramoninių siūlų, neskirtų automobilių sektoriui, (toliau – pramoniniai siūlai) rinkoje
nuo 1990 m. sausio mėn. iki 2001 m. rugsėjo mėnesio.
Komisija, pirma,
Amann
ir
Cousin
solidariai paskyrė 4,888 mln. EUR baudą už jų dalyvavimą EEE automobilių pramonei skirtų siūlų kartelyje ir, antra,
Amann
paskyrė 13,09 mln. EUR baudą už jos dalyvavimą Beniliukso ir Šiaurės šalių pramoninių siūlų kartelyje.
B –
Administracinė procedūra
2001 m. lapkričio 7 ir 8 dienomis Komisija, remdamasi 1962 m. vasario 6 d. Tarybos reglamento Nr. 17, Pirmojo reglamento,
įgyvendinančio (EB 81) ir (EB 82) straipsnius (OL 13, 1962, p. 204; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t.,
p. 3), 14 straipsnio 3 dalimi atliko patikrinimus kelių siūlų gamintojų patalpose. Šie patikrinimai atlikti remiantis 2000 m.
rugpjūčio mėn.
The
English
Needle
&
Tackle
Co
.
Ltd
. pateikta informacija (ginčijamo sprendimo 78 konstatuojamoji dalis).
2001 m. lapkričio 26 d.
Coats
Viyella
plc
(toliau –
Coats
) pateikė prašymą atleisti nuo baudos pagal Komisijos pranešimą dėl baudų neskyrimo ar sumažinimo kartelių atvejais (OL C 207,
1996, p. 4, toliau – pranešimas dėl bendradarbiavimo), prie kurio pridėjo dokumentus, įrodančius, kad buvo sukurti tokie karteliai:
EEE automobilių pramonei skirtų siūlų rinkos kartelis, Jungtinės Karalystės pramonei skirtų siūlų rinkos kartelis bei Beniliukso
ir Šiaurės šalių pramoninių siūlų rinkos kartelis (ginčijamo sprendimo 82 konstatuojamoji dalis).
Remdamasi per patikrinimą paimtais ir
Coats
pateiktais dokumentais 2003 m. kovo ir rugpjūčio mėn. Komisija išsiuntė atitinkamoms įmonėms prašymus pateikti informacijos
pagal Reglamento Nr. 17 11 straipsnį (ginčijamo sprendimo 83 konstatuojamoji dalis).
2004 m. kovo 18 d. Komisija priėmė kelioms įmonėms skirtą pranešimą apie kaltinimus, susijusį su jų dalyvavimu viename arba
keliuose karteliuose, kurie išvardyti šio sprendimo 4 punkte ir tarp kurių yra Beniliukso ir Šiaurės šalių pramoninių siūlų
rinkos kartelis.
Visos įmonės, kurioms buvo skirtas pranešimas apie kaltinimus, pateikė rašytines pastabas (ginčijamo sprendimo 90 konstatuojamoji
dalis).
2004 m. liepos 19 ir 20 dienomis įvyko posėdis (ginčijamo sprendimo 92 konstatuojamoji dalis).
2004 m. rugsėjo 24 d. šalims suteikta galimybė susipažinti su nekonfidencialia atsakymų į pranešimą apie kaltinimus versija
bei per posėdį pateiktomis šalių pastabomis ir paskirtas terminas, per kurį jos turėjo pateikti kitų pastabų (ginčijamo sprendimo
93 konstatuojamoji dalis).
2005 m. rugsėjo 14 d. Komisija priėmė ginčijamą sprendimą.
C –
Ginčijamas sprendimas
1.
Nagrinėjamos rinkos
a)     Prekių rinka
Ginčijamame sprendime Komisija nurodo, kad galima išskirti dvi siūlų sektoriaus dalis: pirma, pramonėje naudojami siūlai,
skirti įvairių rūšių drabužiams arba kitiems gaminiams siūti ar siuvinėti, pavyzdžiui, odos dirbiniams, tekstiliniams automobilio
apmušalams ir čiužiniams, ir, antra, namų ūkiams skirti siūlai, kuriuos fiziniai asmenys naudoja siuvimo ar taisymo darbams
ir laisvalaikio užsiėmimams (ginčijamo sprendimo 9 konstatuojamoji dalis).
Iš ginčijamo sprendimo aišku, kad pramoninių siūlų sektorių, atsižvelgiant į siūlų naudojimą, galima suskaidyti į tris kategorijas:
siuvimo siūlai drabužių pramonei, naudojami įvairių tipų drabužiams siūti, siuvinėjimo siūlai, naudojami pramoninėse programuojamose
siuvinėjimo mašinose, skirti drabužiams, sportiniams batams ir namuose naudojamiems tekstilės gaminiams dekoruoti, ir specialūs
siūlai, naudojami įvairiuose sektoriuose, pavyzdžiui, batų, odos dirbinių ir automobilių pramonėje (ginčijamo sprendimo 11 konstatuojamoji
dalis).
Jame taip pat teigiama, kad pramonei skirtus siūlus dar galima skirstyti į kelias kategorijas pagal pluošto tipą ir siūlo
struktūrą (ginčijamo sprendimo 12 konstatuojamoji dalis).
Ginčijamame sprendime Komisija išdėstė nuomonę, kad pramoninius siūlus pasiūlos požiūriu galima laikyti bendra prekių rinka,
nes nėra griežto ryšio tarp galutinio naudojimo ir pluošto tipo bei (arba) siūlo struktūros. Komisija patikslina, kad, anot
Coats
, kai kurie drabužių pramonės klientai naudoja specialius siūlus, o kai kurie siuvinėjimo sektoriaus klientai naudoja siuvimo
siūlus. Ji priduria, kad,
Coats
tvirtinimu, siuvimui skirtų siūlų, siuvinėjimo siūlų ir įvairių tipų specialių siūlų gamybos procesai gali būti bendri arba
gana lengvai vienas kitu pakeičiami (ginčijamo sprendimo 13 konstatuojamoji dalis).
Ginčijamame sprendime Komisija vis dėlto atskiria automobilių pramonei skirtus siūlus nuo kitai pramonės daliai skirtų siūlų.
Komisija mano, kad, nors šių abiejų tipų siūlų gamybos procesai yra panašūs arba gana lengvai vienas kitu pakeičiami, automobilių
pramonės paklausą lemia stambūs klientai, kurie tam tikriems savo naudojamiems gaminiams, pavyzdžiui, saugos diržams skirtiems
siūlams, nustato aukštesnio lygio techninius standartus ir reikalauja gaminių vienodumo įvairiose šalyse, kuriose juos naudoja
savo pramonėje (ginčijamo sprendimo 14 konstatuojamoji dalis).
Šioje byloje ieškovės kaltinamos pažeidimu, susijusiu su automobilių pramonei skirtų siūlų rinka, o
Amann
kaltinama ir pažeidimu, susijusiu su pramoninių siūlų rinka.
b)     Geografinės rinkos
Ginčijamame sprendime Komisija nurodo, kad automobilių pramonei skirtų siūlų rinką, kuriai dėl minėtų aukštesnio lygio techninių
standartų reikalingas gaminių vienodumas EEE, reikia atskirti nuo pramoninių siūlų rinkos. Ji teigia, kad automobilių pramonei
skirtų siūlų rinka apima visą EEE. Komisija pažymi, kad tik keli tiekėjai gali visai EEE tiekti standartinę šių produktų pasiūlą.
Taip yra dėl šių priežasčių: pirkėjams reikia vienodų siūlų, kad būtų paprasčiau užtikrinti gamybą skirtingose valstybėse,
šie siūlai turi atitikti specifinius kokybės standartus (pavyzdžiui, siūlai, naudojami saugos diržams siūti) ir, turint mintyje
gaminių kokybės ir atsakomybės klausimus, galimybė atsekti šių siūlų gamybą yra esminis dalykas (ginčijamo sprendimo 21 ir
22 konstatuojamosios dalys).
Tačiau dėl pramoninių siūlų Komisija konstatuoja, kad iš šalių pateiktos informacijos matyti, jog nagrinėjama geografinė rinka
yra regioninė rinka. Ji priduria, kad regionas tam tikrais atvejais gali apimti kelias EEE susitarimo šalis, pavyzdžiui, Beniliukso
arba Šiaurės šalis, arba tik vieną šalį, pavyzdžiui, Jungtinę Karalystę (ginčijamo sprendimo 17 konstatuojamoji dalis).
Iš ginčijamo sprendimo matyti, kad pažeidimas pramoninių siūlų sektoriuje, kuriuo kaltinama
Amann
, yra susijęs su geografine rinka, apimančia Beniliuksą ir Šiaurės šalis, o pažeidimas automobilių pramonei skirtų siūlų sektoriuje,
kuriuo kaltinamos ieškovės, yra susijęs su EEE apimančia geografine rinka.
2.
Nagrinėjamų rinkų dydis ir struktūra
Komisija ginčijamame sprendime patikslina, kad pramoninių siūlų apyvarta Beniliukse ir Šiaurės šalyse buvo apie 50 mln. EUR
2000 m. ir apie 40 mln. EUR 2004 m., o automobilių pramonei skirtų siūlų apyvarta buvo apie 20 mln. EUR 1999 metais (ginčijamo
sprendimo 28 ir 35 konstatuojamosios dalys).
Taip pat matyti, kad dešimtojo dešimtmečio pabaigoje pagrindiniai pramoninių siūlų tiekėjai Beniliukse ir Šiaurės šalyse buvo
Amann
,
Barbour
Threads
Ltd
(toliau
–
Barbour
), kol ją įsigijo
Coats
,
Belgian
Sewing
Thread
NV
(toliau – BST),
Coats
,
Gütermann AG
ir
Zwicky & Co. AG
(toliau –
Zwicky
), o pagrindiniai automobilių pramonei skirtų siūlų tiekėjai buvo ieškovės,
Coats, Oxley Threads Ltd
(toliau –
Oxley
),
Gütermann
ir
Zwicky
.
3.
Neteisėto elgesio aprašymas
Komisija ginčijamame sprendime nurodo, kad ieškovėms priskiriamas elgesys, susijęs su EEE automobilių pramonei skirtų siūlų
rinkos karteliu, klostėsi nuo 1998 m. gegužės ir birželio mėn. iki 2000 m. gegužės mėnesio.
Pagrindinis EEE automobilių pramonei skirtų siūlų rinkos kartelio dalyvių tikslas – išlaikyti dideles kainas (ginčijamo sprendimo
214 konstatuojamoji dalis).
Dėl to buvo surengti penki susitikimai, kuriuose dalyviai pirmiausia nustatė dviejų tipų Europos automobilių sektoriui parduodamų
pagrindinių gaminių orientacines kainas: vieną, taikomą esamiems klientams, ir kitą, taikomą naujiems klientams. Po to buvo
pasikeista informacija apie atskiriems klientams taikomas kainas ir mažiausias orientacines kainas. Galiausiai dalyviai įsipareigojo
vengti kainų konkurencijos patrauktų tiekėjų naudai (ginčijamo sprendimo 215 konstatuojamoji dalis).
Komisija konstatuoja, kad elgesys, susijęs su Beniliukso ir Šiaurės šalių pramoninių siūlų rinkos karteliu, klostėsi 1990–2001 metais.
Anot Komisijos, kalbant apie Beniliukso ir Šiaurės šalių pramoninių siūlų rinkos kartelį, susijusios įmonės susitikdavo bent
kartą per metus; šiuos susitikimus sudarydavo dvi dalys: viena buvo skirta Beniliukso šalių rinkai, o kita – Šiaurės šalių
rinkai; pagrindinis jų tikslas – kiekvienoje iš šių dviejų rinkų išlaikyti dideles kainas.
Dalyviai keitėsi kainynais ir informacija apie nuolaidas, apie kainynuose nurodytų kainų padidinimą, apie nuolaidų sumažinimą
ir specialių kainų atskiriems klientams padidinimą. Jie taip pat sudarė susitarimus dėl būsimų kainynų, dėl didžiausių nuolaidų,
dėl nuolaidų sumažinimo ir specialių kainų atskiriems klientams padidinimo bei susitarimus vengti kainų konkurencijos patrauktų
tiekėjų naudai ir pasidalyti klientais (ginčijamo sprendimo 99–125 konstatuojamosios dalys).
4.
Ginčijamo sprendimo rezoliucinė dalis
Ginčijamo sprendimo 1 straipsnio 3 dalyje Komisija pripažino, kad šešios įmonės, tarp kurių – ieškovės, pažeidė EB 81 straipsnio
1 dalį ir EEE susitarimo 53 straipsnio 1 dalį, nurodytais laikotarpiais (kiek tai susiję su ieškovėmis – nuo 1998 m. gegužės
ir birželio mėn. iki 2000 m. gegužės mėn.) dalyvaudamos sudarant susitarimus ir atliekant suderintus veiksmus EEE automobilių
pramonei skirtų siūlų rinkoje. Be to, ginčijamo spendimo 1 straipsnio 1 dalyje Komisija pripažino, kad aštuonios įmonės, tarp
kurių –
Amann
, pažeidė EB 81 straipsnio 1 dalį ir EEE susitarimo 53 straipsnio 1 dalį, nurodytais laikotarpiais (kiek tai susiję su
Amann
– nuo 1990 m. sausio mėn. iki 2001 m. rugsėjo mėn.) dalyvaudamos sudarant susitarimus ir atliekant suderintus veiksmus Beniliukso
ir Šiaurės šalių pramoninių siūlų rinkoje.
Pagal ginčijamo sprendimo 2 straipsnio pirmą pastraipą paskirtos tokios baudos:
a)      už EEE pramoninių siūlų rinkos kartelį:
–        solidariai atsakingoms ieškovėms: 4,888 mln. EUR,
–
Coats
– 0,65 mln. EUR,
–
Oxley
– 1,271 mln. EUR,
–        solidariai atsakingoms
Barbour and Hicking Pentecost plc
, 0,715 mln. EUR;
b)      už Beniliukso ir Šiaurės šalių pramoninių siūlų rinkos kartelį:
–
Coats
– 15,05 mln. EUR,
–
Amann
– 13,09 mln. EUR,
–        BST – 0,979 mln. EUR,
–
Gütermann
– 4,021 mln. EUR,
–
Zwicky
– 0,174 mln. EUR.

Procesas ir šalių reikalavimai
Pareiškimu, kurį Teismo kanceliarija gavo 2005 m. gruodžio 22 d., ieškovės pareiškė šį ieškinį.
Kadangi iš dalies buvo pakeista Teismo kolegijų sudėtis, teisėjas pranešėjas buvo paskirtas į penktąją kolegiją, kuriai atitinkamai
buvo perduota ši byla.
Ieškovės Teismo prašo:
–        panaikinti ginčijamą sprendimą tiek, kiek jis su jomis susijęs,
–        nepatenkinus pirmojo prašymo, tinkamai sumažinti baudą,
–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Teismo prašo:
–        atmesti ieškinį,
–        priteisti iš ieškovių bylinėjimosi išlaidas.

Dėl teisės
Pirma, ieškovės grindžia reikalavimą panaikinti sprendimą tuo, kad pažeistos 2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamento (EB)
Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų (EB) 81 ir (EB) 82 straipsniuose, įgyvendinimo (OL L 1, 2003, p. 1; 2004 m.
specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 205) 7 straipsnio 1 dalies pirmo sakinio nuostatos.
Antra, ieškovės pateikia kelis ieškinio pagrindus, dėl kurių reikia panaikinti baudą. Pirmiausia jos kaltina Komisiją skyrus
didesnę nei 10

% jų apyvartos baudą. Toliau ieškovės pateikia septynis pagrindus: pažeisti vienodo požiūrio ir baudos proporcingumo principai,
klaidingai apskaičiuota pradinė baudos už pramoninių siūlų rinkos kartelį suma, klaidingai nustatyta pažeidimo pramoninių
siūlų rinkoje trukmė, neatsižvelgta į tam tikras lengvinančias aplinkybes, susijusias su pažeidimu pramoninių siūlų rinkoje,
klaidingai apskaičiuotos pradinė ir pagrindinė baudos už pažeidimą automobilių pramonei skirtų siūlų rinkoje sumos, neatsižvelgta
į tai, kad kartelis automobilių pramonei skirtų siūlų rinkoje nebuvo įgyvendintas ir pažeista teisė būti išklausytam bei teisė
į gynybą.
A –
Ieškovių pateikto reikalavimo panaikinti ginčijamą sprendimą pagrindas, kad pažeistos Reglamento Nr. 1/2003 7 straipsnio 1 dalies
pirmo sakinio nuostatos
1.
Šalių argumentai
Ieškovės tvirtina, jog joms priskiriami pažeidimai sudaro vieną pažeidimą Reglamento Nr. 1/2003 7 straipsnio 1 dalies pirmo
sakinio prasme, motyvuodamos tuo, kad automobilių pramonei skirtų siūlų rinka ir pramoninių siūlų rinka nėra atskiros prekių
arba geografinės rinkos, kad tarp šių kartelių yra bendras subjektyvus elementas ir kad Komisijos kriterijai, kuriais vadovaudamasi
ji nusprendė, jog tai nėra vienas pažeidimas, yra nepagrįsti.
Pirma, kalbėdamos apie bendrą prekių rinką, ieškovės nesutinka, kad aiškiai patvirtino, jog drabužiams skirti siūlai ir automobilių
pramonei skirti siūlai priskiriami dviems atskiroms rinkoms. Iš tiesų
Amann
atsakyme į prašymą pateikti informacijos, apibūdinant pasaulio automobilių pramonei skirtų siūlų rinką, visiškai nebuvo pripažintas
tariamas pastarosios rinkos savarankiškumas. Be to, pateikusi šešių skirtingų siūlų segmentų vertinimus,
Amann
negalėjo to padaryti automobilių sektoriui skirtų siūlų segmento atžvilgiu.
Anot ieškovių, iš kitų ūkio subjektų, pavyzdžiui,
Coats
ir
Gütermann
, pareiškimų negalima daryti išvados, kad automobilių pramonei skirtų siūlų rinka skiriasi nuo pramoninių siūlų rinkos.
Ieškovių manymu, tai, kad ši rinka yra viena, patvirtino visų įmonių pateiktas gaminių pristatymas. Būtent taip yra
Gütermann
,
Amann
ir
Coats
atlikto padalijimo į sektorius atveju. Paaiškėjo, kad tuos pačius siūlus galima naudoti keliose pramonės šakose.
Tai, kad egzistuoja stambių automobilių sektoriaus klientų reikalaujami griežtesni techniniai standartai, nepateisina pramoninių
siūlų atskyrimo nuo automobilių pramonei skirtų siūlų. Iš tiesų paprastai siūlai gaminami pagal automobilių pramonės reikalavimus
ir tokios kokybės tiekiami kitų pramonės sektorių stambiems klientams. Be to, dviejų tipų skirtingos kokybės siūlų gamyba
būtų nepateisinama ekonominiu požiūriu. Taigi automobilių pramonei skirtų siūlų techninės savybės iš esmės yra tokios pačios
kaip pramoninių siūlų. Todėl jie yra vienas kitu pakeičiami ir jų prekyba skiriasi ne klientų, o gaminių atžvilgiu.
Antra, ieškovės kaltina Komisiją neišnagrinėjus, ar kiekvienai iš jų priskiriamus skirtingus veiksmus sieja bendras subjektyvus
elementas ir ar dėl to jie sudaro vieną pažeidimą. Komisija pati nustatė, kad visais pažeidimais buvo siekiama iškreipti normalią
kainų raidą nagrinėjamoje rinkoje.
Tai, kad susitarta dėl kainų ir kad dėl nagrinėjamų regionų priimti sprendimai yra praktiškai identiški, pagrindžia argumentą,
jog nustatyti pažeidimai sudaro vieną pažeidimą. Ieškovės priduria, kad daugumoje valstybių narių subjektyvus elementas yra
lemiamas kriterijus pripažinti vieną pažeidimą.
Jos taip pat tvirtina, jog atsižvelgiant į tai, kad dauguma nagrinėjamų įmonių yra vidutinio dydžio, jų vadovai ir dalininkai
privalėjo žinoti apie įvairius pažeidimus. Jos patikslina, jog, kiek tai su jomis susiję, subjektyvų elementą lemia tai, kad
nepadalyti vidiniai pramoninių siūlų ir automobilių pramonei skirtų siūlų prekybos srities įgaliojimai.
Jos iš esmės dar pažymi, kad Komisija elgėsi nenuosekliai, nes nagrinėdama su kiekvienu karteliu susijusius vieną po kito
padarytus pažeidimus laikėsi vieno pažeidimo principo, tačiau jo nesilaikė nagrinėdama kartelių tarpusavio santykį. Šiuo požiūriu
ginčijamo sprendimo 266–270 konstatuojamosiose dalyse yra keli prieštaravimai, iš kurių matyti, kad Komisijos teiginys, jog
padaryti atskiri pažeidimai, yra neįrodytas.
Trečia, ieškovės ginčija kriterijus, kuriuos Komisija taikė spręsdama, ar pažeidimas yra vienas.
Pirma, jos tvirtina, kad šie kriterijai yra negaliojantys. Šiuo atžvilgiu jos teigia, kad Komisija yra pati neapsisprendusi,
kokiais kriterijais vadovautis nustatant, ar esama vieno pažeidimo, nes ji nurodo, jog padaryti du atskiri pažeidimai, remdamasi
tuo, kad skiriasi jų dalyviai ir veikimo būdas ir kad nėra bendro koordinavimo, tuomet remiasi skirtingu nagrinėjamų rinkų
lygmeniu, o paskui pareiškia, kad susitarimus dėl Beniliukso ir dėl Šiaurės šalių reikia nagrinėti kartu, nes jie susiję ta
pačia organizacija, tuo pačiu veikimo būdu ir tais pačiais dalyviais. Taigi ieškovės konstatuoja, kad bendro koordinavimo
kriterijus neturi jokios reikšmės, nustatant, jog Beniliukse ir Šiaurės šalyse padarytas vienas pažeidimas.
Be to, jos mano, kad prekių rinkos apibrėžimo kriterijus susijusių gaminių atveju neturi reikšmės. Iš tiesų leisti naudotis
šiuo kriterijumi kitais atvejais nei tie, kuriais gaminiai akivaizdžiai nepriklauso tai pačiai rinkai, reikštų suteikti Komisijai
beveik nekontroliuojamą diskreciją skiriant sankcijas už konkurencijos teisės pažeidimus. Kriterijus, susijęs su tuo, kad
skiriasi pažeidimo dalyviai, taip pat neturi reikšmės. Ieškovės pabrėžia, kad nesvarbu, kas atstovauja dalyvaujančioms įmonėms,
nes dalyvavimas priskiriamas atitinkamai įmonei.
Antra,
Amann
ir
Cousin
tvirtina, kad bet kuriuo atveju, taikydama šiuos kriterijus, Komisija būtų padariusi išvadą, jog tai buvo vienas pažeidimas.
Jos teigia, jog Komisijai nepavyko tinkamai įrodyti, kad padaryti atskiri pažeidimai, grindžiant tuo, kad karteliai nebuvo
tarpusavyje koordinuojami, nes, šiuo atžvilgiu remdamasi
Coats
pareiškimu, ji pati pabrėžia, jog prekių rinkų riboms daugmaž sutampant su valstybių ribomis, nebūtina koordinuoti nagrinėjamų
regionų. Be to, Komisijos bandymas atskirti geografinių rinkų koordinavimą nuo skirtingų prekių rinkų koordinavimo nesvarbus,
nes skirtingų geografinių rinkų atveju skirtingų prekių rinkų koordinavimas neturi prasmės. Todėl ieškovės tvirtina, kad nagrinėjamą
elgesį reikia įvertinti sutinkant su tuo, kad skirtingiems regionams skirti susitikimai patenka į bendrą planą, kuriam pritarė
jų vadovai ir kurį patvirtino dokumentai, kuriuose minimas dažnas
Coats
ir
Amann
atstovų bendravimas, siekiant „svarbesnės strategijos“ Europoje. Šie dokumentai liudija esant bendrą subjektyvų elementą.
Ieškovės šiuo atžvilgiu kaltina Komisiją neišnagrinėjus, ar tokio pobūdžio bendravimo nebuvo tarp
Coats
ir kitų konkurentų.
Taip pat nėra lemiamo skirtumo susitarimų dalyvių ir jų organizavimo lygmeniu. Šiuo atžvilgiu ieškovės nurodo, kad pagal teismo
praktiką negalima atmesti galimybės, jog padarytas vienas pažeidimas teisine sąvokos prasme, vien todėl, kad kiekviena įmonė
savaip dalyvavo pažeidime, t. y. įmonė galėjo dalyvauti viename kartelyje, dalyvaudama ne visuose jį sudarančiuose elementuose.
Atsižvelgdamos į šiuos argumentus, ieškovės teigia, jog tik trys įmonės dalyvavo tik viename susitarime, o visos kitos buvo
įsitraukusios į bent du susitarimus, o tai dalyvių sutapimas, kuriuo remiantis galima teigti, jog buvo padarytas vienas pažeidimas.
Be to, susitikimų, susijusių su pramoninių siūlų rinkos karteliu, palyginimas su susitikimais, susijusiais su automobilių
pramonei skirtų siūlų karteliu, visiškai nepagrindžia teiginio, kad padaryti atskiri pažeidimai. Abiem atvejais susitikimai
buvo nereguliarūs.
Komisija neigia šiuos argumentus.
2.
Bendrojo Teismo vertinimas
a)     Dėl prekių ir geografinių rinkų atskyrimo
Iš ginčijamo sprendimo matyti, kad Komisija mano, jog dėl savo specifiškumo automobilių pramonei skirtų siūlų rinką reikia
atskirti nuo pramoninių siūlų rinkos tiek prekių, tiek geografiniu požiūriu (žr. šio sprendimo 12–16 ir 18–20 punktus).
