CELEX: 62005TJ0456
Konkurencija
Karteliai
Europos pramoninių siūlų rinka
Sprendimas, kuriuo pripažįstama, kad pažeistas EB 81 straipsnis ir EEE susitarimo 53 straipsnis
Baudos
Pažeidimo sunkumas
Konkretus poveikis rinkai
Pažeidimo trukmė
Lengvinančios aplinkybės
Bendradarbiavimas per administracinę procedūrą
Proporcingumas
Baudų nustatymo metodo gairės

Ginčo aplinkybės
1.
Ginčo objektas
2005 m. rugsėjo 14 d. Komisijos sprendimu C (2005) 3452, susijusiu su (EB) 81 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio taikymo
procedūra (byla COMP/38.337 PO/Fil, toliau – ginčijamas sprendimas), iš dalies pakeistu 2005 m. spalio 13 d. Komisijos sprendimu
C (2005) 3765, kurio santrauka paskelbta 2008 m. sausio 26 d.
Europos
Sąjungos
oficialiajame
leidinyje
(OL C 21, p. 10), Komisija pripažino, kad ieškovės
Gütermann
AG
(toliau –
Gütermann
) ir
Zwicky
&
Co
.
AG
(toliau –
Zwicky
) dalyvavo sudarant susitarimus ir vykdant suderintus veiksmus Beniliukso ir Šiaurės šalių pramonei skirtų siūlų rinkoje:
Gütermann
nuo 1990 m. sausio mėn. iki 2001 m. rugsėjo mėn., o
Zwicky
nuo 1990 m. sausio mėn. iki 2000 m. lapkričio mėnesio.
Komisija paskyrė 4,021 mln. EUR baudą
Gütermann
ir 0,174 mln. EUR baudą
Zwicky
už jų dalyvavimą pramoninių siūlų kartelyje Beniliukse ir Šiaurės šalyse.
2.
Administracinė procedūra
2001 m. lapkričio 7 ir 8 d. Komisija, remdamasi 1962 m. vasario 6 d. Tarybos reglamento Nr. 17, Pirmojo reglamento, įgyvendinančio
(EB 81) ir (EB 82) straipsnius (OL 13, 1962, p. 204; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 3), 14 straipsnio
3 dalimi atliko patikrinimus kelių siuvimo siūlų gamintojų patalpose. Šie patikrinimai atlikti remiantis 2000 m. rugpjūčio
mėn.
The
English
Needle
&
Tackle
Co
.
Ltd
. pateikta informacija.
2001 m. lapkričio 26 d.
Coats
Viyella
plc
(toliau –
Coats
) pateikė prašymą atleisti nuo baudos pagal Komisijos pranešimą dėl baudų neskyrimo ar sumažinimo kartelių atvejais (OL C 207,
1996, p. 4, toliau – pranešimas dėl bendradarbiavimo), prie kurio pridėjo dokumentus, įrodančius, kad buvo sukurti tokie karteliai:
Europos ekonominės erdvės automobilių pramonei skirtų siūlų rinkos kartelis, Jungtinės Karalystės pramonei skirtų siūlų rinkos
kartelis ir Beniliukso šalių ir Danijos, Suomijos, Norvegijos ir Švedijos (toliau visos bendrai – Šiaurės šalys). pramonei
skirtų siūlų rinkos kartelis
Remdamasi per patikrinimą paimtais ir
Coats
pateiktais dokumentais 2003 m. kovo ir rugpjūčio mėn. Komisija išsiuntė atitinkamoms įmonėms prašymus pateikti informaciją
pagal Reglamento Nr. 17 11 straipsnį.
2004 m. kovo 15 d. Komisija priėmė kelioms įmonėms skirtą prieštaravimo pareiškimą dėl jų dalyvavimo viename arba keliuose
karteliuose, kurie išvardyti šio sprendimo 4 punkte ir tarp kurių yra kartelis pramonei skirtų siūlų rinkoje Beniliukse ir
Šiaurės šalyse.
Visos įmonės, kurioms buvo skirtas prieštaravimo pareiškimas, pateikė rašytines pastabas.
Gütermann
atsakė savo ir
Zwicky
vardu.
2004 m. liepos 19 ir 20 d. įvyko posėdis.
2004 m. rugsėjo 24 d. šalims suteikta galimybė susipažinti su nekonfidencialia atsakymų į prieštaravimo pranešimą versija
bei per posėdį pateiktomis šalių pastabomis ir paskirtas terminas, per kurį jos turėjo pateikti kitas pastabas.
2005 m. rugsėjo 14 d. Komisija priėmė ginčijamą sprendimą.
3.
Ginčijamas sprendimas

Nagrinėjamų rinkų apibrėžimas
Prekių rinka
Ginčijamame sprendime Komisija nurodo, kad galima išskirti dvi siūlų sektoriaus dalis: pirma, pramonėje naudojami siūlai,
skirti įvairių rūšių drabužiams arba kitiems gaminiams siūti ar siuvinėti, pavyzdžiui, odos dirbiniams, tekstiliniams automobilio
apmušalams ir čiužiniams, ir, antra, namų ūkiams skirti siūlai, kuriuos fiziniai asmenys naudoja siuvimo ar taisymo darbams
ir laisvalaikio užsiėmimams.
Pramoninių siūlų sektorių, atsižvelgiant į jų naudojimą, galima suskaidyti į tris kategorijas: siuvimo siūlai drabužių pramonei,
naudojami įvairių tipų drabužiams siūti, siuvinėjimo siūlai, naudojami pramoninėse programuojamose siuvinėjimo mašinose, skirti
drabužiams, sportiniams batams ir namuose naudojamiems tekstilės gaminiams dekoruoti, ir specialūs siūlai, naudojami įvairiuose
sektoriuose, pavyzdžiui, batų, odos dirbinių ir automobilių pramonėje.
Komisijos nuomone, pramoninius siūlus pasiūlos požiūriu galima laikyti bendra prekių rinka, nes nėra griežto ryšio tarp galutinio
naudojimo ir pluošto tipo bei (arba) siūlo struktūros.
Vis dėlto Komisija atskiria automobilių pramonei skirtus siūlus ir pramonei, išskyrus automobilių sektorių, skirtus siūlus.
Iš tiesų, ji teigia, kad nors šių abiejų tipų siūlų gamybos procesai yra panašūs ar gana lengvai vienas kitu pakeičiami, automobilių
pramonės paklausą lemia stambūs klientai, kurie tam tikriems savo naudojamiems gaminiams, pavyzdžiui, saugos diržams skirtiems
siūlams, nustato aukštesnio lygio techninius standartus ir reikalauja gaminių vienodumo įvairiose šalyse, kuriose juos naudoja
savo pramonėje.
Šiose bylose nagrinėjamas pažeidimas, kuriuo kaltinamos ieškovės, susijęs su pramoninių siūlų, išskyrus skirtus automobilių
pramonei, (toliau – pramoninių siūlų) rinka.
Geografinės rinkos
Ginčijamame sprendime Komisija konstatuoja, kad iš šalių pateiktos informacijos matyti, jog nagrinėjama geografinė pramoninių
siūlų rinka yra regioninė rinka. Ji priduria, kad regionas tam tikrais atvejais gali apimti kelias EEE susitarimo šalis, pavyzdžiui,
Beniliukso arba Šiaurės šalis, arba tik vieną šalį, pavyzdžiui, Jungtinę Karalystę.
Šiuo atveju pažeidimas, kuriuo kaltinamos ieškovės, susijęs su geografine rinka, apimančia Beniliuksą ir Šiaurės šalis.

Nagrinėjamų rinkų dydis ir struktūra
Iš ginčijamo sprendimo matyti, kad pramoninių siūlų apyvarta Beniliukse ir Šiaurės šalyse buvo apie 50 mln. EUR 2000 m. ir
apie 40 mln. EUR 2004 metais.
Taip pat matyti, kad dešimtojo dešimtmečio pabaigoje pagrindiniai pramoninių siūlų tiekėjai Beniliukse ir Šiaurės šalyse buvo
Gütermann
,
Zwicky
,
Amann
und
Söhne
GmbH
&
Co
.
KG
(toliau
–
Amann
),
Barbour
Threads
Ltd
, kol ją įsigijo
Coats
,
Belgian
Sewing
Thread
NV
(toliau –
BST
) ir
Coats
.

Neteisėto elgesio aprašymas
Komisija ginčijamame sprendime nurodo, kad įvykiai, susiję su Beniliukso ir Šiaurės šalių pramoninių siūlų rinkos karteliu,
klostėsi 1990–2001 metais.
Anot Komisijos, susijusios įmonės susitikdavo bent kartą per metus; šiuos susitikimus sudarydavo dvi dalys: viena skirta Beniliukso
šalių rinkai, o kita – Šiaurės šalių rinkai; pagrindinis jų tikslas – kiekvienoje iš šių dviejų rinkų išlaikyti dideles kainas.
Dalyviai keitėsi kainynais ir informacija apie nuolaidas, apie kainynuose nurodytų kainų padidinimą, apie nuolaidų sumažinimą
ir specialių kainų atskiriems klientams padidinimą. Jie taip pat sudarė susitarimus dėl būsimų kainynų, dėl didžiausių nuolaidų,
dėl nuolaidų sumažinimo ir specialių kainų atskiriems klientams padidinimo bei susitarimus vengti kainų konkurencijos patrauktų
tiekėjų naudai ir pasidalyti klientais (ginčijamo sprendimo 99–125 konstatuojamosios dalys).

Ginčijamo sprendimo rezoliucinė dalis
Ginčijamo spendimo 1 straipsnio 1 dalyje Komisija pripažino, kad aštuonios įmonės, tarp kurių –
Gütermann
ir
Zwicky
, pažeidė EB 81 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį, nurodytais laikotarpiais dalyvaudamos sudarant susitarimus ir atliekant
suderintus veiksmus, darančius poveikį pramoninių siūlų rinkose Beniliukse ir Šiaurės šalyse:
Gütermann
– nuo 1990 m. sausio mėn. iki 2001 m. rugsėjo mėn., o
Zwicky
– nuo 1990 m. sausio mėn. iki 2000 m. lapkričio mėnesio.
Pagal ginčijamo sprendimo 2 straipsnio pirmą pastraipą už Beniliukso ir Šiaurės šalių pramoninių siūlų rinkos kartelį toliau
išvardytoms įmonėms paskirtos tokios baudos:
–
Coats
– 15,05 mln. EUR,
–
Amann
– 13,09 mln. EUR,
–
BST
– 0,979 mln. EUR,
–
Gütermann
– 4,021 mln. EUR,
–
Zwicky
– 0,174 mln. EUR.
Ginčijamo sprendimo 3 straipsnyje Komisija nurodė įmonėms, dėl kurių priimtas šis sprendimas, nedelsiant nutraukti jos nustatytus
pažeidimus, jei jos iki šiol to nepadarė. Ji taip pat šias įmones įpareigojo vengti pakartoti bet kokį ginčijamo sprendimo
1 straipsnyje nurodytą veiksmą ar elgesį arba imtis panašų tikslą ar poveikį turinčios priemonės.

Procesas ir šalių reikalavimai
Pareiškimais, kuriuos Teismo kanceliarija gavo 2005 m. gruodžio 30 d., ieškovės pareiškė šiuos ieškinius.
Byloje T‑456/05
Gütermann
Teismo prašo:
–        panaikinti ginčijamo sprendimo 3 straipsnį tiek, kiek šiuo straipsniu Komisija pripažino, kad
Gütermann
pažeidinėjo EB 81 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį Suomijos, Norvegijos ir Švedijos rinkoje nuo 1990 m. sausio mėn.
iki 2001 m. rugsėjo mėn. arba, tam nepritarus, nuo 1990 m. sausio mėn. iki 1993 m. gruodžio mėn. imtinai,
–        panaikinti ginčijamo sprendimo 2 straipsnį tiek, kiek šiuo straipsniu Komisija jai paskyrė 4,021 mln. EUR baudą arba, nepatenkinus
pastarojo prašymo, tinkamai sumažinti šios baudos dydį,
–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Teismo prašo:
–        atmesti ieškinį,
–        priteisti iš
Gütermann
bylinėjimosi išlaidas.
Byloje T-457/05
Zwicky
Teismo prašo:
–        panaikinti ginčijamo sprendimo 1 straipsnį tiek, kiek šiuo straipsniu Komisija pripažino, kad
Zwicky
pažeidinėjo EB 81 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį Suomijos, Norvegijos ir Švedijos rinkoje nuo 1990 m. sausio mėn.
iki 2000 m. lapkričio mėn. arba, tam nepritarus, nuo 1990 m. sausio mėn. iki 1993 m. gruodžio mėn. imtinai,
–        panaikinti ginčijamo sprendimo 2 straipsnį tiek, kiek šiuo straipsniu Komisija jai paskyrė 0,174 mln. EUR baudą arba, nepatenkinus
pastarojo prašymo, tinkamai sumažinti šios baudos dydį,
–        panaikinti ginčijamo sprendimo 3 straipsnį tiek, kiek jis su ja susijęs,
–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Teismo prašo:
–        atmesti ieškinį,
–        priteisti iš
Zwicky
bylinėjimosi išlaidas.
2008 m. gruodžio 9 d. Nutartimi Pirmosios instancijos teismo penktosios kolegijos pirmininkas, išklausęs šalis, nusprendė
sujungti bylas T‑456/05 ir T‑457/05, kad pagal šio teismo procedūros reglamento 50 straipsnį būtų kartu vykdoma žodinė proceso
dalis ir priimamas sprendimas.

Dėl teisės
Pirmiausia ieškovės pateikia du ieškinio pagrindus, susijusius su neteisėtu elgesiu. Pirma, jos tvirtina, kad buvo pažeista
2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų (EB) 81 ir (EB) 82 straipsniuose,
įgyvendinimo (OL L 1, 2003, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k. 8 sk., 2 t., p. 205) 7 straipsnio 1 dalis.
Zwicky
taip pat tvirtina, kad reikalavimai nutraukti neteisėtą elgesį ir vengti jį pakartoti buvo nepagrįsti.
Antra, ieškovės pateikia kelis ieškinio pagrindus, dėl kurių reikia panaikinti arba sumažinti baudą.
Zwicky
skundžiasi, kad Komisija jai skyrė didesnę nei 10
%
jos apyvartos baudą. Be to, ieškovės pateikia dar penkis ieškinio pagrindus: klaidingai įvertintas pažeidimo sunkumas, atsižvelgiant
į jo poveikį klaidingai nustatyta pažeidimo trukmė, neatsižvelgta į tam tikras lengvinančias aplinkybes, klaidingas pranešimo
apie bendradarbiavimą taikymas ir baudos neproporcingumas.
1.
Dėl ieškinio pagrindų, kuriais ginčijamas neteisėto elgesio konstatavimas ir reikalavimai jį nutraukti bei vengti tokį elgesį
pakartoti.

