CELEX: 62007CJ0504
Asetus (ETY) N:o 1191/69
Julkisen palvelun velvoitteet
Hyvitysten myöntäminen
Kaupunkien henkilöliikenteen ala.

Ennakkoratkaisupyyntö koskee EY 73 ja EY 87 artiklan sekä julkisten palvelujen käsitteeseen rautatie-, maantie- ja sisävesiliikenteessä olennaisesti kuuluvia velvoitteita koskevista jäsenvaltioiden toimenpiteistä 26.6.1969 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1191/69 (
EYVL L 156, s. 1
), sellaisena kuin se on muutettuna annetulla neuvoston asetuksella (ETY) N:o 1893/91 (
EYVL L 169, s. 1
; jäljempänä asetus N:o 1191/69), tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat Associação Nacional de Transportadores Rodoviários de Pesados de Passageiros (Antrop) ja useita muita yrityksiä (jäljempänä Antrop ym.) ja toisaalta Conselho de Ministros, Companhia de Carris de Ferro de Lisboa SA (jäljempänä Carris) ja Sociedade de Transportes Colectivos do Porto SA (jäljempänä STCP) ja jossa on kyse 40916478 euron ja 12376201 euron suuruisista hyvityskorvauksista, jotka myönnettiin viimeksi mainituille vuoden 2003 osalta 27.3.2003 tehdyllä Conselho de Ministrosin päätöksellä nro 52/2003.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Asetuksen N:o 1191/69 ensimmäisessä ja toisessa perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”yksi yhteisen liikennepolitiikan tavoitteista on poistaa erot, jotka ilmenevät jäsenvaltioiden asettamina, kuljetusyrityksiin kohdistuvina julkisten palvelujen käsitteeseen olennaisesti kuuluvina velvoitteina ja jotka ovat sellaisia, että ne saattavat olennaisesti vääristää kilpailun edellytyksiä,
tästä syystä on tarpeen lakkauttaa tässä asetuksessa määritellyt julkisen palvelun velvoitteet; joissakin tapauksissa on kuitenkin välttämätöntä pitää voimassa tällaiset velvoitteet riittävien liikennepalvelujen varmistamiseksi; liikennepalvelujen riittävyys on arvioitava kuljetusalalla vallitsevan kysynnän ja tarjonnan sekä yhteisön tarpeiden perusteella”.
Asetuksen N:o 1191/69 1 artiklan 1–5 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   Tätä asetusta sovelletaan kuljetusyrityksiin, jotka harjoittavat rautatie-, maantie- ja sisävesiliikennettä.
Jäsenvaltiot voivat jättää tämän asetuksen soveltamisalan ulkopuolelle yrityksen, jonka toiminta rajoittuu yksinomaan kaupunki- tai esikaupunkiliikenteeseen taikka alueelliseen liikenteeseen.
2.   Tässä asetuksessa tarkoitetaan:
—
’kaupunki- ja esikaupunkiliikenteellä’ liikennepalveluja, jotka täyttävät kaupunki- tai esikaupunkikeskuksen tarpeet sekä tällaisen keskuksen ja sitä ympäröivän alueen väliset tarpeet;
—
’alueellisella liikenteellä’ liikennepalveluja, joita harjoitetaan alueen liikennetarpeiden täyttämiseksi.
3.   Jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten on lakkautettava kaikki tässä asetuksessa tarkoitetut julkisten palvelujen käsitteeseen olennaisesti kuuluvat rautatie-, maantie- ja sisävesiliikennettä koskevat velvoitteet.
4.   Sellaisten riittävien liikennepalvelujen varmistamiseksi, joissa otetaan erityisesti huomioon sosiaaliset tekijät ja ympäristötekijät sekä kaupunki- ja aluesuunnittelu, tai joiden tarkoituksena on tarjota määrähintoja tietyille matkustajaryhmille, jäsenvaltioiden toimivaltaiset viranomaiset voivat tehdä kuljetusyrityksen kanssa sopimuksia julkisista palveluista. Tällaisten sopimusten edellytyksistä ja tarkemmista ehdoista säädetään V jaksossa.