Visų pirma reikia pažymėti, jog Bendrijos teismas gali atlikti tik ribotą nagrinėjamos rinkos apibrėžimo, kuris pagrįstas
sudėtingais Komisijos atliktais ekonominiais vertinimais, kontrolę (šiuo klausimu žr. 2000 m. kovo 30 d. Pirmosios instancijos
teismo sprendimo
Kish Glass
prieš Komisiją
, T‑65/96, Rink. p. II‑1885, 64 punktą ir 2002 m. birželio 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Airtours prieš Komisiją
, T‑342/99, Rink. p. II‑2585, 26 punktą). Tačiau teismas neturi susilaikyti nuo Komisijos atliktos ekonominių rodiklių interpretacijos
kontrolės. Šiuo atžvilgiu jis turi patikrinti, ar Komisija pagrindė savo vertinimą teisingais, patikimais ir nuosekliais įrodymais,
atspindinčiais visus esminius duomenis, į kuriuos reikėjo atsižvelgti vertinant sudėtingą situaciją, ir ar šiais įrodymais
galima pagrįsti jais remiantis padarytas išvadas (žr. 2007 m. rugsėjo 17 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Microsoft prieš Komisiją
, T‑201/04, Rink. p. II‑3601, 482 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Toliau reikia priminti, kad rinka, į kurią reikia atsižvelgti, apima visus gaminius, kurie dėl savo savybių yra ypač tinkami
patenkinti nuolatiniams poreikiams ir nelabai gali būti pakeičiami kitais gaminiais (1983 m. lapkričio 9 d. Teisingumo Teismo
sprendimo
Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin prieš Komisiją,
322/81, Rink. p. 3461, 37 punktas). Teisingumo Teismas konkrečiau nusprendė, kad prekių rinkos sąvoka reiškia, jog gali egzistuoti
veiksminga konkurencija tarp ją sudarančių gaminių, o tam būtina, kad visi toje pačioje rinkoje esantys gaminiai būtų pakankamai
vienas kitu pakeičiami (1979 m. vasario 13 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Hoffmann-La Roche prieš Komisiją
, 85/76, Rink. p. 461, 28 punktas).
Tarpusavio pakeičiamumas įvertinamas, atsižvelgiant į įvairių požymių visumą: gaminių savybes, konkuravimo sąlygas ir paklausos
bei pasiūlos struktūrą rinkoje (šio sprendimo 55 punkte minėto sprendimo
Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin prieš Komisiją
37 punktas).
Nors ekonominiu požiūriu pakeičiamumas paklausos atžvilgiu yra greičiausias ir veiksmingiausias vertinimo kriterijus tam tikros
prekės tiekėjams (2006 m. liepos 4 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
easyJet prieš Komisiją
, T‑177/04, Rink. p. II‑1931, 99 punktas), apibrėžiant nagrinėjamą rinką galima atsižvelgti ir į pakeičiamumą pasiūlos atžvilgiu
tais atvejais, kai šis pakeičiamumas yra toks pats greitas ir veiksmingas vertinimo kriterijus kaip ir pakeičiamumas paklausos
atžvilgiu. Pakeičiamumo pasiūlos atžvilgiu kriterijus reiškia, kad gamintojai, nedidelėmis pastangomis prisitaikę, gali įeiti
į šią rinką ir būti pakankamai pajėgūs sudaryti rimtą atsvarą rinkoje jau esantiems gamintojams (2003 m. rugsėjo 30 d. Pirmosios
instancijos teismo sprendimo
Atlantic Container Line ir kt. prieš Komisiją
, T‑191/98, T‑212/98–T‑214/98, Rink. p. II‑3275, 829 punktas).
Pačios prekės gali sudaryti atskirą rinką, kai išsiskiria ypatingomis gamybos savybėmis, dėl kurių jos tampa tinkamos būtent
tokiam tikslui, arba kai jos išsiskiria savo panaudojimu (1973 m. vasario 21 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Europemballage ir Continental Can prieš Komisiją
, 6/72, Rink. p. 215, 33 punktas).
Galiausiai reikia priminti, kad Komisija priėmė Pranešimą dėl atitinkamos rinkos apibrėžimo Bendrijos konkurencijos teisės
tikslams (OL C 372, 1997, p. 5; toliau – pranešimas dėl rinkos apibrėžimo), kuriame ji patikslino kriterijus, kuriuos reikia
įvertinti apibrėžiant atitinkamą prekių rinką ir nustatant atitinkamos geografinės rinkos ribas. Šiame pranešime atitinkama
prekių rinka apibrėžta kaip rinka, kuri „apima visas prekes ir (arba) paslaugas, kurias vartotojas laiko vienodomis ar pakeičiamomis
pagal prekių savybes, kainas ir paskirtį“. Geografinė rinka apibrėžta kaip rinka, kuri „apima teritoriją, kurioje suinteresuotos
įmonės dalyvauja prekių ar paslaugų pasiūloje ir paklausoje, kurioje konkurencijos sąlygos yra pakankamai vienodos ir kuri
nuo gretimų teritorijų skiriasi tuo, kad jose yra pastebimai skirtingos konkurencijos sąlygos“. Todėl atitinkama rinka, kurioje
reikia įvertinti konkurenciją, yra nustatoma sujungiant prekių ir geografinę rinkas.
Atsižvelgiant į šiuos teiginius, reikia išnagrinėti, ar pagrįstos Komisijos išvados, esančios ginčijamo sprendimo 14 ir 22 konstatuojamosiose
dalyse, t. y., kad egzistuoja dvi atskiros prekių ir geografinės rinkos: EEE automobilių pramonei skirtų siūlų rinka ir Beniliukso
ir Šiaurės šalių pramoninių siūlų rinka. Dėl to Komisija įvertino prekių pakeičiamumą paklausos ir pasiūlos atžvilgiu.
Kalbant apie pakeičiamumą paklausos atžvilgiu reikia pažymėti, kad ginčijamame sprendime pateikiama daug įrodymų, kad jo nėra.
Pirma, iš ginčijamo sprendimo 14 ir 22 konstatuojamųjų dalių matyti, kad automobilių pramonės paklausą lemia dideli klientai
ir kad jų yra daug mažiau nei kitų įmonių, kurios yra pramoninių siūlų rinkos klientės. Šios aplinkybės ieškovės neneigė.
Per posėdį jos patvirtino, kad automobilių sektoriaus klientai yra galingiausi, nes jų perkami kiekiai yra ypač dideli.
Antra, iš minėtų ginčijamo sprendimo konstatuojamųjų dalių aišku, kad automobilių sektoriaus klientai perka siūlus savo gamykloms,
esančioms skirtingose valstybėse narėse, ir kad jos reikalauja vienodų gaminių kiekvienoje iš šių šalių. Šis vienodumo reikalavimas,
kurio ieškovės nepaneigė, puikiai paaiškinamas ekonominiu požiūriu. Iš tiesų visiškai suprantama, kad pritaikyti gamybos mašinas
prie naudojamos rūšies siūlų kainuoja. Todėl automobilių sektoriaus įmonės stengiasi sumažinti tokias išlaidas, dideliais
kiekiais pirkdamos vienos rūšies labai specifinius siūlus ir skirtingose šalyse instaliuotas gamybos mašinas pritaikydamos
prie jų tik vieną kartą.
Trečia, iš ginčijamo sprendimo 14 ir 22 konstatuojamųjų dalių matyti, kad automobilių pramonei skirti siūlai turi atitikti
ypač griežtus specialius šio sektoriaus standartus ir kad, turint mintyje gaminių kokybės ir atsakomybės klausimus, galimybė
nustatyti šių siūlų gamybą yra esminis dalykas. Šią aplinkybę ieškovės patvirtino pareiškime ir per posėdį.
Iš tiesų jos pritarė, kad apskritai būtent klientai nusprendžia, kokių siūlų reikia jų gamybai, ir pasirenka gaminį, atitinkantį
jų naudojimo poreikius. Konkrečiai kalbėdamos apie automobilių sektoriaus klientus ieškovės pripažino, jog jie reikalauja,
kad perkami siūlai atitiktų bent ISO 9002 standartą. Per posėdį jos net patikslino, kad automobilių pramonei nustatytos konkrečios
charakteristikos, vadinamos „TS950“, ir kad jos gamindamos atsižvelgia į šiuos elementus.
Be to, ieškovės apibūdino automobilių sektoriaus klientams skirtų siūlų sertifikavimo procesą. Pirmiausia ieškovės sukuria
bent ISO 9002 standartą atitinkančių siūlų tipą. Tada šiuos siūlus išbando savo gamyboje juos norintis naudoti automobilių
gamintojas; galiausiai, jei atlikto bandymo rezultatas yra tinkamas, minėtas gamintojas juos patvirtina.
Atsižvelgiant į šiuos argumentus, reikia pripažinti, kad specifinių siūlų, kuriuos pasirenka automobilių pramonė, negalima
pakeisti kitais pramoniniais siūlais. Tai, kad šie siūlai parduodami ne tik automobilių pramonės, bet ir kitiems klientams,
neturi reikšmės. Iš tiesų, kitaip nei kiti galimi šios prekės pirkėjai, automobilių sektoriaus įmonės perka tik tuos siūlus,
kuriems būdingos specifinės esminės savybės ir kuriuos minėtos įmonės patvirtino dėl jų konkrečių savybių. Todėl ieškovės
negali pagrįstai tvirtinti, kad yra gaminių pakeičiamumas paklausos atžvilgiu.

Coats
atsakymai į Komisijos prašymą pateikti informacijos taip pat patvirtina, kad šiuo atveju pakeičiamumo paklausos atžvilgiu
nėra.
Coats
pabrėžė, kad kai kurie siuvimo sektoriaus klientai naudoja siuvinėjimo siūlus, kai kurie siuvinėjimo sektoriaus klientai
naudoja siuvimo siūlus. Tačiau toks pakeičiamumas paklausos atžvilgiu tarp automobilių sektoriaus klientų nebuvo paminėtas.
Komisija nusprendė, kad pramoninius siūlus pasiūlos požiūriu galima laikyti bendra prekių rinka, nes nėra griežto ryšio tarp
galutinio naudojimo ir pluošto tipo bei (arba) siūlo struktūros, o minėtų siūlų gamybos procesai yra panašūs arba vienas kitu
pakeičiami, tačiau taip nėra automobilių pramonei skirtų siūlų atveju.
Prie šios išvados Komisija priėjo, remdamasi automobilių pramonei skirtų siūlų specifinėmis savybėmis, būtinybe užtikrinti
standartizuotą pasiūlą ir pajėgumu įvykdyti stambių šio sektoriaus klientų užsakymus. Ji taip pat rėmėsi aplinkybe, kad automobilių
pramonei skirtų siūlų geografinė rinka apima visą EEE teritoriją, kitaip nei pramoninių siūlų rinka, kuri yra tik regioninė.
Atsižvelgdama į šiuos veiksnius ji nusprendė, kad tik kai kurios įmonės gali patenkinti tokią paklausą (žr. ginčijamo sprendimo 22 konstatuojamąją
dalį).
Pirmiausia, pagal pranešimo dėl rinkos apibrėžimo 20 punktą pakeičiamumas pasiūlos atžvilgiu yra, kai atsiliepdami į ilgalaikius
nedidelius santykinių kainų pakitimus, tiekėjai per trumpą laiką ir nepatirdami didesnių papildomų sąnaudų ar rizikos gali
pakeisti atitinkamų prekių gamybą ir jas pardavinėti. Toliau pranešimo dėl rinkos apibrėžimo 21 punkte Komisija pažymi, kad
toks pakeičiamumas yra dažniausiai tuomet, kai įmonės prekiauja viena plataus kokybės ar rūšies spektro preke ir kad net jeigu
galutiniam vartotojui ar galutinių vartotojų grupei tokie kokybės skirtumai nėra tarpusavyje pakeičiami, skirtingos kokybės
prekės vis tiek pateks į tą pačią prekių rinką. Pramoniniai siūlai atitinka pranešimo dėl rinkos apibrėžimo 21 punkte numatytas
prekes.
Galiausiai pranešimo dėl rinkos apibrėžimo 22 ir 23 punktuose Komisija, pateikdama konkrečių pavyzdžių, patvirtina, kad atitinkami
tiekėjai turi turėti galimybę nedelsdami ir be didelių sąnaudų pasiūlyti ir parduoti įvairios kokybės prekių, taip pat platinant
turi nekilti ypač didelių sunkumų.
Atsižvelgiant būtent į šiuos argumentus reikia nuspręsti, ar Komisija teisingai įvertino pakeičiamumą pasiūlos atžvilgiu.
Pirma, kaip pastebėta šio sprendimo 63 ir paskesniuose punktuose, automobilių pramonei skirtų siūlų gamintojai turi pritaikyti
savo gamybos mašinas, kad gaminami siūlai atitiktų specialius standartus.
Antra, ieškovių argumentai, susiję su mažesnėmis automobilių pramonei skirtų siūlų gamybos sąnaudomis, yra neįtikinami. Iš
tiesų ieškovės tvirtina, kad paprastai siūlai gaminami pagal automobilių pramonės reikalavimus ir tokios kokybės tiekiami
kitų pramonės sektorių klientams, taip pat kad gamybos grandinės derinimo sąnaudos būtų gerokai per didelės, jei būtų atskirai
gaminamos prekės automobilių sektoriui, o paskui gamybos grandinė būtų pakeičiama, ją pritaikant kitiems pramonės sektoriams
skirtoms prekėms gaminti.
Tačiau akivaizdu, kad nors, siekdama gamybos racionalizacijos, automobilių pramonei skirtų siūlų rinkoje jau esanti bendrovė
iš esmės gamina vien aukštesnius standartus atitinkančius siūlus, nesvarbu, kam jie bus naudojami, ji taip elgiasi tik todėl,
kad jau yra automobilių rinkoje, nes gaminti pagal automobilių pramonei skirtiems siūlams taikomus specialius standartus yra
brangiau. Kitaip tariant, bendrovė, kurios pagrindinė veikla apima siuvimo ir siuvinėjimo siūlų gamybą, yra visiškai nesuinteresuota
gaminti specialių automobilių sektoriui skirtų siūlų, vien tikėdamasi parduoti šių siūlų galimiems automobilių sektoriaus
klientams.
Todėl ieškovių tvirtinimas, kad automobilių pramonei skirtų siūlų gamybos sąnaudos yra mažesnės, kai gaminiai visuomet gaminami
pagal aukštesnį standartą, nėra įrodytas pramoninių siūlų gamintojų atžvilgiu.
Trečia, ieškovės nesvarstė aiškaus geografinio skirtumo tarp dviejų rinkų per administracinę procedūrą. Atsakydama į Komisijos
prašymą pateikti informacijos,
Amann
netgi pripažino automobilių pramonei skirtų siūlų rinką pasauline.
Coats
taip pat pažymėjo, kad minėta rinka dėl savo specifinių požymių apsiriboja „regioniniais“ ir „pasauliniais“ tiekėjais, o
jos atsakymo kontekste šios sąvokos reiškia: „apimanti visą EEE teritoriją“ ir „pasaulinė“.
Taigi pakeičiamumas pasiūlos atžvilgiu reiškia, kad dauguma siūlų gamintojų gali kiekvienam automobilių sektoriaus klientui
pagaminti didelį kiekį vienodų specialių siūlų ir juos greitai išplatinti visoje EEE. Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta,
vargu ar tokius argumentus galima apginti.
Vadinasi, Komisija nepadarė jokios akivaizdžios vertinimo klaidos, padarydama išvadą, kad yra dvi prekių ir geografinės rinkos,
kurios skiriasi pasiūlos atžvilgiu.
Šiuo aspektu reikia patikslinti, kad Komisija teisingai įvertino ir suprato ieškovių ir kitų susijusių įmonių atsakymus, kuriais
remdamasi priėjo prie išvados, kad yra dvi atskiros prekių rinkos.
Pirmiausia Komisija ieškovių paklausė, ar pramoniniai drabužių siuvimo siūlai, pramoniniai siuvinėjimo siūlai, specialūs pramoniniai
siūlai ir namų ūkiuose naudojami siūlai sudaro atskiras siūlų sektoriaus prekių rinkas. Komisija taip pat pateikė lentelę,
norėdama apibrėžti kiekvienos minėtos kategorijos siūlų geografinę rinką, įtraukusi specialią kategoriją „Siūlai automobiliams“.
Ji patikslino, kad ši kategorija priskiriama prie specialių pramoninių siūlų, bet pabrėžė norinti sužinoti
Amann
ir
Cousin
nuomonę apie šios rūšies siūlų geografinę rinką.
Atsakyme į minėtą prašymą pateikti informacijos
Amann
nurodė, kad Komisijos atliktas išsamus suskirstymas yra teisingas, nes „yra prekių savybių ir specialių klientų poreikių,
kurie ypač drabužių pramonėje yra aiškiai kitokie nei kituose dviejuose sektoriuose kolorito įvairovės lygmeniu etc.“.
Cousin
taip pat visiškai pritarė Komisijos pateiktam suskirstymui. Ji patikslino, kad labai sunku įvertinti rinkas, ypač kalbant
apie specialius siūlus, nes jie panaudojami labai įvairiai; šiuo atžvilgiu ji pažymėjo suskaičiavusi daugiau kaip 80 sričių.
Taigi tiesa, kad ieškovės aiškiai pritarė, jog specialių siūlų rinka yra atskira prekių rinka, bet priešingai, nei savo rašytiniuose
pareiškimuose tvirtina Komisija, jos aiškiai nepripažino, kad automobilių pramonei skirtų siūlų rinka, įtraukta į specialių
siūlų rinką, pati sudaro atskirą prekių rinką.

Gütermann
taip pat patvirtino Komisijos pateiktą suskirstymą, bet nieko aiškiai nepasakė apie automobilių pramonei skirtų siūlų rinką.
Coats
į klausimą apie rinkas pagal prekes atsakė, kad nemano, jog prekės yra pakankamai skirtingos, kad būtų galima daryti išvadą
esant tris atskiras rinkas, bet pripažino automobilių pramonei skirtų siūlų rinkos ypatingas savybes, kaip nurodyta šio sprendimo
78 punkte. Tik
Oxley
tiesiogiai patvirtino ir pagrindė automobilių pramonei skirtų siūlų rinkos savarankiškumą.
Nors šių veiksnių, susijusių su automobilių pramonei skirtų siūlų rinkos savarankiškumu, aiškinimas nėra toks akivaizdus,
kaip bando tvirtinti Komisija, vis dėlto reikia pripažinti, kad jos išvados nėra pagrįstos jokia akivaizdžia vertinimo klaida
arba faktų iškraipymu.
Be to, šias išvadas patvirtina kiti įrodymai, pavyzdžiui, įmonių interneto svetainės, kuriose paprastai automobilių pramonei
skirti siūlai nurodomi kaip atskira kategorija. Taip pat visos šios įmonės yra specialiai šiam sektoriui sukurtų prekės ženklų
savininkės.
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad Komisija nepadarė akivaizdžios vertinimo klaidos, manydama, kad šiuo atveju automobilių
pramonei skirtų siūlų rinka ir pramoninių siūlų rinka yra atskiros rinkos.
b)     Dėl tariamo „bendro plano“ buvimo
Pirmiausia reikia priminti, kad vieno pažeidimo sąvoka apima būtent tokią situaciją, kai kelios įmonės dalyvavo pažeidime,
kurį sudarė tęstinis elgesys siekiant vieno ekonominio tikslo, kuriuo iškreipiama konkurencija, taip pat atskiri pažeidimai,
kuriuos tarpusavyje sieja tas pats tikslas (visų elementų tikslas bendras) ir tie patys subjektai (tos pačios įmonės, žinančios,
kad dalyvauja siekdamos bendro tikslo) (2008 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
BPB prieš Komisiją
, T‑53/03, Rink. p. II‑1333, 257 punktas).
Toliau reikia pažymėti, kad EB 81 straipsnio 1 dalis gali būti pažeista ne tik atskiru veiksmu, bet ir veiksmų daugetu arba
tęstine veika. Šio aiškinimo negalima užginčyti motyvuojant tuo, kad viena ar kelios šių veiksmų daugeto ar tęstinio elgesio
sudedamosios dalys galėtų būti pripažintos atskiru minėtos nuostatos pažeidimu. Jei įvairiais veiksmais vykdomas „bendras
planas“, nes siekiama vieno tikslo, kuriuo iškreipiama konkurencija bendrojoje rinkoje, Komisija turi teisę, remdamasi dalyvavimu
pažeidime, numatyti atsakomybę už tokius veiksmus juos įvertindama kartu (2004 m. sausio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P, Rink. p. I‑123, 258 punktas).
Be to, pagal nusistovėjusią teismo praktiką vieno pažeidimo sąvoka gali būti susijusi su teisiniu antikonkurencinių veiksmų,
t. y. susitarimų, suderintų veiksmų ir įmonių asociacijų sprendimų, kvalifikavimu (šiuo klausimu žr. 1999 m. balandžio 20 d.
Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
, T‑305/94–T‑307/94, T‑313/94–T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 ir T‑335/94, Rink. p. II‑931, 696–698 punktus;
2002 m. kovo 20 d. Sprendimo
HFB ir kt. prieš Komisiją
, T‑9/99, Rink. p. II‑1487, 186 punktą ir 2007 m. gruodžio 12 d. Sprendimo
BASF prieš Komisiją
, T‑101/05 ir T‑111/05, Rink. p. II‑4949, 159 punktą).
Taip pat svarbu patikslinti, kad vieno tikslo sąvoka negali būti nustatyta esant bendrai nuorodai į konkurencijos rinkoje,
su kuria susijęs pažeidimas, iškraipymą, nes įtaka konkurencijai, kaip tikslas ar poveikis, yra neatskiriamas bet kokio elgesio,
kuriam taikoma EB 81 straipsnio 1 dalis, elementas. Toks vieno tikslo apibrėžimas gali iš dalies panaikinti vieno tęstinio
pažeidimo sąvokos prasmę, jei jo pasekmė būtų tokia, kad keletas su ekonominiu sektoriumi susijusių veiksmų, draudžiamų EB 81 straipsnio
1 dalimi, turėtų būti nuolat kvalifikuojami kaip vieno pažeidimo elementai. Taigi, siekiant skirtingus veiksmus pripažinti
vienu tęstiniu pažeidimu, reikia patikrinti, ar tarp jų yra vienas kito papildymo ryšys, t. y. ar kiekvienu iš jų buvo siekiama
vienos ar kelių pasekmių normaliai konkurencijai ir prisidedama, darant pažeidimą, prie bendro antikonkurencinio poveikio,
kurio norėjo jo autoriai, vykdantys bendrą vieno tikslo siekiantį planą. Šiuo atžvilgiu reikia atsižvelgti į visas aplinkybes,
kuriomis galima įrodyti arba paneigti tokį ryšį: taikymo laikotarpį, turinį (įskaitant ir taikytus metodus) ir atitinkamai
į nagrinėjamų atskirų susitarimų ir suderintų veiksmų tikslą (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 91 punkte nurodyto sprendimo
BASF prieš Komisiją
179–181 punktus).
Todėl dėl objektyvių priežasčių Komisija gali pradėti atskiras procedūras, nustatyti kelis atskirus pažeidimus ir paskirti
kelias atskiras baudas (šiuo klausimu žr. 2005 m. birželio 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Tokai Carbon ir kt. prieš Komisiją
, T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 ir T‑91/03, toliau – sprendimas
Tokai II
, 124 punktą).
Galiausiai reikia taip pat pastebėti, kad tam tikrų neteisėtų veiksmų kvalifikavimas kaip vieno ir to paties pažeidimo arba
keleto pažeidimų iš esmės turi įtakos skirtinai sankcijai. Iš tiesų kelių pažeidimų nustatymas gali lemti kelių atskirų baudų
skyrimą, kiekvieną kartą neviršijant Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje ir Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje
nustatytų ribų (šio sprendimo 91 punkte nurodyto sprendimo
BASF prieš Komisiją
158 punktas).
Atsižvelgiant būtent į šiuos samprotavimus reikia įvertinti, ar egzistuoja „bendras planas“.
Pirmiausia reikia pastebėti, kad ieškovės iš esmės tvirtina, jog šiuo atveju bendras subjektyvus elementas yra tas, kad visais
pažeidimais buvo siekiama iškreipti normalią kainų raidą. Tačiau toks siekis klastoti kainas yra būdingas visiems kainų karteliams
ir vien jo negali užtekti, norint įrodyti, kad esama bendro subjektyvaus elemento. Šiuo atžvilgiu, priešingai nei tvirtina
ieškovės, ginčijamame sprendime Komisija visiškai nepradėjo nuo principo, kad pažeidimai yra tarpusavyje susiję. Iš tiesų
ginčijamo sprendimo 269 konstatuojamojoje dalyje ji tik paminėjo vieną antikonkurencinį tikslą ir vieną ekonominį siekį, t. y.
iškreipti normalią kainų raidą, o tai yra būdingi tokio tipo karteliams, tvirtindama, kad jų siekiama kiekvienu iš trijų skirtingų
pažeidimų.
Kaip nurodyta šio sprendimo 53–88 punktuose, Komisija, neigdama esant vieną pažeidimą, be aplinkybės, kad automobilių pramonei
skirtų siūlų rinka ir pramoninių siūlų rinka yra atskiros rinkos, iš esmės remiasi tuo, kad dauguma kartelių dalyvių nesutampa
ir kad nėra bendro koordinavimo tarp kartelių. Ieškovės negalėjo paneigti šių kriterijų ir todėl neįrodė, kad tarp skirtingų
antikonkurencinių veiksmų yra „glaudus ryšys“.