Dėl „Gütermann“ ir „Zwicky“ pateikto ieškinio pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 1/2003 7 straipsnio 1 dalies pažeidimu
Šalių argumentai
Anot ieškovių, Komisija pažeidė Reglamento Nr. 1/2003 7 straipsnio 1 dalį, kurioje nurodyta, kad: „kai Komisija, veikdama
skundo pagrindu ar savo iniciatyva, nustato [EB] 81 straipsnio ar [EB] 82 straipsnio pažeidimą, ji gali priimti sprendimą,
reikalaujantį, kad įmonės ar įmonių asociacijos nutrauktų pažeidimą“. Iš tiesų, jas kaltindama EB 81 straipsnio ir EEE 53 straipsnio
pažeidimu dėl to, kad jos dalyvavo sudarant susitarimus ir vykdant suderintus veiksmus pramoninių siūlų rinkose Beniliukse
ir Šiaurės šalyse –
Gütermann
nuo 1990 m. sausio mėn. iki 2001 m. rugsėjo mėn., o
Zwicky
nuo 1990 m. sausio mėn. iki 2000 m. lapkričio mėn., – Komisija neatsižvelgė į tai, kad EEE susitarimas įsigaliojo 1994 m.
sausio 1 d. ir kad todėl iki tos dienos šio susitarimo nuostatos Suomijai, Norvegijai ir Švedijai nebuvo taikomos. Be to,
Suomija ir Švedija įstojo į Europos bendriją tik 1995 m. sausio 1 d., todėl EB 81 straipsnis joms tiesiogiai taikomas tik
nuo tos dienos.
Be to, ieškovės mano, kad Komisija teisingai nusprendė, jog pažeidimas teisine šio žodžio prasme, t. y. EB 81 straipsnio ir
EEE susitarimo 53 straipsnio pažeidimas dėl jų elgesio, Suomijos, Norvegijos ir Švedijos atžvilgiu galėjo egzistuoti tik nuo
1994 m. sausio 1 dienos. Todėl Komisija padarė klaidą teisės požiūriu pradėdama nuo pažeidimo egzistavimo, kuris tik tapo
intensyvesnis. Komisija nedarė jokio skirtumo tarp faktinio ieškovių elgesio vertinimo kaip vieno ir tęstinio kartelio nuo
1990 m. sausio mėn. iki 2001 m. rugsėjo mėn.
Gütermann
atžvilgiu ir nuo 1990 m. sausio mėn. iki 2000 m. lapkričio mėn.
Zwicky
atžvilgiu ir šio elgesio teisinio vertinimo kaip konkurencijos taisyklių pažeidimo šiais dviem laikotarpiais.
Be to, ieškovės mano, kad jų pateiktas ieškinio pagrindas, susijęs su Reglamento Nr. 1/2003 7 straipsnio 1 dalies pažeidimu,
yra priimtinas. Iš tiesų, Komisija klaidingai tvirtina esą šis ieškinio pagrindas yra nepriimtinas, nes ieškovės neįrodė,
kad padaryta akivaizdi vertinimo klaida, pripažįstant jų elgesį vienu ir tęstiniu karteliu. Jų nuomone, Komisija pripažino
jų elgesį vienu ir tęstiniu karteliu, remdamasi aplinkybėmis, kurių pateikdamos šį pagrindą ieškovės neginčija. Tačiau ginčijamo
sprendimo 1 straipsnio 1 dalyje pateiktas klaidingas teisinis vertinimas, nes
Zwicky
nebuvo pramoninių siūlų rinkoje Šiaurės šalyse, o, kalbant apie Suomiją, Norvegiją ir Švediją, ji negalėjo pažeisti konkurencijos
taisyklių nuo 1990 m. sausio mėn. iki 1993 m. gruodžio mėnesio.
Pirmiausia, Komisija tvirtina, kad šis ieškovių pateiktas ieškinio pagrindas yra nepriimtinas, ir papildomai ginčija jo pagrįstumą.
Bendrojo Teismo vertinimas
Teismas mano, kad nebūtina nagrinėti, ar ieškinio pagrindas, susijęs su Reglamento Nr. 1/2003 7 straipsnio 1 dalies pažeidimu,
yra priimtinas, reikia nagrinėti, ar šis pagrindas yra pagrįstas.
Pirma, reikia pabrėžti, kad ginčijamo sprendimo 1 straipsnio 1 dalies g ir h punktuose Komisija konstatuoja, kad ieškovės
pažeidė EB 81 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį, nes dalyvavo vykdant suderintus veiksmus pramoninių siūlų rinkose
Beniliukse ir Šiaurės šalyse:
Gütermann
nuo 1990 m. sausio mėn. iki 2001 m. rugsėjo mėn., o
Zwicky
nuo 1990 m. sausio mėn. iki 2000 m. lapkričio mėnesio.
Reikia pripažinti, kad, šį straipsnį nagrinėjant atskirai, galima suprasti, jog Komisija padarė išvadą, kad ieškovės padarė
pažeidimą, dalyvaudamos atliekant suderintus veiksmus pramoninių siūlų rinkoje Suomijoje, Norvegijoje ir Švedijoje nuo 1990 m.
sausio mėn. iki 1993 m. gruodžio mėn., taigi prieš įsigaliojant EEE susitarimui. Neginčijama, kad šiuo laikotarpiu nebuvo
jokio teisinio pagrindo, kuriuo remdamasi Komisija būtų galėjusi priskirti ieškovėms tokį pažeidimą.
Vis dėlto iš teismo praktikos aišku, kad akto rezoliucinė dalis neatsiejama nuo jo motyvų, todėl prireikus akto rezoliucinę
dalį reikia aiškinti atsižvelgiant į motyvus, dėl kurių šis aktas priimtas (1997 m. gegužės 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo
TWD prieš Komisiją
, C‑355/95 P, Rink. p. I‑2549, 21 punktas; 2000 m. birželio 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
EPAC prieš Komisiją
, T‑204/97 ir T‑270/97, Rink. p. II‑2267, 39 punktas).
Šiuo atžvilgiu iš ginčijamo sprendimo 246, 295–298 ir 331 konstatuojamųjų dalių aiškiai matyti, kad tiek, kiek kartelis apėmė
Suomiją, Norvegiją ir Švediją, Bendrijos konkurencijos taisyklės ir konkurencijai skirtos EEE taisyklės buvo pažeistos tik
nuo 1994 m. sausio 1 d., t. y. nuo EEE susitarimo įsigaliojimo dienos. Todėl ginčijamo sprendimo 1 straipsnio 1 dalies g ir
h punktus reikia aiškinti, atsižvelgiant į šiuos aiškius ir visiškai nedviprasmiškus motyvus. Vadinasi, ginčijamo sprendimo
rezoliucinę dalį reikia suprasti taip: vieno ir tęstinio pažeidimo elementai, susiję su Suomija, Norvegija ir Švedija, atsirado
tik nuo 1994 m. sausio 1 dienos.
Antra, ieškovės veltui tvirtina, kad Komisija ginčijamame sprendime iš esmės tariamai atskyrė EB 81 straipsnio ir EEE susitarimo
53 straipsnio pažeidimo teisinį vertinimą ir ginčijamo sprendimo 264–277 konstatuojamosiose dalyse pateikiamą jų elgesio faktinį
vertinimą kaip vieną ir tęstinį pažeidimą. Remdamosi šia prielaida, jos daro klaidingą išvadą, kad pažeidimas „teisine šio
žodžio prasme“ Suomijos, Norvegijos ir Švedijos atžvilgiu galėjo atsirasti tik nuo 1994 m. sausio 1 d., todėl Komisija padarė
klaidą, konstatuodama, jog egzistavo pažeidimas, kuris tik suintensyvėjo.
Pirmiausia reikia pabrėžti, jog ieškovės visiškai nepaneigė pažeidimo Beniliukso ir Šiaurės šalių pramoninių siūlų rinkoje
vienumo ir tęstinumo.
Taip pat reikia priminti, kad EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimą gali sudaryti ne tik vienas atskiras, bet ir keli veiksmai
arba tęstinis elgesys. Tokio aiškinimo negalima paneigti aplinkybe, kad vienas ar keli tokios veiksmų grandinės arba tęstinio
elgesio elementai, vertinami atskirai ir izoliuotai, galėtų būti laikomi minėtos nuostatos pažeidimu (1999 m. liepos 8 d.
Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Anic Partecipazioni
, C‑49/92 P, Rink. p. I‑4125, 81 punktas; 2006 m. balandžio 5 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Degussa prieš Komisiją
, T‑279/02, Rink. p. II‑897, 155 punktas).
Taigi vieną ir tęstinį pažeidimą dažnai sudaro chronologiška kelių veiksmų seka, o tais veiksmais jų atlikimo momentu gali
būti pažeistos konkurencijos taisyklės. Šių veiksmų ypatumas yra tas, kad jie yra bendros strategijos dalis. Būtent tai iš
esmės Komisija konstatavo ginčijamo sprendimo 264–277 konstatuojamosiose dalyse pramoninių siūlų rinkos kartelio Beniliukse
ir Šiaurės šalyse atžvilgiu.
Kitaip nei tvirtina ieškovės, minėtose ginčijamo sprendimo konstatuojamosiose dalyse ne vien išdėstytos faktinės aplinkybės,
bet ir pateikiamos objektyvios priežastys, dėl kurių Komisija padarė išvadą, kad pažeidimas Šiaurės šalių pramoninių siūlų
rinkoje ir pažeidimas Beniliukso pramoninių siūlų rinkoje sudarė vieną tęstinį pažeidimą.
Aplinkybė, kad teisinis pagrindas, kuriuo remdamasi Komisija konstatavo, kad buvo padarytas pažeidimas Suomijos, Norvegijos
ir Švedijos pramoninių siūlų rinkose, atsirado tik po to, kai pradėtas pažeidimas, šiuo atžvilgiu neturi reikšmės, nes, kaip
tai matyti iš ginčijamo sprendimo motyvų, į ieškovių elgesį rinkoje atsižvelgta tik nuo 1994 m. sausio 1 dienos.
Antra,
Zwicky
pateiktą skundą, susijusį su aplinkybe, kad ji neprekiavo Šiaurės šalių rinkoje, reikia atmesti. Kaip minėta šio sprendimo
44 punkte,
Zwicky
patvirtino, kad ji neginčija pramoninių siūlų rinkos kartelio Beniliukse ir Šiaurės šalyse pripažinimo vienu ir tęstiniu
pažeidimu.
Kaip matyti iš teismų praktikos, įmonė, dalyvavusi vykdant vieną sudėtinį konkurencijos taisyklių pažeidimą ir atlikusi veiksmus,
kurie atitinka susitarimo arba suderintų veiksmų, pažeidžiančių konkurenciją EB 81 straipsnio 1 dalies prasme, sąvokas ir
kuriais siekiama prisidėti prie viso pažeidimo įgyvendinimo, taip pat gali būti atsakinga už kitų įmonių veiksmus atliekant
tą patį pažeidimą per visą jos dalyvavimo vykdant šį pažeidimą laikotarpį, kai nustatoma, kad atitinkama įmonė žino apie kitų
dalyvių neteisėtą elgesį arba gali protingai jį numatyti ir yra pasirengusi prisiimti su tuo susijusią riziką (šio sprendimo
45 punkte minėto Sprendimo
Komisija prieš Anic Partecipazioni
203 punktas, 2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Brugg Rohrsysteme prieš Komisiją
, T‑15/99, Rink. p. II‑1613, 73 punktas).
Šiuo atveju
Zwicky
nepaneigė reguliariai dalyvavusi susitikimuose, skirtuose Šiaurės šalių pramoninių siūlų rinkai, neginčijo Komisijos tvirtinimo,
kad ji neveikė šioje Šiaurės šalių pramoninių siūlų rinkoje prieš pradedant minėtą pažeidimą, nepaneigė dalyvavusi vykdant
pažeidimą sudarančius veiksmus, susijusius su Beniliukso pramoninių siūlų rinka, ir neginčijo, kad šie pažeidimą sudarantys
veiksmai buvo bendros strategijos dalis ir todėl buvo tik tam tikros vieno tęstinio pažeidimo Beniliukso ir Šiaurės šalių
pramoninių siūlų rinkoje sudedamosios dalys.
Todėl vien tai, kad
Zwicky
nebuvo Šiaurės šalių pramoninių siūlų rinkoje tuo laikotarpiu, kai buvo padarytas vienas tęstinis pažeidimas, neatleidžia
jos nuo atsakomybės už kitų įmonių elgesį šioje geografinėje rinkoje minėto pažeidimo atžvilgiu.
Be to, dėl
Zwicky
skundo, kuriuo teigiama, jog tik įmonės, kurios geografinėje Šiaurės šalių rinkoje veikia kaip konkurentės, pardavėjos ar
pirkėjos, gali derinti savo veiksmus kaip pažeidimo vykdytojos arba bendravykdės, reikia pabrėžti, jog įmonė gali pažeisti
EB 81 straipsnio 1 dalyje įtvirtintą draudimą, jeigu su kitomis įmonėmis suderintu elgesiu siekia apriboti konkurenciją konkrečioje
atitinkamoje bendrojoje rinkoje, net jei ji nevykdo veiklos toje pačioje atitinkamoje rinkoje (pagal analogiją žr. 2008 m.
liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
AC‑Treuhand prieš Komisiją
, T‑99/04, Rink. p. II‑0000, 122 punktą).
Atsižvelgiant į šio sprendimo 51 punkte išdėstytas aplinkybes,
Zwicky
negali paneigti, kad ji kaip bendravykdė taip pat atsakinga už konkurencijos taisyklių pažeidimą, susijusį su pramoninių
siūlų karteliu Šiaurės šalių rinkoje.
Todėl pagrindą, susijusį su Reglamento Nr. 1/2003 7 straipsnio 1 dalies pažeidimu, reikia atmesti.

Dėl „Zwicky“ pateikto ieškinio pagrindo, susijusio su reikalavimo nutraukti pažeidimus ir vengti juos pakartoti nepagrįstumu
Šalių argumentai

Zwicky
teigia, kad ginčijamo sprendimo 3 straipsnyje Komisija nurodė susijusioms įmonėms nedelsiant nutraukti nustatytus pažeidimus,
jei jos iki šiol to nepadarė, ir ateityje vengti pakartoti bet kokį su nustatytais pažeidimais susijusį veiksmą ar elgesį,
kurio tikslas panašus.

Zwicky
tvirtina, kad ji ne tik nuo 2000 m. lapkričio mėn. pasitraukė iš rinkų, su kuriomis susijęs ginčijamas sprendimas, bet ir
nutraukė visą savo komercinę veiklą, o dabar tik administruoja savo nekilnojamąjį turtą. Ji mano, kad minėti reikalavimai
pažeidžia proporcingumo principą ir kad ginčijamo sprendimo 3 straipsnis yra neteisėtas. Jos nuomone, kadangi Komisija galėjo
be papildomų patikrinimų konstatuoti, kad
Zwicky
nutraukė pažeidimus ir kad nebuvo jokio pavojaus juos pakartoti, ji neturėjo jokio teisėto intereso pateikti reikalavimą.
Šiuo atžvilgiu
Zwicky
remiasi 1983 m. kovo 2 d. Teisingumo Teismo sprendimu
GVL prieš Komisiją
(7/82, Rink. p. 483, 24 ir paskesni punktai).
Komisija prašo atmesti šį pagrindą.
Bendrojo Teismo vertinimas
Reikia pažymėti, kad šiuo ieškinio pagrindu
Zwicky
prašo panaikinti ginčijamo sprendimo rezoliucinės dalies 3 straipsnį tiek, kiek jis su ja susijęs.
Reikia pripažinti, kad ginčijamo sprendimo rezoliucinės dalies 3 straipsnyje iš tiesų įtvirtinti du nurodymai.
Pirma, šia nuostata nurodoma atitinkamoms įmonėms nedelsiant nutraukti ginčijamo sprendimo rezoliucinės dalies 1 straipsnyje
minimus pažeidimus, jei jos to nepadarė iki šio sprendimo priėmimo. Šiuo atžvilgiu, kadangi priimant ginčijamą Sprendimą
Zwicky
nebevykdė jokios veiklos pramoninių siūlų sektoriuje, akivaizdu, kad dėl šios nuostatos pateikti argumentai yra visai nepagrįsti.
Iš tiesų, net jei
Zwicky
yra tarp ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje išvardytų įmonių, vien todėl, kad nebevykdo minėtos veiklos, ji jau yra nutraukusi
pažeidimą ir todėl šis reikalavimas jai faktiškai netaikomas (šia prasme žr. 1999 m. balandžio 22 d. Pirmosios instancijos
teismo sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
, T‑305/94–T‑307/94, T‑313/94–T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 ir T‑335/94, Rink. p. II‑931, 1247 punktą).
Dėl šios aplinkybės taip pat neturi reikšmės
Zwicky
argumentas, jog šiuo atžvilgiu pažeistas proporcingumo principas (šia prasme žr. 2008 m. birželio 18 d. Pirmosios instancijos
teismo sprendimo
Hoechst prieš Komisiją
, T‑410/03, Rink. p. II‑0000, 196 punktą).
Antra, ginčijamo sprendimo 3 straipsniu 1 straipsnyje išvardytoms įmonėms nurodoma vengti pakartoti bet kokį 1 straipsnyje
apibūdintą veiksmą arba elgesį ar imtis tokį patį poveikį arba tikslą turinčių priemonių.
Reikia priminti, kad Reglamento Nr. 1/2003 7 straipsnio 1 dalies taikymas gali būti susijęs ne tik su draudimu tęsti tam tikrą
veiklą, veiksmus arba išlaikyti padėtį, kurių neteisėtumas buvo konstatuotas, bet ir su draudimu panašiai elgtis ateityje.
Tačiau tokie įpareigojimai įmonėms neturi viršyti to, kas yra tinkama ir būtina siekiamam tikslui įgyvendinti (pagal analogiją
žr. 2000 m. kovo 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Cimenteries CBR ir kt. prieš Komisiją
, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95
–
T‑32/95, T‑34/95
–
T‑39/95, T‑42/95
–
T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95
–
T‑65/95, T‑68/95
–
T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 ir T‑104/95, Rink. p. II‑491, 4704 ir 4705 punktus ir nurodytą teismo praktiką). Be to,
Komisijos įgaliojimai teikti nurodymus turi būti įgyvendinami atsižvelgiant į konstatuoto pažeidimo pobūdį (1974 m. kovo 6 d.
Teisingumo Teismo sprendimo
Istituto Chemioterapico Italiano ir Commercial Solvents prieš Komisiją
, 6/73 ir 7/73, Rink. p. 223, 45 punktas; 1999 m. spalio 7 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas
Irish Sugar prieš Komisiją
, T‑228/97, Rink. p. II‑2969, 298 punktas ir 2000 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas
Aéroports de Paris prieš Komisiją
, T‑128/98, Rink. p. II‑3929, 82 punktas).
Šiuo atveju Komisija ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje konstatavo, kad
Zwicky
su kitomis įmonėmis pažeidė EB 81 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį, nes labai ilgai dalyvavo sudarant susitarimus
ir vykdant suderintus veiksmus Beniliukso ir Šiaurės šalių pramoninių siūlų sektoriuje ir tarėsi su kitomis įmonėmis susitarė
dėl būsimų kainynų, dėl didžiausių nuolaidų, dėl nuolaidų sumažinimo ir specialių kainų atskiriems klientams padidinimo, taip
pat susitarė vengti kainų konkurencijos patrauktų tiekėjų naudai ir dalytis klientais.
Zwicky
neginčija šiuo atžvilgiu ginčijamame sprendime pateiktų teiginių.
Tokiomis sąlygomis atitinkamoms įmonėms nurodydama ateityje vengti imtis tokį patį poveikį arba tikslą galinčių turėti priemonių
Beniliukso ir Šiaurės šalių pramoninių siūlų rinkoje, Komisija neviršijo įgaliojimų, kuriuos ji turi pagal Reglamento Nr. 1/2003
7 straipsnio 1 dalį (šia prasme ir pagal analogiją žr. šio sprendimo 61 punkte minėto Sprendimo
Hoechst prieš Komisiją
199 punktą).
Aplinkybė, kad ginčijamo sprendimo priėmimo dieną
Zwicky
nebevykdė veiklos pramoninių siūlų sektoriuje, nekelia abejonių dėl tokios išvados. Iš tiesų, toks nurodymas kaip šiuo atveju
yra prevencinis ir jam neturi įtakos atitinkamų įmonių padėtis tuo metu, kai priimamas ginčijamas sprendimas.
Juo labiau galima teigti, kad Komisija pagrįstai įtraukė šį nurodymą į ginčijamo sprendimo rezoliucinę dalį, nes
Zwicky
neįsipareigojo nekartoti konkurenciją pažeidžiančio elgesio (šia prasme žr. 1999 m. kovo 11 d. Pirmosios instancijos teismo
sprendimo
Thyssen Stahl prieš Komisiją
, T‑141/94, Rink. p. II‑347, 678 punktą).
Be to, šio sprendimo 57 punkte minėtas Sprendimas
GVL prieš Komisiją
, kuriuo remiasi
Zwicky
, šiuo atveju neturi reikšmės. Iš tiesų, pirmiausia minėtos bylos faktinės aplinkybės skiriasi nuo šios bylos aplinkybių,
o, be to, šio sprendimo 60–67 punktuose įrodyta, kad nurodymas nedelsiant nutraukti ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje apibūdintus
pažeidimus
Zwicky
netaikomas ir kad Komisija buvo visiškai teisėtai suinteresuota nurodyti vengti ateityje bet kokio su konstatuotais pažeidimais
susijusio veiksmo arba panašų tikslą turinčio elgesio.
Dėl visų šių priežasčių šį ieškinio pagrindą reikia atmesti.
2.
Dėl ieškinio pagrindų, kuriais ginčijama bauda ir jos dydis