5.   Jäsenvaltioiden toimivaltaiset viranomaiset voivat kuitenkin pitää voimassa tai asettaa 2 artiklassa tarkoitettuja kaupunkien tai esikaupunkien henkilöliikennettä taikka alueellista henkilöliikennettä koskevia julkisen palvelun velvoitteita. Edellytyksistä ja tarkemmista ehdoista mukaan lukien hyvitysmenettelyistä säädetään II, III ja IV jaksossa.
Jos kuljetusyritys harjoittaa sekä liikennettä, jota koskee julkisen palvelun velvoite, että myös muuta toimintaa, julkisiin palveluihin kuuluvaa toimintaa on harjoitettava erillisenä osastona, jonka on täytettävä vähintään seuraavat edellytykset:
a)
kustakin toiminnasta pidetään erikseen kirjanpitoa ja kuhunkin toimintaan kuuluvaa osaa varoista käsitellään voimassa olevien kirjanpitosäännösten mukaisesti;
b)
menot katetaan käyttötuloilla ja julkisten viranomaisten suorittamilla avustuksilla ja korvauksilla ilman mahdollisuutta siirtää niitä yrityksen eri toimintalohkojen välillä.”
Asetuksen N:o 1191/69 2 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   ’Julkisen palvelun velvoitteilla’ tarkoitetaan velvoitteita, joita kyseinen kuljetusyritys ei omien taloudellisten etujensa kannalta katsoen ottaisi kantaakseen tai ei ottaisi kantaakseen samassa määrin tai samoilla ehdoilla.
2.   Edellä 1 kohdassa tarkoitettuja julkisen palvelun velvoitteita ovat liikennöintivelvoite, kuljetusvelvoite ja hintavelvoitteet.”
Asetuksen N:o 1191/69 6 artiklan 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Päätöksissä pitää voimassa julkisen palvelun velvoite joko kokonaan tai osittain taikka lakkauttaa se tietyn määräajan kuluessa on määrättävä niistä aiheutuvien taloudellisten rasitusten hyvittämisestä; tällaisen hyvityksen suuruus on määrättävä 10–13 artiklassa säädettyjä yhteisiä menettelyjä noudattaen.”
Asetuksen N:o 1191/69 10 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Liikennöinti- ja kuljetusvelvoitteen osalta 6 artiklassa tarkoitetun hyvityksen on vastattava suuruudeltaan yrityksen taloudellisen rasituksen vähenemisen ja sen saamien tulojen vähenemisen erotusta, jos kyseinen velvoite lakkautettaisiin kokonaan tai olennaisilta osin harkittavana olevaksi ajaksi.
Jos taloudellinen rasitus on arvioitu kohdistamalla yritykselle kyseisestä liikennöinnistä aiheutuvat kokonaiskustannukset sen eri liikennetoimintojen osille, hyvityksen on vastattava suuruudeltaan yrityksen kyseisen julkisen palvelun velvoitteen kohteena olevaan toiminnan osaan kohdistettavien kustannusten ja vastaavien tulojen erotusta.”
Asetuksen N:o 1191/69 17 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Tämän asetuksen nojalla maksettavia hyvityksiä ei koske [EY] [88] artiklan 3 kohdassa tarkoitettu alustava ilmoitusmenettely.”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Carris on julkinen yritys, jolle on myönnetty hallintosopimuksella linja-autoilla, sähköajoneuvoilla ja mekaanisilla hisseillä suoritettavia julkisia henkilöliikennepalveluja koskeva konsessio Lissabonin kaupungin hallintorajojen sisällä. Julkisen palvelun velvoitteidensa nojalla Carrisilla on erityisesti velvollisuus taata konsession kohteena olevan palvelun säännöllinen ja jatkuva toiminta konsession myöntäneen viranomaisen määrittämiin hintoihin.