Pirma, kriterijaus, kad nesutampa dalyviai, atžvilgiu Komisija ginčijamo sprendimo 96 ir 216 konstatuojamosiose dalyse išvardijo
automobilių pramonei skirtų siūlų rinkos kartelio ir pramoninių siūlų kartelio dalyvius. Ginčijamo sprendimo 265 konstatuojamosios
dalies a punkte nurodė, kad dauguma įmonių dalyvavo tik viename kartelyje, nes jos nevykdo veiklos rinkose, kurias apima kitas
kartelis.
Reikia konstatuoti, kad iš dešimties šiuose karteliuose dalyvavusių įmonių, tik trys dalyvavo abiejuose karteliuose. Iš tiesų
Ackermann Nähgarne GmbH & Co
,
Bieze Stork BV
, BST,
Cousin
,
Gütermann
,
Zwicky
ir
Oxley
dalyvavo tik viename iš jų. Tik
Coats
,
Barbour
(kol ją perėmė
Coats
) ir
Amann
dalyvavo abiejuose karteliuose. Vien šių trijų įmonių dalyvavimas abiejuose karteliuose negali reikšti, kad juos siejo bendra
strategija (šia prasme žr. šio sprendimo 93 punkte minėto sprendimo
Tokai II
120 punktą). Reikia pažymėti, kad laikotarpiu, kai tuo pačiu metu veikė abu karteliai (1998‑2000 m.), susitikimuose, organizuotuose
dėl automobilių pramonei skirtų siūlų rinkos kartelio, įmonėms, išskyrus
Barbour
, atstovavo vieni asmenys, o susitikimuose pramoninių siūlų rinkos kartelio – kiti.
Vadinasi, ginčijamo sprendimo 265 punkto a dalyje pateikta Komisijos išvada nėra pagrįsta jokia akivaizdžia vertinimo klaida.
Antra, bendro plano nepatvirtina ir kartelių turinys. Iš ginčijamo sprendimo matyti, kad automobilių pramonei skirtų siūlų
rinkos kartelio turinys aiškiai skiriasi nuo pramoninių siūlų kartelio turinio.
Dėl automobilių pramonei skirtų siūlų rinkos kartelio, iš ginčijamo sprendimo 215, 220, 223, 224, 226, 228–230, 233–236 ir
238 konstatuojamųjų dalių aišku, kad šio kartelio dalyviai keitėsi informacija apie atskiriems klientams taikomas kainas ir
kad sudarytais susitarimais nustatytos automobilių sektoriaus klientams parduodamų pagrindinių gaminių minimalios orientacinės
kainos, nustatytos dviejų tipų orientacinės kainos: viena taikoma esamiems klientams, o kita – naujiems klientams ir nustatytos
minimalios orientacinės kainos atskiriems klientams, apie kuriuos buvo keičiamasi informacija. Dalyviai taip pat įsipareigojo
vengti kainų konkurencijos patrauktų tiekėjų naudai.
Dėl pramoninių siūlų rinkos kartelio, iš ginčijamo sprendimo 99–153 konstatuojamųjų dalių aišku, kad buvo keičiamasi kainynais
ir informacija apie nuolaidas, apie kainynuose nurodytų kainų padidinimą, apie nuolaidų sumažinimą ir specialių kainų atskiriems
klientams padidinimą, taip pat šalys sudarė susitarimus dėl būsimų kainynų, dėl didžiausių nuolaidų, dėl nuolaidų sumažinimo
ir specialių kainų atskiriems klientams padidinimo bei susitarimus vengti kainų konkurencijos patrauktų tiekėjų naudai.
Minėtos ginčijamo sprendimo konstatuojamosios dalys patvirtina, kad du karteliai aiškiai skiriasi turiniu. Vien dėl to, kad
šie du karteliai vienu ar kitu aspektu, pavyzdžiui, susitarimais vengti kainų konkurencijos patrauktų tiekėjų naudai, yra
panašūs, vis dėlto negali kilti abejonių dėl minėtos išvados.
Trečia, labai skiriasi šių dviejų kartelių veikimo būdas. Iš tiesų, kaip Komisija pažymėjo ginčijamo sprendimo 218 konstatuojamojoje
dalyje, automobilių pramonei skirtų siūlų rinkos kartelis buvo organizuotas gana lanksčiai, rengiant mažus nereguliarius susitikimus,
kuriuos papildė dažnas dvišalis bendravimas. Iš ginčijamo sprendimo 96–99 ir 149–153 konstatuojamųjų dalių aišku, kad Beniliukso
ir Šiaurės šalių pramoninių siūlų rinkos karteliui skirti susitikimai buvo rengiami bent kartą per metus ir kad juos sudarydavo
dvi dalys: viena skirta Šiaurės šalių rinkai, o kita – ir Beniliukso rinkai. Taip pat iš šių konstatuojamųjų dalių matyti,
kad periodiškai vyko dvišalis bendravimas.
Atsižvelgiant į šiuos elementus reikia pripažinti, kad Komisija nepadarė jokios akivaizdžios vertinimo klaidos, ginčijamo
sprendimo 265–267 konstatuojamosiose dalyse padarydama išvadą, kad automobilių pramonei skirtų siūlų rinkos kartelį ir Beniliukso
ir Šiaurės šalių pramoninių siūlų rinkos kartelį reikia vertinti atskirai ir kad jie sudaro du atskirus pažeidimus.
Šiuo atžvilgiu svarbu pažymėti, kad kitaip nei automobilių pramonei skirtų siūlų rinkos kartelis, Beniliukso pramoninių siūlų
rinkos ir Šiaurės šalių pramoninių siūlų rinkos karteliai laikomi vienu pažeidimu dėl to, kad jie sudaryti dėl tų pačių prekių,
sutampa šių kartelių dalyviai, panašus jų turinys ir veikimo būdas, susitikimai dėl jų buvo rengiami tą pačią dieną ir juose
dalyvaujančioms įmonėms atstovavo tie patys asmenys.
Be to, argumentai, kad nepadalyti ieškovių vidiniai pramoninių siūlų ir automobilių pramonei skirtų siūlų prekybos srities
įgaliojimai ir kad dalyvavusių įmonių vadovai ir dalininkai privalėjo žinoti, jog esama skirtingų kartelių, neturi reikšmės.
Šie argumentai visiškai neįrodo bendro subjektyvaus elemento buvimo.
Taip pat reikia atmesti ieškovių argumentą, kad būta bendro koordinavimo, pagrįstą dažnu
Coats
atstovo ir
Amann
vadovo bendravimu. Iš bylos medžiagos matyti, kad nėra jokio pareiškimo, kurį būtų galima laikyti bendro koordinavimo požymiu.
Per posėdį ieškovės pripažino, kad negali Teismui pateikti konkretaus dokumento, patvirtinančio
Amann
ir
Coats
norą bendrai koordinuoti kartelius.
Galiausiai ieškovės klaidingai teigia, kad prekių rinkos apibrėžimo kriterijus nėra tinkamas vertinimo kriterijus, nes jį
taikant Komisijai būtų suteikta beveik nekontroliuojama diskrecija giminingų prekių atžvilgiu nuspręsti, kad būta dviejų atskirų
pažeidimų. Iš tiesų minėta Komisijos diskrecija nėra neribota, nes Komisijos sprendimai ir toliau yra Teismo kontrolės srityje,
kaip tai nurodyta šio sprendimo 54 punkte. Be to, kriterijus, susijęs su prekių rinkomis, šiuo atveju buvo tik vienas iš kelių
kriterijų, kuriais remiantis nustatyta, jog padaryti du atskiri pažeidimai.
Atsižvelgiant į visus šiuos argumentus, pagrindą, susijusį su Reglamento Nr. 1/2003 7 straipsnio 1 dalies pirmo sakinio pažeidimu,
reikia atmesti kaip nepagrįstą
B –
Ieškinio pagrindai, kuriais siekiama baudos sumažinimo
1.
Ieškovių pateiktas ieškinio pagrindas, kad nesilaikyta Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje ir Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio
2 dalyje nustatyto maksimalaus baudos dydžio
a)     Šalių argumentai
Ieškovių pateiktą pagrindą sudaro trys kaltinimai.
Pirma, ieškovės tvirtina, kad minėti du pažeidimai iš tiesų sudaro vieną pažeidimą ir kad todėl joms galima skirti tik vieną
baudą, kurios suma negali viršyti 10 % bendrosios apyvartos. Tačiau sudėjus skirtas baudas gauta bendra suma viršijo minėtą
ribą, todėl buvo pažeista Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis ir Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalis.
Šiuo atžvilgiu jos teigia, kad pažeistas Bendrijos konstitucinės teisės principas
nulla poena sine lege
. Iš esmės jos kritikuoja faktą, kad Komisija, padalijusi rinkas, kuriose nustatyti panašūs pažeidimai, naudojasi neribota
diskrecija nustatyti 10 % bendrosios apyvartos viršijančias baudas. Jos mano, kad teisėtumo principu ne tik teismui draudžiama
skirti bausmes be teisinio pagrindo, bet ir teisės aktų leidėjas įpareigojamas tiksliai ir aiškiai suformuluoti baudžiamosios
teisės nuostatas. Taigi aiškumo reikalavimas taikomas ne tik teisės normą sudarantiems elementams, bet ir jos teisinėms pasekmėms.
Šie reikalavimai taip pat taikomi minėtoms nuostatoms, kuriose numatytos baudos už konkurencijos taisyklių pažeidimus.
Per posėdį paprašytos paaiškinti savo argumentus ieškovės patikslino, kad jos taip pat abejoja pačios teisės normos teisėtumu
ir todėl pareiškia prieštaravimą dėl Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies ir Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies
teisėtumo.
Be to, jos atmeta Komisijos argumentą dėl pareigos laikytis principo
non bis in idem
, kad pagal šį principą visiškai negarantuojamas tikslus vieno arba kelių pažeidimų nustatymas. Iš esmės jos tvirtina, kad
problema atsirado ankstesniame etape, t. y. nustatant, ar buvo padarytas vienas, ar keli pažeidimai.
Antra, ieškovės tvirtina, kad Komisija gali skirti vieną baudą už kelis pažeidimus, kai jais siekiama to paties tipo elgesio
skirtingose rinkose ir kai dauguma dalyvių yra tos pačios įmonės. Abi šios sąlygos įvykdytos šiuo atveju.
Ieškovės konstatuoja, kad Komisija nukrypo nuo savo ankstesnės praktikos, nenurodžiusi motyvų. Todėl jos mano, kad jei Komisija
atsisakė pasinaudoti savo turimais įgaliojimais skirti vieną baudą už kelis pažeidimus, pagal bendruosius Europos administracinės
teisės principus ji turi nurodyti, kodėl nepasinaudojo tokiais įgaliojimais. Taigi šiuo atveju Komisija pažeidė EB 253 straipsnį.
Toliau jos lygina ginčijamą sprendimą su 2001 m. lapkričio 21 d. Komisijos sprendimu, susijusiu su (EB) 81 straipsnio ir EEE
susitarimo 53 straipsnio taikymo procedūra (byla COMP/E-1/37.512 – Vitaminai) (OL L 6, 2003, p. 1, toliau – sprendimas Vitaminai).
Tame sprendime Komisija susumavo už kelis pažeidimus paskirtas baudas į vieną bendrą, taigi manė, jog būtina laikytis 10 %
bendrosios apyvartos ribos. Kaip ir sprendime Vitaminai, kartelius šioje byloje siejo tos pačios materialinės aplinkybės ir
spatio-temporel
.
Trečia, ieškovės tvirtina, kad Komisijos norimas atgrasomasis poveikis pasiektas paskyrus baudą už pramoninių siūlų rinkoje
padarytą pažeidimą. Todėl Komisija turėjo į tai atsižvelgti, nustatydama baudos už automobilių pramonei skirtų siūlų rinkos
kartelį sumą.
Komisija neigia šiuos argumentus.
b)     Bendrojo Teismo vertinimas
Šį ieškovių pateiktą pagrindą iš esmės sudaro trys kaltinimai, susiję su principo
nulla poena sine lege
pažeidimu, su pareiga skirti vieną baudą už kelis pažeidimus ir su teisinių baudos tikslų nepaisymu.
Kaltinimas pažeidus principą
nulla poena sine lege
ir prieštaravimas dėl Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies bei Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies teisėtumo
Pirmiausia reikia trimis lygmenimis išnagrinėti ieškovių pareikštą prieštaravimą dėl Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies
ir Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies teisėtumo. Pirma, jos iš esmės tvirtina, kad pati Reglamento Nr. 17 15 straipsnio
2 dalyje ir Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje vartojama pažeidimo sąvoka yra neaiški. Antra, jos teigia, kad vieno
tęstinio pažeidimo sąvoka taip pat nėra aiškiai apibrėžta ir todėl Komisija gali savavališkai paveikti baudos sumos nustatymą,
padalydama rinkas, kuriose nustatyti panašūs pažeidimai. Trečia, jos mano, kad ir šiame straipsnyje numatytoms sankcijoms
trūksta aiškumo.
Iš pradžių reikia priminti, kad pagal Teisingumo Teismo praktiką bausmių teisėtumo principas susijęs su teisinio saugumo principu,
kuris yra bendrasis Bendrijos teisės principas ir kuriuo reikalaujama, kad kiekviena Bendrijos teisės norma, ypač ta, pagal
kurią skiriamos sankcijos arba leidžiama jas skirti, būtų aiški ir tiksli, kad suinteresuotieji asmenys galėtų vienareikšmiškai
suvokti iš jos kylančias teises ir pareigas ir galėtų imtis atitinkamų priemonių (šiuo klausimu žr. 1981 m. liepos 9 d. Teisingumo
Teismo sprendimo
Gondrand ir Garancini
, 169/80, Rink. p. 1931, 17 punktą; 1996 m. vasario 13 d. Sprendimo
Van Es Douane Agenten
, C‑143/93, Rink. p. I‑431, 27 punktą ir 2006 m. balandžio 5 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Degussa prieš Komisiją
, T‑279/02, Rink. p. II‑897, 66 punktą).
Šio principo, priklausančio bendroms valstybių narių konstitucinėms tradicijoms ir įtvirtinto įvairiose tarptautinėse sutartyse,
be kita ko, ir Žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių konvencijos (toliau – EŽTK) 7 straipsnyje, reikia laikytis tiek baudžiamojo
pobūdžio normų, tiek specialių administracinių priemonių, pagal kurias skiriamos administracinės nuobaudos arba leidžiama
jas skirti, atveju (šiuo klausimu žr. 1987 m. lapkričio 18 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Maizena ir kt.
, 137/85, Rink. p. 4587, 15 punktą). Jis galioja ne tik pažeidimo sudėtį nustatančioms normoms, bet ir tokioms normoms, kuriomis
reglamentuojamos aukščiai nurodytų normų pažeidimo pasekmės (šiuo klausimu žr. 1996 m. gruodžio 12 d. Teisingumo Teismo sprendimo
X
, C‑74/95 ir C‑129/95, Rink. p. I‑6609, 25 punktą ir šio sprendimo 124 punkte nurodyto sprendimo
Degussa prieš Komisiją
67 punktą).
Šiuo klausimu reikia priminti EŽTK 7 straipsnio 1 dalies formuluotę:
„Niekas negali būti nuteistas už veiksmus ar neveikimą, kurie pagal jų padarymo metu galiojusius valstybės įstatymus arba
tarptautinę teisę nebuvo laikomi nusikaltimais. Taip pat negali būti skiriama sunkesnė bausmė negu ta, kuri buvo taikoma nusikaltimo
padarymo metu.“
Europos žmogaus teisių teismo (toliau – EŽTT) teigimu, šia nuostata reikalaujama, kad įstatymas aiškiai apibrėžtų pažeidimus
ir už juos taikomas bausmes. Laikoma, kad ši sąlyga tenkinama, jei asmuo iš atitinkamos nuostatos formuluotės ir prireikus
iš teismų išaiškinimo gali žinoti, kurie veiksmai ir neveikimas užtraukia baudžiamąją atsakomybę (žr. 2000 m. birželio 22 d.
EŽTT sprendimo
Coëme ir kt. prieš Belgiją
,
Recueil des arrêts ir décisions
, 2000‑VII, 145 punktą) (šio sprendimo 124 punkte nurodyto sprendimo
Degussa prieš Komisiją
69 punktas).
Iš EŽTT praktikos aišku, kad norint patenkinti EŽTK 7 straipsnio 1 dalies reikalavimus nėra būtina, jog teisės aktai, kurių
pagrindu skiriamos sankcijos, būtų suformuluoti taip tiksliai, kad būtų galima visiškai užtikrintai numatyti galimas jų pažeidimo
pasekmes (šio sprendimo 124 punkte nurodyto sprendimo
Degussa prieš Komisiją
71 punktas).
Iš tiesų, vadovaujantis EŽTT praktika, neapibrėžtos tam tikros nuostatos sąvokos nebūtinai lemia EŽTK 7 straipsnio pažeidimą,
o tai, kad įstatymas suteikia tam tikrą diskreciją, savaime nepažeidžia nuspėjamumo reikalavimo, jei atsižvelgiant į nagrinėjamus
teisėtus tikslus yra pakankamai aiškiai nustatyta naudojimosi diskrecija apimtis ir sąlygos, siekiant privatiems asmenims
užtikrinti tinkamą apsaugą nuo savivalės (žr. 1992 m. vasario 25 d. EŽTT sprendimo
Margareta ir Roger Andersson prieš Švediją
, A serija, Nr. 226, 75 punktą). Šiuo klausimu EŽTT atsižvelgia ne tik į įstatymo tekstą, bet ir į tai, ar vartojamos neapibrėžtos
sąvokos yra patikslintos nusistovėjusioje ir paskelbtoje teismų praktikoje (žr. 1995 m. rugsėjo 27 d. EŽTT sprendimo
G. prieš Prancūziją
, A serija, Nr. 325‑B, 25 punktą) (šio sprendimo 124 punkte nurodyto sprendimo
Degussa prieš Komisiją
72 punktas).
Dėl Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies ir Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies galiojimo bausmių teisėtumo principo,
Bendrijos teismo pripažinto laikantis EŽTT pateiktų gairių ir valstybių narių konstitucinių tradicijų, atžvilgiu, pažymėtina,
kad, priešingai nei teigia ieškovės, Komisija, konstatuodama konkurencijos taisyklių pažeidimą, spręsdama, ar atskiri veiksmai,
kuriais šios taisyklės pažeistos, sudaro vieną tęstinį pažeidimą, ar kelis atskirus pažeidimus, ir apskaičiuodama baudų už
šiuos pažeidimus sumą neturi neribotos diskrecijos.
Pirma, konkurencijos taisyklių pažeidimai, už kuriuos Komisija, taikydama Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir Reglamento
Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalį, gali skirti baudas, yra tik tie, kuriais pažeidžiamos EB 81 arba EB 82 straipsnio nuostatos.
Todėl ieškovės klaidingai tvirtina, kad Komisija, konstatuodama tokius pažeidimus, naudojasi neribota diskrecija. Reikia priminti,
kad klausimas, ar tenkinamos EB 81 ir EB 82 straipsnių sąlygos, iš principo patenka į išsamios Bendrijos teismo kontrolės
sritį (šiuo klausimu ir pagal analogiją žr. 1998 m. gegužės 28 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Deere prieš Komisiją
, C‑7/95 P, Rink. p. I‑3111, 34 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką bei 2008 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo
sprendimo
AC‑Treuhand prieš Komisiją
, T‑99/04, Rink. p. II‑1501, 144 punktą). Tačiau nors tiesa, kad kai toks konstatavimas susijęs su sudėtingais ekonominiais
ar techniniais vertinimais, teismo praktikoje pripažįstama, jog Komisija turi tam tikrą diskreciją turi tam tikrą diskreciją,
tai šiaip ar taip nereiškia, kad ji yra neribota. Iš tiesų dėl to, kad esama tokios diskrecijos, Teismas neprivalo susilaikyti
nuo Komisijos atliktos tokio pobūdžio duomenų interpretacijos kontrolės. Bendrijos teismas turi patikrinti ne tik pateikiamų
įrodymų faktinį tikslumą, jų patikimumą ir nuoseklumą, bet ir tai, ar šie įrodymai atspindi visus esminius duomenis, į kuriuos
reikėjo atsižvelgti vertinant sudėtingą situaciją, ir ar jie gali pagrįsti jais remiantis padarytas išvadas (šiuo klausimu
žr. šio sprendimo 54 punkte minėto sprendimo
Microsoft prieš Komisiją
88 punktą ir jame nurodytą tesimų praktiką).
Be to, ieškovės netvirtina, kad iš vieno iš pažeidimų tipų, kuriuos apima EB 81 straipsnis, apibrėžimo, t. y. „įmonių susitarimai
<.>, kurių tikslas ar poveikis yra konkurencijos trukdymas, ribojimas arba iškraipymas bendrojoje rinkoje, būtent tie, kuriais
<.> tiesiogiai ar netiesiogiai nustatomos pirkimo ar pardavimo kainos arba kokios nors kitos prekybos sąlygos <.>“, jos negalėjo
žinoti, kad Beniliukso ir Šiaurės šalių pramoninių siūlų rinkos karteliai ir automobilių pramonei skirtų siūlų rinkos kartelis
sudaro pažeidimus EB 81 straipsnio prasme ir patraukia jas atsakomybėn.
Antra, dėl to, kad tariamai nėra kriterijų nustatyti, ar padarytas vienas tęstinis pažeidimas, ar keli atskiri pažeidimai,
reikia pripažinti, kad tokių kriterijų nėra nei Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje, nei Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio
2 dalyje, nei EB 81 punkte. Vis dėlto vieno tęstinio pažeidimo sąvoka vartojama ir patikslinta nusistovėjusioje ir paskelbtoje
teismo praktikoje. Tokie kriterijai, kaip tas pats tikslas (visų elementų tikslas bendras) ir tie patys subjektai (tos pačios
įmonės, žinančios, kad dalyvauja siekdamos bendro tikslo), skirti nustatyti, ar padaryti pažeidimai patenka į „bendrą planą“
ir taip sudaro vieną pažeidimą, teismo praktikoje, pavyzdžiui, minėtoje šio sprendimo 89 punkte, aiškinami jau daugelį metų.
Taigi dėl objektyvių priežasčių Komisija gali pradėti atskiras procedūras, nustatyti atskirus pažeidimus ir skirti kelias
atskiras baudas (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 93 punkte nurodyto sprendimo
Tokai II
124 punktą).
Šiuo atžvilgiu iš ginčijamo sprendimo panaikinimo pagrindo analizės aiškiai matyti (šio sprendimo 53 punktas ir toliau), kad
kriterijai, kuriuos taikydama Komisija priėjo prie išvados, jog padaryti du atskiri pažeidimai, yra nusistovėję teismo praktikoje
suformuluoti kriterijai.
Nors tiesa, kad tam tikri kriterijai palieka Komisijai didelę diskreciją, tačiau Bendrijos teismo atliekama šios diskrecijos
kontrolė iš tiesų leidžia nusistovėjusia ir paskelbta teismo praktika patikslinti tam tikras sąvokas. Konkrečiai kalbant,
taip yra šioje byloje Komisijos taikyto prekių rinkos ir geografinės rinkos apibrėžimo, dėl kurio ji turėjo atlikti sudėtingus
ekonominius vertinimus, atveju. Kaip buvo nustatyta nagrinėjant pirmąjį pagrindą (šio sprendimo 53 punktas ir toliau), įgyvendindama
savo diskreciją Komisija turėjo laikytis teismo praktikoje suformuluotų kriterijų, pavyzdžiui, pakeičiamumo pasiūlos ir paklausos
atžvilgiu.
Be to, Komisija, siekdama skaidrumo ir didesnio susijusių įmonių teisinio saugumo, paskelbė pranešimą dėl rinkos apibrėžimo,
kuriame išdėstė kriterijus, kuriuos taiko kiekvienu atveju apibrėždama nagrinėjamą rinką. Šiuo atžvilgiu, priėmusi tokias
elgesio taisykles ir apie jas pranešusi paskelbdama, jog nuo šio momento jas taikys atvejams, kuriems šios normos skirtos,
Komisija savanoriškai apribojo savo diskreciją ir negali nukrypti nuo šių taisyklių, nes priešingu atveju gali būti nubausta
už bendrųjų teisės principų, kaip antai vienodo požiūrio arba teisėtų lūkesčių apsaugos principų, pažeidimą. Taip pat, nors
pranešimas dėl rinkos apibrėžimo nesudaro ginčijamo sprendimo teisinio pagrindo, jame bendrai ir abstrakčiai apibrėžiami kriterijai,
kuriuos Komisija įsipareigojo taikyti, norėdama nustatyti, ar esama vienos, ar kelių rinkų, bei, atitinkamai, – ar padarytas
vienas, ar keli pažeidimai, ir todėl šiuo pranešimu užtikrinamas įmonių teisinis saugumas (šiuo klausimu žr. 2005 m. birželio
28 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ir C‑213/02 P, Rink. p. I‑5425, 211 ir 213 punktus). Vadinasi, pranešimas
dėl rinkos apibrėžimo padėjo aiškiau apibrėžti Komisijos diskrecijos, kuri jai suteikta Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalimi
ir Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalimi, taikymo ribas.
Šiuo atžvilgiu iš pranešimo dėl rinkos apibrėžimo 4 ir 5 punktų matyti, kad „Komisija tikisi padidinti savo politikos ir sprendimų
priėmimo proceso skaidrumą konkurencijos politikos srityje“ ir kad šis „didesnis skaidrumas padės įmonėms ir jų patarėjams
geriau numatyti galimybę, kad konkrečiu atveju Komisija gali iškelti konkurencijos pažeidimo klausimus. Todėl įmonės gali
atsižvelgti į tokią galimybę priimdamos savo vidaus sprendimus, svarstant, pavyzdžiui, <.> tam tikrų sutarčių sudarymą“.