Dėl „Zwicky“ pateikto ieškinio pagrindo, susijusio su tuo, kad baudos dydis viršijo 10 % apyvartos ribą
Šalių argumentai
Nurodžiusi, kad 2000 m. lapkričio mėn. nutraukė savo komercinę veiklą, susijusią su pramoniniais siūlais,
Zwicky
pirmiausia skundžiasi, kad Komisija maksimalią 10
%
apyvartos sumą apskaičiavo remdamasi
Gütermann
apyvarta. Iš tiesų pastaroji įmonė tik perėmė dalį jos verslo ir nebuvo jos kontroliuojama. Todėl lemiamą reikšmę turi tik
Zwicky
apyvarta. Kadangi
Zwicky
nuo 2001 m. neturi jokios apyvartos, jai negalima skirti jokios baudos pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalį.
Iš tiesų, Reglamente Nr. 1/2003 kalbama apie bendrą paskutinių ūkinių metų prieš priimant sprendimą apyvartą. Tai, kad baudos
suma nustatoma remiantis pastaruoju skaičiumi, leidžia atsižvelgti į įmonės dydį ir įtaką rinkai. Todėl būtent įmonių reali
padėtis, atsižvelgiant į jų apyvartą, turi lemiamą reikšmę. Įmonė, nebeturinti jokios apyvartos, nedaro poveikio rinkai ir
todėl jai negalima skirti baudos.
Toliau ji nurodo, kad 2005 m. lapkričio 29 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą
Britannia Alloys & Chemicals prieš Komisiją
(T‑33/02, Rink. p. II‑4973), kuriuo remiasi Komisija, reikia aiškinti taip, kad atsižvelgti ne į paskutinių ištisų ūkinių
metų prieš priimant sprendimą apyvartą galima tuomet, kai atitinkama įmonė nutraukia savo komercinę veiklą arba nuslepia savo
apyvartą, siekdama išvengti didelės baudos. Taip nėra šiuo atveju. Šiuo aspektu
Zwicky
tvirtina, kad ji pardavė savo verslą pablogėjus jos konkurencinei padėčiai vieni metai prieš Komisijos patikrinimus.
Be to,
Zwicky
pabrėžia, kad šiuo atveju
Gütermann
įsigijo jos verslą sudarius turto perleidimo sandorį (
asset deal
) ir kad todėl su taip perleistu verslu susijusios pajamos turėjo tekti
Gütermann
ir padidinti jos apyvartą, į kurią reikia atsižvelgti taikant Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalį. Be to, ji tvirtina,
kad šio verslo pardavimas
Gütermann
nėra tik vidinis įmonės pertvarkymas.
Galiausiai, aplinkybę, kad ieškovės, atsakydamos į prieštaravimo pareiškimą, atsiuntė vieną dokumentą, paaiškina tai, kad
pramoninių siūlų verslą perėmė
Gütermann
ir kad įvykdžius šį sandorį
Zwicky
direktorių tarybos pirmininkas paskirtas
Gütermann
direktoriumi. Vis dėlto šis sandoris nepakeitė buvusio santykio:
Zwicky
netapo priklausoma nuo
Gütermann
, o pastaroji netapo pirmosios akcininke.
Komisija tvirtina, kad šis ieškinio pagrindas yra neveiksmingas, nes net jei
Zwicky
argumentas būtų teisingas, ji nustatytų maksimalią baudą, atsižvelgdama į ankstesnių ūkinių metų apyvartą, kaip jau yra pasielgusi
kitose bylose. Ji pažymi, kad
Zwicky
bendra 1999 m. apyvarta buvo 4,5 mln. EUR ir kad 0,174 mln. EUR bauda visiškai neviršija 10
%
šios apyvartos.
Papildomai Komisija tvirtina, kad nors
Zwicky
verslą, susijusį su karteliu pramoninių siūlų rinkoje, 2000 m. lapkričio mėn. nusipirko
Gütermann
, ji atkreipė dėmesį į tai, kad
Zwicky
dešimt metų dalyvavo vykdant pažeidimą, už kurį skiriama sankcija, ir nusprendė, jog tai, kad
Zwicky
, pardavusi savo verslą, tęsė teisinį egzistavimą kaip „tuščia kriauklė“, buvo strategija, kurios ji ėmėsi, būtent siekdama
išvengti sankcijų už konkurencijos taisyklių pažeidimą. Be to, ji nurodo, kad
Zwicky
neginčijo teismo praktikos, pagal kurią už įmonės padarytą pažeidimą iš esmės turi atsakyti tas fizinis ar juridinis asmuo,
kuris vadovavo įmonei tada, kai buvo daromas pažeidimas. Ji priduria, jog kadangi
Zwicky
direktorių tarybos pirmininkas buvo
Gütermann
direktorius ir todėl jis turėjo tikslių žinių apie abiejų įmonių dalyvavimą kartelyje, nesunku suprasti, dėl kokių priežasčių
nuspręsta palikti
Zwicky
toliau egzistuoti.
Toliau Komisija teigia, kad
Zwicky
pateiktas Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies antro sakinio aiškinimas yra nesuderinamas su veiksmingumo principu,
nes toks aiškinimas sudaro sąlygas įmonėms išvengti atsakomybės atliekant tik vidinį pertvarkymą. Tokį požiūrį pateikė Pirmosios
instancijos teismas šio sprendimo 71 punkte minėtame Sprendime
Britannia Alloys & Chemicals prieš Komisiją
.
Galiausiai Komisija tvirtina, kad glaudūs
Zwicky
ir
Gütermann
ryšiai matyti iš to, kad jos pateikė bendrą atsakymą į prieštaravimo pareiškimą ir kad Teisme jų interesus gina tie patys
advokatai.
Bendrojo Teismo vertinimas
Pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalį Komisija gali skirti įmonėms baudas,
neviršijančias 10
%
jų apyvartos, gautos prieš priimtą sprendimą pasibaigusiais ūkiniais metais. Ši 10
%
riba nustatyta siekiant išvengti įmonės dydžiui neproporcingų baudų, o ypač tokių baudų, kurių įmonės akivaizdžiai nepajėgtų
sumokėti. Kadangi tik iš bendros metinės apyvartos galima veiksmingai gauti apytikslės informacijos šiuo klausimu, reikia
suprasti, kad ši procentinė išraiška taikoma būtent bendrajai metinei apyvartai (1983 m. birželio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Musique diffusion française ir kt. prieš Komisiją
, 100/80
–
103/80, Rink. p. 1825, 119 punktas).
Taip pat reikia pabrėžti, kad Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalimi ir Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalimi siekiama
Komisijai suteikti galią taikyti baudas, kad ji galėtų įgyvendinti jai Bendrijos teise patikėtą priežiūros funkciją (šio sprendimo
78 punkte minėto Sprendimo
Musique diffusion française ir kt. prieš Komisiją
105 punktas ir 2003 m. liepos 9 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Archer Daniels Midland ir Archer Daniels Midland Ingredients prieš Komisiją
, T‑224/00, Rink. p. II‑2597, 105 punktas). Ši funkcija apima pareigą tirti atskirus pažeidimus ir bausti už juos, taip pat
pareigą vykdyti bendrą politiką, siekiant konkurencijos srityje taikyti Sutartyje įtvirtintus principus ir atitinkamai reguliuoti
įmonių elgesį. Vadinasi, Komisija turi užtikrinti atgrasomąjį baudų poveikį (minėto Sprendimo
Archer Daniels Midland ir Archer Daniels Midland Ingredients prieš Komisiją
105 ir 106 punktai).
Be to, reikia pažymėti, kad „praėję ūkiniai metai“ Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies ir Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio
2 dalies antros pastraipos prasme iš esmės reiškia kiekvienos susijusios įmonės paskutinius ištisus ūkinius metus, ėjusius
prieš priimant sprendimą (2007 m. birželio 7 d Teisingumo Teismo sprendimo
Britannia Alloys & Chemicals prieš Komisiją
, C‑76/06 P, Rink. p. I‑4405, 32 punktas).
Šiuo atveju ginčijamas sprendimas priimtas 2005 m. rugsėjo 14 d., todėl praėję ūkiniai metai buvo metai nuo 2004 m. liepos
1 d. iki 2005 m. birželio 30 dienos.
Zwicky
perleido
Gütermann
savo pramoninių siūlų verslą 2000 m. lapkričio mėnesį. Todėl Komisija nusprendė, kad ginčijamo sprendimo priėmimo dieną neturėjo
duomenų apie
Zwicky
apyvartą, kuri atspindėtų jos ekonominę veiklą, vykdytą per praėjusius ūkinius metus. Remdamasi ginčijamo sprendimo 383 konstatuojamojoje
dalyje nurodytu tariamai tarp
Gütermann
ir
Zwicky
esančiu patronuojančiosios ir dukterinės įmonės ryšiu, kuris atsirado pastarajai pardavus savo pramoninių siūlų verslą pirmajai,
ji nusprendė galinti pasinaudoti
Gütermann
apyvarta, kad pritaikytų 10
%
ribą.
Reikia išskirti du
Zwicky
pateiktų skundų aspektus: Komisijos sprendimą atsižvelgti į
Gütermann
apyvartą ir neatsižvelgti į
Zwicky
ūkinių metų, pasibaigusių 2005 m. birželio 30 d., apyvartą, net jei ji buvo nulinė.
Dėl pirmojo
Zwicky
skundų aspekto reikia pripažinti, kad Komisija klaidingai rėmėsi
Gütermann
apyvarta, kad nustatytų 10
%
apyvartos ribą, kurios negalima peržengti, apskaičiuodama
Zwicky
skirtą baudą.
Iš tiesų
Gütermann
2000 m. lapkričio mėn. tik perėmė
Zwicky
pramoninių siūlų verslą. Per posėdį
Zwicky
paaiškino, kad šis verslas perleistas dviem būdais, t. y. Šveicarijoje sudaryta turto, kaip antai sandėlių ir mašinų, perleidimo
sutartis, o Vokietijoje parduotos akcijos.
Komisija per posėdį pripažino, kad
Gütermann
visiškai neperėmė
Zwicky
ir kad todėl pirmoji netapo antrosios savininke. Pramoninių siūlų verslo perleidimas nepadarė jokios įtakos
Zwicky
teisiniam ir ekonominiam savarankiškumui.
Vien argumentais, kad
Zwicky
direktorių tarybos pirmininkas tapo
Gütermann
direktoriumi, kad šias abi įmones konsultuoja tas pats advokatas ir kad jos pateikė bendrą atsakymą į prieštaravimo pareiškimą,
negalima šiuo atveju pagrįsti Komisijos nuostatos, jog tarp šių dviejų įmonių yra patronuojančiosios ir dukterinės bendrovės
ryšys.
Be to, Komisija visiškai neįrodė buvusi suklaidinta duomenų, kuriuos atsakydama į jos informacijos prašymą
Zwicky
pateikė apie savo verslo perleidimą ir ryšius su
Gütermann
.
Vadinasi, remdamasi
Gütermann
apyvarta, Komisija padarė vertinimo klaidą, kurios pasekmės aptartos šio sprendimo 104 punkte ir toliau.
Dėl antrojo
Zwicky
skundų aspekto, t. y. kad neatsižvelgta į prieš priimant ginčijamą sprendimą ėjusiais metais tariamai vykdytos jos ekonominės
veiklos nulinę apyvartą, reikia išnagrinėti, kaip Komisija turi apibrėžti sąvoką „praėję ūkiniai metai“ tuo atveju, kai atitinkama
įmonė patiria esminius ekonominės padėties pokyčius nuo laikotarpio, kuriuo padarytas pažeidimas, pabaigos iki Komisijos sprendimo
skirti baudą priėmimo dienos.
Dėl nuostatos „praėję ūkiniai metai“ reikia pabrėžti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką aiškinant Bendrijos teisės
nuostatą reikia atsižvelgti ne tik į jos formuluotę, bet ir į kontekstą bei teisės akto, kuriam ji priklauso, tikslus (2005 m.
birželio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
VEMW ir kt
., C‑17/03, Rink. p. I‑4983, 41 punktas; 2007 m. kovo 1 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Jan De Nul
, C‑391/05, Rink. p. I‑1793, 20 punktas ir šio sprendimo 80 punkte minėto 2007 m. birželio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Britannia Alloys & Chemicals prieš Komisiją
21 punktas).
Šiuo atžvilgiu, kaip apie tai priminta šio sprendimo 79 punkte, Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalimi ir Reglamento Nr. 1/2003
23 straipsnio 2 dalimi siekiama Komisijai suteikti galią taikyti baudas, kad ji galėtų įgyvendinti jai Bendrijos teise patikėtą
priežiūros funkciją. Ši funkcija apima užduotį nutraukti neteisėtą elgesį ir neleisti jo atnaujinti (1970 m. liepos 15 d.
Teisingumo Teismo sprendimo
ACF Chemiefarma prieš Komisiją
, 41/69, Rink. p. 661, 173 punktas).
Svarbu pridurti, kad pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 3 dalį Komisija turi
atsižvelgti į atitinkamo pažeidimo sunkumą ir trukmę.
Šių elementų atžvilgiu nustatant maksimalią su apyvarta susijusią ribą, numatytą Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje
ir Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies antroje pastraipoje, siekiama išvengti atitinkamos įmonės dydžiui neproporcingų
Komisijos skiriamų baudų (šio sprendimo 78 punkte minėto Sprendimo
Musique diffusion française ir kt. prieš Komisiją
119 punktas).
Iš išdėstytų argumentų matyti, kad apibrėždama sąvoką „praėję ūkiniai metai“ Komisija kiekvienu atveju ir atsižvelgdama į
situaciją bei į Reglamentu Nr. 17 ir Reglamentu Nr. 1/2003 nustatyta sankcijų sistema siekiamus tikslus turi įvertinti siekiamą
baudos poveikį atitinkamai įmonei, remdamasi apyvarta, kuri atspindi jos realią ekonominę situaciją laikotarpiu, kai buvo
padarytas pažeidimas (žr. šio sprendimo 80 punkte minėto 2007 m. birželio 7 d. Sprendimo
Britannia Alloys & Chemicals prieš Komisiją
25 punktą).
Vis dėlto tiek iš sistemos, kuriai priklauso Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies ir Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio
2 dalies antros pastraipos nuostatos, tikslų tiek iš šio sprendimo 80 punkte minėtos teismo praktikos matyti, kad nuostata
taikyti 10
%
ribą reiškia, kad Komisija turi duomenų apie prieš sprendimo priėmimą ėjusių ūkinių metų apyvartą ir kad šie duomenys atspindi
ištisus 12 mėnesių įprastos ekonominės veiklos metus (žr. šio sprendimo 71 punkte minėto 2005 m. lapkričio 29 d. Sprendimo
Britannia Alloys & Chemicals prieš Komisiją
38 punktą).
Todėl, jei ūkiniai metai pasibaigė prieš priimant sprendimą, tačiau nagrinėjamos įmonės metinė apskaita dar nepadaryta arba
apie ją dar nepranešta Komisijai, ji gali arba privalo taikyti Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir Reglamento Nr. 1/2003
23 straipsnio 2 dalies antrą pastraipą, remdamasi ankstesnių ūkinių metų apyvarta. Taip pat, jei dėl pertvarkymo arba apskaitos
praktikos pasikeitimo įmonė pateikė praėjusių ūkinių metų apskaitą, apimančią mažiau nei dvylika mėnesių, Komisija gali taikyti
šias nuostatas, remdamasi ankstesnių ištisų metų apyvarta (žr. šio sprendimo 71 punkte minėto 2005 m. lapkričio 29 d. Sprendimo
Britannia Alloys & Chemicals prieš Komisiją
39 punktą). Taip pat yra ir tuo atveju, kai įmonė praėjusiais ūkiniais metais nevykdė ekonominės veiklos ir Komisija neturi
duomenų apie apyvartą, atspindinčią tais metais jos vykdytą ekonominę veiklą. Iš tiesų, duomenys apie šio laikotarpio apyvartą
nepateikia jokios informacijos apie minėtos įmonės galią, priešingai, nei reikalauja teismų praktika, ir todėl negali būti
pagrindas nustatant Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje ir Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje numatytą ribą
(žr. šio sprendimo 71 punkte minėto 2005 m. lapkričio 29 d. Sprendimo
Britannia Alloys & Chemicals prieš Komisiją
42 punktą).
Svarbu priminti, kad iš šio sprendimo 71 punkte minėto 2005 m. lapkričio 29 d. Sprendimo
Britannia Alloys & Chemicals prieš Komisiją
(49 punktas), pagal analogiją taikomo šiuo atveju, matyti, kad net ir įprastai vykdant ekonominę veiklą įmonės apyvarta,
palyginti su ankstesniais metais, gali stipriai arba net iš esmės sumažėti dėl įvairių priežasčių, pavyzdžiui, sunkios ekonominės
situacijos, atitinkamo sektoriaus krizės, nelaimingo atsitikimo ar streiko. Vis dėlto, jei įmonė vykdė nors ir ribotą ekonominę
veiklą ir darė apyvartą ištisus ūkinius metus, Komisija, norėdama nustatyti Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje ir Reglamento
Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje numatytą ribą, turi atsižvelgti į šią apyvartą. Taigi bent jau tais atvejais, kai nėra jokių
duomenų apie tai, kad įmonė nutraukė savo komercinę veiklą arba nuslėpė savo apyvartą, siekdama išvengti didelės baudos, Komisija,
remdamasi naujausia ištisų metų ekonominės veiklos apyvarta, privalo nustatyti maksimalią baudos ribą (šio sprendimo 71 punkte
minėto 2005 m. lapkričio 29 d. Sprendimo
Britannia Alloys & Chemicals prieš Komisiją
49 punktas).
Anot
Zwicky
, Komisija visiškai neįrodė, kad ši įmonė nuslėpė savo apyvartą, todėl ji klaidingai taikė principo, kad reikia atsižvelgti
į paskutinių ūkinių metų apyvartą, išimtį. Vis dėlto, kaip ji patikslino per posėdį, Komisija visiškai neteigia, kad
Zwicky
netinkamai elgėsi siekdama išvengti didelės baudos, o tik konstatavo, kad ji nutraukė savo veiklą ir todėl egzistuoja kaip
„tuščia kriauklė“.
Savo rašytinėse pastabose
Zwicky
minėjo, kad nuo 2001 m. ji tik administruoja savo nekilnojamąjį turtą, ir pabrėžė, kad nuo tada neturi jokios apyvartos.
Todėl reikia pripažinti, kad ji neturėjo apyvartos per ištisus ūkinius metus, ėjusius prieš priimant ginčijamą sprendimą,
t. y. laikotarpiu nuo 2004 m. liepos 1 d. iki 2005 m. birželio 30 dienos. Per posėdį paklausta apie tikslų jos veiklos pobūdį
Zwicky
pakartojo savo teiginius apie nekilnojamojo turto, kuris jai vis dar priklauso, administravimą. Ji patikslino, kad jos nekilnojamąjį
turtą sudaro pastatai, anksčiau naudoti pramoninių siūlų verslui, o dabar tušti nuo tada, kai šis verslas perleistas
Gütermann
, bei gyvenamosios patalpos, nuomotos buvusiems darbuotojams. Ji tvirtina galinti šį turtą nuomoti ir tokiu tikslu į jį investuos.
Ji taip pat nurodė kartu su vietos valdžios institucijomis parengtą vystymo planą. Galiausiai ji pripažino, kad nuo tada,
kai nutraukė savo veiklą pramoninių siūlų rinkoje, ji neturi nė vieno darbuotojo.
Kadangi neginčijama, jog
Zwicky
teisiškai toliau egzistavo po to, kai perleido savo verslą
Gütermann
, reikia pripažinti, jog dėl rimtų priežasčių, t. y. nulinės apyvartos kelerius metus, darbuotojų nebuvimo arba konkrečių
įrodymų, kad ji naudoja savo nekilnojamąjį turtą arba turi investavimo planų šiuo tikslu, galima manyti, kad
Zwicky
netęsė normalios ekonominės veiklos minėtos teismo praktikos prasme laikotarpiu nuo 2004 liepos 1 d. iki 2005 m. birželio
30 dienos.

Zwicky
atsakymai, pateikti raštu ir per posėdį, išliko aptakūs, todėl Teismas negalėjo konstatuoti, kad ji vykdė „normalią ekonominę
veiklą“. Be to,
Zwicky
patvirtino per posėdį Komisijos perskaitytos dokumento ištraukos turinį, kuriame apie jos ekonominę padėtį teigiama, kad
jos apyvarta yra nulinė, pelnas – nulinis ir kad ji neturi nė vieno darbuotojo, ir neginčijo, kad tokia padėtis yra nuo pramoninių
siūlų verslo perleidimo
Gütermann
iki 2005 m. birželio 30 dienos.
Šiuo atžvilgiu, priešingai nei per posėdį tvirtino
Zwicky
, vien to, kad direktorių taryba ir administratorius užsiima bendrovės vystymo planu, kurio tikrumas, be to, neįrodytas, neužtenka,
norint įrodyti, kad minėta bendrovė vykdė normalią ekonominę veiklą Pirmosios instancijos teismo 2005 m. lapkričio 29 d. Sprendimo
Britannia Alloys & Chemicals prieš Komisiją
, minėto šio sprendimo 71 punkte, prasme.
Todėl Komisija privalėjo atsižvelgti ne į 2005 m. birželio 30 d. pasibaigusių ūkinių metų, o į ankstesnę
Zwicky
bendrąją apyvartą.
Dėl Komisijos padarytos vertinimo klaidos, dėl kurios ji rėmėsi
Gütermann
bendrąja apyvarta, pasekmių reikia nustatyti, ar dėl šios klaidos Bendrijos teismas gali pagrįstai sumažinti arba panaikinti
Zwicky
skirtą baudą.
Šiuo atžvilgiu reikia pabrėžti, kad, kiek tai susiję su ieškiniais, pareikštais dėl Komisijos sprendimų skirti įmonėms baudas
už konkurencijos taisyklių pažeidimą, Teismas turi dviejų rūšių kompetenciją. Pirma, jis įpareigotas prižiūrėti jų teisėtumą
pagal EB 230 straipsnį. (2000 m. lapkričio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo
SCA Holding prieš Komisiją
, C‑297/98 P, Rink. p. I‑10101, 53 ir 54 punktai).
Antra, Teismas, naudodamasis EB 229 straipsniu, Reglamento Nr. 17 17 straipsniu ir Reglamento Nr. 1/2003 31 straipsniu jam
suteikta neribota jurisdikcija, yra kompetentingas vertinti baudų dydžio teisingumą. Atliekant šį vertinimą gali būti pateisinama
pateikti papildomos informacijos, kurią nurodyti ginčijamame sprendime nėra privaloma pagal EB 253 straipsnyje įtvirtintą
motyvavimo pareigą, ir į ją atsižvelgti (šio sprendimo 105 punkte minėto Sprendimo
SCA Holding prieš Komisiją
55 punktas).
Šiuo atveju, įgyvendindamas savo neribotą kompetenciją, Teismas pripažįsta, kad reikia remtis ne
Gütermann
, o
Zwicky
apyvarta.
Dėl išdėstytų priežasčių ir atsižvelgiant į teismo praktiką byloje
Britannia Alloys & Chemicals prieš Komisiją
(minėta šio sprendimo 71 ir 80 punktuose) paskutinė
Zwicky
realios ekonominės veiklos apyvarta, į kurią Komisija turėjo atsižvelgti, yra ta, kuri pasiekta ūkiniais metais nuo 1999 m.
liepos 1 d. iki 2000 m. birželio 30 dienos. Iš ginčijamo sprendimo 76 konstatuojamosios dalies matyti, kad ši apyvarta buvo
4,5 mln. EUR. Akivaizdu, kad
Zwicky
Komisijos paskirta bauda, kuri siekia 205 000 EUR, neviršija 10

% šios apyvartos.
Taip pat reikia pažymėti, kad per posėdį
Zwicky
tvirtino, jog papildomas sprendimas remtis jos 2000 m. birželio 30 d. pasibaigusių ūkinių metų apyvarta nepriimtinas, nes
tai reikštų, kad į jos apyvartą atsižvelgiama du kartus. Iš tiesų,
Zwicky
pramoninių siūlų verslą perėmė
Gütermann
, todėl Komisija jau atsižvelgė į šio verslo apyvartą kaip bendros
Gütermann
apyvartos dalį. Komisija tvirtina, kad šis argumentas yra naujas ir kad todėl jį reikia atmesti.
Šį
Zwicky
argumentą reikia atmesti, nes jis nepagrįstas.
Iš tiesų
Zwicky
argumentuoja, kad papildomu sprendimu
Zwicky
priskiriama apyvarta, kuri jau priskirta
Gütermann
. Tačiau Teismas mano, jog šiuo atveju keliamas tik klausimas, į kurią apyvartą reikia atsižvelgti apskaičiuojant
Zwicky
paskirtai baudai taikomą 10
%
ribą. Kaip jau įrodyta šiame sprendime, šiuo tikslu galima remtis tik ūkiniais metais nuo 1999 m. liepos 1 d. iki 2000 m.
birželio 30 d.
Zwicky
pasiekta 4,5 mln. EUR apyvarta.
Net jei reikėtų pritarti, kad tokiu sprendimu, apskaičiuojant
Gütermann
ir
Zwicky
skirtinas baudas, būtų du kartus atsižvelgta į
Zwicky
apyvartą, reikėtų pripažinti, kad taisyklės pažeistos
Gütermann
nenaudai. Todėl
Zwicky
argumentas iš tiesų prilygtų prašymui, kad Teismas patikrintų, ar
Gütermann
paskirta teisėto dydžio bauda. Tačiau
Zwicky
neturi teisės pareikšti ieškinio šiuo atžvilgiu. Iš tiesų, jei sprendimo adresatas nusprendžia pareikšti ieškinį dėl panaikinimo,
Bendrijos teismas sprendžia tik dėl su juo susijusių sprendimo dalių. Sprendimo dalys, susijusios su kitais sprendimo adresatais
ir jų neginčijamos, nėra Bendrijos teismo sprendžiamo ginčo dalykas (1999 m. rugsėjo 14 d. Teisingumo Teismo sprendimas
Komisija prieš AssiDomän Kraft Products ir kt.
, C‑310/97 P, Rink. p. I‑5363).
Atsižvelgiant į šiuos argumentus reikia atmesti
Zwicky
pateiktą ieškinio pagrindą, susijusį su Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies ir Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies
antros pastraipos pažeidimu.