STCP puolestaan on julkinen yritys, jolle on myönnetty julkisia henkilöliikennepalveluja koskeva konsessio Porton kaupungin hallintorajojen sisällä kunnallisen yksikön muuttamisesta osakeyhtiöksi annetun lain nojalla.
Korvauksena kaupunkien henkilöliikennepalvelujen tarjoamisesta Carris ja STCP ovat saaneet useiden vuosien ajan valtion myöntämiä erilaisia etuja. Kyseessä ovat erityisesti hyvityskorvaukset, pääoman lisäykset ja valtiontakaukset luotolle.
Carrisilla ja STCP:llä on konsessionsa maantieteellisten rajojen ulkopuolella ilman julkisen palvelun velvoitetta lisäksi linja-autoreittejä, joilla myös muut yritykset, erityisesti Antrop ym., toimivat. Viimeksi mainitut tarjoavat liikennepalveluja julkisia palveluja koskevassa delegointijärjestelmässä ja niiden on noudatettava reittejä, aikatauluja ja hintoja koskevia sääntöjä. Antrop ym. ovat Carrisin ja STCP:n samoilla reiteillä harjoittaman toiminnan vuoksi vedonneet kilpailun vääristymiseen ja ovat riitauttaneet päätöksen nro 52/2003.
Antrop ym. toteavat, että niillä ei ole muita varoja kuin voimassa olevista hinnoista saatavat käyttötulot siten, että niiden harjoittamasta toiminnasta aiheutuvat toiminnalliset tappiot katetaan yksinomaan niiden omalla pääomalla, kun taas Carrisin ja STCP:n mahdolliset tappiot, investointimenot ja pääoma katetaan julkisella tuella. Näiden tukien myöntämisestä aiheutuu niiden mukaan tästä syystä kilpailun vääristymistä. Näin ollen pääasian kantajat väittävät, että päätöksellä nro 52/2003, siltä osin kuin se on riitautettu, rikotaan kansallisia kilpailusäännöksiä samoin kuin valtiontukia koskevia yhteisön oikeuden säännöksiä ja määräyksiä, erityisesti EY 86 artiklaa, EY 87 artiklan 1 kohtaa, EY 88 artiklaa ja EY 89 artiklaa sekä asetusta N:o 1191/69 ja tuen myöntämisestä rautatie-, maantie- ja sisävesiliikenteeseen 4.6.1970 annettua neuvoston asetusta (ETY) N:o 1107/70 (
EYVL L 130, s. 1
).
Näissä olosuhteissa kansallisessa tuomioistuimessa tuli esiin kysymys ennakkoratkaisupyynnön esittämisen tarpeesta yhteisöjen tuomioistuimelle.
Kuultuaan asianosaisia ja katsottuaan, että asiassa oli tarpeen esittää ennakkoratkaisupyyntö, Supremo Tribunal Administrativo päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Voivatko kansalliset viranomaiset EY 73, EY 87 ja EY 88 artiklan sekä asetuksen N:o 1191/69 valossa asettaa julkisen palvelun velvoitteita sellaiselle julkiselle yritykselle, jonka tehtävänä on turvata julkinen henkilöliikenne kunnassa?
2)
Jos tähän kysymykseen vastataan myöntävästi, onko kansallisten viranomaisten hyvitettävä tällaiset velvoitteet?
3)
Onko kansallisten viranomaisten tapauksessa, jossa ne eivät ole velvollisia järjestämään tarjouskilpailuja liikenneverkkoa koskevasta konsessiosta, ulotettava hyvitysvelvoite koskemaan kaikkia yrityksiä, joiden katsotaan kansallisen lainsäädännön mukaisesti tarjoavan samalla alueella julkisia henkilöliikennepalveluja?
4)
Jos tähän kysymykseen vastataan myöntävästi, mitä on käytettävä hyvitysperusteena?