Tad, atsižvelgiant į įvairius prieš tai nurodytus aspektus, apdairus ūkio subjektas, prireikus padedamas teisės konsultanto,
gali pakankamai tiksliai numatyti metodą, kurį Komisija taikys, norėdama nustatyti, ar nagrinėjami įmonės veiksmai sudaro
vieną tęstinį pažeidimą, ar kelis atskirus pažeidimus.
Trečia, kalbant apie tvirtinimą, jog Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje ir Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje
numatytos sankcijos nėra aiškios, reikia konstatuoti, kad, priešingai nei teigia ieškovės, nustatydama baudas už konkurencijos
taisyklių pažeidimus, Komisija neturi neribotos diskrecijos (žr. pagal analogiją šio sprendimo 124 punkte nurodyto sprendimo
Degussa prieš Komisiją
74 punktą).
Iš tiesų Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis ir Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalis apriboja Komisijos diskreciją.
Pirma, šiose nuostatose numatytas objektyvus kriterijus, pagal kurį kiekvienai įmonei arba įmonių asociacijai skirta bauda
negali viršyti 10 % jų apyvartos. Baudą galima skirti tik laikantis kiekybiškai nustatomos ir absoliučios maksimalios baudos
sumos ribos, apskaičiuojamos kiekvienai įmonei kiekvienu pažeidimo atveju, todėl maksimalią baudos sumą, kuri gali būti skirta
nagrinėjamai įmonei, galima nustatyti iš anksto. Antra, pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir Reglamento Nr. 1/2003
23 straipsnio 3 dalį, kuri papildo to paties reglamento 23 straipsnio 2 dalį, Komisija kiekvienu nagrinėjamu atveju nustatydama
baudas privalo atsižvelgti „į pažeidimo sunkumą ir trukmę“ (žr. pagal analogiją 124 punkte nurodyto sprendimo
Degussa prieš Komisiją
75 punktą).
Nors teisinga, kad objektyvus maksimalios baudos sumos kriterijus ir subjektyvūs pažeidimo sunkumo ir trukmės kriterijai suteikia
Komisijai didelę diskreciją, jie ir toliau lieka kriterijais, kurie sudaro Komisijai galimybę skirti sankcijas atsižvelgiant
į nagrinėjamos veikos neteisėtumo laipsnį. Todėl šiuo etapu reikia konstatuoti, kad Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalimi
ir Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 ir 3 dalimis Komisijai suteikiama tam tikra diskrecija, tačiau apibrėžiami kriterijai
ir ribos, kurių, naudodamasi savo diskrecija baudų skyrimo srityje, ji turi laikytis (žr. pagal analogiją šio sprendimo 124 punkte
nurodyto sprendimo
Degussa prieš Komisiją
76 punktą).
Be to, reikia pastebėti, kad nustatydama baudas pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio
2 dalį, Komisija privalo laikytis bendrųjų teisės principų, ypač vienodo požiūrio ir proporcingumo principų, apibrėžtų Teisingumo
Teismo ir Bendrojo Teismo praktikoje (žr. pagal analogiją šio sprendimo 124 punkte nurodyto sprendimo
Degussa prieš Komisiją
77 punktą ir 2008 m. spalio 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Schunk ir Schunk Kohlenstoff-Technik prieš Komisiją
, T‑69/04, Rink.. p. II‑0000, 41 punktą).
Reikėtų pridurti, kad Teisingumo Teismas ir Bendrasis Teismas pagal EB 229 straipsnį ir Reglamento Nr. 1/2003 31 straipsnį
turi neribotą jurisdikciją nagrinėti ieškinius dėl sprendimų, kuriais Komisija skyrė baudas, ir gali ne tik panaikinti Komisijos
priimtus sprendimus, bet ir panaikinti, sumažinti ar padidinti paskirtą baudą. Taigi Bendrijos teismas gali neribotai tikrinti
Komisijos administracinę praktiką (žr. pagal analogiją šio sprendimo 143 punkte nurodyto sprendimo
Schunk ir Schunk Kohlenstoff-Technik prieš Komisiją
41 punktą). Ši Bendrijos teismo vykdoma kontrolė atitinka Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje ir Reglamento Nr. 1/2003
23 straipsnio 2 ir 3 dalyse nustatytus kriterijus ir sudaro galimybę pasitelkiant į pagalbą nusistovėjusią paskelbtą teismų
praktiką patikslinti kai kurias neapibrėžtas Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje vartojamas sąvokas, kurios pakartotos
Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 ir 3 dalyse (žr. šiuo klausimu pagal analogiją šio sprendimo 124 punkte nurodyto sprendimo
Degussa prieš Komisiją
79 punktą).
Be to, remdamasi Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje, o vėliau ir Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 ir 3 dalyse išdėstytais
ir Teisingumo Teismo ir Bendrojo Teismo praktikoje patikslintais kriterijais, Komisija suformavo žinomą ir prieinamą administracinę
praktiką. Net jei pati Komisijos sprendimų priėmimo praktika nesudaro teisinio baudų skyrimo konkurencijos srityje pagrindo
(žr. 2005 m. liepos 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Scandinavian Airlines System prieš Komisiją
, T‑241/01, Rink. p. II‑2917, 87 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką), remiantis vienodo požiūrio principu,Komisija neturi
teisės panašių faktinių aplinkybių vertinti skirtingai, o skirtingų aplinkybių vienodai, jei diferencijavimo negalima objektyviai
pagrįsti (1984 m. gruodžio 13 d. Teisingumo teismo sprendimo
Sermide
, 106/83, Rink. p. 4209, 28 punktas ir 1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
BPB de Eendracht prieš Komisiją
, T‑311/94, Rink. p. II‑1129, 309 punktas).
Taip pat reikia atsižvelgti į tai, kad Komisija, siekdama skaidrumo ir didesnio susijusių įmonių teisinio saugumo, paskelbė
Baudų nustatymo remiantis Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalimi ir (AP) 65 straipsnio 5 dalimi metodo gaires (OL C 9, 1998,
p. 3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 171, toliau – gairės), kuriose nustatė apskaičiavimo metodą,
kurį įsipareigojo taikyti kiekvienu konkrečiu atveju. Kalbant apie šias gaires tinka šio sprendimo 137 punkte pateikti samprotavimai
apie pranešimą dėl rinkos apibrėžimo. Iš tiesų, priėmusi tokias elgesio taisykles ir apie jas pranešusi paskelbdama, jog nuo
šio momento taikys jas atvejams, kuriems skirtos šios normos, Komisija savanoriškai apribojo savo diskreciją ir negali nukrypti
nuo šių taisyklių, nes priešingu atveju gali būti nubausta už bendrųjų teisės principų, kaip antai vienodo požiūrio ar teisėtų
lūkesčių apsaugos principų, pažeidimą. Be to, nors gairės nesudaro ginčijamo sprendimo teisinio pagrindo, tačiau jose bendrai
ir abstrakčiai įtvirtinta metodika, kurią Komisija įsipareigojo taikyti ginčijamu sprendimu skirtoms baudoms apskaičiuoti,
ir todėl užtikrinamas įmonių teisinis saugumas (šio sprendimo 137 punkte nurodyto sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
211 ir 213 punktai). Vadinasi, Komisijos gairių priėmimas, atsižvelgiant į tai, kad jis pateko į Reglamento Nr. 17 15 straipsnio
2 dalyje, o vėliau ir Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 ir 3 dalyse, numatytą teisinio reglamentavimo sritį, padėjo aiškiau
apibrėžti šia nuostata jai jau suteiktos diskrecijos taikymo ribas (šiuo klausimu pagal analogiją žr. šio sprendimo 124 punkte
nurodyto sprendimo
Degussa prieš Komisiją
82 punktą).
Tad, atsižvelgiant į įvairius prieš tai nurodytus aspektus, apdairus ūkio subjektas, prireikus padedamas teisės konsultanto,
gali pakankamai tiksliai numatyti už nagrinėjamą elgesį jam gresiančių baudų apskaičiavimo metodą ir dydį. Tai, kad toks ūkio
subjektas negali iš anksto tiksliai nustatyti baudos, kurią Komisija skirs kiekvienu konkrečiu atveju, dydžio, nėra bausmių
teisėtumo principo pažeidimas, nes dėl pažeidimų, už kuriuos Komisija baudžia, sunkumo baudžiamaisiais ir atgrasymo tikslais
pateisinama tai, kad nesudaromos sąlygos įmonėms įvertinti naudos, kurią jos gautų dalyvaudamos darant tam tikrą pažeidimą,
iš anksto atsižvelgdamos į baudos, kuri joms būtų skirta už tokį neteisėtą elgesį, dydį (šio sprendimo 124 punkte nurodyto
sprendimo
Degussa prieš Komisiją
83 punktas ir šio sprendimo 143 punkte nurodyto sprendimo
Schunk ir Schunk Kohlenstoff-Technik prieš Komisiją
45 punktas).
Šiuo požiūriu, net jei įmonės negali iš anksto tiksliai numatyti baudų, kurias kiekvienu atskiru atveju skirs Komisija, dydžio,
atkreiptinas dėmesys į tai, kad pagal EB 253 straipsnį Komisija privalo sprendime, kuriuo skiriama bauda, nepaisant bendrai
žinomo sprendimo konteksto, motyvuoti, be kita ko, skirtos baudos dydį ir pateikti pasirinktą jos apskaičiavimo metodą. Tie
motyvai turi taip aiškiai ir vienareikšmiškai atspindėti Komisijos vertinimą, kad suinteresuotiesiems asmenims būtų sudarytos
sąlygos sužinoti priimtos priemonės priežastis, kad jie galėtų įvertinti, ar tikslinga kreiptis į Bendrijos teismą, o pastarasis
prireikus galėtų atlikti kontrolę (šio sprendimo 124 punkte nurodyto sprendimo
Degussa prieš Komisiją
84 punktas ir šio sprendimo 143 punkte nurodyto sprendimo
Schunk ir Schunk Kohlenstoff-Technik prieš Komisiją
46 punktas).
Antra, kalbant apie argumentą, pagrįstą tuo, kad buvo padarytas tik vienas pažeidimas ir už jį skirta 10 % apyvartos viršijanti
bauda, reikia priminti, jog nagrinėjant ginčijamo sprendimo panaikinimo pagrindą paaiškėjo, kad Komisija teisingai nustatė
esant du atskirus pažeidimus. Kaip priminta šio sprendimo 94 punkte, nustačius kelis pažeidimus gali būti skirtos kelios atskiros
baudos, kiekvieną kartą neviršijant Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje ir Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje
nustatytų ribų. Taigi Komisija galėjo
a priori
skirti atskirą baudą už kiekvieną pažeidimą ir, iš pirmo žvilgsnio, neprivalo skirti vienos bendros baudos.
Toliau reikia nustatyti, ar kelis pažeidimus padariusiai įmonei skirtų baudų bendra suma gali viršyti nustatytą 10 % ribą.
Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje ir Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje
nurodyta, jog kiekvienai pažeidime dalyvavusiai įmonei ir įmonių asociacijai skirta bauda negali viršyti 10 % jos bendrosios
apyvartos praėjusiais ūkiniais metais. Šiose nuostatose nieko nesakoma apie bendrovei skirtų atskirų baudų sumą. Jei ieškovės
iš tiesų padarė kelis pažeidimus, nesvarbu, ar pažeidimai nustatyti vienu, ar keliais sprendimais, vienintelis svarbus klausimas
– ar iš tiesų tai yra atskiri pažeidimai. Tam tikrų neteisėtų veiksmų kvalifikavimas kaip vieno ir to paties pažeidimo arba
kelių pažeidimų iš esmės turi įtakos skirtinai sankcijai, nes kelių pažeidimų nustatymas gali lemti kelių atskirų baudų skyrimą,
kiekvieną kartą neviršijant Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje ir Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje nustatytų
ribų (šiuo klausimu pagal analogiją žr. šio sprendimo 93 punkte nurodyto sprendimo
Tokai II
118 punktą ir šio sprendimo 91 punkte nurodyto sprendimo
BASF prieš Komisiją
158 punktą).
Vadinasi, paskyrusi dvi baudas, kurių bendra suma viršija 10 % ieškovių apyvartos, Komisija nepažeidė principo
nulla poena sine lege
.
Iš visų šių argumentų matyti, kad kaltinimą, susijusį su principo
nulla poena sine lege
pažeidimu, ir prieštaravimą dėl Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies ir Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies
teisėtumo reikia atmesti.
Kaltinimas, susijęs su pareiga už kelis pažeidimus skirti vieną baudą
Ieškovės papildomai pateiktas argumentas, kad net jei būtų pripažinta, jog buvo padaryti du atskiri pažeidimai, reikėjo skirti
tik vieną bendrą baudą, yra atmestinas.
Tiesa, kad iš teismo praktikos matyti, jog Komisija gali už atskirus pažeidimus skirti vieną baudą (1994 m. spalio 6 d. Pirmosios
instancijos teismo sprendimo
Tetra Pak prieš Komisiją
, T‑83/91, Rink. p. II‑755, 236 punktas; 2000 m. kovo 15 d. Sprendimo
Cimenteries CBR ir kt. prieš Komisiją
, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95–T‑32/95, T‑34/95–T‑39/95, T‑42/95–T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95–T‑65/95, T‑68/95–T‑71/95, T‑87/95,
T‑88/95, T‑103/95 ir T‑104/95, Rink. p. II‑491, 4761 punktas ir 2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo
Michelin prieš Komisiją
, T‑203/01, Rink. p. II‑4071, 265 punktas).
Vis dėlto, tai yra tik Komisijos teisė, kuria ji pasinaudojo tam tikromis aplinkybėmis, būtent kai pažeidimai buvo vienos
nuoseklios strategijos dalis (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 154 punkte minėtų sprendimų
Cimenteries CBR ir kt. prieš Komisiją
4761–4764 punktus ir
Tetra Pak prieš Komisiją
236 punktą), kai pažeidimai sudarė vieną pažeidimą (šiuo klausimu žr. 1983 m. birželio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Musique diffusion française ir kt. prieš Komisiją
, 100/80–103/80, Rink. p. 1825, 127 punktą) arba kai Komisijos sprendimu nustatytais pažeidimais skirtingose rinkose buvo
siekiama to paties tipo elgesio, būtent nustatyti kainas ir kvotas bei keistis informacija, o dauguma šių pažeidimų dalyvių
buvo tie patys (šiuo klausimu žr. 1995 m. balandžio 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Cockerill Sambre prieš Komisiją
, T‑144/89, Rink. p. II‑947, 92 punktą). Išnagrinėjus pirmąjį pagrindą paaiškėjo, kad šiuo atveju tokių aplinkybių nebuvo.
Taip pat negalima iš šios teismo praktikos daryti išvados, kad ankstesnė Komisijos praktika įpareigoja ją dėl to pasinaudoti
galimybe skirti vieną baudą už kelis atskirus pažeidimus arba paaiškinti, kodėl ji šia galimybe nesinaudoja. Minėta teismo
praktika veikiau patvirtina, kad praktika skirti vieną baudą yra išimtinė, nes ji taikoma tik tam tikromis aplinkybėmis.
Šiuo atžvilgiu ieškovių nurodyti Komisijos sprendimai taip pat neatskleidžia tokios praktikos. Iš tiesų 2001 m. spalio 10 d.
Komisijos sprendimu, susijusiu su (EB) 81 straipsnio taikymo procedūra (byla COMP/36.264 – Mercedes-Benz), (OL L 257, 2002,
p. 1), konkrečiai žr. 253 punktą, ir šio sprendimo 119 punkte minėtu sprendimu Vitaminai (711 ir 775 punktai) už konstatuotus
atskirus pažeidimus skirtos skirtingo dydžio baudos, kurias sudėjus gauta bendra baudos suma. Taigi Komisija paskyrė kelias
baudas, kurios buvo susumuotos. Bet kuriuo atveju ankstesnė Komisijos sprendimų praktika savaime negali būti baudų už konkurencijos
taisyklių pažeidimą teisinis pagrindas, kuris apibrėžtas tik Reglamente Nr. 17, Reglamente Nr. 1/2003 ir gairėse (šiuo klausimu
ir pagal analogiją žr. 2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
LR AF 1998 prieš Komisiją
, T‑23/99, Rink. p. II‑1705, 234 punktą ir šio sprendimo 154 punkte nurodyto sprendimo
Michelin prieš Komisiją
254 punktą).
Vadinasi, argumentą, susijusį su tariama nusistovėjusia ankstesne Komisijos praktika už kelis atskirus pažeidimus skirti tik
vieną bendrą baudą, o sudėjus kelias skirtingas baudas, skirtas už kiekvieną atskirą nagrinėjamos įmonės padarytą pažeidimą,
gautai galutinei baudos sumai taikyti 10 % šios įmonės bendrosios apyvartos ribą, reikia atmesti.
Kaltinimas, kad nepaisyta teisėtų sankcijos tikslų
Ieškovės klaidingai tvirtina, kad Komisija, skirdama baudą už EEE automobilių pramonei skirtų siūlų rinkos kartelį, turėjo
atsižvelgti į už Beniliukso ir Šiaurės šalių pramoninių siūlų rinkos kartelį skirtos baudos atgrasomąjį poveikį.
Iš tiesų atgrasymo tikslu, kurį Komisija, nustatydama baudos dydį, gali įgyvendinti, siekiama, kad įmonės laikytųsi Sutartyje
įtvirtintų konkurencijos taisyklių, veikdamos Europos Bendrijoje arba EEE (2005 m. lapkričio 29 d. Pirmosios instancijos teismo
sprendimo
Heubach prieš Komisiją
, T‑64/02, Rink. p. II‑5137, 181 punktas). Kai padaryti keli pažeidimai, Komisija turi teisę nuspręsti, kad minėto tikslo
nebus pasiekta, paskyrus baudą tik už vieną iš jų.
Taigi šį kaltinimą reikia atmesti.
Iš visų išdėstytų argumentų matyti, jog pagrindą, kad nesilaikyta Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje ir Reglamento Nr. 1/2003
23 straipsnio 2 dalyje nustatyto maksimalaus baudos dydžio, reikia atmesti kaip nepagrįstą.
2.
Ieškovių pateiktas ieškinio pagrindas, susijęs su vienodo požiūrio ir proporcingumo principų pažeidimu skiriant baudą
a)     Šalių argumentai
Ieškovės pateikia kelis kaltinimus, pagrįsdamos ieškinio pagrindą, susijusį su baudos neproporcingumu ir vienodo požiūrio
principo pažeidimu skiriant baudą.
Visų pirma, dėl proporcingumo principo pažeidimo ieškovės teigia, pirma, kad nustatydama baudas Komisija neatsižvelgė į didelius
susijusių įmonių dydžio skirtumus, nors pagal gaires privalo tai padaryti. Komisija klaidingai rėmėsi tik įmonių apyvarta
rinkoje, kurioje padarytas pažeidimas. Todėl ieškovėms skirta bauda sudarė 13,7 % grupės bendrosios apyvartos, o bauda, skirta
Coats
, siekė tik 2,3 % jos bendrosios apyvartos. Lygindamasi su didžiausiais konkurentais, tokiais kaip
Coats
,
Amann
mano esanti tik vidutinė įmonė.
Antra, proporcingumo principas pažeistas todėl, kad pažeistas ir gairių 1 punkto A dalies septintoje pastraipoje įtvirtintas
vienodos bausmės principas. Komisija neatsižvelgė į įmonių ekonominę galią arba mokumą, išmatuojamą pagal jų bendrą apyvartą.
Trečia, gairėmis įdiegta „baudos dydžio fiksavimo sistema“ yra ypač nenaudinga mažoms ir vidutinėms įmonėms, kaip tai patvirtino
už konkurencijos klausimus atsakingas Komisijos narys ir pati Komisija.
Ketvirta, joms paskirta bauda yra visiškai neproporcinga rinkos dydžiui. Todėl Komisija pažeidė bausmės tinkamumo ir proporcingumo
principus. Ieškovės iš tiesų primena, kad sprendimais, kuriais skiriama bauda, siekiama baudžiamojo ir prevencinio tikslų
ir kad bausmės turi neviršyti to, kas būtina pažeidėjo „resocializacijai“ užtikrinti. Vadinasi, kuo mažesnė bendrosios apyvartos
dalis yra susijusi su pažeidimu, tuo labiau nuo 10 % ribos turi būti nutolusi sankcija.
Toliau, remdamosi skaičiais, ieškovės tvirtina, kad jų ir
Coats
atžvilgiu pažeistas vienodo požiūrio principas, tiek nustatant pradinę, tiek galutinę baudos sumą. Komisija iš tiesų visiškai
neatsižvelgė nei į
Amann
mažumą absoliučiąja prasme, nei, kiek tai susiję su pramoninių siūlų rinka, į jos mažumą santykine prasme, todėl padarė teisės
klaidą priskirdama ją tai pačiai įmonių kategorijai kaip
Coats
. Be to, Komisija pati laikėsi principo, kad
Coats
užėmė vyraujančią padėtį, tačiau ginčijamame sprendime nepaminėjo, kaip ji atsižvelgė į šią aplinkybę.
Komisija privalėjo atsižvelgti į kitų susijusių įmonių dydį, nes įmonių dydis ir ekonominė galia yra tokios pat vertės vertinimo
kriterijai, kuriais kartu su kitais kriterijais reikėjo vadovautis nustatant baudos dydį.
Komisija neigia šį ieškinio pagrindą.
b)     Bendrojo Teismo vertinimas
Proporcingumo principo pažeidimas
Svarbu priminti, jog pagal proporcingumo principą reikalaujama, kad Bendrijos institucijų veiksmai neviršytų to, kas tinkama
ir būtina nustatytiems tikslams pasiekti. Apskaičiuojant baudas pažeidimų sunkumą reikia nustatyti remiantis daugeliu veiksnių
ir nė vienam iš šių veiksnių negalima suteikti neproporcingai didelės svarbos, palyginti su kitais vertinimo kriterijais.
Šiomis aplinkybėmis proporcingumo principas reiškia, kad Komisija privalo nustatyti baudą, proporcingą veiksniams, į kuriuos
buvo atsižvelgta vertinant pažeidimo sunkumą, ir šiuo atžvilgiu tuos veiksnius taikyti nuosekliai bei objektyviai pateisinamai
(2006 m. rugsėjo 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Jungbunzlauer prieš Komisiją
, T‑43/02, Rink. p. II‑3435, 226–228 punktai).
–       Argumentas, kad neatsižvelgta į rinkos dydį
Ieškovės klaidingai tvirtina, kad Komisija nustatė baudas, neproporcingas atitinkamų rinkų dydžiui.
Iš tiesų reikia priminti, kad pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalį Komisija gali įmonėms skirti baudas, neviršijančias
10 % kiekvienos iš pažeidime dalyvavusių įmonių bendrosios apyvartos praėjusiais ūkiniais metais. Apskaičiuojant šios ribos
neviršijančią baudos sumą pagal šios nuostatos trečią dalį reikia atsižvelgti į pažeidimo sunkumą ir trukmę. Be to, pagal
gaires Komisija, nustatydama pradinę baudos sumą, remiasi pažeidimo sunkumu, atsižvelgdama į pažeidimo pobūdį, konkrečią jo
įtaką rinkai, jei ją galima išmatuoti, ir susijusios geografinės rinkos dydį.
Taigi nei Reglamente Nr. 1/2003, nei gairėse nenumatyta, kad baudų sumą reikia nustatyti tiesiogiai atsižvelgiant į paveiktos
rinkos dydį, tad šis veiksnys yra tik vienas iš kelių reikšmingų elementų. Pats savaime šis teisinis pagrindas neįpareigoja
Komisijos atsižvelgti į nedidelę prekių rinkos dalį (pagal analogiją žr. 2006 m. rugsėjo 27 d. Pirmosios instancijos teismo
sprendimo
Roquette Frères prieš
Komisiją
, T‑322/01, Rink. p. II‑3137, 148 punktą).
Vis dėlto pagal teismo praktiką vertindama pažeidimo sunkumą Komisija privalo atsižvelgti į daugelį veiksnių, kurių pobūdis
ir svarba skiriasi, nelygu aptariamo pažeidimo rūšis ir konkrečios jo padarymo aplinkybės (šio sprendimo 155 punkte nurodyto
sprendimo
Musique Diffusion française ir kt. prieš Komisiją
120 punktas). Negalima paneigti, kad tam tikrais atvejais tarp pažeidimo sunkumą rodančių veiksnių gali būti ir nagrinėjamos
prekių rinkos dydis.
Todėl nors rinkos dydis gali būti veiksnys, į kurį reikia atsižvelgti nustatant pažeidimo sunkumą, jo svarba priklauso nuo
konkrečių atitinkamo pažeidimo aplinkybių.
Šiuo atveju pažeidimą automobilių pramonei skirtų siūlų rinkoje iš esmės sudarė Europos automobilių sektoriaus klientams parduodamų
pagrindinių gaminių orientacinių kainų nustatymas, pasikeitimas informacija apie atskiriems klientams taikomas kainas, susitarimas
nustatyti šiems klientams taikomas minimalias orientacines kainas ir susitarimas vengti kainų konkurencijos patrauktų tiekėjų
naudai (ginčijamo sprendimo 215 ir 420 konstatuojamosios dalys). Pažeidimą pramoninių siūlų rinkoje iš esmės sudarė pasikeitimas
svarbia informacija apie kainynus ir (arba) atskiriems klientams taikomas kainas, susitarimas dėl kainų ir (arba) orientacinių
kainų padidinimo, susitarimas vengti kainų konkurencijos patrauktų tiekėjų naudai ir pasidalyti klientais (ginčijamo sprendimo
99–125 ir 345 konstatuojamosios dalys).
Tokie veiksmai gairių prasme yra horizontalūs „kainų kartelio“ tipo apribojimai ir todėl pagal pobūdį yra „labai sunkus“ pažeidimas.
Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, jog ieškovės neprieštarauja, nei kad dvejus metus EEE automobilių pramonei skirtų siūlų rinkoje
vykdytas pažeidimas yra labai sunkaus pobūdžio, nei kad labai sunkaus pobūdžio yra daugiau nei dešimt metų Beniliukso ir Šiaurės
šalių pramoninių siūlų rinkoje vykdytas pažeidimas. Tokiomis aplinkybėmis tai, kad nagrinėjamos rinkos yra nedidelės, net
jei tai būtų įrodyta, yra ne itin svarbu, palyginti su visuma kitų veiksnių, kuriais įrodomas pažeidimo sunkumas.
Bet kuriuo atveju reikia atsižvelgti į tai, kad Komisija nusprendė, jog pažeidimus reikia laikyti labai sunkiais gairių prasme,
o gairėse nustatyta, kad tokiais atvejais Komisija gali „numatyti“ pradinę baudos sumą, viršijančią 20 mln. EUR. Vis dėlto,
kalbant apie pažeidimą automobilių pramonei skirtų siūlų rinkoje, Komisija, remdamasi pažeidimo sunkumu, ieškovėms nustatė
5 mln. EUR pradinę baudos sumą, o kitoms įmonėms – 1,3 mln. EUR (ginčijamo sprendimo 432–435 konstatuojamosios dalys). Panašiai,
kalbant apie pažeidimą pramoninių siūlų rinkoje, pirmai kategorijai priklausančioms įmonėms (tarp kurių –
Amann
) Komisija nustatė 14 mln. EUR pradinę baudos sumą, antrai kategorijai priklausančioms įmonėms – 5,2 mln. EUR, trečiai kategorijai
priklausančioms įmonėms – 2,2 mln. EUR, o ketvirtai kategorijai priklausančioms įmonėms –0,1 mln. EUR (ginčijamo sprendimo
358 konstatuojamoji dalis).
Vadinasi, pradinės baudos sumos, kuriomis remiantis buvo apskaičiuotos ieškovėms skirtos baudos, buvo aiškiai mažesnės nei
suma, kurią pagal gaires Komisija galėjo „numatyti“ už labai sunkius pažeidimus.
Tokiomis aplinkybėmis reikia atmesti ieškovių argumentą, kad joms skirtos baudos buvo neproporcingos, atsižvelgiant į EEE
automobilių pramonei skirtų siūlų rinkos ir Beniliukso ir Šiaurės šalių pramoninių siūlų rinkos dydį.
–       Argumentas, susijęs su tuo, kad atsižvelgta tik į apyvartą rinkose, kuriose padaryti pažeidimai
Ieškovės klaidingai tvirtina, jog pažeistas proporcingumo principas tariamai dėl to, kad Komisija, nustatydama pradinę baudų
sumą, rėmėsi tik įmonių apyvarta atitinkamose nagrinėjamų prekių rinkose ir todėl neatsižvelgė į susijusių įmonių dydžio skirtumą.
Pirma, kalbant apie kaltinimą, kad Komisija rėmėsi tik atitinkamų įmonių apyvarta atitinkamose rinkose, reikia pažymėti, jog
nustatydama pradinę baudos sumą, apibrėžiamą pagal pažeidimo sunkumą, Komisija manė, jog į kartelius įsitraukusias įmones
būtina vertinti diferencijuotai, kad galėtų atsižvelgti į realų pažeidėjų ekonominį pajėgumą padaryti didelės žalos konkurencijai
ir nustatyti tokio dydžio baudą, kuri užtikrintų pakankamą atgrasomąjį poveikį. Ji pridūrė, kad būtinai reikėjo atsižvelgti
į konkrečią kiekvienos įmonės svarbą ir atitinkamai į realų jos neteisėto elgesio poveikį konkurencijai. Siekdama įvertinti
šiuos veiksnius, Komisija nusprendė remtis kiekvienos įmonės prekių, kurias apima karteliai, apyvarta nagrinėjamose rinkose.
Todėl, ir kaip buvo pažymėta šio sprendimo 179 punkte, pažeidimo automobilių pramonei skirtų siūlų rinkoje atžvilgiu Komisija
suskirstė atitinkamas įmones į dvi kategorijas. Ieškovės, atsižvelgiant į jų 8,55 mln. EUR apyvartą, buvo paskirtos į pirmą
kategoriją.
Oxley
,
Coats
ir
Barbour
, kurių apyvarta buvo tarp 1 ir 3 mln. EUR, pateko į antrą kategoriją. Kiek tai susiję su pažeidimu pramoninių siūlų rinkoje,
Komisija suskirstė įmones į keturias kategorijas.
Amann
ir
Coats
, kurių apyvarta siekė tarp 14 ir 18 mln. EUR, paskirtos į pirmą kategoriją. BST, atsižvelgiant į tai, kad jos apyvarta buvo
tarp 5 ir 8 mln. EUR, paskirta į antrą kategoriją.
Gütermann
,
Barbour
ir
Bieze Stork
, kurių apyvarta buvo tarp 2 ir 4 mln. EUR, paskirtos į trečią kategoriją, o
Zwicky
, kurios apyvarta buvo tarp 0 ir 1 mln. EUR, pateko į ketvirtą kategoriją.
Remdamasi nurodytais argumentais, pagal pažeidimo sunkumą Komisija už pirmąjį pažeidimą ieškovėms nustatė 5 mln. EUR pradinę
baudos sumą (ginčijamo sprendimo 432–435 konstatuojamosios dalys), o už antrąjį pažeidimą
Amann
– 14 mln. EUR pradinę baudos sumą (ginčijamo sprendimo 356–358 konstatuojamosios dalys).
Pirmiausia reikia pastebėti, kad gairėse nenumatyta, jog baudos apskaičiuojamos pagal konkrečios įmonės bendrąją apyvartą
arba pagal apyvartą atitinkamoje rinkoje. Vis dėlto, su sąlyga, kad Komisijos pasirinkimas nelems akivaizdžios vertinimo klaidos,
gairėmis nedraudžiama į tokią apyvartą atsižvelgti nustatant baudos sumą, kad būtų laikomasi bendrų Bendrijos teisės principų
ir jei to reikalauja aplinkybės (2004 m. balandžio 29 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Tokai Carbon ir kt. prieš Komisiją
, T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01–T‑246/01, T‑251/01 ir T‑252/01, Rink. p. II‑1181, toliau – sprendimas
Tokai I
, 195 punktas). Todėl į apyvartą galima atsižvelgti, kai vertinant teikiama dėmesio tokiems veiksniams kaip realus pažeidėjų
ekonominis pajėgumas padaryti didelės žalos kitiems ūkio subjektams, pirmiausia vartotojams, ir tokio dydžio baudos nustatymas,
kad ji užtikrintų pakankamą atgrasomąjį poveikį. Į apyvartą Komisija gali atsižvelgti ir vertindama kiekvienos įmonės konkrečią
svarbą, taigi ir jos padaryto pažeidimo poveikį konkurencijai, visų pirma, kai to paties tipo pažeidimus padaro labai skirtingo
dydžio įmonės (2003 m. liepos 9 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Cheil Jedang prieš Komisiją
, T‑220/00, Rink. p. II‑2473, 82 punktas).
Šioje byloje Komisija atsižvelgė tiek į rinkos dalį, tiek į nagrinėjamų įmonių apyvartą atitinamoje rinkoje, kurios leido
nustatyti santykinę kiekvienos įmonės svarbą nagrinėjamoje rinkoje. Kalbant apie Komisijos pasirinkimą tarp vienos ir (arba)
kitos apyvartos, iš teismo praktikos matyti, jog kai norint nustatyti baudos už Bendrijos konkurencijos taisyklių pažeidimą
sumą atliekama bendrovių pažeidėjų realaus ekonominio pajėgumo padaryti didelės žalos konkurencijai analizė, kuri reikalauja
realios šių įmonių svarbos paveiktoje rinkoje, t. y. jų įtakos jai, įvertinimo, bendroji apyvarta pateikia nevisą vaizdą.
Iš tikrųjų negalima atmesti galimybės, kad įtakingai įmonei, užsiimančiai įvairia veikla, dalyvavimas specifinių prekių rinkoje
yra tik papildoma veikla. Be to, negalima atmesti galimybės, kad įmonė, užimanti didelę geografinės rinkos dalį ne Bendrijos
teritorijoje, turi tik nedidelę Bendrijos ar EEE rinkos dalį. Tokiais atvejais vien tik tas faktas, kad atitinkamos įmonės
bendroji apyvarta yra didelė, nebūtinai reiškia, kad ji turi lemiamą reikšmę paveiktoje rinkoje. Būtent todėl tiesa, kad nors
įmonės apyvarta atitinkamose rinkose negali būti lemiama darant išvadą, kad įmonė priklauso stambiam ūkio subjektui, vis dėlto
ji svarbi siekiant nustatyti įtaką, kurią ši įmonė galėjo padaryti rinkai (šiuo klausimu žr. 2005 m. lapkričio 29 d. Pirmosios
instancijos teismo sprendimų
SNCZ prieš Komisiją
, T‑52/02, Rink. p. II‑5005, 65 punktą ir
Union Pigments prieš Komisiją
, T‑62/02, Rink. p. II‑5057, 152 punktą).
Šia prasme iš nusistovėjusios teismo praktikos aišku, kad prekių, su kuriomis susijęs pažeidimas, apyvartos dalis gali tiksliai
parodyti pažeidimo atitinkamoje rinkoje mastą (šio sprendimo 186 punkte nurodyto sprendimo
Cheil Jedang prieš Komisiją
91 punktas ir 2003 m. liepos 9 d. Sprendimo
Archer Daniels Midland ir Archer Daniels Midland Ingredients prieš Komisiją
, T‑224/00, Rink. p. II‑2597, 196 punktas). Iš tiesų ši apyvarta gali tiksliai parodyti, kokia atsakomybė tenka kiekvienai
įmonei šiose rinkose, nes tai yra objektyvus kriterijus, tiksliai parodantis, kokios žalos toks elgesys gali padaryti normaliai
konkurencijai, ir todėl ši apyvarta yra geras kiekvienos atitinkamos įmonės galimybės padaryti žalos rodiklis.
Atsižvelgiant į šiuos argumentus, Komisija nepažeidė proporcingumo principo, kai nustatydama pradines baudos sumas, taikytas
apskaičiuojant ieškovėms paskirtas baudas, pirmenybę teikė atitinkamų prekių apyvartai atitinkamose rinkose.
Antra, atsižvelgiant į šiuos samprotavimus, kaltinimas, kad Komisija, nustatydama baudų sumą, neatsižvelgė į atitinkamų įmonių
dydį, nustatomą pagal bendrąją apyvartą, nebeturi reikšmės.
Iš tiesų reikia priminti, kad gairėse numatyta, jog būtina atsižvelgti į pažeidėjų realų ekonominį pajėgumą padaryti didelės
žalos kitiems ūkio subjektams, pirmiausia vartotojams, bei nustatyti tokio dydžio baudą, kuri turėtų pakankamą atgrasomąjį
poveikį (1 punkto A dalies ketvirta pastraipa). Tose pačiose gairėse priduriama, kad jei pažeidimą padaro kelios įmonės, pvz.,
kartelio atveju, gali prireikti subalansuoti bendrą pradinę baudos sumą, siekiant atsižvelgti į konkrečią kiekvienos įmonės
svarbą, taigi ir jos neteisėto elgesio realų poveikį konkurencijai, visų pirma kai to paties pobūdžio pažeidimus padaro labai
skirtingo dydžio įmonės, ir todėl pakeisti bendrą pradinę baudos sumą atsižvelgiant į konkrečias kiekvienos įmonės savybes
(1 punkto A dalies šešta pastraipa) (šio sprendimo 186 punkte nurodyto sprendimo
Cheil Jedang prieš Komisiją
81 punktas).
Be to, kaip pažymėta šio sprendimo 186 punkte, gairėse nenumatyta, kad baudų sumą reikia apskaičiuoti pagal atitinkamų įmonių
bendrąją apyvartą, tačiau jomis nedraudžiama atliekant tokį skaičiavimą, jei laikomasi šio sprendimo tame pačiame punkte nurodytų
sąlygų, į tokią apyvartą atsižvelgti.
Šiuo atveju, kaip pastebėta šio sprendimo 183–189 punktuose, Komisijos pasirinkimas remtis apyvarta nagrinėjamose rinkose,
kad galėtų nustatyti kiekvienos atitinkamos įmonės galimybę padaryti žalos, buvo nuoseklus ir objektyviai pagrįstas. Taip
elgdamasi Komisija taip pat siekė atgrasyti, nes aiškiai parodė, jog griežčiau baus įmones, dalyvavusias kartelyje, sudarytame
rinkoje, kurioje jos yra ypač svarbios.
Todėl reikia atmesti ir argumentą, kad baudos yra neproporcingos atitinkamos ieškovių bendrosios apyvartos atžvilgiu. Iš tiesų
ieškovės negali pagrįstai tvirtinti, kad galutinė paskirtos baudos suma yra neproporcinga, nes pradinės jų baudų sumos pateisinamos
kriterijais, kuriuos Komisija pasirinko vertindama kiekvienos įmonės svarbą atitinkamoje rinkoje (šiuo klausimu žr. 2002 m.
kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
LR AF 1998 prieš Komisiją
, T‑23/99, Rink. p. II‑1705, 304 punktą ir 2006 m. gruodžio 5 d. Sprendimo
Westfalen Gassen Nederland prieš Komisiją
, T‑303/02, Rink. p. II‑4567, 185 punktą).
–       Gairėmis numatyta „baudos dydžio fiksavimo sistema“
Ieškovių pateikta gairėmis numatytos „baudos dydžio fiksavimo sistemos“ kritika neturi reikšmės.
Iš tiesų yra nusistovėjusi teismo praktika nekritikuoti apskaičiuojant atskiriems kartelio dalyviams skiriamų baudų dydį taikomo
metodo, kuriuo kartelio dalyviai skirstomi į kelias kategorijas, pagal kurias nustatoma pradinė baudos suma tos pačios kategorijos
įmonėms, net jei juo neatsižvelgiama į tos pačios kategorijos įmonių dydžio skirtumą, jei laikomasi proporcingumo ir vienodo
požiūrio principų (2003 m. kovo 19 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
CMA CGM ir kt. prieš Komisiją
, T‑213/00, Rink. p. II‑913, 385 punktas; 2006 m. kovo 15 d. Sprendimo
Daiichi Pharmaceutical prieš Komisiją
, T‑26/02, Rink. p. II‑713, 83–85 punktai ir 2006 m. kovo 15 d. Sprendimo
BASF prieš Komisiją
, T‑15/02, Rink. p. II‑497, 150 punktas). Jei šių principų laikomasi, Teismas nesprendžia, ar ši sistema naudinga, net jei
ji nepalankesnė mažesnėms įmonėms. Teismas, prižiūrėdamas, ar Komisija teisėtai įgyvendina šioje srityje turimą diskreciją,
turi tik patikrinti, ar šis kartelio narių skirstymas į kategorijas yra nuoseklus ir objektyviai pagrįstas, nekeisdamas iš
karto Komisijos vertinimo savuoju (minėto 2006 m. kovo 15 d. Sprendimo
BASF prieš Komisiją
157 punktas).
–       Neatsižvelgimas į tai, kad ieškovės yra „vidutinės įmonės“
Argumentas, jog Komisija turėjo atsižvelgti į tai, kad ieškovės yra vidutinės įmonės, neturi reikšmės.
Iš tiesų pakanka priminti, kad Komisija neprivalėjo apskaičiuoti baudos sumos, remdamasi sumomis, pagrįstomis nagrinėjamų
įmonių apyvarta, ji taip pat neprivalo užtikrinti, kad, kai baudos skiriamos kelioms tame pačiame pažeidime dalyvavusioms
įmonėms, galutinės atitinkamoms įmonėms skiriamos baudos atspindėtų visus jų bendrosios apyvartos ar apyvartos nagrinėjamos
prekės rinkoje skirtumus (2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Dansk Rørindustri prieš Komisiją
, T‑21/99, Rink. p. II‑1681, 202 punktas).
Šiuo atžvilgiu reikia patikslinti, kad Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 3 dalimi taip pat nereikalaujama, kad tuo atveju,
kai baudos paskiriamos kelioms tame pačiame pažeidime dalyvavusioms įmonėms, mažajai ar vidutinei įmonei paskirta bauda, išreikšta
procentine apyvartos dalimi, nebūtų didesnė už didesnėms įmonėms paskirtas baudas. Iš tikrųjų iš šios nuostatos matyti, kad
nustatant baudos dydį tiek mažosioms ar vidutinėms įmonėms, tiek didesnėms įmonėms reikia atsižvelgti į pažeidimo sunkumą
ir trukmę. Jei tą patį pažeidimą padariusioms įmonėms Komisija paskiria baudas, iš kurių kiekviena yra pagrįsta pažeidimo
sunkumo ir trukmės atžvilgiu, negalima jai priekaištauti, jog kai kurioms iš jų baudos apyvartos požiūriu yra didesnės už
kitoms įmonėms paskirtas baudas (pagal analogiją žr. 2002 m. kovo 20 d. sprendimus: šio sprendimo 198 punkte nurodyto sprendimo
Dansk Rørindustri prieš Komisiją
203 punktą ir šio sprendimo 194 punkte nurodyto sprendimo
Westfalen Gassen Nederland prieš Komisiją
174 punktą).
Taigi Komisija neprivalo sumažinti baudų, kai atitinkamos įmonės yra mažos ir vidutinės įmonės. Iš tikrųjų į įmonės dydį jau
atsižvelgta Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje bei Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje nustatyta riba ir gairių
nuostatomis. Be šių samprotavimų apie dydį, nėra jokios priežasties vertinti mažas ir vidutines įmones kitaip nei kitas įmones.
Tai, kad atitinkamos įmonės yra mažos ir vidutinės įmonės, jų neatleidžia nuo pareigos laikytis konkurencijos taisyklių (pagal
analogiją žr. šio sprendimo 187 punkte nurodyto sprendimo
SNCZ prieš Komisiją
84 punktą).
Dėl visų šių priežasčių ir argumentą, kad tariamai pažeistas vienodos bausmės principas, reikia atmesti.
Vienodo požiūrio principo pažeidimas
Dėl tariamo vienodo požiūrio principo pažeidimo reikia pastebėti, kad atliekant suskirstymą į kategorijas reikia laikytis
principo, draudžiančio skirtingai vertinti panašias aplinkybes arba vienodai vertinti skirtingas aplinkybes, jei toks vertinimas
nėra objektyviai pagrįstas. Tuo pačiu aspektu gairių 1 punkto A dalies šeštoje pastraipoje numatyta, kad labai skirtingas
tą patį pažeidimą padariusių įmonių dydis gali pateisinti diferencijavimą vertinant pažeidimo sunkumą.
Skirstant į kategorijas vienodo požiūrio principą galima pažeisti tarp skirtingų kategorijų, kai panašioje padėtyje esančios
įmonės vertinamos skirtingai, arba kiekvienos kategorijos viduje, vienodai vertinant skirtingoje padėtyje esančias įmones.
Šiuo atveju ieškovės nurodė abi situacijas: pirmą – dėl automobilių pramonei skirtų siūlų rinkos kartelio, o antrą – dėl Beniliukso
ir Šiaurės šalių pramoninių siūlų rinkos kartelio. Todėl reikia išnagrinėti, ar įmonės buvo vertinamos skirtingai ir, jei
taip, ar šie skirtumai yra objektyviai pagrįsti (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 196 punkte nurodyto sprendimo
CMA CGM ir kt. prieš Komisiją
407 ir 408 punktus).
Neginčijama, kad ieškovės ir
Coats
labai skiriasi savo dydžiu. Kadangi, kiek tai susiję su EEE automobilių pramonei skirtų siūlų rinkos karteliu, joms buvo
taikoma skirtinga pradinė baudos suma, nes jos buvo paskirtos į dvi skirtingas kategorijas, ir, kiek tai susiję su Beniliukso
ir Šiaurės šalių pramoninių siūlų rinkos karteliu, joms buvo taikoma vienoda pradinė baudos suma, nes jos buvo paskirtos į
tą pačią kategoriją, reikia išnagrinėti, ar vertinimo skirtumą galima objektyviai pateisinti tuo, kad pirmenybė buvo teikiama
atitinkamai įmonių svarbai nagrinėjamoje rinkoje (nustatytai pagal jų apyvartą nagrinėjamoje atitinkamos prekės rinkoje),
o ne įmonių dydžiui (nustatytam pagal bendrąją apyvartą).
Šiuo atžvilgiu Teismas jau yra nusprendęs, kad nuoseklu ir objektyviai pateisinama į tą pačią kategoriją paskirti kelias įmones,
iš kurių vienos bendroji apyvarta yra aiškiai arba net „daug“ mažesnė nei kitų įmonių, remiantis jų apyvarta atitinkamoje
rinkoje ir tuo, kad joms priklauso labai panašios šios rinkos dalys, ir joms taikyti tokią pačią specialią pradinę baudos
sumą. Todėl pripažinta, kad taip elgdamasi Komisija nepažeidė vienodo požiūrio principo (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 186 punkte
nurodyto sprendimo
Cheil Jedang prieš Komisiją
104–115 punktus ir šio sprendimo 187 punkte nurodyto sprendimo
Union Pigments prieš Komisiją
155–158 punktus).
Tokią pačią išvadą reikia padaryti ir šiuo atveju. Iš tiesų, kaip buvo konstatuota, kiek tai susiję su automobilių pramonei
skirtų siūlų rinka, ieškovės ir
Coats
buvo paskirtos atitinkamai į pirmąją ir antrąją kategorijas, nes ieškovių apyvarta šioje rinkoje buvo maždaug penkis kartus
didesnė nei
Coats
apyvarta. Kalbant apie pramoninių siūlų rinką,
Amann
ir
Coats
pateko į tą pačią kategoriją, nes jų apyvarta šioje rinkoje buvo labai panaši. Todėl buvo nuoseklu ir objektyviai pateisinama
minėtas įmones suskirstyti į kategorijas remiantis tokiu pagrindu.
Vadinasi, Komisija niekaip nepažeidė vienodo požiūrio principo.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia atmesti ieškinio pagrindą, kad pažeisti proporcingumo ir vienodo požiūrio principai.
3.
Amann pateiktas ieškinio pagrindas, kad klaidingai nustatyta pradinė baudos už pramoninių siūlų rinkos kartelį suma
a)     Šalių argumentai

Amann
tvirtina, kad Komisija pažeidė gaires, ją paskirdama į tą pačią kategoriją kaip
Coats
.
Pirmiausia, diferencijuodama įmones Komisija rėmėsi vien 2000 m. prekių, dėl kurių sudarytas pramoninių siūlų rinkos kartelis,
apyvarta. Tačiau ji neatsižvelgė į tai, kad
Coats
nuo 1999 m. įsigijo visas
Barbour
akcijas ir kad todėl diferencijuojant prie jos apyvartos reikia pridėti
Barbour
apyvartą.
Toliau, kadangi Komisija nurodė tik šių dviejų įmonių apyvartos amplitudę (vienos – nuo 2 iki 4 mln. EUR, o kitos – nuo 14
iki 18 mln. EUR),
Amann
negalėjo nustatyti tikslaus šios apyvartos dydžio. Anot
Amann
, Komisija turėjo ypač atsargiai nustatyti pradinę baudos sumą, nes taikant gairėse numatytą fiksuoto baudų apskaičiavimo
sistemą galiausiai neatsižvelgiama į įmonių dydžio skirtumą.
Amann
teigia, kad įmonių skirstymo į kategorijas metodas turi būti teisingas, nuoseklus ir nediskrimuojantis. Komisija nevykdė
šių pareigų, kylančių iš vienodo požiūrio principo.
Amann
mano, kad žinodama tik apyvartos amplitudę, ji negali nustatyti, ar Komisija pradinę baudos sumą nustatė teisingai, nuosekliai
ir be diskriminacijos. Todėl ji taip pat tvirtina, kad pažeistas EB 253 straipsnis.
Galiausiai, Komisija prekių, dėl kurių padarytas pažeidimas, apyvartai suteikė neproporcingą svarbą, palyginti su kitais vertinimo
veiksniais.
Komisija tvirtina, kad šis ieškinio pagrindas yra nepagrįstas.
b)     Bendrojo Teismo vertinimas
Pirma, reikia išnagrinėti
Amann
kaltinimą, kad Komisija nesielgė teisingai, nuosekliai ir be diskriminacijos skirstydama įmones į kategorijas ir nustatydama
pradinę baudos sumą.
Iš pradžių reikia atmesti
Amann
argumentą, kad Komisija diferencijuodama pradines baudos sumas neatsižvelgė į
Barbour
, kurios visas akcijas 1999 m. rugsėjo mėn. įsigijo
Coats
, apyvartą.
Iš tiesų 2005 m. balandžio 11 d. atsakyme į Komisijos prašymą pateikti informacijos
Coats
paaiškino, kad nuo 1999 m. rugsėjo mėn.
Barbour
nebuvo veikianti įmonė ir nevykdė jokios apyvartos. 2000 m.
Coats
apyvarta Beniliukso ir Šiaurės šalių pramoninių siūlų rinkoje, siekusi nuo 14 iki 18 mln. EUR, apėmė
Coats
komercinę veiklą ir
Barbour
, kurią
Coats
įsigijo 1999 m. rugsėjo mėn., veiklą, todėl ji nekvestionuotina.