Dėl „Gütermann“ ir „Zwicky“ pateikto ieškinio pagrindo, susijusio su klaidingu pažeidimo sunkumo, atsižvelgiant į jo poveikį,
vertinimu
Šalių argumentai
Pirma, ieškovės tvirtina, kad pagal Baudų nustatymo remiantis Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalimi ir (AP) 65 straipsnio
5 dalimi metodo gaires (OL C 9, 1998, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 171, toliau – gairės)
ir nusistovėjusią sprendimų priėmimo praktiką pažeidimo sunkumas nustatomas aiškiai atsižvelgiant į konkretų pažeidimo poveikį
rinkai. Vertinant pažeidimo sunkumą atsižvelgti į tokį poveikį Komisiją įpareigoja proporcingumo principas. Ieškovės patikslina,
kad šiuo skundu jos ginčija ne patį pažeidimą, o jo priskyrimą prie labai sunkių pažeidimų kategorijos.
Antra, ieškovės nagrinėja konkretų pažeidimo poveikį rinkai ir daro išvadą, kad tokio poveikio nėra. Todėl jos mano, kad Komisija
negalėjo priskirti pažeidimo prie labai sunkių, remdamasi jo poveikiu. Nors jos pripažįsta, kad daugeliu atvejų įvairios įmonės
padidino kainas, nurodytas kainynuose, dėl kurių susitarta per susitikimus, vis dėlto jos mano, kad dėl šių kainų padidinimų
realios neto kainos nepadidėjo. Iš ginčijamo sprendimo 4.1.4 punkte Komisijos pateiktų argumentų negalima nustatyti tokio
poveikio. Vien iš aplinkybės, kad įmonės susitikinėjo vienuolika metų, negalima daryti išvados, kad kainų padidinimas paveikė
neto kainas. Iš tiesų ieškovės mano, jog įrodė, kad pagrindinis susitikimų tikslas – keistis teisėta informacija. Komisija
pati pripažino, kad negali įrodyti konkretaus poveikio.
Ieškovių nuomone, dėl kainų pramoninių siūlų sektoriuje nustatymo ypatumų (iš klientų beveik niekada nereikalaujama mokėti
visos kainynuose nurodytos kainos) negalima daryti išvados, kad rinkai padarytas konkretus poveikis, vien todėl, kad susitarimas
buvo įgyvendintas. Atvirkščiai, realios vidutinės rinkos kainos nepadidėjo, o netgi sumažėjo.
Trečia, ieškovės, remdamosi tuo, kad pažeidimas nepadarė konkretaus poveikio realioms vidutinėms kainoms, tvirtina, kad individualaus
pažeidimo nereikėjo pripažinti labai sunkiu, ir pažymi, kad Komisija turėjo leisti joms šia aplinkybe pasinaudoti.
Atsižvelgdamos į labai skirtingą susijusių įmonių dydį ir jų įgyvendintą ribotą apyvartą atitinkamoje rinkoje, ieškovės tvirtina,
jog faktą, kad pažeidimas nepadarė realaus poveikio jų neto kainoms, Komisija turėjo vertinti kaip pateisinančią aplinkybę
pagal gairių 1 punkto A dalį.
Jos skundžiasi, kad Komisija, remdamasi skirtingų įmonių apyvarta, palygino tik santykinį jų dydį rinkoje ir atsižvelgė tik
į jų abstraktų ekonominį pajėgumą paveikti konkurenciją, o ne į skirtingų įmonių elgesio konkretų poveikį neto kainoms.
Ketvirta, Komisija klaidingai pripažino, kad
Zwicky
dalyvavo darant pažeidimus Šiaurės šalių pramoninių siūlų rinkoje, nes ji niekada nevykdė veiklos šių šalių pramoninių siūlų
rinkoje.
Komisija prašo atmesti šį ieškinio pagrindą.
Bendrojo Teismo vertinimas
Pirmiausia reikia priminti, kad dėl paties pažeidimo sunkumo vertinimo gairių 1 punkto A dalies pirmojoje ir antroje pastraipose
nurodyta:
„Vertinant pažeidimo sunkumą reikia atsižvelgti į jo pobūdį, jo įtaką rinkai, kur tai gali būti įvertinta, ir susijusios geografinės
rinkos dydį.
Tokiu būdu pažeidimus galima suskirstyti į tris kategorijas: lengvi pažeidimai, sunkūs pažeidimai ir labai sunkūs pažeidimai“.
Ginčijamame sprendime Komisija pažymėjo šiuos tris veiksnius:
–        nagrinėjamą pažeidimą iš esmės sudarė keitimasis konfidencialia informacija apie kainynus ir (arba) kainas konkretiems klientams,
susitarimas dėl kainų padidinimo ir (arba) tikslinių kainų bei susitarimas vengti kainų konkurencijos patrauktų tiekėjų naudai,
o tokie veiksmai pagal patį jų pobūdį yra sunkiausias EB 81 straipsnio 1 dalies ir EEE susitarimo 53 straipsnio 1 dalies pažeidimas
(ginčijamo sprendimo 345 konstatuojamoji dalis),
–        slapti susitarimai buvo įgyvendinti ir paveikė EEE atitinkamų prekių rinką, tačiau šio poveikio negalima tiksliai įvertinti
(ginčijamo sprendimo 351 konstatuojamoji dalis),
–        kartelis apėmė kelias EEE susitarimo šalis, t. y. Beniliuksą ir Šiaurės šalis (ginčijamo sprendimo 352 konstatuojamoji dalis).
Komisija taip suformulavo išvadą (ginčijamo sprendimo 353 konstatuojamoji dalis):
„Atsižvelgdama į visus šiuos veiksnius, Komisija mano, kad (ginčijamame sprendime) nurodytos įmonės padarė labai sunkų EB 81 straipsnio
ir EEE susitarimo 53 straipsnio pažeidimą.“
Ieškovės nesutinka, kad pažeidimas yra labai sunkus, ir tvirtina, jog Komisija padarė išvadą, kad pažeidimu padarytas konkretus
poveikis rinkai, nors negali to įrodyti, bei teigia, kad neto kainos nebuvo paveiktos ar bent jau nebuvo padarytas konkretus
poveikis realioms vidutinėms kainoms.
Pirma, reikia priminti, kad pagal teismų praktiką norėdama įvertinti konkretų pažeidimo poveikį rinkai Komisija turi įvertinti
konkurenciją, kuri būtų įprastai egzistavusi, jei nebūtų buvę pažeidimo (2008 m. spalio 8 d. Pirmosios instancijos teismo
sprendimo
Schunk et Schunk Kohlenstoff-Technik prieš Komisiją
, T‑69/04, Rink. p. II‑0000, 165 punktas; šia prasme žr. 1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Mayr-Melnhof prieš Komisiją
, T‑347/94, Rink. p. II‑1751, 235 punktą ir šio sprendimo 67 punkte minėto Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Thyssen Stahl prieš Komisiją
645 punktą).
Šiuo atveju reikia pažymėti, kad ieškovės visiškai neneigia, kad kartelis buvo įgyvendintas. Atvirkščiai, iš
Gütermann
ieškinio 40 punkto ir
Zwicky
ieškinio 46 punkto matyti, kad jos „tiek atsakydamos į prieštaravimo pareiškimą, tiek pateikdamos (šiuose ieškiniuose) nurodytas
aplinkybes aiškiai pripažino, „kad daugeliu atvejų įvairios įmonės padidino kainas, nurodytas kainynuose, dėl kurių susitarta
per susitikimus“.
Kainų kartelio atveju Komisija gali daryti išvadą, kad pažeidimas turėjo poveikį, jei kartelio dalyviai ėmėsi priemonių, kad
būtų taikomos sutartos kainos, pavyzdžiui, padidindami kainynuose nurodytas kainas, kurių pagrindu apskaičiuojamos realios
kainos, atsisakydami taikyti nuolaidas, padidindami specialias kainas ir skundais padidindami spaudimą įmonėms, kurios pažeidžia
susitarimą vengti kainų konkurencijos patrauktų tiekėjų naudai. Poveikį rinkai galima konstatuoti vien dėl to, kad sutartos
kainos naudojamos kaip pagrindas, kad būtų nustatytos atskirų operacijų kainos, taip apribojant klientų galimybes derėtis
(šio sprendimo 126 punkte minėto Sprendimo
Schunk et Schunk Kohlenstoff-Technik prieš Komisiją
166 punktas; šia prasme žr. šio sprendimo 61 punkte minėto Sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
–
745 punktus).
Tačiau tuo atveju, kai kartelio įgyvendinimas įrodytas, negalima iš Komisijos reikalauti nuolat įrodinėti, kad susitarimai
atitinkamoms įmonėms iš tikrųjų leido pasiekti aukštesnį sandorių kainos lygį nei tuo atveju, jei kartelio nebūtų (šio sprendimo
61 punkte minėto Sprendimo
Hoechst prieš Komisiją
348 punktas; šia prasme žr. šio sprendimo 61 punkte minėto Sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
–
745 punktus). Būtų neproporcinga prašyti tokio įrodymo, kuris pareikalautų didelių išteklių, nes tam reikėtų remtis hipotetiniais
skaičiavimais taikant ekonominius modelius, kurių tikslumą teismui  sunku įvertinti ir kurių teisingumas nėra įrodytas (šio
sprendimo 126 punkte minėto Sprendimo
Schunk et Schunk Kohlenstoff-Technik prieš Komisiją
167 punktas).
Iš tiesų, vertinant pažeidimo sunkumą lemiamą reikšmę turi tai, ar kartelio dalyviai padarė viską, ką galėjo, kad jų planai
turėtų konkretų poveikį. Tam, kas vėliau vyko faktiškai pasiektų rinkos kainų lygiu, įtakos galėjo turėti kiti nuo kartelio
narių nepriklausantys veiksniai. Kartelio nariai negali remtis išorės veiksniais, kurie sužlugdė jų pastangas, savo naudai
ir jų interpretuoti kaip aplinkybių, pateisinančių baudos sumažinimą (šio sprendimo 126 punkte minėto Sprendimo
Schunk et Schunk Kohlenstoff-Technik prieš Komisiją
168 punktas).
Bet to ginčijamo sprendimo 4.1.4 punkte Komisija išdėstė konkrečius ir įtikinamus įrodymus, patvirtinančius, kad kartelis
darė konkretų poveikį rinkai. Šiuo atžvilgiu reikia pirmiausia pritarti ginčijamo sprendimo 164 punkte pateiktam Komisijos
argumentui, kad padidinus kainynuose nurodytas kainas, o tai patvirtino pati
Gütermann
, padidėjo neto kainos tam tikriems mažiems klientams, kurių derybinės galios apskritai yra silpnesnės. Taip pat reikia sutikti
su Komisijos išvada ginčijamo sprendimo 165 punkte, kad kainynuose nurodytų kainų padidinimas galėjo paveikti ir dideliems
klientams taikomų realių kainų lygį, nes derantis su šiais klientais remiamasi minėtais kainynais. Galiausiai, Komisijos argumentas,
kad kai kurios įmonės realiai padidino specialias kainas ir atsisakė taikyti nuolaidas, patvirtina, kad pažeidimas darė konkretų
poveikį rinkai.
Iš šių argumentų ir iš fakto, kad kartelis truko ilgiau nei vienuolika metų, matyti, jog Komisija galėjo teisėtai padaryti
išvadą, kad buvo daromas konkretus poveikis rinkai.
Antra, argumentai, kad kartelis nedarė konkretaus poveikio ieškovių vidutinėms realioms kainoms ir kad
Zwicky
niekada nevykdė veiklos Šiaurės šalių pramoninių siūlų rinkoje, susiję tik su šių dviejų įmonių elgesiu, todėl jiems negalima
pritarti. Iš tiesų, vienos įmonės, kaip ji pati teigia, realus elgesys neturi reikšmės vertinant kartelio poveikį rinkai.
Reikia atsižvelgti tik į pažeidimo, kaip visumos, pasekmes (šio sprendimo 45 punkte minėto Sprendimo
Komisija prieš Anic Partecipazioni
152 punktas ir 1991 m. gruodžio 17 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Hercules Chemicals prieš Komisiją
, T‑7/89, Rink. p. II‑1711, 342 punktas).
Komisija atsižvelgė į konkurenciją pažeidžiantį
Gütermann
ir
Zwicky
elgesį, kad įvertintų individualią šių įmonių padėtį, tačiau tai negali turėti jokios reikšmės priskiriant pažeidimą prie
„labai sunkių“ pažeidimų kategorijos.
Be to, aplinkybė, kad
Zwicky
niekada nevykdė veiklos Šiaurės šalių pramoninių siūlų rinkoje, neturi reikšmės. Kaip pažymėta šio sprendimo 51 punkte,
Zwicky
visiškai neneigė, kad Beniliukso ir Šiaurės šalių pramoninių siūlų rinkoje padarytas vienas tęstinis pažeidimas.
Dėl Komisijos ginčijamo sprendimo 166 punkte pateikto kartelio poveikio įrodymo, susijusio su ilga pažeidimo trukme, reikia
pažymėti, kad veiksmai, kuriais kaltinama, buvo atliekami vienuolika metų, todėl mažai tikėtina, kad gamintojai tuo metu manė,
jog šie veiksmai yra visiškai neefektyvūs ir nenaudingi (šia prasme žr. šio sprendimo 61 punkte minėto Pirmosios instancijos
teismo sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
748 punktą ir 2005 m. lapkričio 29 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Heubach prieš Komisiją
, T‑64/02, Rink. p. II‑5137, 130 punktą).
Galiausiai reikia pažymėti, kad trys pažeidimo sunkumo laipsnio įvertinimo aspektai atliekant bendrą vertinimą turi nevienodą
svarbą. Pažeidimo pobūdžiui tenka lemiama reikšmė, visų pirma kvalifikuojant pažeidimus kaip „labai sunkius“. Šiuo požiūriu
iš gairėse pateikto labai sunkių pažeidimų aprašymo matyti, kad susitarimai arba suderinti veiksmai, kurie, kaip yra šiuo
atveju, visų pirma orientuoti į kainų nustatymą, vien dėl savo pobūdžio gali būti kvalifikuojami kaip „labai sunkūs“ ir tokiems
veiksmams nebūtinai turi būti būdingas ypatingas poveikis arba geografinė apimtis. Tai patvirtina aplinkybė, jog aprašant
sunkius pažeidimus aiškiai nurodoma, kad jie turi poveikį rinkai ir pasireiškia didesnėje bendrosios rinkos dalyje, o labai
sunkių pažeidimų atveju neminimas konkretaus poveikio rinkai arba poveikio tam tikroje specialioje teritorijoje reikalavimas
(2005 m. liepos 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Brasserie nationale ir kt. prieš Komisiją
, T‑49/02–T‑51/02, Rink. p. II‑3033, 178 punktas; 2005 m. spalio 25 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Groupe Danone prieš Komisiją
, T‑38/02, Rink. p. II‑4407, 150 punktas; šio sprendimo 61 punkte minėto Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Hoechst prieš Komisiją
345 punktas ir šio sprendimo 126 punkte minėto Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Schunk et Schunk Kohlenstoff-Technik prieš Komisiją
171 punktas).
Šiuo atveju iš ginčijamo sprendimo I dalyje ir šio sprendimo 345 ir 346 konstatuojamosiose dalyse išdėstytų aplinkybių aišku,
kad padarytas, vertinant jo pobūdį, labai sunkus pažeidimas. Vadinasi, vien dėl pažeidimo pobūdžio tinkama jį pripažinti „labai
sunkiu“.
Iš išdėstytų argumentų matyti, kad ieškinio pagrindą, susijusį su klaidingu pažeidimo vertinimu, atsižvelgiant į jo poveikį,
reikia atmesti.