5)
Kun on kyse yrityksistä, jotka harjoittavat yksinoikeudella linja-autoilla tapahtuvaa henkilöliikennettä julkista palvelua koskevan konsession nojalla tiettyjen taajama-alueiden sisällä mutta jotka samalla harjoittavat kyseistä toimintaa kilpailutilanteessa yksityisten toimijoiden kanssa yksinoikeuden kohteena olevien taajama-alueiden ulkopuolella, onko sitä, että valtio vuodesta toiseen myöntää näille yrityksille tukea niiden jatkuvien toimintavajeiden kattamiseksi, pidettävä EY 87 artiklan 1 kohdassa kiellettynä valtiontukena silloin, kun
a)
kirjanpitotiedoista ei voida tarkasti eritellä näiden yritysten toiminnasta konsession kohteena olevalla alueella aiheutuneiden kustannusten ja vastaavasta toiminnasta saatujen tulojen välistä erotusta, eikä siten voida laskea niitä lisäkustannuksia, jotka aiheutuvat sellaisesta julkisen palvelun velvoitteiden täyttämisestä, johon konsession mukaisesti voidaan myöntää valtiontukea;
b)
kyseiset yritykset voivat tämän seikan vuoksi jatkaa tai laajentaa liikennepalvelujen tarjoamista, mistä on seurauksena, että muiden kyseiseen tai muuhun jäsenvaltioon sijoittautuneiden yritysten mahdollisuudet tarjota liikennepalveluja heikkenevät
c)
ja tällainen tilanne jatkuu EY 73 artiklan määräyksistä huolimatta?
6)
Kun otetaan huomioon ne edellytykset, joita yhteisöjen tuomioistuin tulkitessaan nykyistä EY 87 artiklan 1 kohtaa – – erityisesti asiassa [C-280/00,] Altmark Trans [ja Regierungspräsidium Magdeburg,] 24.7.2003 antamassaan tuomiossa [(Kok., s. I-7747)] on asettanut tuen luokittelemiseksi valtiontueksi (’
Ensinnäkin
kyse on oltava valtion toimenpiteestä tai valtion varoilla toteutetusta toimenpiteestä.
Toiseksi
kyseisen toimenpiteen on oltava omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.
Kolmanneksi
toimenpiteellä on annettava etua sille, joka on toimenpiteen kohteena.
Neljänneksi
toimenpiteen on vääristettävä tai uhattava vääristää kilpailua.’), millainen merkitys ja ulottuvuus on ilmauksilla (1) sellaisen edun myöntäminen, joka (2) vääristää kilpailua, sellaisessa tilanteessa, jossa edunsaajilla on yksinoikeus tarjota julkisia henkilöliikennepalveluja Lissabonin ja Porton kaupungeissa, kun ne tarjoavat myös yhteyksiä kyseisiin kaupunkeihin alueilla, joilla on muitakin toimijoita? Toisin sanoen millaisia perusteita on käytettävä, jotta voidaan päätellä, että edun myöntäminen vääristää kilpailua? Entä onko tältä osin merkityksellistä tietää, millainen prosenttiosuus kustannuksista näille yrityksille aiheutuu yksinoikeusalueen ulkopuolelle tarjottavista liikennereiteistä? Onko siten välttämätöntä, että tuella on konkreettisesti merkittävä vaikutus yksinomaisen alueen (Lissabon ja Porto) ulkopuolella harjoitettavaan toimintaan?
7)
Ovatko EY 76 ja EY 88 artiklassa määrätyt [Euroopan yhteisöjen] komission toimenpiteet ainoa oikeudellinen keino [EY:n] perustamissopimuksen valtiontukisääntöjen noudattamisen varmistamiseksi vai edellyttääkö yhteisön oikeuden tehokkuus tämän lisäksi sitä, että kansalliset tuomioistuimet voivat välittömästi soveltaa kyseisiä oikeussääntöjä sellaisten yksityisten pyynnöstä, jotka katsovat kilpailusääntöjen vastaisen tuen myöntämisen vaikuttavan niihin haitallisesti?”