Toliau reikia priminti, jog Komisija manė, kad į kartelį įsitraukusias įmones būtina vertinti diferencijuotai, kad būtų atsižvelgta
į realų pažeidėjų ekonominį pajėgumą padaryti didelės žalos konkurencijai ir nustatyti tokio dydžio baudą, kuri užtikrintų
pakankamą atgrasomąjį poveikį. Ji pridūrė, kad būtinai reikėjo atsižvelgti į konkrečią kiekvienos įmonės svarbą, ir atitinkamai
realų jos neteisėto elgesio poveikį konkurencijai (ginčijamo sprendimo 354 ir 355 konstatuojamosios dalys). Siekdama įvertinti
šiuos veiksnius, Komisija nusprendė remtis kiekvienos įmonės apyvarta pramoninių siūlų rinkoje paskutiniais pažeidimo metais,
t. y. 2000 m., kaip tai matyti iš ginčijamo sprendimo 356 konstatuojamojoje dalyje pateiktų lentelių.
Atitinkamai, kaip nurodyta šio sprendimo 184 punkte, ji suskirstė įmones į keturias kategorijas,
Amann
ir
Coats
paskyrė į pirmą kategoriją ir šioms dviem įmonėms nustatė 14 mln. EUR pradinę baudos sumą.
Šiuo atžvilgiu Teismas, tikrindamas, ar Komisija teisėtai naudojasi diskrecija, turi patikrinti, tik ar šis suskirstymas yra
nuoseklus ir objektyviai pateisinamas (šiuo klausimu žr. 196 punkte nurodyto sprendimo
BASF prieš Komisiją
157 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Šiuo atžvilgiu reikia manyti, kad įmonių suskirstymas į keturias kategorijas yra neblogas būdas įvertinti jų santykinę svarbą
rinkoje, nustatant atitinkamą pradinę baudos sumą, jei toks skirstymas nepateikia per daug iškreipto nagrinėjamos rinkos vaizdo.
Šiuo atveju Komisijos taikyto metodo, t. y. apibrėžti kategorijas pagal atitinkamos prekės apyvartą nagrinėjamoje rinkoje:
atitinkamai nuo 14 iki 18 mln. EUR, nuo 5 iki 8 mln. EUR, nuo 2 iki 4 mln. EUR ir nuo 0 iki 1 mln. EUR, negalima
a priori
laikyti neturinčiu vidinio nuoseklumo.

Amann
pateikta kategorijų apibrėžimo ir pradinės baudos sumos kiekvienai iš jų nustatymo metodo kritika yra tuo labiau nepagrįsta,
turint mintyje tai, kad kategorijos, į kurią paskirta
Amann
, atžvilgiu 14 mln. EUR suma, pasirinkta kaip pradinė suma baudai apskaičiuoti, buvo mažiausia šioje kategorijoje.
Šiuo atžvilgiu reikia atmesti
Amann
argumentą, kad ji neturėjo būti toje pačioje kategorijoje kaip
Coats
dėl to, kad tariamai jų apyvarta pramoninių siūlų rinkoje skyrėsi bent dviem milijonais eurų, o įmonės, kurių apyvarta skyrėsi
tokia pačia suma, buvo paskirtos į skirtingas kategorijas. Iš tiesų reikia pastebėti, kad 2005 m. liepos 14 d. Sprendime
Acerinox prieš Komisiją
(C‑57/02 P, Rink. p. I‑6689, 74–80 punktai), kuriuo teisingai remiasi Komisija, Teisingumo Teismas pripažino, kad įmonės
buvo teisingai paskirtos į tą pačią kategoriją, nors jų turėtų rinkos dalių skirtumas buvo didesnis nei šiuo atveju.
Galiausiai, atsižvelgiant į šio sprendimo 182–194 punktuose pateiktus samprotavimus, reikia atmesti
Amann
argumentą, kad Komisija gaminių, dėl kurių padarytas pažeidimas, prekybos apyvartai suteikė neproporcingą svarbą, palyginti
su kitais vertinimo veiksniais.
Taigi Komisija teisingai, nuosekliai ir nediskriminuodama suskirstė įmones į kategorijas ir nustatė pradinę baudos sumą.
Antra,
Amann
klaidingai tvirtina, kad Komisija neįvykdė pareigos motyvuoti, nes dėl to, kad tariamai žinojo tik apyvartos amplitudę, ji
negalėjo išsiaiškinti metodo, kuriuo Komisija nustatė pradines baudos sumas, remdamasi minėtais skaičiais.
Iš tiesų iš teismo praktikos žinoma, jog nustatant baudos už konkurencijos taisyklių pažeidimą sumą, esminis procedūrinis
reikalavimas – pareiga motyvuoti – yra įvykdytas, kai Komisija savo sprendime nurodo veiksnius, kuriais remdamasi ji galėjo
įvertinti pažeidimo sunkumą ir trukmę (2003 m. rugsėjo 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Atlantic
Container Line ir kt. prieš Komisiją
, T‑191/98, T‑212/98–T‑214/98, Rink. p. II‑3275, 1521 punktas). Šie reikalavimai neįpareigoja Komisijos savo sprendime nurodyti
skaičių, susijusių su baudų apskaičiavimo metodu, nes Komisija bet kuriuo atveju negali išimtinai ir mechaniškai remdamasi
aritmetinėmis formulėmis atsisakyti savo diskrecijos. Kai sprendimu baudos skiriamos kelioms įmonėms, pareigos motyvuoti apimtis
įvertintina, be kita ko, atsižvelgiant į tai, kad pažeidimų sunkumą reikia nustatyti remiantis daugeliu veiksnių, pavyzdžiui,
ypatingomis bylos aplinkybėmis, jos kontekstu ir baudų atgrasomuoju poveikiu, nors nėra jokio įpareigojančio ar išsamaus kriterijų,
į kuriuos būtinai reikia atsižvelgti, sąrašo (2002 m. spalio 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99 P ir C‑254/99 P, Rink. p. I‑8375, 464 ir 465 punktai).
Šiuo atveju iš pateiktų samprotavimų aišku, kad teismo praktikoje išdėstytos sąlygos yra įvykdytos, nes Komisija nurodė, kad
pažeidimo sunkumą įvertino taikydama gairėse įtvirtintus kriterijus ir suskirstė įmones į kategorijas pagal jų dydį rinkoje,
nustatytą pagal jų apyvartą joje, ir nustatydama pradinę sumą, turėdama mintyje nagrinėjamos geografinės rinkos dydį.
Komisija įvykdė pareigą motyvuoti, nurodydama apyvartos pakankamai siaurą apyvartos amplitudę, kad
Amann
galėtų išsiaiškinti metodą, kuriuo Komisija nustatė pradines sumas, taip pat užtikrindama sandorių slaptumą.
Taigi Komisija nepažeidė reikalavimo motyvuoti sprendimą.
Todėl ieškinio pagrindą, kad klaidingai nustatyta pradinė baudos už pramoninių siūlų rinkos kartelį suma, reikia atmesti kaip
nepagrįstą.
4.
Amann pateiktas ieškinio pagrindas, kad klaidingai apskaičiuota pažeidimo pramoninių siūlų rinkoje trukmė
a)     Šalių argumentai
Anot
Amann
, klaidingai apskaičiuota pažeidimo trukmė.
Pirma, pažeidimo, kurį ji padarė Beniliukso ir Šiaurės šalių pramoninių siūlų rinkoje, trukmė buvo ne vienuolika metų ir devyni
mėnesiai, o tik vienuolika metų. Paskutinį kartą pažeidime ji dalyvavo atvykusi ne į 2001 m. rugsėjo 18 d. susitikimą, o į
2001 m. sausio 16 d. susitikimą, kaip tai patvirtinta ginčijamo sprendimo 147 konstatuojamojoje dalyje. Vadinasi, pradinę
baudos sumą buvo galima padidinti ne 115 %, o ne daugiau kaip 110 %.
Be to,
Amann
pabrėžia, kad net jei, remiantis dvišaliu bendravimu, kurį buvus tvirtina Komisija, būtų padaryta išvada, jog ji dalyvavo
nagrinėjamuose susitarimuose po 2001 m. sausio 16 d., taip galėjo būti ne ilgiau kaip iki 2001 m. gegužės mėnesio. Taigi pažeidimas
truko ne ilgiau kaip vienuolika metų ir keturis mėnesius.
Antra, šiuo atžvilgiu remdamasi keliais Komisijos sprendimais,
Amann
tvirtino, kad didinant pradinę baudos sumą nereikėjo atsižvelgti į pirmus pažeidimo metus.
Trečia, Komisija turėjo pasinaudoti savo diskrecija pagal gairių 1 punkto B dalies antrą pastraipą ir padidinti pradinę baudos
sumą gerokai mažiau nei 10 % už kiekvienerius pažeidimo metus, nes tekstilės pramonei skirtų siūlų kainos
a priori
negalėjo arba beveik negalėjo padaryti ilgalaikės žalos vartotojams, kadangi kaštų dalis siūlams sudarė tik 0,15 % visų galutinio
gaminio kaštų.
Komisija neigia visus šiuos kaltinimus ir prašo atmesti šį pagrindą kaip nepagrįstą.
b)     Bendrojo Teismo vertinimas
Pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 3 dalį pažeidimo trukmė yra vienas iš kriterijų, į kuriuos reikia atsižvelgti nustatant,
kokio dydžio baudą skirti konkurencijos taisykles pažeidusioms įmonėms.
Kalbant apie faktorių, susijusį su pažeidimo trukme, gairėse skiriami trumpalaikiai pažeidimai (paprastai trunkantys trumpiau
nei vienerius metus), dėl kurių sunkumo skirta pradinė bauda nedidinama; vidutinės trukmės pažeidimai (paprastai trunkantys
nuo vienerių iki penkerių metų), už kuriuos ši bauda gali būti padidinta iki 50 %; ir ilgos trukmės pažeidimai (paprastai
trunkantys ilgiau nei penkerius metus), už kuriuos ta bauda gali būti padidinta iki 10 % už kiekvienerius metus (1 punkto
B dalies pirmosios pastraipos pirma–trečia pastraipos).
Iš ginčijamo sprendimo 359 konstatuojamosios dalies matyti, kad
Amann
dalyvavo Beniliukso ir Šiaurės šalių pramoninių siūlų rinkos kartelyje nuo 1990 m. sausio iki 2001 m. rugsėjo, t. y. pažeidimas
truko 11 metų ir 9 mėnesius. Šis laikotarpis atitinka ilgos trukmės pažeidimo apibrėžimą. Todėl pradinė
Amann
skirtos baudos suma dėl pažeidimo trukmės padidinta 115 % (ginčijamo sprendimo 360 konstatuojamoji dalis).
Pirma, to, kad
Amann
nedalyvavo 2001 m. rugsėjo 18 d. susitikime, neužtenka įrodyti, kad ji atsisakė dalyvauti pažeidime nuo 2001 m. sausio 16 d.,
t. y. paskutinio daugiašalio susitikimo, kuriame ji dalyvavo, dienos.
Padaryti išvadą, kad
Amann
galutinai nutraukė savo dalyvavimą kartelyje būtų galima, tik jei ji būtų viešai atsiribojusi nuo to, kas buvo aptarta 2001 m.
sausio 16 d. susitikime, tačiau ji to nepadarė (šiuo klausimu žr. 1995 m. balandžio 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Tréfileurope prieš Komisiją
, T‑141/89, Rink. p. II‑791, 85 punktą ir šio sprendimo 145 punkte minėto sprendimo
BPB de Eendracht prieš Komisiją
203 punktą).
Be to, kaip nurodyta ginčijamo sprendimo 99 konstatuojamojoje dalyje, Beniliukso ir Šiaurės šalių pramoninių siūlų rinkos
kartelis buvo organizuotas ne tik daugiašaliais, bet ir dvišaliais susitikimais.
Amann
iš tiesų reguliariai palaikė dvišalius ryšius po 2001 m. sausio 16 dienos. Iš ginčijamo sprendimo 151 konstatuojamosios dalies
aišku, kad
Amann
ir
Coats
viena kitai siuntė informaciją apie kainas, ir
Amann
šios aplinkybės neneigia.
Aplinkybės, kad paskutinis susirašinėjimas vyko 2001 m. gegužės mėn., neužtenka pripažinti, kad
Amann
nustojo dalyvauti pažeidime nuo 2001 m. birželio mėnesio.
Šiuo atžvilgiu reikia pastebėti, kad, kaip tai priminta šio sprendimo 27 punkte, kartelį sudarė keitimasis informacija apie
kainas, nuolaidas ir specialias kainas, susitarimai dėl būsimų kainynų, nuolaidų ir specialių kainų bei susitarimai vengti
kainų konkurencijos patrauktų tiekėjų naudai ir pasidalyti klientais. Vien aplinkybė, kad
Amann
po 2001 m. gegužės mėn. susirašinėjimo nutraukė informacijos teikimą kitiems kartelio nariams, net jei ji yra teisinga, neįrodo,
kad ši įmonė pasitraukė iš kartelio (šiuo klausimu žr. 2006 m. rugsėjo 27 d. Sprendimo
Archer Daniels Midland prieš Komisiją
, T‑329/01, Rink. p. II‑3255, 252 punktą).
Vadinasi, Komisija nepadarė skaičiavimo klaidos, pradinę
Amann
skirtos baudos sumą padidindama 5 % už jos dalyvavimą pažeidime po 2001 m. sausio 16 d. daugiašalio susitikimo.
Antra, apskaičiavimo metodas, pagal kurį neatsižvelgiama į pirmus pažeidimo metus, didinant baudą už pažeidimo trukmę, nėra
nusistovėjusi Komisijos praktika. Iš tiesų naujausiuose savo sprendimuose Komisija šio metodo nebetaikė. Be to, reikia pripažinti,
kaip tai daro Komisija, kad sprendimai, kuriuos
Amann
nurodė pagrįsdama savo argumentus, yra susiję su vidutinės trukmės pažeidimais (neviršijančiais 5 metų), ir todėl visiškai
nepagrindžia tariamai nusistovėjusios Komisijos sprendimų priėmimo praktikos ilgos trukmės pažeidimų atveju. Be to, Komisija
nustatydama baudų dydį turi didelę diskreciją ir ji nėra saistoma vertinimų, kuriuos pateikė anksčiau (šiuo klausimu žr. šio
sprendimo 154 punkte minėto sprendimo
Michelin prieš Komisiją
292 punktą).
Be to,
a contrario
, iš sprendimo
Cheil Jedang prieš Komisiją
(minėtas šio sprendimo 186 punkte, 133 punktas), kuriuo remiasi
Amann
, matyti, jog gairių 1 punkto B dalies nuostatose visiškai nenurodyta, kad į pirmus pažeidimo metus nereikia atsižvelgti.
Iš tiesų tik numatyta, kad už trumpos trukmės pažeidimus, paprastai trunkančius trumpiau nei vienerius metus, bauda nedidinama.
Tačiau bauda didinama ilgiau trunkančių pažeidimų atveju, o pradinis baudos dydis gali būti padidintas iki 50 %, kai pažeidimas
trunka nuo vienerių iki penkerių metų. Teismas taip pat pridūrė, kad nors šioje nuostatoje nenumatyta, jog bauda savaime didinama
10 % už kiekvienerius metus vidutinės trukmės pažeidimo atveju, ja Komisijai suteikiama diskrecija. Tą patį galima pasakyti
ir apie su ilgos trukmės pažeidimais susijusią gairių 1 punkto B dalies trečią įtrauką, kurioje tik numatyta, kad baudą galima
padidinti 10 % už metus (minėto sprendimo
Cheil Jedang prieš Komisiją
133 ir 134 punktai). Minėtame sprendime
Cheil Jedang prieš Komisiją
priežastis, dėl kurios Teismas nusprendė, kad nereikia baudos didinti 10 %, yra susijusi tik su ypatingomis bylos aplinkybėmis,
t. y. su tuo, kad Komisija savo sprendime be jokio pateisinimo kai kurioms įmonėms penkerius metus trukusiam pažeidimui taikė
40 % koeficientą, o ieškovei taikė 30 % koeficientą dvejus metus ir dešimt mėnesių trukusiam pažeidimui.
Trečia,
Amann
klaidingai tvirtina, kad Komisija nepasinaudojo savo diskrecija savaime taikydama didžiausią baudos didinimo koeficientą
– 10 % už kiekvienerius pažeidimo metus – ir todėl neatsižvelgė į tai, kad pramoninių siūlų kainos
a priori
negali arba beveik negali vartotojui padaryti ilgalaikės žalos.
Reikia priminti, kad nors gairių 1 punkto B dalies pirmos pastraipos trečioje įtraukoje nenustatyta, kad bauda turi būti savaime
didinama 10 % už kiekvienerius ilgai trukusio pažeidimo metus, Komisijai šiuo atžvilgiu paliekama diskrecija (2008 m. birželio
18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Hoechst prieš Komisiją
, T‑410/03, Rink. p. II‑881, 396 punktas ir šio sprendimo 89 punkte nurodyto sprendimo
BPB prieš Komisiją
362 punktas).
Šiuo atveju iš šio sprendimo 239 punkto aišku, kad padidindama baudas dėl pažeidimo trukmės Komisija laikėsi gairėmis nusistatytų
taisyklių. Atsižvelgiant į šios bylos veiksnius reikia manyti, kad Komisija teisingai pasinaudojo savo diskrecija padidindama
baudą 10 % už kiekvienerius pažeidimo metus.
Taip pat iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad padidinti baudą dėl trukmės galima ne tik tuomet, kai yra tiesioginis
ryšys tarp trukmės ir didelės žalos Bendrijos tikslams, kurių siekiama konkurencijos taisyklėmis (šiuo klausimu žr. 2001 m.
liepos 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Tate & Lyle ir kt. prieš Komisiją
, T‑202/98, T‑204/98 ir T‑207/98, Rink. p. II‑2035, 106 punktą ir šio sprendimo 154 punkte nurodyto sprendimo
Michelin prieš Komisiją
278 punktą).
Šiuo atveju iš ginčijamo sprendimo 347–351 konstatuojamųjų dalių matyti, kad Komisija nagrinėjo konkrečią karteliu atitinkamai
rinkai padarytą žalą. Ji padarė išvadą, kad sunku tą žalą tiksliai išmatuoti, tačiau aišku, kad neteisėtais susitarimais padarytas
labai konkretus poveikis.
Laikantis teismo praktikos ir atsižvelgiant į šios bylos aplinkybes reikia pripažinti, kad Komisija nepadarė akivaizdžios
vertinimo klaidos, padidindama baudą 10 % už kiekvienerius pažeidimo metus.
Todėl ieškinio pagrindą, kad klaidingai apskaičiuota pažeidimo pramoninių siūlų rinkoje trukmė, reikia atmesti.
5.
Amann pateiktas ieškinio pagrindas, kad neatsižvelgta į kai kurias lengvinančias aplinkybes, susijusias su pažeidimu pramoninių
siūlų rinkoje
a)     Šalių argumentai

Amann
nurodo, kad turi būti atsižvelgta į lengvinančią aplinkybę pagal gairių 3 punkto septintą įtrauką, kadangi ji vienašališkai
savo iniciatyva ir prieš pirmuosius Komisijos veiksmus nusprendė nutraukti pažeidimą. Ji tvirtina, kad po 2001 m. sausio 16 d.
susitikimo ji nebedalyvavo jokiame susitikime ir nuo 2001 m. gegužės mėn. nutraukė visus dvišalius ryšius. Šiuo atžvilgiu
ji pažymi, jog kadangi ji nesirėmė gairių 3 punkto trečia įtrauka, teismo praktika šiuo atžvilgiu, pagal kurią nagrinėjamas
įmones nutraukti savo antikonkurencinę veiklą turi paskatinti Komisijos veiksmai, visiškai neužkerta kelio pripažinti lengvinančios
aplinkybės.
Amann
mano, kad taip elgdamasi ji rizikavo sulaukti sankcijų iš savo konkurentų, ypač
Coats
. Kad šis represijų pavojus buvo visai ne teoriškas, įrodė susirašinėjimas su
Coats
atstovais, kaip tai patvirtino ir BST 2004 m. liepos 19 ir 20 dienomis vykusiame posėdyje. Komisija neišnagrinėjo šių pareiškimų,
taigi neįvykdė jai tenkančios pareigos nustatyti aplinkybes.
Be to, tvirtindama, kad į pažeidimo nutraukimą jau atsižvelgė vertindama jo trukmę, Komisija nepaisė fakto, kad pažeidimo
objektyvią trukmę reikia skirti nuo subjektyvaus jo pabaigos aspekto. Negalima atsisakyti atsižvelgti į elgesį kaip lengvinančią
aplinkybę vien todėl, kad jis jau buvo įmonei naudingas, vertinant pažeidimo trukmę.
Komisija neigia šiuos argumentus.
b)     Bendrojo Teismo vertinimas
Pirmiausia reikia priminti, kad gairių 3 punkte numatyta, jog pagrindinė baudos suma mažinama, jei yra tokių „lengvinančių
aplinkybių“: išimtinai pasyvus arba „pamėgdžiojimo“ vaidmuo pažeidime, neteisėtų susitarimų arba veiklos neįgyvendinimas praktikoje,
pažeidimo nutraukimas vos Komisijai įsikišus arba kitų aiškiai nepaminėtų aplinkybių.
Taip pat reikia konstatuoti, kad gairėse imperatyviai nenurodytos lengvinančios aplinkybės, į kurias Komisija privalo atsižvelgti.
Todėl Komisija, bendrai vertindama bet kokį galimą baudų sumažinimą, turi tam tikrą diskreciją atsižvelgti į lengvinančias
aplinkybes (2004 m. liepos 8 d Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Dalmine prieš Komisiją
, T‑50/00, Rink. p. II‑2395, 326 punktas). Taigi Komisija visiškai neprivalo, naudodamasi savo diskrecija, sumažinti baudos
už akivaizdaus pažeidimo nutraukimą, nesvarbu, ar šis pažeidimas nutrauktas prieš jai įsikišant, ar vėliau (šio sprendimo
93 punkte nurodyto sprendimo
Tokai II
292 punktas).
Be to, svarbu pabrėžti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką gairių 3 punkto trečioje įtraukoje numatytas konkurencijos
taisyklių pažeidimų nutraukimas vos Komisijai įsikišus logiškai gali būti lengvinanti aplinkybė, tik jei yra priežasčių manyti,
kad atitinkamos įmonės dėl minėto įsikišimo buvo paskatintos nutraukti savo antikonkurencinį elgesį. Iš tiesų šios nuostatos
tikslas – paskatinti įmones nutraukti antikonkurencinę veiklą vos Komisijai šiuo atžvilgiu pradėjus tyrimą. Bauda negali būti
mažinama šios nuostatos pagrindu, jei šios įmonės jau yra priėmusios tvirtą sprendimą nutraukti pažeidimą arba pažeidimas
jau yra nutrūkęs dar prieš Komisijos įsikišimą. Į pastarąjį veiksnį buvo pakankamai atsižvelgta apskaičiuojant pažeidimo trukmę
(šiuo klausimu žr. 2007 m. sausio 25 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Dalmine prieš Komisiją
, C‑407/04 P, Rink. p. I‑829, 158 punktą; 2004 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Mannesmannröhren-Werke prieš Komisiją
, T‑44/00, Rink. p. II‑2223, 280 ir 281 punktus bei šio sprendimo 91 punkte nurodyto 2007 m. gruodžio 12 d. Sprendimo
BASF prieš Komisiją
128 punktą).
Be to reikia pažymėti, jog
Amann
savo teisę pasinaudoti lengvinančiomis aplinkybėmis pagrindžia tuo, kad po 2001 m. sausio 16 d. susitikimo ji vienašališkai
nusprendė nebedalyvauti jokiame kitame susitikime ir nutraukti visus dvišalius ryšius. Tačiau, kaip konstatuota šio sprendimo
240 ir paskesniuose punktuose,
Amann
toliau dalyvavo po šio daugiašalio susitikimo vykusiuose dvišaliuose susitikimuose.
Dėl tų pačių priežasčių reikia atmesti
Amann
argumentą, kad
Coats
atliko kartelio vadovo vaidmenį ir,
Amann
nusprendus nebedalyvauti pažeidime, jos atžvilgiu pateikė grasinimų. Šiuo aspektu ieškovės argumentas, kad Komisija neįvykdė
pareigos nustatyti aplinkybes, neturi reikšmės. Iš tiesų, kaip matyti iš šio sprendimo 261 punkto, ieškovės pareiškimas, kad
ji nutraukė savo dalyvavimą pažeidime po 2001 m. sausio 16 d. susitikimo, yra netikslus. Todėl ji negali pagrįstai tvirtinti,
kad po šio susitikimo nutraukus pažeidimą
Coats
jos atžvilgiu ėmėsi represijų, ir todėl negali remtis kokia nors pareiga šiuo atžvilgiu nustatyti aplinkybes.
Galiausiai, net jei
Amann
anksčiau nustojo dalyvauti pažeidime, iš minėtos teismo praktikos matyti, kad Komisija turi tam tikrą diskreciją bendrai
įvertinti, ar, atsižvelgiant į lengvinančias aplinkybes, sumažinti baudas ir kiek, ir visai nėra įpareigota sumažinti baudos
už akivaizdaus pažeidimo nutraukimą prieš jai pradedant tyrimą.
Todėl šį ieškinio pagrindą reikia atmesti.
6.
Ieškovių pateiktas ieškinio pagrindas, kad klaidingai apskaičiuotos ieškovėms už pažeidimą automobilių pramonei skirtų siūlų
rinkoje skirtos baudos pradinė ir pagrindinė sumos
a)     Šalių argumentai
Pirma, ieškovės kritikuoja savavališką baudos už pažeidimą automobilių pramonei skirtų siūlų rinkoje pradinės sumos nustatymą.
Iš ginčijamo sprendimo negalima suprasti, kaip Komisija apskaičiavo minėtą sumą ir kuo remdamasi ji apibrėžė kategorijas.
Iš tiesų pradinės baudos sumos (5 mln. EUR ieškovėms ir 1,3 mln. EUR kitoms nagrinėjamoms įmonėms) tiksliai neatitinka skirtingos
prekių, dėl kurių sudarytas kartelis, apyvartos.