Dėl „Gütermann“ ir „Zwicky“ pateikto ieškinio pagrindo, susijusio su klaidingu pažeidimo trukmės įvertinimu
Šalių argumentai
Šis ieškinio pagrindas paremtas keliais kaltinimais.
Pirma, ieškovės tvirtina, kad Komisija savaime padidino pradinę baudos sumą 10
%
už kiekvienus pažeidimo metus, nors šie procentai yra tik gairėse numatyta didžiausio padidinimo už ilgos trukmės pažeidimus
riba, o ne taisyklė. Iš tiesų, gairėse ne reikalaujama, kad Komisija savaime padidintų pradinę baudos sumą papildoma suma,
atitinkančia procentinę dalį už kiekvienus pažeidimo metus, o Komisijai suteikiama diskrecija. Šiuo atveju Komisija nepasinaudojo
tokia diskrecija nei paties pradinės baudos sumos padidinimo, atsižvelgiant į pažeidimo trukmę, principo, nei šio padidinimo
dydžio atžvilgiu.
Antra, ieškovėms skirtos baudos padidinimas 5
%
atitinkamai už devynis
Gütermann
padaryto pažeidimo mėnesius 2001 m. ir už dešimt
Zwicky
padaryto pažeidimo mėnesių 2000 m. pažeidžia aiškiai suformuluotas gairių 1 B punkto nuostatas, pagal kurias bauda padidinama
tik už kiekvienus ištisus metus. Komisijos sampratos šiuo atžvilgiu teismo praktika nepatvirtino.
Trečia,
Gütermann
skirtos baudos pradinė suma padidinta 115
%
, o
Zwicky
– 105
%
neteisėtai, nes šios sumos apskaičiuotos vienodai visų šalių, kurias apėmė pažeidimas, atžvilgiu, nepaisant realios pažeidimų
trukmės. Iš tiesų, Komisija nusprendė, kad nors Beniliuksas ir Šiaurės šalys sudaro dvi atskiras rinkas, jas reikia nagrinėti
kartu, nes abi šios rinkos buvo aptariamos tomis pačiomis dienomis ir dalyvaujant toms pačioms įmonėms. Vis dėlto
Zwicky
atkreipia dėmesį, kad ji niekada neveikė Šiaurės šalių pramoninių siūlų rinkoje ir kad dėl to ji nedalyvavo su šiomis šalimis
susijusiame pažeidime. Be to, ieškovės primena, kad EEE susitarimas įsigaliojo tik 1994 m. sausio 1 d. ir kad iki šios dienos
su Suomija, Norvegija ir Švedija susijusiais susitarimais jos nepažeidė nei EB 81 straipsnio, nei EEE susitarimo 53 straipsnio.
Todėl jos daro išvadą, kad Komisija, vertindama pažeidimo trukmę, turėjo į tai atsižvelgti.
Ieškovės taip pat tvirtina, kad Komisija nedarė skirtumo tarp objektyvaus konkurencijos teisės pažeidimų, atitinkamai nuo
1990 m. sausio mėn. iki 2001 m. rugsėjo mėn.
Gütermann
ir nuo 1990 m. sausio mėn. iki 2000 m. lapkričio mėn.
Zwicky
, fakto kaip vieno tęstinio pažeidimo ir šio fakto teisinio įvertinimo kaip EB 81 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio
pažeidimo.
Anot
Gütermann
, Komisija turėjo konkrečiai ir atskirai apskaičiuoti pradinę baudos sumą, remdamasi apyvartos dalimi, gauta iš Beniliukso
ir Danijos pramoninių siūlų rinkos, ir apyvartos dalimi, gauta iš Suomijos, Norvegijos ir Švedijos pramoninių siūlų rinkos.
Taip Komisija būtų gavusi dvi pradinės baudos sumos dalis, kurias galėtų padidinti skirtingomis procentinėmis dalimis, atsižvelgdama
į pažeidimo trukmę vienoje arba kitoje šalių grupėje, t. y. 115
%
padidinti pradinę sumos dalį, susijusią su pažeidimo dalimi, apimančia Beniliuksą ir Daniją, ir 75
%
– pradinę sumos dalį, susijusią su pažeidimo dalimi, apimančia Suomiją, Norvegiją ir Švediją.
Komisija neigia šiuos argumentus.
Bendrojo Teismo vertinimas
Pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 3 dalį pažeidimo trukmė yra vienas iš
elementų, į kuriuos reikia atsižvelgti nustatant konkurencijos taisykles pažeidusioms įmonėms skiriamos baudos dydį.
Dėl su pažeidimo trukme susijusio koeficiento pažymėtina, kad gairėse skiriami trumpos trukmės pažeidimai (paprastai trunkantys
trumpiau nei vienus metus), už kuriuos pradinis dydis, nustatytas už pažeidimo sunkumą, neturi būti didinamas, vidutinės trukmės
pažeidimai (paprastai trunkantys nuo vienų iki penkerių metų), už kuriuos šis dydis gali būti padidintas 50
%
, ir ilgos trukmės pažeidimai (paprastai trunkantys ilgiau nei penkerius metus), už kuriuos šis dydis gali būti padidintas
%
už kiekvienus metus (1 punkto B dalies pirma pastraipa).
Iš ginčijamo sprendimo 359 ir 360 konstatuojamųjų dalių, kurių turinio ieškovės neginčijo, matyti, kad jos dalyvavo kartelyje
Beniliukso ir Šiaurės šalių pramoninių siūlų rinkoje tokiais laikotarpiais:
Gütermann
nuo 1990 m. sausio mėn. iki 2001 m. rugsėjo mėn., t. y. pažeidimas truko 11 m. ir 9 mėn., o
Zwicky
nuo 1990 m. sausio mėn. iki 2000 m. lapkričio mėn., t. y. pažeidimas truko 10 m. ir 10 mėnesių. Iš šių laikotarpių matyti,
kad pažeidimas buvo ilgos trukmės. Todėl pradinė joms skirtos baudos suma, atsižvelgiant į pažeidimo trukmę, padidinta atitinkamai
%
ir 105
%
.
Pirma, dėl ieškovės skundo, kad Komisija savaime taikė maksimalią 10
%
normą už pažeidimo metus, reikia priminti, kad net jei gairių 1 punkto B dalies pirmos pastraipos trečioje įtraukoje nenustatyta,
kad bauda turi būti savaime didinama 10
%
už kiekvienus ilgai trukusio pažeidimo metus, Komisijai šiuo atžvilgiu paliekama diskrecija (šio sprendimo 61 punkte minėto
Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Hoechst prieš Komisiją
396 punktas ir 2008 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
BPB prieš Komisiją
, T‑53/03, Rink. p. II‑0000, 362 punktas).
Šiuo atveju, iš šio sprendimo 149 punkto aišku, kad Komisija laikėsi savo gairėse nusistatytų taisyklių, paskirtas baudas
padidindama pagal pažeidimo sunkumą, atsižvelgiant į jo trukmę. Turint mintyje šios bylos aplinkybes, Komisija nepadarė akivaizdžios
vertinimo klaidos, baudą padidindama 10
%
už kiekvienus pažeidimo metus.
Antra, skundą, kad pradinės baudos suma nepagrįstai padidinta 5
%
už kiekvieną ilgesnį nei šešių mėnesių laikotarpį, reikia atmesti. Iš tiesų, gairėse nedraudžiama apskaičiuojant baudos dydį
atsižvelgti į faktinę pažeidimo trukmę. Toks požiūris yra visiškai logiškas ir pagrįstas, ir bet kuriuo atveju tai priklauso
Komisijos diskrecijai (šio sprendimo 150 punkte minėto Sprendimo
BPB prieš Komisiją
361 punktas).
Trečia, ieškovės klaidingai tvirtina, kad pažeidimo trukmė visų su pažeidimu susijusių šalių atžvilgiu apskaičiuota vienodai,
nepaisant to, kad
Zwicky
neveikė Šiaurės šalių pramoninių siūlų rinkoje, ir klaidingai apskaičiuojant realią pažeidimo trukmę Beniliukso ir Šiaurės
šalių rinkose.
Pirmiausia reikia priminti, kad, anot Komisijos, ieškovės dalyvavo darant vieną sudėtinį tęstinį EB 81 straipsnio 1 dalies
ir EEE susitarimo 53 straipsnio 1 dalies pažeidimą ir kad šis pažeidimas apėmė kelias EEE susitarimo šalis. Taip pat reikia
pabrėžti, kad ieškovės per posėdį patvirtino, jog šiuo atveju jos neneigia, kad padarytas vienas pažeidimas.
Dėl
Zwicky
argumento, kad ji nevykdė veiklos Šiaurės šalių pramoninių siūlų rinkoje, pažymėtina, jog ši įmonė neįrodė, kad ši aplinkybė
reikšminga Komisijai apskaičiuojant pažeidimo trukmę. Iš tiesų, papildoma baudos suma, atitinkanti pažeidimo trukmę, apskaičiuojama
remiantis pradine baudos suma, kuri pati nustatyta atsižvelgiant į
Zwicky
1999 m. apyvartą atitinkamoje rinkoje. Taigi aplinkybė, kad ši įmonė nevykdė veiklos Šiaurės šalių pramoninių siūlų rinkoje,
jau atsispindi apyvartoje, nes pagal apibrėžimą ji neapima pajamų iš nesamos veiklos Šiaurės šalių rinkoje.
Be to, kaip apie tai priminta šio sprendimo 50 punkte, tai, kad įmonė dalyvavo ne visuose kartelį sudarančiuose veiksmuose
ar kad jos, kaip dalyvės, atliekamas vaidmuo buvo nesvarbus, neturi reikšmės norint įrodyti pažeidimą. Kai nustatoma, kad
atitinkama įmonė žinojo apie kitų dalyvių neteisėtą elgesį arba galėjo protingai jį numatyti ir buvo pasirengusi prisiimti
su tuo susijusią riziką, ji taip pat laikoma atsakinga už kitų įmonių veiksmus darant tą patį pažeidimą per visą jos dalyvavimo
atliekant šį pažeidimą laikotarpį (2004 m. sausio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P, Rink. p. I‑123, 328 punktas). Šiuo atveju, toli
gražu ne nežinodama apie kitų dalyvių neteisėtą elgesį Šiaurės šalių pramoninių siūlų rinkoje,
Zwicky
veiksmingai dalyvavo šiai rinkai skirtuose susitikimuose. Todėl Komisija teisingai priskyrė
Zwicky
vieną tęstinį pažeidimą, įskaitant ir Šiaurės šalių rinkoje padarytą pažeidimo dalį, ir netiesiogiai nusprendė, kad pažeidimo
trukmės nereikia skaidyti pagal jos dalyvavimo atliekant pažeidimą atitinkamose rinkose intensyvumą.
Iš tiesų, jei į nagrinėjamos įmonės vaidmenį kartelyje teisingai atsižvelgta, nustatant pradinį baudos dydį, į aplinkybę,
kad įmonė dalyvavo ne visuose kartelį sudarančiuose elementuose, negalima vėl atsižvelgti nustatant pažeidimo trukmę (2008 m.
liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Saint-Gobain Gyproc Belgium prieš Komisiją
, T‑50/03, Rink. p. II‑0000, 108 punktas).
Taip pat reikia atmesti ieškovių argumentą, kad apskaičiuojant pažeidimo trukmę reikia atsižvelgti į skirtingą pažeidimo intensyvumą
ir todėl šį skaičiavimą diferencijuoti pagal šalių grupes, t. y. Beniliukso ir Danijos grupę bei Suomijos, Norvegijos ir Švedijos
grupę.
Iš tiesų, iš teismo praktikos matyti, kad padidinimas apskaičiuojamas taikant tam tikrą procentinę dalį pradiniam dydžiui,
kuris nustatomas pagal viso pažeidimo sunkumą ir jau atspindi įvairius pažeidimo intensyvumo lygius. Todėl, didinant minėtą
sumą pagal pažeidimo trukmę, būtų nelogiška atsižvelgti į skirtingą pažeidimo intensyvumą nagrinėjamu laikotarpiu (šio sprendimo
150 punkte minėto Sprendimo
BPB prieš Komisiją
364 punktas).
Šiuo atžvilgiu net darant prielaidą, kad tam tikri kartelių tipai iš esmės turi būti tęstiniai, svarbu, kad kiekvieną kartą
taikant Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 3 dalį būtų daromas skirtumas tarp jų
faktinio veikimo trukmės ir jų pobūdžio nulemto sunkumo (2005 m. birželio 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Tokai Carbon ir kt. prieš Komisiją
, T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 ir T‑91/03, Rink. p. II‑0000, 275 punktas). Todėl padidinant baudą už pažeidimo trukmę nėra antrą
kartą atsižvelgiama į pažeidimo sunkumą (šio sprendimo 61 punkte minėto Sprendimo
Hoechst prieš Komisiją
397 punktas).
Šiuo atveju pažeidimas pradėtas Danijos ir Beniliukso pramoninių siūlų rinkose. Nuo EEE susitarimo įsigaliojimo dienos pažeidimo
intensyvumas padidėjo, nes jis apėmė ir Šiaurės šalių pramoninių siūlų rinką. Kadangi įrodyta, jog šie pažeidimai įvairiose
geografinėse rinkose sudaro vieną tęstinį pažeidimą, apskaičiuojant baudą reikia atsižvelgti į visą šio pažeidimo trukmę.
Iš tiesų pradinė suma, nustatyta pagal pažeidimo sunkumą, jau atspindėjo skirtingą jo intensyvumą. Abejonių dėl šių argumentų
nekelia tai, kad pažeidimas suintensyvėjo dėl teisinės aplinkybės, t. y. dėl to, kad konkurenciją pažeidžiančius veiksmus
draudžiančios taisyklės pradėtos taikyti teritorijose, kurioms šios taisyklės iš pradžių negaliojo.
Vadinasi, Komisija, spręsdama, kiek padidinti pradinę baudą, turint mintyje minėto pažeidimo trukmę, neprivalėjo atsižvelgti
į diferencijuotą pažeidimo intensyvumą.
Šiomis aplinkybėmis darytina išvada, kad ieškovių argumentus, susijusius su klaidingu pažeidimo trukmės vertinimu, reikia
atmesti.

Dėl „Gütermann“ ir „Zwicky“ pateikto ieškinio pagrindo, susijusio su tuo, kad neatsižvelgta į kai kurias lengvinančias aplinkybes
Šalių argumentai
Pirmiausia, ieškovės primena, kad gairių 3 punkte išvardytos lengvinančios aplinkybės, dėl kurių sumažinama bauda. Todėl Komisija
susiaurino savo diskreciją nustatydama baudos dydį.
Ieškovės taip pat pažymi, kad pagal gairių 3 punktą galima atsižvelgti į kitas aiškiai jame neįvardytas lengvinančias aplinkybes
ir kad kitas lengvinančias aplinkybes Komisija sukonkretino savo sprendimų priėmimo praktikoje.
Remdamosi šiuo ieškinio pagrindu, ieškovės nurodė tris lengvinančias aplinkybes, į kurias Komisija turėjo atsižvelgti.
Pirma, ieškovės tvirtina, kad Komisija turėjo atsižvelgti į tai, kad pažeidimas konkrečiai nepaveikė realių kainų, ir tuo
pagrįsti baudos sumažinimą. Šiuo atžvilgiu jos nurodo gairių 3 punkto antrą įtrauką, pagal kurią baudą reikia sumažinti, jei
su pažeidimu susijęs susitarimas praktiškai neįgyvendintas.
Antra, jos mano, kad pagal gairių 3 punkto pirmą įtrauką reikia atsižvelgti į jų išimtinai pasyvų arba „pamėgdžiojimo“ vaidmenį
atliekant pažeidimą.
Iš tiesų
Zwicky
tvirtina, kad ji nevykdė veiklos Šiaurės šalių rinkose ir todėl negalėjo dalyvauti su šiomis šalimis susijusiuose pažeidimuose.
Taip pat dėl savo nereikšmingos padėties Beniliukso pramoninių siūlų rinkoje ji negalėjo paveikti nei diskusijų dėl šioms
trims šalims skirtų kainynų, nei dvišalių kontaktų.
Gütermann
tvirtina, kad ir ji užėmė mažareikšmę padėtį Beniliukso ir Šiaurės šalių pramoninių siūlų rinkoje bei negalėjo paveikti diskusijų
dėl kainynų ir dvišalių kontaktų; tokį poveikį pirmiausia darė
Coats
.
Dėl dvišalių kontaktų ieškovės pabrėžė, kad jos tokius kontaktus palaikė retai, kitaip nei
Coats
ir
Amann
, kurių dvišaliai kontaktai buvo gerokai dažnesni.
Norėdamos įrodyti, kad jų vaidmuo nagrinėjamame kartelyje buvo nereikšmingas, ieškovės nurodo savo menkas dalis rinkoje.
Zwicky
tvirtina, kad jos dalis Beniliukso pramoninių siūlų rinkoje 1990–2000 m. sudarė mažiau kaip 1
%
.
Gütermann
tvirtina, kad jos rinkos dalis Beniliukse ir Šiaurės šalyse yra apie 5,6
%
. Šios dalys yra labai menkos, palyginti su
Coats
ir
Amann
dalimis Šiaurės šalių rinkoje (atitinkamai 44
%
ir 46
%
) ir Beniliukso rinkoje (atitinkamai 40
%
ir 27
%
).
Anot ieškovių, jų elgesio pasyvumo nepaneigia aplinkybė, kad jų ankstesni darbuotojai, atitinkamai B. ir L., vykdė tariamą
susitikimų pirmininko funkciją. Iš tiesų, pirmininko funkcija buvo skiriama atsižvelgiant į amžių, o tie darbuotojai visiškai
nedarė įtakos susitikimų eigai ir turiniui; tokią įtaką, taip pat ir organizuojant, darė
Coats
. Šiuo klausimu jos remiasi 2000 m. lapkričio 10 d. iš
Coats
atstovo L. gauta elektroninio pašto žinute, iš kurios matyti, kad šis rezervavo viešbučio salę šalia Frankfurto prie Maino
(Vokietija) 2001 m. sausio 16 d. susitikimui ir parengė jo programą.
Trečia, Komisija turėjo atsižvelgti į ekonominę krizę Europos siūlų pramonės sektoriuje. Šiuo atžvilgiu ieškovės remiasi Komisijos
sprendimu „Besiūliai plieniniai vamzdžiai“ (1999 m. gruodžio 8 d. Komisijos sprendimo dėl procedūros pagal EB (81) straipsnį
(Byla IV/E-1/35.860-B – Besiūliai plieniniai vamzdžiai) 168 punktas) ir Komisijos sprendimu „Papildomas lydinio mokestis“
(1998 m. sausio 21 d. Komisijos sprendimo dėl procedūros pagal (AP) 65 straipsnį (Byla COMP/35.814 – Papildomas lydinio mokestis)
83 punktas), kuriuose atsižvelgta į šiuos sektorius apėmusią ekonominę krizę, taip pat Komisijos sprendimu „Prancūziška jautiena“
(2003 m. balandžio 2 d. Komisijos sprendimo dėl procedūros pagal EB (81) straipsnį (Byla COMP/C.38.279/F3 – Prancūziška jautiena)
185 punktas), kuriame atsižvelgta į galvijų spongiforminės encefalopatijos (GSE) krizę.
Papildomai, remdamosi teismo praktika, jos tvirtina, kad pagal bausmių individualizavimo principą Komisija turėjo nagrinėti
jų dalyvavimo atliekant pažeidimą sunkumą, atsižvelgdama į kiekvienos įmonės konkrečius veiksmus, ir tuo remdamasi labai sumažinti
joms skirtas baudas.
Komisija ginčija ieškovių argumentus.
Bendrojo Teismo vertinimas
Gairių 3 punkte numatyta, kad pagrindinis baudos dydis sumažinamas dėl „tokių lengvinančių aplinkybių“: neteisėtų susitarimų
neįgyvendinimo praktikoje, išimtinai pasyvaus arba „pamėgdžiojimo“ vaidmens vykdant pažeidimą, pažeidimo nutraukimo vos Komisijai
įsikišus ir kitų tiesiogiai neįvardytų aplinkybių.
Pirma, ieškovės tvirtina, kad Komisija privalėjo atsižvelgti į lengvinančią aplinkybę, kad susitarimas nebuvo praktiškai įgyvendintas,
nes pažeidimu nepadaryta konkretaus poveikio kainoms.
Vis dėlto reikia priminti, kad visos minėtos lengvinančios aplinkybės pagrįstos kiekvienos įmonės elgesiu. Todėl, vertinant
lengvinančias aplinkybes, be kita ko, ir susitarimų neįgyvendinimą, būtina įvertinti ne pažeidimo kaip visumos pasekmes, į
kurias turi būti atsižvelgta vertinant pažeidimo konkretų poveikį rinkai, kai yra nustatomas pažeidimo sunkumas (gairių 1 punkto
A dalies pirma pastraipa), bet į kiekvienos įmonės individualų elgesį, kad būtų įvertintas kiekvienos įmonės dalyvavimo darant
pažeidimą santykinis sunkumas (šio sprendimo 137 punkte minėto Sprendimo
Groupe Danone prieš Komisiją
384 punktas).
Taigi ieškovių argumentą, kad pažeidimu nepadarytas konkretus poveikis kainoms, reikia atmesti.
Todėl reikia patikrinti, ar ieškovės pateikė kitų įrodymų, kad laikotarpiu, kuriuo jos dalyvavo sudarant neteisėtus susitarimus,
iš tikrųjų jų netaikė konkuruodamos rinkoje arba bent jau kad taip aiškiai ir reikšmingai pažeidė šį kartelio susitarimą įgyvendinančius
įsipareigojimus, kad sutrukdė veikti karteliui (šia prasme žr. 2006 m. kovo 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Daiichi Pharmaceutical prieš Komisiją
, T‑26/02, Rink. p. II‑713, 113 punktą).
Reikia pripažinti, kad jos nepateikė jokio įrodymo, dėl kurio būtų galima padaryti tokią išvadą. Atvirkščiai, jos pripažino,
kad daugeliu atvejų įvairios įmonės ir jos pačios didino kainas, nurodytas kainynuose, dėl kurių susitarta per susitikimus.
Vadinasi, ieškovės negali veiksmingai remtis tariamu susitarimų netaikymu praktikoje.
Antra, reikia pripažinti, kad argumentas, susijęs su tariamu išimtinai pasyviu arba „pamėgdžiojimo“ vaidmeniu atliekant pažeidimą,
yra visiškai nepagrįstas.
Iš tiesų, atitinkamos įmonės pasyvus vaidmuo reiškia, kad atitinkama įmonė turi „nedidelę svarbą“, t. y. aktyviai nedalyvauja
rengiant konkurenciją pažeidžiantį susitarimą ar susitarimus (2003 m. liepos 9 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Cheil Jedang prieš Komisiją
, T‑220/00, Rink. p. II‑2473, 167 punktas ir 2008 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Lafarge prieš Komisiją
, T‑54/03, Rink. p. II‑0000, 765 punktas).
Šiuo atžvilgiu iš teismo praktikos matyti, kad tarp duomenų, galinčių įrodyti įmonės pasyvų vaidmenį kartelyje, gali būti
aiškiai atsitiktinis jos dalyvavimas susitikimuose, palyginti su kitais kartelio nariais, vėlesnis jos atėjimas į rinką, kurioje
daromas pažeidimas, neatsižvelgiant į jos dalyvavimo trukmę vykdant minėtą pažeidimą, taip pat darant pažeidimą dalyvavusių
trečiųjų įmonių atstovų pareiškimai šiuo klausimu (šio sprendimo 184 punkte minėto Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Cheil Jedang prieš Komisiją
168 punktas; 2004 m. balandžio 29 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Tokai Carbon ir kt. prieš Komisiją
, T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01–T‑246/01, T‑251/01 ir T‑252/01, Rink. p. II‑1181, toliau – Sprendimas
Tokai I
, 331 punktas ir 2005 m. lapkričio 29 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Union Pigments prieš Komisiją
, T‑62/02, Rink. p. II‑5057, 126 punktas).
Šiuo atveju pirmiausia reikia priminti, kad Komisija pakankamai įrodė, kad ieškovės dalyvavo daugelyje kartelio susitikimų
ir dvišalių susitikimų ir ne kartą dalyvavo atliekant kelis ginčijamame sprendime nurodytus neteisėtus veiksmus. Tvirtinimas,
kad šių įmonių dvišaliai kontaktai su kitais kartelio dalyviais buvo retesni nei
Amann
ir
Coats
kontaktai su savo konkurentais šiuo atžvilgiu neturi reikšmės.
Be to, nei
Gütermann
, nei
Zwicky
nenurodo konkrečių aplinkybių ir nepateikia įrodymų, pavyzdžiui, kitų kartelio narių pareiškimų, galinčių patvirtinti, kad
jų elgesys savo pasyvumu ir prisitaikėliškumu gerokai skyrėsi nuo kitų kartelio dalyvių elgesio.
Šiuo atžvilgiu tik menka rinkos dalis arba rinkos dalies neturėjimas, kuriuo remiasi ieškovės, visiškai neįrodo jų pasyvaus
ar vien pamėgdžiojančio elgesio. Iš tiesų, šią aplinkybę laikyti lengvinančia aplinkybe reikštų du kartus atsižvelgti į
Gütermann
ir
Zwicky
dydį, nes baudos apskaičiuotos skirtingai traktuojant įmones pagal jų kategorijas, į kurias įmonės suskirstytos pagal savo
dydį, nustatomą iš jų apyvartos dydžio.
Žinoma, Teismas pripažino šio sprendimo 184 punkte minimame Sprendime
Cheil Jedang prieš Komisiją
(180 punktas), kad svarbu atsižvelgti į įmonės mažumą, nustatant realų jos vėlesnio atėjimo į rinką, kurioje padarytas pažeidimas,
ir elgesio kitų gamintojų atžvilgiu poveikį. Vis dėlto tos bylos aplinkybės buvo labai specifinės, nes nagrinėjamos įmonės
pardavimo kvotų kartelyje buvo akivaizdžiai „nuskriaustos“, palyginti su kitais gamintojais, ir tai buvo galima aiškinti kaip
labiau atsitiktinio dalyvavimo susitikimuose ir vėlesnio atėjimo į rinką tiesioginę pasekmę. Tokių ypatingų aplinkybių nėra
šiuo atveju.
Galiausiai, Komisija teisingai mano, kad pirmininko vaidmuo, kurį keliuose susitikimuose atliko
Gütermann
ir
Zwicky
atstovai, patvirtina, kad šių įmonių vaidmuo nebuvo pasyvus.
Iš tiesų, pastarosios visiškai neginčija, kad minėti atstovai formaliai pirmininkavo keliems susitikimams. Vis dėlto ieškovės
menkina šį vaidmenį, tvirtindamos, kad iš tiesų jį veiksmingai atliko
Coats
atstovas L., net ir jų atstovams pirmininkaujant.
Vis dėlto, nors tiesa, kad iš 2000 m. lapkričio 10 d. elektroninio pašto žinutės, kuria jos remiasi, matyti, kad
Coats
aktyviai dalyvavo rengiant 2001 m. sausio 16 d. susitikimą, faktas yra tas, kad
Zwicky
atstovas F. išsiuntė kvietimą kitiems dalyviams. Reikia patikslinti, jog aplinkybė, kad šis kvietimas išsiųstas 2000 m. gruodžio
2 d., t. y. pasibaigus
Zwicky
priskiriamo pažeidimo laikotarpiui, šiuo atveju neturi reikšmės. Toks išsiuntimas yra galutinis parengiamojo darbo, pradėto
gavus 2000 m. lapkričio 10 d. elektroninio pašto žinutę, etapas. Bet kuriuo atveju vien tai, kad
Zwicky
leido savo atstovui pirmininkauti, liudija apie požiūrį, kuris anaiptol nebuvo pasyvus ar mėgdžiojantis.