Ennakkoratkaisukysymysten arviointi
Ensimmäinen, toinen, kolmas ja neljäs kysymys
Neljä ensimmäistä kysymystä on käsiteltävä yhdessä, koska ne koskevat pääasiallisesti jäsenvaltioiden mahdollisuutta asettaa julkisen palvelun velvoitteita kuljetusyrityksille ja tästä mahdollisesti aiheutuvia velvoitteita suorittaa hyvitystä viimeksi mainituille.
Aluksi on todettava, ettei mikään yhteisöjen tuomioistuimelle toimitetussa asiakirja-aineistossa viittaa siihen, että Portugalin tasavalta olisi käyttänyt asetuksen N:o 1191/69 1 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädettyä mahdollisuutta jättää tämän asetuksen soveltamisalan ulkopuolelle yritykset, joiden toiminta rajoittuu yksinomaan kaupunki- tai esikaupunkiliikenteeseen taikka alueelliseen liikenteeseen. Näin ollen tämän asetuksen säännöksiä voidaan soveltaa täysimääräisesti esillä olevaan asiaan ja ennakkoratkaisukysymyksiä on tutkittava näiden säännösten valossa.
Vaikka asetuksen N:o 1191/69 tavoitteena on lakkauttaa julkisten palvelujen käsitteeseen olennaisesti kuuluvat velvoitteet, kuten käy ilmi sekä kyseisen asetuksen ensimmäisestä ja toisesta perustelukappaleesta että sen 1 artiklan 3 kohdasta, saman asetuksen 1 artiklan 5 kohdassa säädetään, että jäsenvaltioiden toimivaltaiset viranomaiset voivat kuitenkin pitää voimassa tai asettaa 2 artiklassa tarkoitettuja kaupunkien tai esikaupunkien henkilöliikennettä taikka alueellista henkilöliikennettä koskevia julkisen palvelun velvoitteita. Edellytyksistä ja tarkemmista ehdoista mukaan lukien hyvitysmenettelyistä säädetään saman asetuksen II, III ja IV jaksossa.
Asetuksen N:o 1191/69 6 artiklan 2 kohdan mukaan päätöksissä pitää voimassa julkisen palvelun velvoite joko kokonaan tai osittain taikka lakkauttaa se tietyn määräajan kuluessa on määrättävä niistä aiheutuvien taloudellisten rasitusten hyvittämisestä; tällaisen hyvityksen suuruus on määrättävä 10–13 artiklassa säädettyjä yhteisiä menettelyjä noudattaen.
Koska hyvitysvelvoite liittyy asetuksen N:o 1191/69 nojalla välttämättä julkisen palvelun velvoitteiden täyttämiseen, yrityksillä, joiden katsotaan kansallisen tuomioistuimen esittämän kolmannen kysymyksen yhteydessä esiin tuomassa tilanteessa tarjoavan kunnassa julkisia henkilöliikennepalveluja ilman että niille on asetettu julkisen palvelun velvoitetta, ei ole oikeutta saada tällaista hyvitystä.
Näin ollen neljään ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että asetusta N:o 1191/69 on tulkittava siten, että siinä sallitaan jäsenvaltioiden asettavan julkisen palvelun velvoitteita sellaiselle julkiselle yritykselle, jonka tehtävänä on taata julkinen henkilöliikenne kunnassa, ja että siinä säädetään, että tällaisista velvoitteista aiheutuvista taloudellisista rasituksista on suoritettava hyvitystä, jonka suuruus on määrättävä kyseisen asetuksen säännösten mukaisesti.
Viides kysymys
Viidennellä kysymyksellään kansallinen tuomioistuin tiedustelee pääasiallisesti, onko jäsenvaltion myöntämiä, esillä olevan asian kohteena olevien kaltaisia hyvityskorvauksia kuljetusyrityksille, joille on myönnetty julkista palvelua koskeva konsessio ja jotka toimivat niille kuuluvien julkisen palvelun velvoitteiden vuoksi yksinoikeudella tiettyjen taajama-alueiden sisällä, pidettävä EY 87 artiklan 1 kohdassa kiellettynä valtiontukena silloin, kun nämä yritykset samalla harjoittavat toimintaansa myös kilpailutilanteessa yksityisten toimijoiden kanssa edellä mainittujen taajama-alueiden ulkopuolella, eikä siten voida laskea niitä lisäkustannuksia, jotka aiheutuvat tällaisten julkisen palvelun velvoitteiden täyttämisestä.