Toliau, Komisija nepaaiškino, kodėl kitaip nei
Coats
ir
Barbour
, ieškoves ji laikė įmonių vienetu. Šiuo atžvilgiu Komisijos tvirtinimas, kad
Amann
prieš įsigydama daugumą
Cousin
akcijų jai darė didelę įtaką, neįtikina. Anot ieškovių,
Coats
ir
Barbour
padėtį reikėjo vertinti lygiai taip pat kaip jų.
Oxley
atsakyme į pranešimą apie kaltinimus pateikta informacija taip pat įrodo, kad Komisija sumenkino
Coats
ir
Barbour
svarbą. Ieškovės tvirtina, jog gali būti, kad Komisija, jei būtų teisingai suskirsčiusi šias įmones į kategorijas, būtų nustačiusi
kitokią pradinę sumą. Atsižvelgiant į šiuos pastebėjimus, ginčijamas sprendimas yra nemotyvuotas.
Komisijos atsakymas patvirtino ją padarius loginę klaidą, nes į
Barbour
dalyvavimą atsižvelgta tik iki 1999 m. rugsėjo mėn., kai ją įsigijo
Coats
, o nuo šio momento Komisija atsižvelgė tik į
Coats
apyvartą, nors ji turėjo priskirti
Coats
ir
Barbour
1999 m. apyvartą. Šios apyvartos suma siekė maždaug 6 mln. EUR. Todėl ieškovės kritikuoja faktą, kad joms taikyta 5 mln. EUR
pradinė suma (jų apyvarta sudėjus siekė 8,55 mln. EUR), o
Coats
taikyta pradinė suma tebuvo 1,3 mln. EUR (nors jos apyvarta siekė apie 6 mln. EUR). Ieškovės taip pat kritikuoja faktą, kad
Komisija, skirstydama į kategorijas, susumuota jų apyvarta rėmėsi viso laikotarpio atžvilgiu, o į
Barbour
apyvartą nustatydama baudos sumą nebeatsižvelgė nuo to momento, kai ją įsigijo
Coats
.
Antra, remiantis pažeidimo trukme nuo 1998 m. gegužės (birželio) mėn. iki 2000 m. gegužės 15 d., t. y. metai ir vienuolika
mėnesių, klaidingai apskaičiuota pagrindinė suma ir dėl to klaidingai 15 % padidinta pradinė suma.
Anot ieškovių, neįrodyta, nei kad susitikimas įvyko 1998 m. gegužės (birželio) mėn., nei kad jos jame dalyvavo. Jos teigia,
kad vienintelis įrodymas, kuriuo remiasi Komisija, yra
Coats
atsakymas į prašymą pateikti informacijos. Tačiau šis
Coats
atsakymas pagrįstas tik ankstesnio darbuotojo raštu. Taigi faktas, kad šis susitikimas įvyko, yra nepagrįstas, o minėto rašto
autentiškumas kelia abejonių, kurias Komisija turėjo išsklaidyti atlikusi patikrinimą. Anot ieškovės, pirmas susitikimas įvyko
tik 1999 m. birželio mėnesį.
Oxley
negalėjo pateikti jokios informacijos apie šį susitikimą, o
Coats
negalėjo tiksliai paaiškinti savo dalyvavimo jame. Turėdamos mintyje su šiuo susitikimu susijusius neaiškumus, ieškovės taip
pat kaltina Komisiją visiškai nesistengus išsiaiškinti, kur toks susitikimas vyko. Taigi jos mano, kad pagrindinė baudos suma
turi būti skaičiuojama už laikotarpį nuo 1999 m. balandžio 15 dienos.
Komisija neigia šį ieškinio pagrindą.
b)     Bendrojo Teismo vertinimas
Pirma, reikia nagrinėti argumentą, kad klaidingai apskaičiuota pradinė baudos suma.
Reikia priminti, kad gairėse numatyta, jog pirmiausia įvertinamas pažeidimo sunkumas, pagal kurį galima nustatyti „bendrą
pradinę sumą“. Pažeidimo sunkumas apibrėžiamas remiantis objektyviais veiksniais, pavyzdžiui, pažeidimo pobūdžiu, jo konkrečiu
poveikiu rinkai, jei tai galima išmatuoti, ir atitinkamos geografinės rinkos dydžiu. Tada pažeidimo sunkumas nagrinėjamas
remiantis subjektyviais veiksniais. Atsižvelgiama į nagrinėjamos įmonės požymius, ypač dydį ir padėtį atitinkamoje rinkoje,
pagal šiuos požymius svarstoma pradinė suma, įmonės skirstomos į kategorijas ir nustatoma „konkreti pradinė suma“. Toliau
atsižvelgiama į pažeidimo trukmę tam, kad būtų nustatyta pagrindinė suma, o galiausiai nagrinėjamos sunkinančios ir lengvinančios
aplinkybės, kuriomis remiantis įvertinamas kiekvienos nagrinėjamos įmonės santykinis dalyvavimo pažeidime sunkumas.
Konkrečiau kalbant apie subjektyvius veiksnius, į kuriuos atsižvelgta nustatant pradinę sumą, gairėse yra numatyta, kad būtina
atsižvelgti į pažeidėjų realų ekonominį pajėgumą padaryti didelės žalos kitiems ūkio subjektams, pirmiausia vartotojams, bei
nustatyti tokio dydžio baudą, kuri turėtų pakankamą atgrasomąjį poveikį (1 punkto A dalies ketvirta pastraipa).
Pagal tas pačias gaires, jei pažeidimą padaro kelios įmonės, pvz., kartelio atveju, gali prireikti subalansuoti bendrą pradinę
sumą, siekiant atsižvelgti į konkrečią kiekvienos įmonės svarbą, taigi ir jos neteisėto elgesio realų poveikį konkurencijai,
visų pirma kai to paties pobūdžio pažeidimus padaro labai skirtingo dydžio įmonės, ir todėl pakeisti bendrą pradinę baudos
sumą atsižvelgiant į konkrečias kiekvienos įmonės savybes (1 punkto A dalies šešta pastraipa) (šio sprendimo 186 punkte nurodyto
sprendimo
Cheil Jedang prieš Komisiją
81 punktas).
Reikia pastebėti, kad gairėse nenumatyta, jog baudų suma turi būti skaičiuojama pagal įmonių bendrąją apyvartą arba jų apyvartą
atitinkamoje rinkoje. Tačiau jomis nedraudžiama Komisijai nustatant baudos sumą atsižvelgti ir į tokią apyvartą, kad būtų
užtikrintas bendrųjų Bendrijos principų laikymasis, ir kai to reikalauja aplinkybės. Taigi į apyvartą gali prireikti atsižvelgti
vertinant įvairius šio sprendimo 269 ir 270 punktuose minimus veiksnius (šio sprendimo 186 punkte nurodytų sprendimų
Cheil Jedang prieš Komisiją
82 punktas ir
Tokai I
195 punktas).
Šiuo atveju iš ginčijamo sprendimo 418 ir paskesnių konstatuojamųjų dalių aišku, kad Komisija laikėsi gairių nuostatų. Ji
atsižvelgė į pažeidimo pobūdį, jo konkretų poveikį rinkai ir atitinkamos geografinės rinkos dydį. Atsižvelgdama į šiuos veiksnius,
ji pripažino, kad pažeidimas yra labai sunkus, tačiau ginčijamo sprendimo 428 konstatuojamojoje dalyje patikslino, kad nustatydama
baudos sumą ji atsižvelgė į tai, kad atitinkama rinka yra nedidelė.
Toliau, kaip ir Beniliukso ir Šiaurės šalių pramoninių siūlų rinkos kartelio atveju, ji nusprendė, kad automobilių pramonei
skirtų siūlų rinkos kartelyje dalyvavusias įmones reikia vertinti skirtingai, siekiant atsižvelgti į pažeidėjų realų ekonominį
pajėgumą padaryti didelės žalos konkurencijai bei nustatyti tokio dydžio baudą, kuri turėtų pakankamą atgrasomąjį poveikį.
Ji pridūrė, kad būtina atsižvelgti į konkrečią kiekvienos įmonės neteisėto elgesio svarbą ir atitinkamai realų jo poveikį
konkurencijai. Kad įvertintų šiuos veiksnius, Komisija pasirinko remtis apyvarta karteliu paveiktoje atitinkamų prekių rinkoje
(ginčijamo sprendimo 430–432 konstatuojamosios dalys).
Todėl ji suskirstė įmones į dvi kategorijas.
Amann
ir
Cousin
, atsižvelgiant į apyvartos sumą, 8,55 mln. EUR, buvo paskirtos į pirmą kategoriją.
Coats
,
Oxley
ir
Barbour
, atsižvelgiant į jų apyvartą, įvertintą tarp 1 ir 3 mln. EUR, buvo paskirtos į antrą kategoriją. Komisija, atsižvelgdama
į pažeidimo sunkumą,
Amann
ir
Cousin
nustatė 5 mln. EUR pradinę sumą, o
Coats
,
Oxley
ir
Barbour
– 1,3 mln. EUR pradinę sumą (ginčijamo sprendimo 432–435 konstatuojamosios dalys).
Kaip pabrėžta šio sprendimo 216–221 punktuose, Teismas, vykdydamas Komisijos diskrecijos įgyvendinimo teisėtumo kontrolę,
turi patikrinti, tik ar šis skirstymas į kategorijas yra nuoseklus ir objektyviai pagrįstas (žr. šio sprendimo 196 punkte
nurodyto sprendimo
BASF prieš Komisiją
157 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Šiuo atžvilgiu reikia manyti, kad įmonių suskirstymas į dvi kategorijas yra neblogas būdas įvertinti jų santykinę svarbą rinkoje,
nustatant pradinę baudos sumą, jei toks skirstymas per daug neiškreipia nagrinėjamos rinkos. Šiuo atveju Komisijos taikyto
metodo, t. y. apibrėžti kategorijas pagal atitinkamos prekės apyvartą nagrinėjamoje rinkoje, negalima
a priori
laikyti iš vidaus nenuosekliu.
Kalbant apie pradinės baudos sumos nustatymą, reikia pripažinti, kad 5 mln. EUR sumos pasirinkimas pirmos kategorijos įmonėms
negali būti vertinamas kaip savavališkas ir neperžengia Komisijos šioje srityje turimos didelės diskrecijos ribų. Šis skaičius
buvo pasirinktas turint mintyje kategorijas, kurios, kaip konstatuota šio sprendimo 277 ir 278 punktuose, buvo teisėtai apibrėžtos.
Be to, pasirinkta 5 mln. EUR suma yra mažesnė nei ieškovės apyvarta, į kurią buvo orientuojamasi pirmojoje kategorijoje.
Atsižvelgiant į šiuos pastebėjimus, ieškovės klaidingai tvirtina, kad Komisija savavališkai apibrėžė dvi kategorijas ir apskaičiavo
pradinę baudos sumą.
Kaltinimas, kad Komisija nelaikė
Coats
ir
Barbour
„įmonių vienetu“ ir todėl nesusumavo jų apyvartos, neturi prasmės. Iš tiesų iš ginčijamo sprendimo (40 ir 67 konstatuojamųjų
dalių) matyti, kad
Coats
įsigijo
Barbour
tik 1999 m. rugsėjo mėnesį. Taigi
Barbour
buvo teisiškai savarankiška įmonė ir galėjo būti atskirai patraukta atsakomybėn už pažeidimą, padarytą laikotarpiu nuo 1998 m.
gegužės (birželio) mėn. iki 1999 m. rugsėjo mėnesio. Kaip matyti iš ginčijamo sprendimo,
Coats
dalyvavo pažeidime nuo 1999 m. birželio 8 d. iki 2000 m. gegužės 15 d., todėl už savo neteisėtus veiksmus ji turi atsakyti
individualiai.
Taigi, priešingai nei tvirtina ieškovės, nebuvo reikalo sudėti
Coats
ir
Barbour
apyvartos bei jas paskirti į pirmą kategoriją.
Vis dėlto reikia pažymėti, kad Komisija atsižvelgė tik į
Coats
1999 m. apyvartą. Būtų pateisinama prie šios sumos pridėti
Barbour
apyvartos dalį už 1999 m. spalio–gruodžio mėnesius, t. y. 3/12 metinės
Barbour
apyvartos. Tuomet
Coats
apyvarta būtų padidėjusi suma tarp 250 000 ir 750 000 EUR. Vis dėlto ši skaičiavimo klaida nekelia abejonių nei dėl ieškovių
paskyrimo į pirmą kategoriją, nei dėl joms taikytos pradinės sumos. Ieškovės neginčija Komisijos išvados ginčijamo sprendimo
423 ir 433 konstatuojamosiose dalyse, pagal kurias jas reikia laikyti „įmonių vienetu“, todėl Komisija teisingai susumavo
atitinkamą jų apyvartą.
Galiausiai reikia atmesti argumentą, kad Komisija pažeidė EB 253 straipsnį todėl, kad nepaaiškino, kodėl, kitaip nei
Coats
ir
Barbour
, ieškoves pripažino „įmonių vienetu“, ir todėl, kad neaišku, kaip buvo nustatyta ir apskaičiuota pradinė suma.
Pirma, Komisija ginčijamo sprendimo 323 ir 433 konstatuojamosiose dalyse aiškiai nurodė, kodėl ieškoves reikia laikyti „įmonių
vienetu“. Antra, kaip pastebėta šio sprendimo 226 punkte, pareiga motyvuoti nereiškia, kad Komisija privalo savo sprendime
nurodyti skaičius, susijusius su baudų apskaičiavimo metodu, pabrėžiant, kad Komisija bet kuriuo atveju negali išimtinai ir
mechaniškai, remdamasi aritmetinėmis formulėmis, atsisakyti savo diskrecijos.
Šiuo atveju, kaip matyti iš šio sprendimo 276–278 punktų, Komisija puikiai įvykdė savo pareigą motyvuoti, ginčijamo sprendimo
418 ir paskesnėse konstatuojamosiose dalyse nurodydama veiksnius, kuriais rėmėsi vertindama pažeidimo sunkumą.
Antra, kalbant apie argumentą, kad klaidingai nustatyta pagrindinė baudos suma, nes klaidingai apibrėžta pažeidimo trukmė,
iš bylos dokumentų matyti, kad pirmas susitikimas dėl automobilių pramonei skirtų siūlų rinkos buvo surengtas ne 1999 m. birželio
mėn., kaip tvirtina ieškovės, o 1998 m. gegužės (birželio) mėnesį.
Atsakydama į pranešimą apie kaltinimus,
Amann
aiškiai mini šį susitikimą ir nurodo, kad jo dėka dalyviai tarpusavyje užmezgė pirmuosius ryšius, pasidalijo informacija
apie kai kurias kainas ir išreiškė savo ketinimą nustatyti kainas ne ilgesniam kaip šešių mėnesių laikotarpiui.
Todėl reikia pripažinti, kad šis argumentas yra nepagrįstas faktinėmis aplinkybėmis.
Be to, kaltinimas, kad Komisija negalėjo tiksliai nustatyti, ar susitikimas įvyko gegužės, ar birželio mėnesį, neturi reikšmės,
nes pažeidimo trukmė apskaičiuota nuo birželio mėn., t. y. nuo ieškovėms palankesnio atskaitos taško.
Atsižvelgiant į šiuos argumentus, ieškinio pagrindą, kad klaidingai apskaičiuota pradinė ir pagrindinė baudos sumos, reikia
atmesti.
7.
Ieškovių pateiktas ieškinio pagrindas, jog tariamai neatsižvelgta į tai, kad automobilių pramonei skirtų siūlų kartelis nebuvo
įgyvendintas
a)     Šalių argumentai
Ieškovės tvirtina, kad Komisija padarė klaidingas išvadas apie poveikį rinkai. Iš tiesų ginčijamame sprendime neįrodyta, kad
automobilių pramonei skirtų siūlų kartelio susitarimai buvo realiai įgyvendinti. Dokumentai, kuriais Komisija rėmėsi tvirtindama,
jog kartelis buvo realiai įgyvendintas, gali įrodyti tik tai, kad vyko dalyvių susitikimai. Ginčijamo sprendimo 427 konstatuojamojoje
dalyje Komisija pati pripažįsta, kad buvo sunku nustatyti, ar kartelis įgyvendintas.
Konkrečiai kalbant, Komisija klaidingai tvirtina, jog
Cousin
pakėlė kainą savo klientei
Johnson Controls
. Ieškovės pabrėžė, kad šis kainos pakėlimas buvo susijęs su jų individualia kainų politika ir neturėjo jokio ryšio su susitarimais.
Šiuo klausimu, kuris pirmą kartą iškeltas ginčijamame sprendime, ieškovės nebuvo išklausytos ir todėl mano, jog juo negalima
naudotis kaip įrodymu, kad kartelis buvo įgyvendintas.
Ieškovės nurodo, kad Komisija, vertindama pažeidimo sunkumą, privalo atsižvelgti į visus veiksnius, kurie gali būti lemiami,
nustatant konkretų pažeidimo poveikį rinkai. Šiuo atžvilgiu Komisija pripažino esant lengvinančią aplinkybę, dėl kurios galima
sušvelninti bausmę, net ir tais atvejais, kai susitarimai buvo įgyvendinti, tačiau tik iš dalies. Kadangi šiuo atveju jie
visiškai nebuvo įgyvendinti, ieškovės mano, jog Komisija pagal savo sprendimų priėmimo praktiką juo labiau turėjo į tai atsižvelgti
ir todėl jų naudai taikyti lengvinančią aplinkybę pagal gairių 3 punkto antrą įtrauką arba į tai atsižvelgti vertindama pažeidimo
sunkumą.
Komisija atmeta šį pagrindą.
b)     Bendrojo Teismo vertinimas
Pirmiausia reikia pažymėti, kad ginčijamo sprendimo 233 konstatuojamojoje dalyje teigiama, jog 1999 m. liepos 9 d. susitikime
Cousin
pareiškė norinti padidinti savo klientei
Johnson Controls
taikomas kainas. Taip pat iš
Barbour
pastabų matyti, jog
Cousin
atstovas, paskambinęs
Barbour
atstovui, patvirtino, kad minėtas kainas padidino. Galiausiai reikia pripažinti, kad
Cousin
patvirtino padidinusi kainas, tačiau teigia, kad kainos pakeltos visiškai ne dėl susitarimo.
Pirma, ieškovės klaidingai teigia, kad pranešime apie kaltinimus nebuvo kalbama apie kainų, taikomų
Johnson Controls
, pakėlimą ir kad todėl jos negalėjo į šį kaltinimą atsakyti. Šis argumentas visiškai nepagrįstas, nes Komisija minėtą kaltinimą
aiškiai išdėstė pranešimo apie kaltinimus 192 ir 201 punktuose.
Antra, Komisija, remdamasi minėtu kainų, taikomų
Johnson Controls
, pakėlimu, padarė teisingą išvadą, kad susitarimas įvykdytas. Iš tiesų
Cousin
pareiškimas per 1999 m. liepos 9 d. susitikimą, kad ji ketina padidinti kainas, taikomas
Johnson Controls
, jos pokalbis telefonu su
Barbour
, per kurį ji pranešė, jog įgyvendino šį ketinimą, ir tai, kad
Cousin
patvirtino šį kainų padidinimą per administracinę procedūrą, yra pakankamas įrodymas šiuo atžvilgiu. Todėl ieškovės turėjo
įrodyti, kad kainų pakėlimu visiškai nebuvo įgyvendinamas susitarimas, tačiau tik nurodydamos savo „individualią kainų politiką“
jos to nepadarė.
Trečia, dėl pažeidimo poveikio, ginčijamo sprendimo 427 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodė, kad slapti susitarimai buvo
įgyvendinti ir padarė poveikį atitinkamai rinkai ir atitinkamai prekei, „nors ir sunku šį poveikį tiksliai išmatuoti“. Reikia
priminti, kad konkurencijos srityje Komisijai tenkanti pareiga įrodyti pažeidimo poveikį nagrinėjamai rinkai, jeigu ji atsižvelgia
į jį apskaičiuodama baudą pagal pažeidimo sunkumą, yra mažesnė už jos pareigą įrodyti patį pažeidimo faktą kartelio atveju.
Iš tikrųjų tam, kad galėtų atsižvelgti į konkrečią kartelio įtaką rinkai, Komisijai pakanka nurodyti „svarbias priežastis,
dėl kurių reikia į tai atsižvelgti“ (šio sprendimo 171 punkte nurodyto sprendimo
Jungbunzlauer prieš Komisiją
161 punktas). Kainų, taikomų
Johnson Controls
, padidinimas savaime yra labai svarbi priežastis, dėl kurios reikia atsižvelgti į konkretų poveikį rinkai.
Ketvirta, iš to, kas išdėstyta, matyti, jog ieškovės visiškai negali reikalauti, jog joms būtų taikoma lengvinanti aplinkybė,
kad susitarimai nebuvo realiai įgyvendinti.
Vadinasi, šį ieškinio pagrindą reikia atmesti.
8.
Ieškinio pagrindas, kad pažeista teisė būti išklausytam ir teisė į gynybą
a)     Šalių argumentai
Šis ieškinio pagrindas pagrįstas dviem kaltinimais. Pirma, kaltinama, kad pažeista teisė būti išklausytam, ir, antra, – kad
pažeista teisė į gynybą.
Pirma,
Amann
mano, kad pažeista jos teisė būti išklausytai, įtvirtinta Reglamento Nr. 1/2003 27 straipsnio 1 dalyje. Komisija didelę dalį
savo sprendimo, susijusią su tam tikromis nuolaidomis, iš tiesų pagrindė ginčijamo sprendimo 116 konstatuojamojoje dalyje
minimais dokumentais. Tačiau
Amann
nebuvo sudaryta sąlygų su šiais dokumentais ir jais pagrįstomis Komisijos išvadomis susipažinti prieš gaunant pranešimą apie
kaltinimus. Todėl šių dokumentų negalima naudoti kaip EB 81 straipsnio ir EEE 53 straipsnio pažeidimo įrodymų. Šiuo atžvilgiu
Amann
nurodo, jog vien to, kad šie dokumentai yra Komisijos byloje, ir vien galimybės su jais susipažinti, susipažįstant su byla,
negali užtekti, kad būtų užtikrinta teisė būti išklausytam.
Komisija tai pat pažeidė
Amann
teisę būti išklausytai, remdamasi kaltinimais, kurių atžvilgiu
Amann
neturėjo galimybės pateikti pastabų. Ginčijamame sprendime nurodyta 2000 m. rugsėjo 19 d. diskusija apie nuolaidų sumažinimą
Švedijoje, kuria pagrįstas kaltinimas, kad buvo pasikeista informacija apie nuolaidas ir susitarta jas sumažinti. Tačiau pranešime
apie kaltinimus nebuvo nė užsiminta apie tokio tipo susitarimus, susijusius su Švedija, bet buvo nurodyti tokie susitarimai,
skirti Suomijai.
Amann
konstatuoja, kad ginčijamo sprendimo 116 konstatuojamojoje dalyje Komisija pati pripažino, jog pranešime apie kaltinimus
Suomiją vietoj Švedijos paminėjo per klaidą. Todėl ji mano, kad šiuo aspektu nebuvo išklausyta. Komisija klaidingai tvirtino,
jog
Amann
iš pranešime apie kaltinimus minėto dokumento galėjo suprasti, kad kaltinimas susijęs su Švedija. Nagrinėjamas dokumentas,
t. y. 2000 m. spalio 10 d. elektroninio pašto žinutė, iš tiesų buvo paminėtas ne kalbant apie susitarimus dėl nuolaidų, o
kitame kontekste. Be to, iš dokumento turinio visiškai negalima daryti išvados apie konkretų susitarimą dėl nuolaidų.
Amann
tvirtina, kad pagal teismo praktiką ne patys dokumentai, o Komisijos išvados yra svarbios. Šią teismo praktiką reikia taikyti
šiuo atveju, nes nors ginčijamame sprendime nurodyta minėta elektroninio pašto žinutė, apie ją užsiminta kitame kontekste.
Be to, Komisija sau prieštaravo, teigdama, kad iš tiesų vietoj Suomijos ji norėjo nurodyti Švediją, tačiau kitur tvirtino,
jog susitarimai sudaryti abiejose šalyse.
Antra, anot ieškovių, Komisija pažeidė jų teisę į gynybą, reikalaudama, kad jos atsakytų į 2003 m. kovo 6 d. ir 24 d. prašymuose
pateikti informacijos išdėstytus klausimus apie savo ryšius su konkurentais, nepatikslinusi, kad jos apklausiamos kaip „kaltinamosios“.
Ieškovės tvirtina, kad pagal teismo praktiką iš jų nebuvo galima reikalauti, kad jos, kalbėdamos apie ryšius su savo konkurentais,
pateiktų duomenų apie aptartus dalykus ir sudarytus susitarimus, ir,
a fortiori
, negalima reikalauti, kad įmonės ne tik nurodytų faktines aplinkybes ir pateiktų esamus dokumentus, bet ir informuotų apie
bendravimo su konkurentais tikslą, eigą ir rezultatus, kai Komisija akivaizdžiai įtaria, kad šiais susitikimais buvo siekiama
varžyti konkurenciją. Ieškovės, remdamosi minėtų prašymų pateikti informacijos 4.1 punktu, mano, kad šiuo atveju buvo būtent
taip.
Kadangi ieškovės išsamiai atsakė į visus Komisijos klausimus, nors turėjo teisę atsisakyti tai padaryti, jos tvirtina, kad
pagal pranešimo dėl bendradarbiavimo D punkto 2 dalį joms turėjo būti taikytas didesnis nei 15 % baudų sumažinimas. Jos mano,
kad padarė daug daugiau nei Komisija turėjo teisę iš jų reikalauti.