Gütermann
atstovas B. ne tik apsiėmė pirmininkauti kartelio susitikimams, bet ir juos rengė, kaip matyti iš šio atstovo pareiškimo,
pridėto prie
Gütermann
atsakymo į prieštaravimo pareiškimą.
Yra nustatyta, kad susitikimų rengimas, dienotvarkės siūlymas, parengiamųjų dokumentų platinimas organizuojant susitikimus
yra nesuderinami su nedidelės svarbos pasyvaus mėgdžiojimo vaidmeniu. Tokie veiksmai rodo palankų ir aktyvų ieškovių požiūrį
į kartelio sukūrimą, jo laikymąsi ir kontrolę (šia prasme žr. 2006 m. rugsėjo 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Jungbunzlauer prieš Komisiją
, T‑43/02, Rink. p. II‑3435, 257 punktą).
Trečia, ieškovės negali teisėtai remtis ekonominiais sunkumais, kurių ji patyrė per laikotarpį, susijusį su karteliu. Iš tiesų,
būtent dėl to, kad visi pramoninių siūlų rinkos dalyviai nuo dešimtojo dešimtmečio vidurio susidūrė su sunkumais, keli iš
jų, įskaitant
Gütermann
ir
Zwicky
, nusprendė pažeisti konkurenciją. Paprastai tokie karteliai, kaip aptariamasis šioje byloje, atsiranda tuomet, kai sektoriuje
susiduriama su sunkumais (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 185 punkte minėto Sprendimo
Tokai I
345 punktą ir šio sprendimo 194 punkte minėto Sprendimo
Jungbunzlauer prieš Komisiją
256 punktą).
Šiuo atžvilgiu
Gütermann
ir
Zwicky
pažymi, kad yra keli Komisijos sprendimai, kuriuose ji atsižvelgė į blogą nagrinėjamo sektoriaus finansinę padėtį, tačiau
dėl to, kad ankstesnėse bylose Komisija į ekonominę sektoriaus padėtį atsižvelgė kaip į lengvinančią aplinkybę, ji neprivalo
toliau taikyti tokios praktikos (1992 m. kovo 10 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
ICI prieš Komisiją
, T‑13/89, Rink. p. II‑1021, 372 punktas). Komisija turi individualiai nagrinėti kiekvienos bylos aplinkybes ir jos neįpareigoja
ankstesni sprendimai, priimti dėl kitų ūkio subjektų, kitų prekių ir paslaugų rinkų arba kitų geografinių rinkų kitais laikotarpiais
(2003 m. rugsėjo 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Cableuropa ir kt. prieš Komisiją
, T‑346/02 ir T‑347/02, Rink. p. II‑4251, 191 punktas).
Ketvirta, ieškovės tvirtina savo dublikuose, kad pažeistas bausmių individualizavimo principas.
Reikia priminti, kad pagal Procedūros reglamento 48 straipsnio 2 dalį per procesą negalima pateikti naujų ieškinio pagrindų,
išskyrus tuos atvejus, kai jie pagrindžiami teisinėmis arba faktinėmis aplinkybėmis, kurios tapo žinomos vykstant procesui.
Be to, pagal nusistovėjusią teismo praktiką ieškinio pagrindas, kurį sudaro anksčiau ieškinyje pateikto pagrindo, su kuriuo
jis glaudžiai susijęs, tiesioginis arba netiesioginis papildymas, turi būti pripažintas priimtinu (2000 m. rugsėjo 19 d. Pirmosios
instancijos teismo sprendimo
Dürbeck prieš Komisiją
, T‑252/97, Rink. p. II‑3031, 39 punktas; šio sprendimo 196 punkte minėto Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Cableuropa ir kt. prieš Komisiją
111 punktas ir 2007 m. liepos 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
AEPI prieš Komisiją
, T‑229/05, Rink. p. II‑0000, 21 punktas).
Šiuo atveju reikia konstatuoti, kad jokio argumento, susijusio su bausmių individualizavimo principu, nepateikta ieškiniuose
ir kad šis ieškinio pagrindas nėra kito ieškiniuose pateikto pagrindo papildymas, taip pat nėra su juose pateiktais ieškinių
pagrindais glaudžiai susijęs.
Be to, šis argumentas nėra pagrįstas teisinėmis arba faktinėmis aplinkybėmis, kurios tapo žinomos vykstant procesui, todėl
jį reikia atmesti kaip nepriimtiną.
Vadinasi, ieškinio pagrindo, susijusio su tuo, kad neatsižvelgta į lengvinančias aplinkybes, negalima priimti.