Aluksi on todettava, että EY 87 artikla kuuluu yleisiin valtiontukea koskeviin perustamissopimuksen määräyksiin, kun taas EY 73 artikla sisältää liikenteen alalla yleisiin valtiontukea koskeviin määräyksiin sovellettavan poikkeuksen, koska siinä määrätään, että tuki on perustamissopimuksen mukaista, jos se vastaa liikenteen yhteensovittamisen tarpeita tai on korvausta tiettyjen julkisten palvelujen käsitteeseen kuuluvien velvoitteiden täyttämisestä. Asetuksella N:o 1191/69 säädetään järjestelmästä, jota jäsenvaltiot ovat velvollisia noudattamaan silloin, kun ne aikovat asettaa julkisen palvelun velvoitteita yrityksille maaliikenteen alalla (ks. em. asia Altmark Trans ja Regierungspräsidium Magdeburg, tuomion 53 kohta).
Asetuksen N:o 1191/69 6 artiklan 2 kohdan mukaan päätöksissä pitää voimassa julkisen palvelun velvoite joko kokonaan tai osittain taikka lakkauttaa se tietyn määräajan kuluessa on määrättävä niistä aiheutuvien taloudellisten rasitusten hyvittämisestä; tällaisen hyvityksen suuruus on määrättävä 10–13 artiklassa säädettyjä yhteisiä menettelyjä noudattaen.
Asetuksen N:o 1191/69 10 artiklassa edellytetään erityisesti, että liikennöinti- ja kuljetusvelvoitteen osalta hyvityksen on vastattava suuruudeltaan yrityksen taloudellisen rasituksen vähenemisen ja sen saamien tulojen vähenemisen erotusta, jos kyseinen velvoite lakkautettaisiin kokonaan tai olennaisilta osin harkittavana olevaksi ajaksi. Jos taloudellinen rasitus on arvioitu kohdistamalla yritykselle kyseisestä liikennöinnistä aiheutuvat kokonaiskustannukset sen eri liikennetoimintojen osille, hyvityksen on vastattava suuruudeltaan yrityksen kyseisen julkisen palvelun velvoitteen kohteena olevaan toiminnan osaan kohdistettavien kustannusten ja vastaavien tulojen erotusta.
Kuten käy ilmi kansallisen tuomioistuimen tekemistä toteamuksista ja viidennen kysymyksen muotoilusta, koska Carrisin ja STCP:n toimintaan ei niiden yksinoikeuden kohteena olevien alueiden ulkopuolella sovelleta julkisen palvelun velvoitetta, näiden kahden yrityksen kirjanpitotiedoista ei voida tarkasti eritellä viimeksi mainittujen yritysten toiminnasta konsession kohteena olevalla alueella aiheutuneiden kustannusten ja vastaavasta toiminnasta saatujen tulojen välistä erotusta, eikä siten voida laskea niitä lisäkustannuksia, jotka aiheutuvat näiden yritysten täyttämistä julkisen palvelun velvoitteista.
Näissä olosuhteissa direktiivin N:o 1191/69 10 artiklassa säädetty edellytys ei täyty, koska Carrisin ja STCP:n toiminnasta yksinoikeutta koskevan konsession kohteena olevalla alueella aiheutuneita kustannuksia ei voida tarkasti eritellä.
Koska tällaisessa tapauksessa kyseisten yritysten saamia hyvityskorvauksia ei ole myönnetty asetuksen N:o 1191/69 mukaisesti, ne eivät näin ollen ole yhteisön oikeuden mukaisia, eikä niitä näin ollen ole tarkasteltava suhteessa valtiontukia koskeviin perustamissopimuksen määräyksiin, erityisesti EY 87 artiklan 1 kohtaan (ks. vastaavasti em. asia Altmark Trans ja Regierungspräsidium Magdeburg, tuomion 65 kohta).