Jos taip pat mano, kad minėtas 15 % sumažinimas yra nepakankamas, palyginti su 50 % sumažinimu, taikytu
Coats
. Iš tiesų, anot ieškovių, Komisija turėjo atsižvelgti į tai, kad atlikdama tyrimą ji rado esminius dokumentus, kuriais remdamasi
galėjo nesunkiai konstatuoti, kad atitinkamose srityse padarytas pažeidimas. Be to,
Coats
, palyginti su savo konkurentais, turėjo pranašumų, nes ji jau žinojo, kad bus pradėta tokia procedūra, ir todėl pateikti
prašymą atleisti nuo baudų buvo akivaizdžiai būtina. Be to,
Coats
atliko kartelio vadovo vaidmenį, kaip tai patvirtino kelios jame dalyvavusios įmonės. Atsižvelgdamos į šiuos veiksnius, ieškovės
mano, kad su jomis turėjo būti pasielgta taip pat, kaip su
Coats
.
Komisija ginčija šį ieškinio pagrindą.
b)     Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl tariamo teisės būti išklausytam pažeidimo
Pagal nusistovėjusią teismo praktiką pranešime apie kaltinimus nors ir glaustai, bet aiškiai turi būti nurodyti pateikiami
kaltinimai, kad suinteresuotieji asmenys galėtų tinkamai susipažinti su informacija apie veiksmus, kuriais Komisija juos kaltina,
ir tinkamai apsiginti prieš Komisijai priimant galutinį sprendimą. Šio reikalavimo laikomasi, kai minėtame sprendime suinteresuotiesiems
asmenims nepriskiriami pranešime apie kaltinimus nenurodyti pažeidimai ir pateikiami tik tie faktai, dėl kurių suinteresuotieji
asmenys galėjo pasiaiškinti (1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Mo och Domsjö prieš Komisiją
, T‑352/94, Rink. p. II‑1989, 63 punktas; šio sprendimo 196 punkte nurodyto sprendimo
CMA CGM e.a. prieš Komisiją
109 punktas ir šio sprendimo 93 punkte nurodyto sprendimo
Tokai II
138 punktas).
Taigi teisė į gynybą yra pažeidžiama dėl neatitikties tarp pranešimo apie kaltinimus ir galutinio sprendimo, tik jei šiame
išdėstyti kaltinimai pranešime apie kaltinimus nebuvo nurodyti pakankamai aiškiai, kad jo adresatai galėtų gintis (2004 m.
liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Corus UK prieš Komisiją
, T‑48/00, Rink. p. II‑2325, 100 punktas).
Taip pat iš teismo praktikos matyti, kad svarbūs ne patys dokumentai, o iš jų Komisijos padarytos išvados ir kad jei šie dokumentai
nebuvo minimi pranešime apie kaltinimus, atitinkama įmonė turėjo teisę manyti, kad jie nebuvo bylai reikšmingi. Nepranešdama
įmonei, kad tam tikrais dokumentais bus naudojamasi priimant sprendimą, Komisija trukdo jai laiku pareikšti savo nuomonę apie
šių dokumentų įrodomąją vertę. Todėl jos atžvilgiu šių dokumentų negalima laikyti leistinomis įrodinėjimo priemonėmis (šiuo
klausimu žr. 1983 m. spalio 25 d. Teisingumo Teismo sprendimo
AEG-Telefunken prieš Komisiją
, 107/82, Rink. p. 3151, 27 punktą ir 1991 m. liepos 3 d. Sprendimo
AKZO prieš Komisiją
, C‑62/86, Rink. p. I‑3359, 21 punktą; 1992 m. kovo 10 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Shell prieš Komisiją
, T‑11/89, Rink. p. II‑757, 55 punktą).
Dokumentu, kuriuo Komisija galutiniame sprendime pagrindė vieną kaltinimą, nors pranešime apie kaltinimus tuo pačiu dokumentu
grindė kitą kaltinimą, galima remtis atitinkamai įmonei nepalankiame sprendime tik tuomet, jei ji iš pranešimo apie kaltinimus
ir dokumento turinio galėjo pagrįstai nustatyti, kokias išvadas Komisija gali padaryti (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 314 punkte
nurodyto sprendimo
Shell prieš Komisiją
62 punktą).
Atsižvelgiant būtent į šią teismo praktiką reikia nagrinėti
Amann
pareikštą kaltinimą.
Reikia priminti, kad ginčijamo sprendimo 116 konstatuojamojoje dalyje Komisija pripažino, kad pranešimo apie kaltinimus 104
ir 126 punktuose klaidingai paminėjo, jog dėl nuolaidų sumažinimo Suomijoje susitarta 2000 m. rugsėjo 19 d. susitikime Budapešte
(Vengrija). Ji ištaisė šią klaidą toje pačioje 116 konstatuojamojoje dalyje, pabrėždama, kad šalis, kurios atžvilgiu susitarta
dėl nuolaidų sumažinimo, iš tiesų buvo Švedija.
Pirmiausia reikia konstatuoti, kad šalia antraštės „2000 m. rugsėjo 19 d. susitikimas Budapešto
Mercure
viešbutyje“, esančios prieš pranešimo apie kaltinimus 125 ir 126 punktus, yra 244 išnaša, kurioje nurodoma 2000 m. spalio
10 d. elektroninio pašto žinutė, kurioje kalbama apie šiame susitikime aptartus dalykus, tarp jų – nuolaidų sumažinimas Švedijoje.
Taip pat reikia pažymėti, kad
Amann
žinojo apie šį dokumentą, kaip tai patvirtina jos atsakymas į pranešimą apie kaltinimus. Šiame atsakyme nurodoma, kad prie
pranešimo apie kaltinimus pridėta 2000 m. spalio 10 d. J. L. (
Coats
) žinutė F. S. (
Coats
), kurioje išsamiai išdėstytas susitikimo Budapešte turinys.
Iš šios žinutės aiškiai matyti, kad vienintelė valstybė, su kuria susijęs nuolaidų sumažinimas, buvo Švedija, ir kad joks
kitas su Suomija susijęs veiksnys negalėjo suklaidinti taip, kad būtų galima manyti esant galimą susitarimą dėl tokio sumažinimo
šioje valstybėje.
Be to, priešingai nei tvirtina
Amann
, ši žinutė nebuvo pateikta kitame kontekste, nes joje išvardyti 2000 m. rugsėjo 19 d. susitikime, kuriame
Amann
neginčija dalyvavusi, sudaryti susitarimai.
Taigi remiantis minėta teismo praktika reikia manyti, kad
Amann
iš pranešimo apie kaltinimus ir dokumento turinio galėjo pagrįstai nustatyti, kokias išvadas Komisija ketino priimti ir todėl
galėjo pataisyti klaidą, susijusią su vienintele valstybe, kuriai buvo skirtas nuolaidų sumažinimas.
Šiuo atžvilgiu
Amann
argumentas, kad iš žinutėje esančio sakinio „Švedija: <.> reikia 3,5 % pakelti specialias kainas 2001 m. balandžio 1 d. arba
sumažinti nuolaidas“ ji negalėjo suprasti, jog Komisija remdamasi šiuo sakiniu gali įrodyti, kad buvo susitarta Švedijoje
sumažinti nuolaidas. Iš minėtų samprotavimų aišku, kad
Amann
turėjo tikėtis, kad Komisija remsis šiuo veiksniu.
Todėl reikia daryti išvadą, kad
Amann
teisė būti išklausytai nebuvo pažeista.
Tariamas teisės į gynybą pažeidimas, būtent principo, kad draudžiama reikalauti duoti parodymus prieš save
Iš teismo praktikos dėl Komisijos galių vykdant išankstinius tyrimus ir administracines procedūras aišku, kad Komisija turi
teisę įpareigoti įmonę, prireikus priimdama sprendimą pateikti visą būtiną informaciją apie galbūt jos žinomas aplinkybes.
Tačiau ji negali įpareigoti šio įmonės pateikti atsakymus, kuriais tokia įmonė turėtų prisipažinti padariusi pažeidimą, kurį
turi įrodyti Komisija (1989 m. spalio 18 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Orkem prieš
Komisiją
, 374/87, Rink. p. 3283, 34 ir 35 punktai; šio sprendimo 90 punkte nurodyto sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
61 ir 65 punktai bei šio sprendimo 260 punkte nurodyto sprendimo
Dalmine prieš Komisiją
34 punktas).
Taigi įmonei, gavusiai prašymą pateikti informacijos pagal Reglamento Nr. 17 11 straipsnio 5 dalį, negali būti pripažinta
absoliuti teisė neduoti parodymų. Iš tikrųjų tokios teisės pripažinimas peržengtų tai, kas būtina tam, kad būtų apsaugota
įmonių teisė į gynybą, ir sudarytų nepateisinamų kliūčių Komisijai atlikti savo užduotį prižiūrėti konkurencijos taisyklių
laikymąsi bendrojoje rinkoje. Teisė neduoti parodymų gali būti pripažįstama tik tiek, kiek atitinkama įmonė būtų priversta
pateikti atsakymus, kuriais ji turėtų pripažinti egzistuojantį pažeidimą, nors tai turėtų įrodyti Komisija (šio sprendimo
186 punkte nurodyto sprendimo
Tokai I
402 punktas).
Siekiant apsaugoti Reglamento Nr. 17 11 straipsnio veiksmingumą, Komisija turi turėti teisę nurodyti įmonėms pateikti visą
būtiną informaciją apie aplinkybes, kurios joms gali būti žinomos, ir prireikus perduoti jai turimus su tuo susijusius dokumentus,
net jeigu jais pasinaudojus galima įrodyti konkurenciją pažeidžiančius veiksmus. Šie Komisijos įgaliojimai gauti informacijos
nepažeidžia nei EŽTK 6 straipsnio 1 ir 2 dalių, nei EŽTT praktikos (šio sprendimo 186 punkte minėto sprendimo
Tokai I
403 ir 404 punktai).
Bet kuriuo atveju pareiga atsakyti į Komisijos pateiktus visiškai faktinio pobūdžio klausimus ir patenkinti jos prašymus pateikti
jau esamus dokumentus negali pažeisti pagrindinio principo, reikalaujančio užtikrinti teisę į gynybą, taip pat teisingo bylos
nagrinėjimo principo, kurie konkurencijos teisės srityje užtikrina tokią pačią apsaugą, kurią garantuoja EŽTK 6 straipsnis.
Iš tikrųjų niekas netrukdo prašymo pateikti informaciją gavėjui vėliau administracinėje procedūroje arba procese Bendrijos
teisme įrodyti, kad jo atsakymuose nurodyti faktai ar perduoti dokumentai turi kitą reikšmę nei tą, kurią mano esant Komisija
(šio sprendimo 186 punkte nurodyto sprendimo
Tokai I
406 punktas).
Galiausiai, kai prašyme pateikti informaciją pagal Reglamento Nr. 17 11 straipsnį Komisija, be išimtinai faktinio pobūdžio
klausimų ir prašymų pateikti jau esamus dokumentus, prašo įmonės apibūdinti keleto susitikimų, kuriuose ji dalyvavo, dalyką
ir eigą bei rezultatus arba šių susitikimų išvadas, kai aišku, jog Komisija įtaria, kad minėtų susitikimų tikslas buvo suvaržyti
konkurenciją, toks prašymas gali priversti apklausiamą įmonę prisipažinti dėl savo dalyvavimo pažeidžiant Bendrijos konkurencijos
taisykles, todėl tokia įmonė nėra įpareigota atsakyti į tokio pobūdžio klausimus. Tokiu atveju tai, kad įmonė vis dėlto pateikia
informaciją šiais klausimais, turi būti laikoma spontanišku įmonės bendradarbiavimu, kuris gali pateisinti baudos sumažinimą
pagal pranešimą dėl bendradarbiavimo (2005 m. gruodžio 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Brouwerij Haacht prieš Komisiją
, T‑48/02, Rink. p. II‑5259, 107 punktas). Taip pat iš teismo praktikos matyti, kad tokiu atveju įmonės negali skųstis teisės
neapkaltinti savęs pažeidimu, jeigu jos savanoriškai atsakė į tokį prašymą (šio sprendimo 259 punkte nurodyto sprendimo
Tribunal Dalmine prieš Komisiją
46 punktas).
Laikantis šios teismo praktikos reikia nustatyti, ar Komisija pažeidė ieškovių teisę neteikti parodymų prieš save.
Pirma, reikia pabrėžti, kad Komisija siekė gauti informacijos ne sprendimais, o prašymais pateikti informacijos (2003 m. kovo
6 d. ir 24 d. raštai).
Dėl paties prašomos informacijos turinio, iš minėtų prašymų 4 punkto matyti, kad Komisija norėjo sužinoti apie susitikimus
su konkurentais, datą, vietą ir dalyvių sąrašą, šių susitikimų tikslą ir eigą, taip pat gauti informacijos apie dvišalius
ryšius. Ieškovės visiškai neprivalėjo atsakyti į klausimus, jei jų atsakymai būtų galėję reikšti, kad jos pripažįsta dalyvavusios
tariamame pažeidime. Vis dėlto jos savanoriškai atsakė į šiuos klausimus ir todėl negali tvirtinti, kad jų teisė neteikti
parodymų prieš save dėl šio fakto buvo pažeista.
Antra, dėl ieškovių kaltinimo, kad Komisija joms nepranešė jų atžvilgiu kilusių įtarimų, pirmiausia reikia priminti, kad turi
būti ryšys tarp pagal Reglamento Nr. 17 11 straipsnį Komisijos prašomos informacijos ir prašyme minimo tiriamo pažeidimo.
Iš tiesų Reglamento Nr. 17 11 straipsnio 1 dalimi Komisija įgaliota iš įmonių gauti „visą būtiną informaciją“, kad ši institucija
galėtų taikyti EB 81 ir EB 82 straipsniuose išvardytus principus. Be to, Reglamento Nr. 17 11 straipsnio 3 dalyje numatyta,
kad prašyme pateikti informacijos Komisija nurodo „prašymo teisinį pagrindą ir tikslą“. Todėl iš Reglamento Nr. 17 11 straipsnio
1 ir 3 dalių kartu bei reikalavimų, susijusių su atitinkamų įmonių teisės į gynybą užtikrinimu, matyti, kad Reglamento Nr. 17
11 straipsnyje nurodytus būtinybės kriterijus reikia vertinti atsižvelgiant į tyrimo tikslą, kurį privaloma aiškiai apibrėžti
pačiame prašyme pateikti informacijos. Iš tiesų, kaip Teisingumo Teismas yra nusprendęs dėl panašios nuostatos į Reglamento
Nr. 17 11 straipsnį 1989 m. rugsėjo 21 d. Sprendime
Hoechst prieš Komisiją
(46/87 ir 227/88, Rink. p. 2859, 29 punktas), susijusiame su Reglamento Nr. 17 14 straipsnyje numatytais Komisijos įgaliojimais
atliekant tyrimą, Komisijos pareiga nurodyti tyrimo objektą ir paskirtį yra esminis reikalavimas ne tik siekiant pademonstruoti,
kad numatytas tyrimas įmonių viduje yra pateisinamas, bet ir suteikti šioms įmonėms galimybę įvertinti savo pareigos bendradarbiauti
apimtį, tuo pačiu užtikrinant jų teisę į gynybą. Iš to matyti, kad Komisija gali reikalauti pateikti tik tą informaciją, kuria
remdamasi ji galės patikrinti įtariamus pažeidimus, kuriais pateisinama tai, kad atliekamas tyrimas, ir kurie yra nurodyti
prašyme pateikti informacijos (1991 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
SEP prieš Komisiją
, T‑39/90, Rink. p. II‑1497, 25 punktas ir 1995 m. kovo 8 d. Sprendimo
Société Générale prieš Komisiją
, T‑34/93, Rink. p. II‑545, 40, 62 ir 63 punktai).
Iš šios teismo praktikos matyti, kad prašyme pateikti informacijos Komisija neturėjo aiškiai informuoti atitinkamų įmonių,
kad ji įtaria, jog buvo padarytas pažeidimas, ir todėl nebuvo reikalaujama įmonei šiame etape pranešti, kad ji yra įtariama.
Kadangi Komisija aiškiai nurodė savo prašymo teisinį pagrindą ir tikslą, reikia manyti, kad atitinkamos įmonės teisė į gynybą
buvo užtikrinta.
Šiuo atveju Komisija puikiai įvykdė šias pareigas, prašymuose pateikti informacijos aiškiai nurodžiusi prašymo objektą ir
paskirtį.
Trečia, ieškovių kaltinimas, kad Komisija joms nesuteikė jau turimos informacijos, taip pat neturi reikšmės. Iš tiesų, vykdant
administracinę procedūrą konkurencijos srityje pranešimo apie kaltinimus išsiuntimas ir galimybė susipažinti su bylos medžiaga,
leidžianti šio pareiškimo adresatui susipažinti su įrodymais Komisijos byloje, užtikrina nagrinėjamos įmonės teisę į gynybą
ir teisę į teisingą bylos nagrinėjimą. Būtent pranešimu apie kaltinimus atitinkama įmonė yra informuojama apie visus esminius
įrodymus, kuriais šioje procedūros stadijoje remiasi Komisija. Todėl tik gavusi minėtą pareiškimą, atitinkama įmonė gali visiškai
pasinaudoti savo teise į gynybą. Jei minėtos teisės apimtų ir laikotarpį iki pranešimo apie kaltinimus išsiuntimo, Komisijos
tyrimas nebūtų veiksmingas, nes įmonė jau per pirmąją Komisijos tyrimo stadiją galėtų identifikuoti Komisijos turimą informaciją,
todėl ir informaciją, kuri galėtų būti dar nuo jos slepiama (šio sprendimo 260 punkte nurodyto Teisingumo Teismo sprendimo
Dalmine prieš Komisiją
58–60 punktai).
Ketvirta, ieškovės klaidingai reikalauja papildomai sumažinti baudą už tai, kad jos bendradarbiavo, atsakydamos į prašymą
pateikti informacijos tariamai daug plačiau, nei būtų galima reikalauti pagal Reglamento Nr. 17 11 straipsnį.
Dėl bendradarbiavimo atliekant dviejų kartelių tyrimą, abiem ieškovėms skirtos baudos sumažintos 15 %, remiantis pranešimo
dėl bendradarbiavimo D punkto 2 dalies pirma ir antra įtraukomis. Komisija konstatavo, kad ieškovės pateikė informacijos ir
dokumentų, labai padėjusių įrodyti pažeidimą ir, be kita ko, prisipažino dalyvavusios susitikimuose su savo konkurentais,
siekdamos pasikeisti informacija apie kainas, jas aptarti ir net palaikyti. Be to, jos iš esmės neginčijo faktinių aplinkybių,
kuriomis Komisija pagrindė savo kaltinimus (ginčijamo sprendimo 390– 397 ir 460–463 konstatuojamosios dalys).
Reikia priminti, kad baudos sumažinimas dėl bendradarbiavimo per administracinę procedūrą gali būti pateisinamas, tik jei
dėl nagrinėjamos įmonės elgesio Komisija galėjo lengviau įrodyti pažeidimą ir, prireikus, jį nutraukti (1998 m. gegužės 14 d.
Pirmosios instancijos teismo sprendimo
SCA Holding prieš Komisiją
, T‑327/94, Rink. p. II‑1373, 156 punktas ir 2001 m. gruodžio 13 d. Sprendimo
Krupp Thyssen Stainless ir Acciai speciali Terni prieš Komisiją
, T‑45/98 ir T‑47/98, Rink. p. II‑3757, 270 punktas).
Įmonės bendradarbiavimas tyrime nesuteikia jokios teisės sumažinti baudą, kai šis bendradarbiavimas neviršijo to, ką įmonė
privalo daryti pagal Reglamento Nr. 17 11 straipsnio 4 ir 5 dalis (šiuo klausimu žr. 1992 m. kovo 10 d. Pirmosios instancijos
teismo sprendimo
Solvay prieš Komisiją
, T‑12/89, Rink. p. II‑907, 341 ir 342 punktus). Tačiau įmonė turi teisę į baudos sumažinimą, kai ji atsakydama į prašymą
pateikti informacijos pagal 11 straipsnį pateikia tokių duomenų, kurie gerokai viršija tai, ko pagal tą straipsnį gali reikalauti
Komisija (šiuo klausimu žr. 1998 m. gegužės 14 d Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Cascades prieš Komisiją
, T‑308/94, Rink. p. II‑925, 262 punktą).
Tiesa, kad iš Komisijai pateiktos informacijos turinio reikia spręsti, ar ieškovės iš tiesų pateikė duomenų, kurie gerokai
viršija tai, ko Komisija galėjo reikalauti.
Tačiau ieškovės neįrodė, kad jų pateikta informacija savo turiniu buvo daug išsamesnė, nei Komisija galėjo reikalauti.
Be to, reikia pripažinti, kad ieškovės patvirtino ne visus faktus, kuriais Komisija pagrindė ginčijamą sprendimą. Iš tiesų
reikia patikslinti, kad
Cousin
tvirtina, jog toliau teikė pasiūlymus visai neatsižvelgdama į diskusijas ir kad
Amann
ginčija pažeidimo trukmę.
Todėl ieškovėms skirtos baudos sumažinimas 15 % šios bylos aplinkybėmis yra pagrįstas. Vadinasi, ir argumentą, kad baudos
sumažinimas 15 % yra nepakankamas, palyginti su
Coats
skirtos baudos sumažinimu 50 %, reikia atmesti.
Taigi šį pagrindą reikia atmesti.
Iš išdėstytų argumentų matyti, kad ieškovių pareikštą ieškinį reikia atmesti.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi
šalis to prašė. Kadangi ieškovės pralaimėjo bylą, jos turi padengti bylinėjimosi išlaidas pagal Komisijos pateiktus reikalavimus.
Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (penktoji kolegija)
nusprendžia:
1.
Atmesti ieškinį.
2.
Amann & Söhne GmbH & Co. KG
ir
Cousin Filterie SAS
padengia bylinėjimosi išlaidas.
Vilaras
Prek
Ciucă
Paskelbta 2010 m. balandžio 28 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
Turinys
Ginčo aplinkybės
A –  Ginčo objektas
B –  Administracinė procedūra
C –  Ginčijamas sprendimas
1.  Nagrinėjamos rinkos
a)  Prekių rinka
b)  Geografinės rinkos
2.  Nagrinėjamų rinkų dydis ir struktūra
3.  Neteisėto elgesio aprašymas
4.  Ginčijamo sprendimo rezoliucinė dalis
Procesas ir šalių reikalavimai
Dėl teisės
A –  Ieškovių pateikto reikalavimo panaikinti ginčijamą sprendimą pagrindas, kad pažeistos Reglamento Nr. 1/2003 7 straipsnio
1 dalies pirmo sakinio nuostatos
1.  Šalių argumentai
2.  Bendrojo Teismo vertinimas
a)  Dėl prekių ir geografinių rinkų atskyrimo
b)  Dėl tariamo „bendro plano“ buvimo
B –  Ieškinio pagrindai, kuriais siekiama baudos sumažinimo
1.  Ieškovių pateiktas ieškinio pagrindas, kad nesilaikyta Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje ir Reglamento Nr. 1/2003
23 straipsnio 2 dalyje nustatyto maksimalaus baudos dydžio
a)  Šalių argumentai
b)  Bendrojo Teismo vertinimas
Kaltinimas pažeidus principą nulla poena sine lege ir prieštaravimas dėl Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies bei Reglamento
Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies teisėtumo
Kaltinimas, susijęs su pareiga už kelis pažeidimus skirti vieną baudą
Kaltinimas, kad nepaisyta teisėtų sankcijos tikslų
2.  Ieškovių pateiktas ieškinio pagrindas, susijęs su vienodo požiūrio ir proporcingumo principų pažeidimu skiriant baudą
a)  Šalių argumentai
b)  Bendrojo Teismo vertinimas
Proporcingumo principo pažeidimas
–  Argumentas, kad neatsižvelgta į rinkos dydį
–  Argumentas, susijęs su tuo, kad atsižvelgta tik į apyvartą rinkose, kuriose padaryti pažeidimai
–  Gairėmis numatyta „baudos dyd˛io fiksavimo sistema“
–  Neatsižvelgimas į tai, kad ieškovės yra „vidutinės įmonės“
Vienodo požiūrio principo pa˛eidimas
3.  Amann pateiktas ieškinio pagrindas, kad klaidingai nustatyta pradinė baudos už pramoninių siūlų rinkos kartelį suma
a)  Šalių argumentai
b)  Bendrojo Teismo vertinimas
4.  Amann pateiktas ieškinio pagrindas, kad klaidingai apskaičiuota pažeidimo pramoninių siūlų rinkoje trukmė
a)  Šalių argumentai
b)  Bendrojo Teismo vertinimas
5.  Amann pateiktas ieškinio pagrindas, kad neatsižvelgta į kai kurias lengvinančias aplinkybes, susijusias su pažeidimu pramoninių
siūlų rinkoje
a)  Šalių argumentai
b)  Bendrojo Teismo vertinimas
6.  Ieškovių pateiktas ieškinio pagrindas, kad klaidingai apskaičiuotos ieškovėms už pažeidimą automobilių pramonei skirtų
siūlų rinkoje skirtos baudos pradinė ir pagrindinė sumos
a)  Šalių argumentai
b)  Bendrojo Teismo vertinimas
7.  Ieškovių pateiktas ieškinio pagrindas, jog tariamai neatsižvelgta į tai, kad automobilių pramonei skirtų siūlų kartelis
nebuvo įgyvendintas
a)  Šalių argumentai
b)  Bendrojo Teismo vertinimas
8.  Ieškinio pagrindas, kad pažeista teisė būti išklausytam ir teisė į gynybą
a)  Šalių argumentai
b)  Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl tariamo teisės būti išklausytam pažeidimo
Tariamas teisės į gynybą pažeidimas, būtent principo, kad draudžiama reikalauti duoti parodymus prieš save
Dėl bylinėjimosi išlaidų
*
Proceso kalba: vokiečių.