Dėl „Gütermann“ ir „Zwicky“ pateikto ieškinio pagrindo, susijusio su klaidingu pranešimo apie bendradarbiavimą taikymu
Šalių argumentai
Ieškovėms skirta bauda buvo sumažinta 15
%
dėl to, kad jos bendradarbiavo prieš pateikiant prieštaravimo pareiškimą ir, atsakydamos į šį pareiškimą, neneigė faktų.
Jų akimis, toks sumažinimas yra nepakankamas, nes jų bendradarbiavimas prieš pateikiant prieštaravimo pareiškimą viršijo paprastą
faktų neginčijimą.
Pirma, ieškovės perdavė informaciją, iš kurios Komisija galėjo susidaryti bendrą vaizdą apie susitikimų ir dvišalių kontaktų
eigą, turinį ir kontekstą.
Dėl susitikimų eigos jos pirmiausia pabrėžia, kad pataisė
Coats
pareiškimus, kuriuose ji klaidingai tvirtino, jog 2000 m. rugsėjo 19 d. susitikimas buvo vienintelis, per kurį buvo svarstytas
ir suderintas kainynuose pateikiamų kainų padidinimas. Iš tiesų, kainynuose pateikiamos kainos ir jų padidinimas svarstytas
per visus susitikimus. Toliau ieškovės tvirtina, kad
Coats
atsakyme į prieštaravimo pareiškimą tariamai pateikti paaiškinimai apima tik specialias kainas, todėl negalėjo kilti abejonių,
ar jų pataisymas naudingas. Galiausiai jos mano, kad šie pataisymai ir
Coats
paaiškinimai buvo pateikti iš esmės tuo pačiu administracinės procedūros etapu, nors antruosius Komisija gavo keliomis dienomis
anksčiau nei pirmuosius, todėl vertinant bendradarbiavimą negalima atsižvelgti į chronologinę tvarką.
Taip pat ieškovės tvirtina, kad jos vienintelės aiškiai išdėstė, jog susitikimais buvo siekiama sumažinti neto kainų ir kataloguose
nurodytų kainų skirtumą, kaip tai patvirtinama ginčijamo sprendimo 167 punkte. Šiuo atžvilgiu Komisija klaidingai rėmėsi prieštaravimo
pareiškimo 141 punktu, pabrėždama, kad ji jau nustatė šį tikslą ir susitarimų poveikį kainynuose pateiktoms kainoms. Iš tiesų,
iš šio punkto aišku tik tai, kad Komisija galėjo įrodyti, jog susitikimų dalyviai kartą stengėsi netiesiogiai padidinti numatytas
kainas, bet neturėjo informacijos apie bendrą kainynuose pateikiamų kainų aptarimo kontekstą.
Antra, ieškovės tvirtina, kad jų bendradarbiavimas klaidingai įvertintas kaip ne toks naudingas, palyginti su BST, kuriai
skirtą baudą Komisija sumažino 20
%
, ir šiuo atžvilgiu tvirtina, kad buvo pažeistas vienodo požiūrio principas.
Trečia, ieškovės mano, kad joms skirtos baudos sumažinimas 15
%
, kurį nustatė Komisija, yra nepakankamas, nes iš jos ankstesnės sprendimų priėmimo praktikos ir teismo praktikos matyti,
kad kai įmonė neneigia faktų tikrumo, jai skirta bauda sumažinama bent 10 % arba kai kuriais atvejais 20
%
. Jų nuomone, aplinkybė, kad jos bendradarbiavo po prieštaravimo pareiškimo, o tai gerokai pranoksta paprastą faktų neginčijimą,
turėjo paskatinti Komisiją dar daugiau sumažinti baudą.
Ketvirta, ieškovės tvirtina, kad bendradarbiavo su Komisija pagal pranešimo apie bendradarbiavimą D skirsnio 2 punkto dvi
įtraukas, todėl kiekvienos iš jų bauda turėjo būti sumažinta ne mažiau kaip du kartus po 10 %.
Šiuo atžvilgiu iš ginčijamo sprendimo nematyti, kad Komisija būtų veiksmingai įvertinusi jų bendradarbiavimą po to, kai gavo
prieštaravimo pareiškimą. Net jei jų bendradarbiavimas, gavus prieštaravimo pareiškimą, iš esmės buvo tik faktų tikrovės neneigimas,
joms skirtą baudą reikėjo sumažinti bent 20
%
, netgi jei jų bendradarbiavimas buvo naudingas tik kaip Komisijos įrodymų patvirtinimas, kaip minėta, neneigiant faktų. Ieškovės
pažymi, kad, kitaip nei šiuo atveju taikomame pranešime, 2002 m. vasario 19 d. Komisijos pranešime apie atleidimą nuo baudų
ir baudų sumažinimą kartelių atveju (OL C 45, p. 3) numatyta sąlyga, kad pateikiami įrodymai turi reikšmingai papildyti Komisijos
jau turimą informaciją.
Penkta, visiškai neatsižvelgta į ankstesnę Komisijos sprendimų priėmimo praktiką. Ieškovės iš esmės tvirtina, kad jų bendradarbiavimas
prilygsta įmonės KME bendradarbiavimui byloje „Pramoniniai vamzdžiai“, už kurį pastarajai skirta bauda sumažinta 30
%
(2003 m. gruodžio 16 d. Komisijos sprendimas dėl procedūros pagal EB (81) straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį (Byla
COMP/E-1/38.240 – Pramoniniai vamzdžiai, 423 punktas). Vienintelis skirtumas yra tas, kad ieškovės pataisė kitų dalyvių pateiktus
pareiškimus, atsakydamos į prieštaravimo pareiškimą, o ne prieš jį pateikiant. Tačiau, jų nuomone, pagal pranešimo apie bendradarbiavimą
D skirsnio 2 punktą įmonių bendradarbiavimas išsiaiškinant aplinkybes nėra vertinamas skirtingai, atsižvelgiant į tai, ar
jos pateikė informaciją prieš, ar po prieštaravimo pareiškimo, todėl Komisija taip pat turėjo joms skirtą baudą sumažinti
bent 30
%
.
Komisija neigia šį ieškinio pagrindą.
Bendrojo Teismo vertinimas
Pranešime apie bendradarbiavimą Komisija apibrėžė sąlygas, kuriomis tiriant kartelį su ja bendradarbiaujančios įmonės gali
būti atleistos nuo baudos arba joms skirtos baudos gali būti sumažintos (žr. pranešimo apie bendradarbiavimą A skirsnio 3 punktą).
Pagal pranešimo apie bendradarbiavimą D skirsnio 1 punktą „kai įmonė bendradarbiauja, tačiau neatitinka visų B ir C skirsniuose
numatytų sąlygų, bauda, kurią ji turėtų sumokėti, jei nebūtų bendradarbiavusi, sumažinama 10–50
%
“. (Neoficialus vertimas)
Pranešimo apie bendradarbiavimą D skirsnio 2 punkte patikslinama:
„Tai gali būti šiais atvejais:
–        prieš išsiunčiant prieštaravimo pareiškimą įmonė pateikia Komisijai duomenų, dokumentų arba kitų įrodymų, kurie patvirtina
padarytą pažeidimą,
–        gavusi prieštaravimo pareiškimą, įmonė praneša Komisijai, kad ji iš esmės neneigia faktų, kuriais Komisija grindžia savo kaltinimus,
tikrovės“. (Neoficialus vertimas)
Šiuo atveju iš ginčijamo sprendimo matyti, kad Komisija nusprendė, jog, remdamasi pranešimo apie bendradarbiavimą D skirsnio
2 punktu, gali sumažinti
Gütermann
ir
Zwicky
skirtas baudas 15 % (ginčijamo sprendimo 397 konstatuojamoji dalis).
Komisija, motyvuodama savo vertinimą, pirmiausia pabrėžė, kad duomenys, dokumentai ir kita informacija, kurią
Gütermann
ir
Zwicky
pateikė prieš išsiunčiant prieštaravimo pareiškimą, labai padėjo nustatyti pažeidimą (ginčijamo sprendimo 395 konstatuojamoji
dalis). Toliau ji pažymi, kad ieškovės pirmajame atsakyme į informacijos prašymą pripažino, kad per susitikimus buvo keičiamasi
kainynais ir jie buvo aptariami. Galiausiai Komisija pabrėžė, kad jos iš esmės neginčijo faktų, kuriais pagrįsti jos kaltinimai
(ginčijamo sprendimo 396 konstatuojamoji dalis).
–       Bendradarbiavimo naudingumas
Visų pirma reikia pažymėti, kad ieškovės, kaip nurodyta ginčijamo sprendimo 385 konstatuojamojoje dalyje, neginčija, kad jos
netenkina pranešimo apie bendradarbiavimą B ir C skirsnių taikymo sąlygų ir kad todėl jų elgesį reikia vertinti pagal minėto
pranešimo D skirsnį „Reikšmingas baudos sumažinimas“.
Toliau reikia priminti, kad Komisija turi didelę diskreciją taikydama baudų apskaičiavimo metodą ir šiuo klausimu gali atsižvelgti
į daugelį veiksnių, tarp kurių yra atitinkamų įmonių bendradarbiavimas per šios institucijos tarnybų atliekamą tyrimą. Esant
tokiai situacijai Komisija turi atlikti sudėtinį faktinių aplinkybių vertinimą, pavyzdžiui, susijusį su atitinkamu šių įmonių
bendradarbiavimu (2007 m. gegužės 10 d. Teisingumo Teismo sprendimo
SGL Carbon prieš Komisiją
, C‑328/05 P, Rink. p. I‑3921, 81 punktas).
Komisija turi didelę diskreciją vertindama įmonės bendradarbiavimo kokybę ir naudą, visų pirma palygindama su kitų įmonių
pagalba (šio sprendimo 219 punkte minėto Sprendimo
SGL Carbon prieš Komisiją
88 punktas).
Galiausiai, reikia pažymėti, jog pagal teismo praktiką baudų sumažinimas dėl Bendrijos konkurencijos teisės pažeidimuose dalyvaujančių
įmonių bendradarbiavimo pagrįstas tuo, kad toks bendradarbiavimas palengvina Komisijos užduotį nustatyti pažeidimą ir tam
tikrais atvejais jį nutraukti (2005 m. birželio 28 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P
–
C‑208/02 P ir C‑213/02 P, Rink. p. I‑5425, 399 punktas; 1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Finnboard prieš Komisiją
, T‑338/94, Rink. p. II‑1617, 363 punktas). Atsižvelgdama į priežastį, dėl kurios numatyta galimybė sumažinti baudą, Komisija
negali nepaisyti pateiktos informacijos naudingumo, nes ji būtinai sudaro dalį jos jau turimų įrodymų.
Šia prasme iš teismo praktikos matyti, kad jei bendradarbiaudama įmonė tik patvirtina tam tikrą kitos bendradarbiaujančios
įmonės pateiktą informaciją ir tai padaro ne taip aiškiai ir tiksliai, šios įmonės bendradarbiavimas, nors tam tikru požiūriu
Komisijai ir naudingas, negali būti vertinamas kaip prilygintinas pirmosios įmonės, kurį pateikė šią informaciją, bendradarbiavimui.
Pareiškimas, kuris tik tam tikra dalimi patvirtina Komisijos jau turimą pareiškimą, iš esmės itin nepalengvina Komisijos užduoties
ir atitinkamai negali būti pakankamas pagrindas pateisinti baudos sumažinimą dėl bendradarbiavimo (šia prasme žr. šio sprendimo
137 punkte minėto Sprendimo
Groupe Danone prieš Komisiją
455 punktą).
Šiuo atveju pirmiausia reikia patikslinti, jog tai, kad pranešimo apie bendradarbiavimą D skirsnio 2 punkte nekalbama apie
naujų duomenų ir įrodymų pateikimą po to, kai pateiktas prieštaravimo pareiškimas, visiškai nereiškia, kad dėl tokios aplinkybės
negalima sumažinti baudos remiantis ta pačia nuostata. Šiame D skirsnio 2 punkte pateiktos aplinkybės iš tiesų yra tik nuoroda
– tai patvirtina ir žodžių junginio „gali būti“ vartojimas (2001 m. gruodžio 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Krupp Thyssen Stainless ir Acciai speciali Terni prieš Komisiją
, T‑45/98 ir T‑47/98, Rink. p. II‑3757, 275 punktas).
Šiuos samprotavimus patvirtina 2005 m. liepos 14 d. Teisingumo Teismo sprendimas
ThyssenKrupp prieš Komisiją
(C‑65/02 P ir C‑73/02 P, Rink. p. I‑6773, 59 punktas), nes šiame sprendime Teisingumo Teismas patvirtino, jog Komisija gali
atsižvelgti į tai, kad įmonės pripažįsta faktų, kuriais jos kaltinamos, teisinę kvalifikaciją vėlesnėje procedūros stadijoje,
nes tai reiškia pažeidimo pripažinimą. Ši prielaida numatyta pranešimo apie bendradarbiavimą B ir C skirsniuose, tačiau nėra
aiškiai numatyta jo D skirsnyje. Vis dėlto Teisingumo Teismas mano, kad niekas nekliudo atlyginti įmonei už tokį pripažinimą,
net jei jis įvyko vėlesniame procedūros etape, nei numatyta pranešimo apie bendradarbiavimą B ir C skirsniuose. Pasirinkdamas
tokį sprendimą, Teisingumo Teismas patvirtina bendrą principą, pagal kurį Komisijos taikomas baudos sumažinimas yra atlyginimas
už pagalbą nustatant pažeidimą, ir tai, kad šiuo požiūriu nesvarbu, kokiame procedūros etape įmonė suteikė pagalbą ir ar šią
pagalbą sudaro naujų duomenų bei įrodymų pateikimas, ar faktinių aplinkybių ir jų teisinio kvalifikavimo pripažinimas.
Vadinasi, šiuo atveju reikia atsižvelgti į naujus duomenis ir įrodymus, kuriuos
Gütermann
ir
Zwicky
pateikė po to, kai buvo pateiktas prieštaravimo pareiškimas, o klausimui, ar už tokį bendradarbiavimą reikia sumažinti baudą,
iš esmės svarbi bendradarbiavimo kokybė ir nauda, kurias Komisija turi įvertinti naudodamasi didele diskrecija, apie kurią
priminta šio sprendimo 219 ir 220 punktuose.
Tačiau į minėtą klausimą negalima patenkinamai atsakyti vien konstatuojant, kad duomenys ir įrodymai pateikti po to, kai pateiktas
prieštaravimo pareiškimas, – reikia konkrečiai įvertinti, ar, atsižvelgiant į šių duomenų ir įrodymų kokybę bei naudingumą
tuo metu, kai jie buvo pateikti, Komisija akivaizdžiai suklydo, vertindama
Gütermann
ir
Zwicky
bendradarbiavimo laipsnį.
Iš pradžių reikia pažymėti, kad ieškovės neneigia, jog
Coats
pateikta informacija turėjo lemiamą reikšmę, nustatant, kad Beniliukso ir Šiaurės šalių pramoninių siūlų rinkoje egzistuoja
kartelis. Ginčijamo sprendimo 387 konstatuojamojoje dalyje išdėstyti
Coats
pateikti įrodymai, kuriais pagrįsta daug prieštaravimo pareiškimo punktų.
Vis dėlto ieškovės tvirtina, kad pataisė
Coats
pareiškimus apie tai, kaip dažnai buvo susitinkama aptarti kainynus ir juose nurodytų kainų padidinimą, taip pat specialias
kainas.
Dėl to, kaip dažnai buvo susitinkama aptarti kainynų ir juose nurodytų kainų padidinimo, pažymėtina, kad ieškovės klaidingai
remiasi prašyme taikyti pranešimą apie bendradarbiavimą pateiktu
Coats
atstovo pareiškimu, pagal kurį 2000 m. rugsėjo 19 d. susitikimas buvo vienintelis, per kurį diskutuota ir susitarta dėl realių
kainų „actual prices“ padidinimo.
Iš tiesų, prieštaravimo pareiškimo 100 punkte Komisija konstatavo, kad tiekėjai, tarp kurių –
Coats
, BST,
Gütermann
ir
Zwicky
, pripažino, jog per susitikimus buvo aptariami kainynai ir jais keičiamasi. Be to, iš prieštaravimo pareiškimo 102 punkte
išdėstytų pastabų matyti, kad, kitaip nei
Gütermann
ir
Zwicky
,
Coats
pripažino, jog susitikimuose įmonės susitarė, kokias kainas nustatys ir kada jas padidins. Taigi
Gütermann
ir
Zwicky
duomenys apie realias kainas nepapildė Komisijos jau žinotos informacijos. Todėl ieškovių argumentas neturi reikšmės.
Toliau dėl to, kaip dažnai buvo susitinkama aptarti specialių kainų, reikia pažymėti, kad prieštaravimo pareiškimo 107 punkte
Komisija pabrėžė, jog tiekėjai, įskaitant
Coats
, neigė arba nenurodė, kad keitėsi informacija apie specialias ir neto kainas ar kad dėl jų sudarė susitarimus. Be to, prieštaravimo
pareiškimo 105 punkte Komisija patvirtino, kad tiekėjai, išskyrus
Coats
laikotarpiu iki dešimtojo dešimtmečio vidurio, neigė arba nenurodė, jog keitėsi informacija apie nuolaidas. Taip pat reikia
pripažinti, kad tik po to, kai buvo pateiktas prieštaravimo pareiškimas, atitinkamos įmonės, pavyzdžiui,
Coats
,
Zwicky
,
Gütermann
ir BST, pabrėžė, jog specialios kainos buvo aptariamos ir derinamos per susitikimus.
Vis dėlto Komisija teisingai tvirtina, kad ji galėjo įrodyti šiuos pažeidimo elementus remdamasi
Coats
dokumentais, pateiktais su atsakymu į informacijos prašymą. Pirmiausia, ji nurodo 1998 m. rugsėjo 8 d.
Barbour Threads
atstovo parengtą protokolą, kuriame nurodyta, jog yra susitarimų, kuriuose numatytos nuolaidos ir nuolaidų sumažinimas, ir
susitarimų padidinti specialias kainas. Šiuo protokolu Komisija ne kartą rėmėsi prieštaravimo pareiškime (106, 108 ir 121 punktai).
Be to, ji nurodo prie
Coats
atstovo F. S. pareiškimų pridėtą 2000 m. spalio 10 d. elektroninio pašto žinutę, patvirtinančią, kad 2000 m. rugsėjo 19 d.
susitarta sumažinti nuolaidas ir padidinti specialias kainas. Šį faktą Komisija nurodo prieštaravimo pareiškimo 126 punkte.
Galiausiai ji nurodo
Coats
prašymo taikyti pranešimą apie bendradarbiavimą priede pateiktas elektroninio pašto žinutes, iš kurių vienoje, išsiųstoje
2000 m. spalio mėn., nurodytas keitimasis informacija apie specialias kainas su
Amann
ir
Gütermann
. Šis dokumentas minimas prieštaravimo pareiškimo 133 punkte, 268 puslapio išnašoje.
Taip pat Komisija teisingai pabrėžia, kad BST pateikta informacija irgi padėjo nustatyti, kad buvo aptariamos ir derinamos
specialios kainos. Iš tiesų, šis konstatavimas pateikiamas prieštaravimo pareiškimo 104 ir 106 punktuose bei 173, 174 ir 176 puslapių
išnašose.
Vadinasi, ieškovių pateikti tariami prieštaravimo pareiškimo pataisymai iš tiesų buvo tik patvirtinimas to, ką Komisija, remdamasi
gauta informacija, jau žinojo prieš pateikiant šį pareiškimą.
Aplinkybė, kad
Coats
pastabas, kurios susijusios su specialiomis kainomis ir pateiktos po to, kai gautas minėtas pareiškimas, Komisija gavo anksčiau
nei ieškovių pateiktas pastabas, neturi reikšmės vertinant pastarųjų bendradarbiavimą.
Antra, ieškovių argumentą, kad jos buvo vienintelės įmonės, kurios atsakyme į prieštaravimo pareiškimą paaiškino, jog susitikimų
tikslas – sumažinti kataloguose nurodytų kainų ir realių neto kainų skirtumą bei netiesiogiai padidinti įvairių produktų neto
kainas, reikia atmesti.
Tikra tiesa, kad ginčijamo sprendimo 167 konstatuojamojoje dalyje Komisija, aiškindama susitikimų tikslus, pateikė citatą
iš
Gütermann
atsakymo į prieštaravimo pareiškimą, tačiau tai nepaneigia fakto, kad ji jau buvo nustačiusi šį tikslą bei susitarimų poveikį,
kaip matyti iš prieštaravimo pareiškimo 141 ir 142 punktų. Šiuose punktuose minimą informaciją pateikė
Coats
su prašymu taikyti pranešimą apie bendradarbiavimą; iš šios informacijos Komisija, remdamasi konkrečiu kataloge nurodytų
kainų padidinimo pavyzdžiu, galėjo suprasti bendrą kainynuose nurodytų kainų aptarimo kontekstą.
–       Dėl tariamai klaidingo bendradarbiavimo vertinimo, palyginti su BST bendradarbiavimu
Dėl ieškovių reikalavimo sumažinti jų baudą bent tokia pačia dalimi kaip sumažinta BST bauda reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią
teismo praktiką, vertindama kartelio dalyvių bendradarbiavimą, Komisija negali neatsižvelgti į vienodo požiūrio principą,
kuris pažeidžiamas, kai panašios aplinkybės vertinamos skirtingai arba skirtingos aplinkybės vertinamos vienodai, jei toks
vertinimas nėra objektyviai pateisinamas (žr. šio sprendimo 185 punkte minėto Sprendimo
Tokai I
394 punktą ir nurodytą teismo praktiką). Vis dėlto vertindama įvairių kartelio dalyvių bendradarbiavimo kokybę ir naudą Komisija
turi didelę diskreciją, ir gali būti smerkiamas tik akivaizdus piktnaudžiavimas tokia diskrecija.
Tačiau palyginus šių įmonių bendradarbiavimą aišku, kad Komisija visiškai nepažeidė vienodo požiūrio principo.
Iš tiesų dėl bendradarbiavimo prieš pateikiant 2004 m. kovo 15 d. prieštaravimo pareiškimą Komisija teigia, kad BST labai
padėjo nustatyti daugelio susitarimų turinį (įskaitant didžiąją dalį dešimtojo dešimtmečio pradžioje sudarytų susitarimų,
1996 m. spalio 8 d. Vienoje (Austrija) ir 1997 m. rugsėjo 9 d. Ciuriche (Šveicarija) sudarytų susitarimų turinį), kad ji buvo
vienintelė įmonė, pateikusi iš savo konkurentų per susitikimus gautus kainynus ir kad ji pateikė daug daugiau informacijos,
nei paprašyta informacijos prašyme. Šiuo atžvilgiu Komisija nurodo daugybę prieštaravimo pareiškimo išnašų, kad pagrįstų savo
išvadas, iš kurių matyti, kad BST pateikė daugybę įrodymų (tarp kurių – BST atsakymo į informacijos prašymą 14 priedas, į
kurį įtraukti kainynai, kuriais keistasi per susitikimus) ir kad ji taip pat buvo svarbus informacijos šaltinis Komisijai
darant pradines išvadas.
Dėl atsakovių bendradarbiavimo prieš pateikiant prieštaravimo pareiškimą reikia pabrėžti, kad Komisija, žinoma, pripažįsta,
jog ir iš jų gavo dokumentų, iš kurių galėjo susidaryti dešimtojo dešimtmečio pradžios susitikimų bendrą vaizdą. Tačiau tiesa,
kad Komisijai ši informacija buvo ne tokia naudinga nei ta, kurią ji gavo iš BST. Ieškovės neginčijo tokio vertinimo, jos
tik teigia, kad iš savo turėtų duomenų negalėjo nustatyti, ar BST pateikė daugiau informacijos ir įrodymų nei jos. Tačiau,
kaip jau pabrėžta šiame sprendime, iš ginčijamo sprendimo 391–397 punktų ir išnašose pateikiamų daugybės nuorodų į iš BST
gautus dokumentus, kuriais pagrindžiamos prieštaravimo pareiškime išdėstytos Komisijos išvados, aiškiai matyti, kad BST bendradarbiavimas
buvo reikšmingesnis.
Dėl bendradarbiavimo po to, kai pateiktas prieštaravimo pareiškimas, pažymėtina, kad iš ginčijamo sprendimo matyti, jog BST,
kaip ir ieškovės, neginčijo konstatuotų faktų ir kad visos šios trys įmonės šiame administracinės procedūros etape bendradarbiavo
visiškai vienodai. Iš tiesų, atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta šio sprendimo 228–237 punktuose, ieškovės klaidingai tvirtino,
kad po to, kai buvo pateiktas prieštaravimo pareiškimas, jos pateikė Komisija duomenų, kurių ji nežinojo. Todėl jos negali
tvirtinti, kad pateikė tokios naudingos informacijos, kuri pateisintų joms paskirtų baudų sumažinimą bent jau tokia pačia
dalimi kaip sumažinta BST bauda.
Net pripažinus, kad tam tikrais prieštaravimo pareiškimo klausimais ieškovės pateikė tokių pat naudingų patikslinimų kaip
BST, Komisija nepadarė jokios akivaizdžios vertinimo klaidos, teikdama pirmenybę aplinkybei, kad iš BST duomenų ir įrodymų
ji gavo prieš pateikdama minėtą pareiškimą.
–       Dėl tariamai klaidingo pranešimo apie bendradarbiavimą taikymo ir tariamo neatsižvelgimo į Teismo praktiką
Ieškovės klaidingai tvirtina, kad pripažinusi, jog jų bendradarbiavimas atitiko pranešimo apie bendradarbiavimą D skirsnyje
pateiktas dviejų kategorijų elgesio sąlygas, Komisija turėjo kiekvienai iš jų skirtą baudą sumažinti bent du kartus po 10 %,
t. y. ne mažiau kaip 20 %.
Iš tiesų, reikia pripažinti, kad pranešimo dėl bendradarbiavimo D skirsnyje yra nurodyta skalė nuo 10 iki 50
%
, tačiau jame nenustatyti konkretūs kriterijai, kurių reikia laikytis, kai bauda sumažinama atsižvelgiant į skalės ribas.
Todėl pagal pranešimą dėl bendradarbiavimo negalima teisėtai tikėtis, kad bauda bus sumažinta konkrečia procentine dalimi.
Be to, priešingai nei iš esmės tvirtina ieškovės, pranešimo apie bendradarbiavimą D skirsnio negalima aiškinti kaip įpareigojančio
Komisiją sumažinti baudą bent 10 % už konstatuotą kiekvieno šioje nuostatoje numatyto tipo bendradarbiavimą – reikia suprasti,
kad šiame skirsnyje numatytas tik vienas ne mažesnis kaip 10 % sumažinimas.
Kadangi Komisija akivaizdžiai neperžengė savo turimos didelės diskrecijos ribų, vertindama, kiek jos darbą palengvino įmonės
bendradarbiavimas, ji gali visiškai laisvai savo sprendime nustatyti konkrečią procentinę dalį kiekvienu konstatuotu bendradarbiavimo
pagal pranešimo apie bendradarbiavimą D skirsnį atveju, o po to jas sudėti, arba nurodyti bendrą procentinę dalį, kuria ji
mano galinti sumažinti baudą, už tuos pačius bendradarbiavimo atvejus. Iš tiesų, kaip teisingai pabrėžia Komisija, bendradarbiavimo
naudingumo vertinimas visiškai nepagrįstas aritmetine formule, pagal kurią baudą reikėtų savaime sumažinti bent 20 %, jei
atsižvelgiama į dvi pranešimo apie bendradarbiavimą D skirsnio įtraukas.
Šiuo atveju šio sprendimo 185 punkte minėtas Sprendimas
Tokai I
, kurį nurodo ieškovės, nekelia abejonių dėl šio vertinimo. Iš tiesų, iš 2001 m. liepos 18 d. Komisijos sprendimo 2002/271/EB
dėl procedūros pagal EB (81) straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį (Byla COMP/E-1/36.490 – Grafito elektrodai) (OL L 100,
2002, p. 1), dėl kurio priimtas minėtas sprendimas, išplaukia, kad Komisija atitinkamos įmonės atžvilgiu aiškiai rėmėsi tik
pranešimo apie bendradarbiavimą D skirsnio 2 punkto pirma įtrauka. Tačiau Teismas nustatė, kad atitinkama įmonė bendradarbiavo
ir pagal antrą įtrauką. Komisija stengėsi paaiškinti, kad ji pritaikė vieną sumažinimą, apimantį dviejų tipų bendradarbiavimą.
Vis dėlto, kitaip nei šioje byloje, nė vienoje iš sprendimo konstatuojamųjų dalių, kuriose kalbama apie atitinkamos įmonės
bendradarbiavimą, nepateikiamas aplinkybės, kad ši bendrovė neginčijo nustatytų faktų, vertinimas. Todėl Teismas nusprendė,
kad turi pripažinti, jog Komisija neleido atitinkamai įmonei pasinaudoti pranešimo apie bendradarbiavimą D skirsnio 2 punkto
antros įtraukos nuostatomis.
–       Dėl tariamo neatsižvelgimo į ankstesnę sprendimų priėmimo praktiką
Ieškovių pateiktą argumentą, susijusį su tariama ankstesne Komisijos praktika, reikia atmesti. Iš tiesų, vien tai, kad Komisija
ankstesniu sprendimu už tam tikrą elgesį tam tikra dalimi sumažino baudą, nereiškia, kad ji turi tokia pačia proporcinga dalimi
sumažinti baudą, vertindama panašų elgesį per vėlesnę administracinę procedūrą (šio sprendimo 50 punkte minėto Sprendimo
Brugg
Rohrsysteme prieš Komisiją
193 punktas).
Bet kuriuo atveju ieškovių bendradarbiavimas yra visiškai nepanašus į įmonės KME bendradarbiavimą, konstatuotą jų nurodytame
2003 m. gruodžio 16 d. Komisijos sprendime dėl procedūros pagal EB (81)_straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį (Byla COMP/E-1/38.240
– Pramoniniai vamzdžiai). Iš šio sprendimo matyti, kad KME rimtai bendradarbiavo prieš pateikiant prieštaravimo pareiškimą
ir taip padėjo patvirtinti kartelio egzistavimo faktą per visą jo trukmę. Iš tiesų, KME pateikė su pažeidimu susijusius dokumentus
ir išsamų aprašymą, kaip kartelis veikė, bei smulkiai išaiškino kiekvieno per patikrinimus Komisijos atrasto dokumento aplinkybes.
Ieškovių bendradarbiavimas nebuvo toks reikšmingas prieš pateikiant prieštaravimo pareiškimą.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia atmesti ieškinio pagrindą, susijusį su pranešimu apie bendradarbiavimą.