Edellä esitetyn perusteella viidenteen kysymykseen on vastattava, että asetus N:o 1191/69 on esteenä pääasian kohteena olevien kaltaisten hyvityskorvausten myöntämiselle, jos ei voida määrittää niitä lisäkustannuksia, jotka aiheutuvat kyseisten yritysten toiminnasta niiden täyttäessä julkisen palvelun velvoitteita.
Kuudes kysymys
Viidenteen kysymykseen annettu vastaus huomioon ottaen kuudenteen kysymykseen ei ole tarpeen vastata.
Seitsemäs kysymys
Tällä kysymyksellä kansallinen tuomioistuin tiedustelee pääasiallisesti, mikä on kansallisten tuomioistuinten tehtävä niiden todetessa, että valtiontukea on myönnetty yhteisön oikeuden vastaisesti.
Koska pääasian kohteena olevat hyvityskorvaukset kuuluvat asetuksen N:o 1191/69 soveltamisalaan, niiden yhteensoveltuvuutta yhteisön oikeuden kanssa on, kuten on todettu tämän tuomion 28 kohdassa, arvioitava tämän asetuksen säännösten eikä perustamissopimuksen valtiontukimääräysten valossa.
Jos kansallinen tuomioistuin katsoo, että kyseisiä korvauksia ei ole myönnetty asetuksen N:o 1191/69 mukaisesti, sen tehtävänä on, ottaen huomioon sen, että kyseisen asetuksen säännökset ovat välittömästi sovellettavia, tehdä siitä kaikki tarvittavat päätelmät kansallisen oikeuden mukaisesti niiden toimien pätevyyden osalta, joilla kyseiset korvaukset toteutetaan.
Edellä esitetyn perusteella seitsemänteen kysymykseen on vastattava, että jos kansallinen tuomioistuin katsoo, että tietyt tukitoimenpiteet ovat asetuksen N:o 1191/69 vastaisia, sen tehtävänä on tehdä siitä kaikki tarvittavat päätelmät kansallisen oikeuden mukaisesti niiden toimien pätevyyden osalta, joilla kyseiset toimenpiteet toteutetaan.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä yhteisöjen tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (toinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Julkisten palvelujen käsitteeseen rautatie-, maantie- ja sisävesiliikenteessä olennaisesti kuuluvia velvoitteita koskevista jäsenvaltioiden toimenpiteistä 26.6.1969 annettua neuvoston asetusta (ETY) N:o 1191/69, sellaisena kuin se on muutettuna annetulla neuvoston asetuksella (ETY) N:o 1893/91, on tulkittava siten, että siinä sallitaan jäsenvaltioiden asettavan julkisen palvelun velvoitteita sellaiselle julkiselle yritykselle, jonka tehtävänä on taata julkinen henkilöliikenne kunnassa, ja että siinä säädetään, että tällaisista velvoitteista aiheutuvista taloudellisista rasituksista on suoritettava hyvitystä, jonka suuruus on määrättävä kyseisen asetuksen säännösten mukaisesti.

2)
Asetus N:o 1191/69, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1893/91, on esteenä pääasian kohteena olevien kaltaisten hyvityskorvausten myöntämiselle, jos ei voida määrittää niitä lisäkustannuksia, jotka aiheutuvat kyseisten yritysten toiminnasta niiden täyttäessä julkisen palvelun velvoitteita.

3)
Jos kansallinen tuomioistuin katsoo, että tietyt tukitoimenpiteet ovat asetuksen N:o 1191/69, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1893/91, vastaisia, sen tehtävänä on tehdä siitä kaikki tarvittavat päätelmät kansallisen oikeuden mukaisesti niiden toimien pätevyyden osalta, joilla kyseiset toimenpiteet toteutetaan.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: portugali.