Dėl „Gütermann“ ir „Zwicky“ pateikto ieškinio pagrindo, susijusio su baudos neproporcingumu
Šalių argumentai
Ieškovės pateikia kelis skundus, kuriais pagrindžia ieškinio pagrindą, susijusį su baudos neproporcingumu.
Pirma, jos tvirtina, kad Komisija neatsižvelgė į didelius ekonominius sunkumus, su kuriais jos susidūrė daugelį metų po siūlų
pramonės struktūrinių pokyčių. Sektoriaus krizė iš tiesų sumažino jų pelną ir privertė
Zwicky
2000 m. lapkričio mėn. nutraukti savo veiklą rinkoje. Komisija taip pat nepaisė
Gütermann
problemų su banku ir su jomis susijusių papildomų palūkanų.
Antra, baudos, skirtos
Gütermann
(4,021 mln. EUR) ir
Zwicky
(0,174 mln. EUR), yra neproporcingos, atsižvelgiant į jų vykdomą apyvartą su pažeidimu susijusioje rinkoje. Šia prasme jos
tvirtina, kad
Gütermann
veiklos rezultatai sumokėjus mokesčius per vienuolika su puse metų pažeidimo siekė 318 000 EUR, o 2000 m.
Zwicky
apyvarta buvo tik 200 000 EUR.
Be to,
Gütermann
, kuriai dublike pritarė
Zwicky
, tvirtina, kad sumos, kuriomis remiantis apskaičiuota bauda (2,2 mln. EUR –
Gütermann
ir 100 000 EUR –
Zwicky
), yra neproporcingos visų įmonių bendros apyvartos prekiaujant su pažeidimu susijusiais gaminiais atžvilgiu (50 mln. EUR)
ir per didelės, palyginus pastarąjį skaičių, kuris atspindi su pažeidimu susijusių prekių rinkos dydį, ir pasaulinės pramoninių
siūlų rinkos dydį (4–5 mlrd. EUR).
Ieškovės teigia, kad pagal teismo praktiką Komisija, vertindama nagrinėjamo pažeidimo sunkumą, privalo atsižvelgti į atitinkamos
rinkos dydį ir baudos proporcingumą. Taigi Komisija klaidingai tvirtina, kad šis kriterijus yra tik vienas iš kelių veiksnių,
todėl ji neprivalo į šį kriterijų atsižvelgti.
Trečia,
Gütermann
tvirtina, kad metodas, kuriuo apskaičiuota jai skirta bauda, yra aiškiai nepalankus mažoms ir vidutinėms įmonėms. Iš tiesų,
taikant šį metodą neatsižvelgiama į tokių įmonių dydį, todėl taip apskaičiuotos baudos yra neproporcingos. Šiuo atveju tai
reiškia, kad jai paskirta bauda yra neproporcinga, palyginti su baudomis, paskirtomis kitoms įmonėms, pavyzdžiui, BST arba
Coats
.
Ketvirta, šioje byloje netinkamai taikytos gairės, ypač vienodo požiūrio aspektu, atsižvelgiant į būsimas bylas, susijusias
su mažomis ir vidutinėmis įmonėmis, kurių atžvilgiu Pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies a punktą skirtų baudų
apskaičiavimo gairių (OL C 210, 2006, p. 2) 23 straipsnio 2 dalies a punkte numatytas teisingesnis požiūris.
Komisija neigia šį ieškinio pagrindą.
Bendrojo Teismo vertinimas
Pirma, ieškovės klaidingai tvirtina, kad joms paskirta bauda yra neproporcinga dėl netvirtos jų finansinės padėties ir dėl
pavojaus, kad bauda gali priversti jas nutraukti verslą.
Iš tiesų, kaip matyti iš nusistovėjusios teismo praktikos ir kaip apie tai priminta ginčijamo sprendimo 404 punkte, Komisija
nėra įpareigota apskaičiuodama baudą atsižvelgti į sunkią konkrečios įmonės finansinę padėtį, nes tokios pareigos pripažinimas
reikštų, jog prasčiausiai prie rinkos sąlygų prisitaikiusiai įmonei būtų suteikiamas nepagrįstas konkurencinis pranašumas
(1983 m. lapkričio 8 d. Teisingumo Teismo sprendimo
IAZ International Belgium ir kt. prieš Komisiją
, 96/82–102/82, 104/82, 105/82, 108/82 ir 110/82, Rink. p. 3369, 54 ir 55 punktai; šio sprendimo 221 punkte minėto Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
, 327 punktas ir 2006 m. birželio 29 d. Teisingumo Teismo sprendimo
SGL Carbon prieš Komisiją
, C‑308/04 P, Rink. p. I‑5977, 105 punktas).
Be to, jei Bendrijos institucijos priemonė lemtų įmonės likvidavimą, dar nereiškia, kad dėl tokio įmonės esama teisine forma
likvidavimo, net jei jis gali pažeisti savininkų, akcininkų arba dalininkų finansinius interesus, asmeniniai, materialiniai
ir nematerialiniai įmonės elementai taip pat praras savo vertę (šio sprendimo185 punkte minėto Sprendimo
Tokai I
372 punktas).
Atsižvelgiant į šią teismo praktiką reikia konstatuoti, kad Komisija visiškai neprivalėjo ginčijamame sprendime atsižvelgti
į
Gütermann
ekonominę padėtį ar pateikti su tokia padėtimi susijusius šios įmonės paaiškinimus. Aplinkybė, kad Komisija nusprendė, jog
reikia atsižvelgti į
Zwicky
padėtį, tačiau nereikia atsižvelgti į
Gütermann
padėtį, yra puikiai suprantama, nes
Zwicky
ekonominė padėtis yra tokia sunki, kad pastarajai teko parduoti savo pramoninių siūlų verslą
Gütermann
.
Antra, ieškovės iš esmės tvirtina, kad Komisija neatsižvelgė į atitinkamos rinkos dydį ir nustatė šiam dydžiui neproporcingą
baudą. Jos taip pat nurodo, kad bauda neproporcinga apyvartai, kurią kiekviena iš jų gavo iš rinkos, susijusios su pažeidimu,
ir kad pradinė baudos suma neproporcinga kiekvienos iš jų apyvartai.
Pirmiausia reikia pažymėti, jog pagal proporcingumo principą reikalaujama, kad Bendrijos institucijų aktai neviršytų to, kas
yra tinkama ir būtina nustatytam tikslui pasiekti. Apskaičiuojant baudas, pažeidimų sunkumo laipsnį reikia nustatyti atsižvelgiant
į daugelį veiksnių ir nė vienam iš šių veiksnių negalima suteikti neproporcingos svarbos kitų vertinimo kriterijų atžvilgiu.
Šiomis aplinkybėmis proporcingumo principas reiškia, kad Komisija privalo nustatyti baudą, proporcingą veiksniams, į kuriuos
buvo atsižvelgta vertinant pažeidimo sunkumą, ir šiuo atžvilgiu tuos veiksnius taikyti nuosekliai bei objektyviai pateisinamai
(šio sprendimo 194 punkte minėto Sprendimo
Jungbunzlauer prieš Komisiją
226–228 punktai).
Dėl skundo, kad Komisija neatsižvelgė į atitinkamos rinkos dydį, reikia priminti, jog pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio
2 dalį ir Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalį Komisija gali skirti įmonėms ne didesnę baudą nei 10
%
kiekvienos pažeidime dalyvavusios įmonės praėjusiais ūkiniais metais gautos apyvartos. Nustatant šios ribos neviršijančią
baudos sumą, atsižvelgiama į pažeidimo sunkumą ir trukmę. Be to, laikydamasi gairių Komisija nustato pradinę sumą pagal pažeidimo
sunkumą, atsižvelgdama į pažeidimo pobūdį, konkretų poveikį rinkai, jei jį galima nustatyti, ir geografinės rinkos dydį.
Taigi nei Reglamente Nr. 17, nei Reglamente Nr. 1/2003, nei gairėse nenumatyta, kad baudų sumą reikia nustatyti tiesiogiai
atsižvelgiant į paveiktos rinkos dydį; tai yra tik vienas iš kelių svarbių veiksnių. Tad šie teisės aktai neįpareigoja Komisijos
atsižvelgti į tai, kad prekių rinka yra maža (2006 m. rugsėjo 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Roquette Frères prieš Komisiją
, T‑322/01, Rink. p. II‑3137, 148 punktas).
Vis dėlto pagal teismo praktiką, vertindama pažeidimo sunkumą, Komisija privalo atsižvelgti į daugybę veiksnių, kurių pobūdis
ir svarba skiriasi pagal svarstomo pažeidimo rūšį ir konkrečias to atvejo aplinkybes (šio sprendimo 78 punkte minėto Sprendimo
Musique diffusion française ir kt. prieš Komisiją
120 punktas). Tarp šių veiksnių, liudijančių pažeidimo sunkumą, nelygu atvejis, gali būti ir nagrinėjamų prekių rinkos dydis.
Todėl jei rinkos dydis gali būti veiksnys, į kurį reikia atsižvelgti nustatant pažeidimo sunkumą, jo reikšmė skiriasi atsižvelgiant
į atitinkamo pažeidimo tipą ir konkrečias aplinkybes.
Šiuo atveju nustatytą pažeidimą iš esmės sudarė keitimasis konfidencialia informacija apie kainynus ir (arba) kainas konkretiems
klientams, susitarimas dėl kainų padidinimo ir (arba) tikslinių kainų bei susitarimas vengti kainų konkurencijos patrauktų
tiekėjų naudai ir dalytis klientais (ginčijamo sprendimo 99–125 ir 345 konstatuojamosios dalys). Šie veiksmai yra „kainų kartelio“
tipo horizontalūs apribojimai gairių prasme ir todėl pagal pobūdį yra „labai sunkus“ pažeidimas. Šiomis aplinkybėmis, net
jei būtų nustatyta, kad nagrinėjama rinka nedidelė, tai būtų mažiau reikšminga, palyginti su visais kitais pažeidimo sunkumą
patvirtinančiais veiksniais.
Bet kuriuo atveju reikia atsižvelgti į tai, kad Komisija nusprendė, jog pažeidimą reikia laikyti labai sunkiu gairių, kuriose
tokiu atveju numatyta, kad Komisija „gali“ nustatyti pradinį baudos dydį, didesnį nei 20 mln. EUR, prasme. Šiuo atveju Komisija
ginčijamame sprendime atitinkamas įmones padalijo į kelias kategorijas, atsižvelgdama į jų santykinę svarbą nagrinėjamoje
rinkoje. Iš ginčijamo sprendimo 358 konstatuojamosios dalies matyti, kad Komisija nustatė 14 mln. EUR pradinį baudos dydį
pirmajai kategorijai priklausančioms įmonėms, 5,2 mln. EUR – įmonėms, priklausančioms antrajai kategorijai, 2,2 mln. EUR –
trečiajai kategorijai priklausančioms įmonėms (tarp kurių –
Gütermann
) ir 0,1 mln. EUR – ketvirtajai kategorijai priklausančioms įmonėms (tarp kurių –
Zwicky
). Vadinasi, pradinės sumos, pagal kurias apskaičiuotos
Gütermann
ir
Zwicky
skirtos baudos, yra gerokai mažesnės nei suma, kurią, remdamasi gairėmis, Komisija „galėjo“ nustatyti už labai sunkų pažeidimą.
Šis pradinio baudos dydžio nustatymas patvirtina, kad visiškai atsižvelgta į nagrinėjamų prekių rinkos dydį
Atsižvelgiant į šiuos samprotavimus, reikia daryti išvadą, kad
Gütermann
ir
Zwicky
paskirtos baudos visiškai nėra neproporcingos Beniliukso ir Šiaurės šalių pramoninių siūlų rinkos dydžiui.
Be to, argumentą, kad pradinės baudų sumos yra neproporcingos
Gütermann
ir
Zwicky
apyvartoms atitinkamoje rinkoje reikia taip pat atmesti.
Iš tiesų, reikia pažymėti, kad pagal pažeidimo sunkumą nustatydama pradines baudų sumas Komisija manė, jog būtina skirtingai
vertinti karteliuose dalyvaujančias įmones, siekiant atsižvelgti į pažeidėjų efektyvų ekonominį pajėgumą daryti didelę žalą
konkurencijai, taip pat nustatyti tokią baudą, kuri garantuotų didelį atgrasomąjį poveikį. Ji pridūrė, kad buvo būtina atsižvelgti
į kiekvienos įmonės neteisėto elgesio dalį, taigi ir į faktinį jo poveikį konkurencijai. Siekdama įvertinti šiuos duomenis
Komisija kaip pagrindą pasirinko kiekvienos įmonės apyvartą atitinkamoje su karteliu susijusių prekių rinkoje.
Todėl, kaip nurodyta šio sprendimo 270 punkte, Komisija padalijo įmones į keturias kategorijas.
Gütermann
, atsižvelgiant į jos 2,36 mln. EUR apyvartą, priskirta prie trečiosios kategorijos, o
Zwicky
, atsižvelgiant į jos 0,2 mln. EUR apyvartą, priskirta prie ketvirtosios kategorijos. Komisija, atsižvelgdama į pažeidimo
sunkumą, nustatė, kad pradinė baudos
Gütermann
suma yra 2,2 mln. EUR, o
Zwicky
– 0,1 mln. EUR (ginčijamo sprendimo 356–358 konstatuojamosios dalys).
Iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad  apyvartos dalis, tenkanti prekėms, kurios yra pažeidimo objektas, teisingai
atspindi pažeidimo mastą atitinkamoje rinkoje (šio sprendimo 184 punkte minėto Sprendimo
Cheil Jedang prieš Komisiją
91 punktas ir šio sprendimo 79 punkte minėto Sprendimo
Archer Daniels Midland ir Archer Daniels Midland Ingredients prieš Komisiją
196 punktas). Iš tiesų, ši apyvarta teisingai nurodo kiekvieno kartelio nario atsakomybę minėtose rinkose, nes ji yra objektyvus
elementas, kuriuo remiantis galima teisingai įvertinti tokių veiksmų žalą įprastai konkurencijai, o taip pat – kiekvienos
įmonės pajėgumą padaryti žalą.
Atsižvelgiant į šiuos argumentus, reikia daryti išvadą, kad pradinės sumos, pagal kurias apskaičiuotos
Gütermann
ir
Zwicky
skirtos baudos, visiškai nėra neproporcingos šių įmonių apyvartai atitinkamoje rinkoje.
Todėl reikia atmesti ir argumentą, kad paskirtos baudos yra neproporcingos atitinkamoms ieškovių apyvartoms, įvykdytoms rinkoje,
kurioje padarytas pažeidimas. Ieškovės negali pagrįstai tvirtinti, kad minėtos baudos yra neproporcingos, nes pradinis jos
baudos dydis pateisinamas Komisijos vertinant kiekvienos įmonės svarbą atitinkamoje rinkoje pasirinktais kriterijais (šia
prasme žr. 2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
LR AF 1998 prieš Komisiją
, T‑23/99, Rink. p. II‑1705, 304 punktą ir 2006 m. gruodžio 5 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Westfalen Gassen Nederland prieš Komisiją
, T‑303/02, Rink. p. II‑4567, 185 punktą). Bet kuriuo atveju reikia pabrėžti, jog Bendrijos teisėje nėra bendro taikymo principo,
kad sankcija turi būti proporcinga apyvartai, kurią įmonė įvykdė prekiaudama gaminiais, kurie yra pažeidimo objektas (šia
prasme žr. 2006 m. gegužės 18 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Archer Daniels Midland ir Archer Daniels Midland Ingredients prieš Komisiją
, C‑397/03 P, Rink. p. I‑4429, 339 punktą).
Trečia, taip pat reikia atmesti
Gütermann
argumentą, kad baudos apskaičiavimo metodas yra nepalankus mažoms ir vidutinėms įmonėms ir taikant jį šiuo atveju, paskiriama
bauda yra neproporcinga, palyginti su kitoms įmonėms paskirtomis baudomis.
Komisija neprivalo apskaičiuoti baudų pagal atitinkamų įmonių apyvartą ir, kai baudos skiriamos kelioms atliekant tą patį
pažeidimą dalyvavusioms įmonėms, ji neprivalo užtikrinti, kad galutiniai jų dydžiai, nustatyti atitinkamoms įmonėms pagal
Komisijos apskaičiavimus, atspindėtų visus skirtumus tarp tų įmonių bendros apyvartos arba apyvartos atitinkamų prekių rinkoje
atžvilgiu (2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Dansk Rørindustri prieš Komisiją
, T‑21/99, Rink. p. II‑1681, 202 punktas).
Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 3 dalį
taip pat nereikalaujama, kad tuo atveju, kai baudos skiriamos kelioms vykdant tą patį pažeidimą dalyvavusioms įmonėms, mažai
arba vidutinei įmonei paskirta bauda nesudarytų jos apyvartos didesnės procentinės dalies už didesnėms įmonėms paskirtas baudas.
Iš tikrųjų iš šios nuostatos išplaukia, kad nustatant baudos dydį tiek mažoms arba vidutinėms įmonėms, tiek didesnėms įmonėms
reikia atsižvelgti į pažeidimo sunkumą ir trukmę. Kadangi tą patį pažeidimą padariusioms įmonėms Komisija paskyrė tinkamas
baudas pažeidimo sunkumo ir trukmės atžvilgiu, negalima jos kaltinti, kad kai kurioms iš jų baudos, atsižvelgiant į apyvartą,
turi būti didesnės už kitoms įmonėms paskirtas baudas (šio sprendimo 279 punkte minėto 2002 m. kovo 20 d. Sprendimo
Dansk Rørindustri prieš Komisiją
203 punktas ir šio sprendimo 277 punkte minėto Sprendimo
Westfalen Gassen Nederland prieš Komisiją
174 punktas).
Taigi Komisija neprivalo sumažinti baudų, kai atitinkamos įmonės yra mažos arba vidutinės įmonės. Iš tikrųjų į įmonės dydį
atsižvelgiama remiantis Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje, Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 3 dalyje ir gairių nuostatose
nustatytą riba (šio sprendimo 277 punkte minėto Sprendimo
Westfalen Gassen Nederland prieš Komisiją
174 punktas). Išskyrus šiuos samprotavimus dėl dydžio, nėra jokios priežasties vertinti mažas ir vidutines įmones kitaip
nei kitas įmones. Tai, kad atitinkamos įmonės yra mažos ir vidutinės įmonės, jų neatleidžia nuo pareigos laikytis konkurencijos
taisyklių (2005 m. lapkričio 29 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
SNCZ prieš Komisiją
, T‑52/02, Rink. p. II‑5005, 84 punktas).
Skundas, kad Komisija, nustatydama baudos dydį, neatsižvelgė į bendrą atskirų įmonių apyvartą, neturi reikšmės. Iš tiesų,
reikia priminti, kad gairėse numatyta, jog būtina atsižvelgti į pažeidėjų efektyvų ekonominį pajėgumą daryti nemenką žalą
kitiems ūkio subjektams, ypač vartotojams, ir nustatyti tokį baudos lygį, kuris turėtų stiprų atgrasomąjį efektą (A skirsnio
1 punkto ketvirta pastraipa). Tose pačiose gairėse taip pat nustatyta, kad jei pažeidimą padaro kelios įmonės (pvz., kartelio
atveju), tam tikrais atvejais gali prireikti koreguoti bendrą pradinį baudos dydį, siekiant atsižvelgti į kiekvienos įmonės
dydį ir jos pažeidimo realų poveikį konkurencijai, visų pirma tuomet, kai to paties tipo pažeidimus daro labai skirtingo dydžio
įmonės, ir atitinkamai pritaikyti bendrą pradinį baudos dydį, atsižvelgiant į kiekvienos įmonės konkretų pobūdį (A skirsnio
1 punkto šešta pastraipa) (šio sprendimo 184 punkte minėto Sprendimo
Cheil Jedang prieš Komisiją
81 punktas).
Gairėse nenumatyta, kad baudų dydį reikia apskaičiuoti remiantis bendra apyvarta arba įmonių apyvarta atitinkamoje rinkoje.
Vis dėlto gairėse taip pat neprieštaraujama, kad nustatant baudos dydį į apyvartą būtų atsižvelgta laikantis Bendrijos teisės
bendrųjų principų ir jei to reikalauja aplinkybės. Apyvarta taip pat galima remtis, kai skaičiuojant atsižvelgiama į įvairius
šio sprendimo 273 punkte išvardytus kriterijus (šia prasme žr. šio sprendimo 184 punkte minėto Sprendimo
Cheil Jedang prieš Komisiją
82 punktą ir šio sprendimo 185 punkte minėto Sprendimo
Tokai I
195 punktą).
Vis dėlto šiuo atveju, kaip pažymėta šio sprendimo 275 punkte, Komisijos pasirinkimas, siekiant nustatyti kiekvienos įmonės
pajėgumą padaryti žalą, remtis apyvarta atitinkamoje rinkoje buvo nuoseklus ir objektyviai pagrįstas. Taip Komisija kartu
siekė atgrasyti, paskelbusi, kad griežčiau baus įmones, kurios dalyvavo kartelyje toje rinkoje, kurioje jos buvo ypač svarbios.
Ketvirta,
Gütermann
klaidingai remiasi 2006 m. Pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies a punktą skirtų baudų apskaičiavimo gairėmis,
kad paremtų ieškinio pagrindą, susijusį su baudos neproporcingumu. Iš tiesų reikia pripažinti, kad konstatuotina, jog vien
tai, kad taikant tose gairėse, kurios netaikomos šios bylos faktams, nustatytą naują baudų apskaičiavimo metodą baudos dydis
būtų mažesnis nei numatytas ginčijamame sprendime, negali įrodyti, jog baudos dydis yra neproporcingas.
Tokia išvada yra tik Komisijos vertinimo diskrecijos, kuria ji, atsižvelgdama į Reglamento Nr. 17ir Reglamento Nr. 1/2003
reikalavimus, naudojasi nustatydama metodą, kurį ji ketina taikyti apskaičiuodama baudos dydį ir įgyvendindama konkurencijos
politiką, už kurią ji atsakinga, išraiška. Vertindamas tam tikru metu paskirtos baudos dydžio proporcingumą Teismas, be kita
ko, gali atsižvelgti į tokius kriterijus kaip faktinės ir teisinės aplinkybės bei Komisijos, atsižvelgiant į EB sutarties
reikalavimus, neteisėto elgesio metu nustatyti konkurencijos tikslai.
Vadinasi, reikia atmesti visą ieškinio pagrindą, susijusį su baudos neproporcingumu.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad ieškinius bylose T‑456/05 ir T‑457/05 reikia atmesti

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
šalis to reikalavo. Kadangi ieškovės pralaimėjo bylą, jos turi padengti bylinėjimosi išlaidas pagal Komisijos pateiktus reikalavimus.
Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (penktoji kolegija)
nusprendžia:
1.
Atmesti ieškinius.
2.
Gütermann AG
ir
Zwicky & Co. AG
padengia bylinėjimosi išlaidas.
Vilaras
Prek
Ciucǎ
Paskelbta 2010 m. balandžio 28 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
Turinys
Ginčo aplinkybės
1.  Ginčo objektas
2.  Administracinė procedūra
3.  Ginčijamas sprendimas
Nagrinėjamų rinkų apibrėžimas
Prekių rinka
Geografinės rinkos
Nagrinėjamų rinkų dydis ir struktūra
Neteisėto elgesio aprašymas
Ginčijamo sprendimo rezoliucinė dalis
Procesas ir šalių reikalavimai
Dėl teisės
1.  Dėl ieškinio pagrindų, kuriais ginčijamas neteisėto elgesio konstatavimas ir reikalavimai jį nutraukti bei vengti tokį
elgesį pakartoti.
Dėl „Gütermann“ ir „Zwicky“ pateikto ie�kinio pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 1/2003 7 straipsnio 1 dalies pa˛eidimu
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl „Zwicky“ pateikto ieškinio pagrindo, susijusio su reikalavimo nutraukti pažeidimus ir vengti juos pakartoti nepagrįstumu
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
2.  Dėl ieškinio pagrindų, kuriais ginčijama bauda ir jos dydis
Dėl „Zwicky“ pateikto ieškinio pagrindo, susijusio su tuo, kad baudos dydis viršijo 10 % apyvartos ribą
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl „Gütermann“ ir „Zwicky“ pateikto ieškinio pagrindo, susijusio su klaidingu pažeidimo sunkumo, atsižvelgiant į jo poveikį,
vertinimu
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl „Gütermann“ ir „Zwicky“ pateikto ieškinio pagrindo, susijusio su klaidingu pažeidimo trukmės įvertinimu
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl „Gütermann“ ir „Zwicky“ pateikto ieškinio pagrindo, susijusio su tuo, kad neatsižvelgta į kai kurias lengvinančias aplinkybes
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl „Gütermann“ ir „Zwicky“ pateikto ieškinio pagrindo, susijusio su klaidingu pranešimo apie bendradarbiavimą taikymu
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
–  Bendradarbiavimo naudingumas
–  Dėl tariamai klaidingo bendradarbiavimo vertinimo, palyginti su BST bendradarbiavimu
–  Dėl tariamai klaidingo pranešimo apie bendradarbiavimą taikymo ir tariamo neatsižvelgimo į Teismo praktiką
–  Dėl tariamo neatsižvelgimo į ankstesnę sprendimų priėmimo praktiką
Dėl „Gütermann“ ir „Zwicky“ pateikto ie�kinio pagrindo, susijusio su baudos neproporcingumu
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl bylinėjimosi išlaidų
*
Proceso kalba: vokiečių.