CELEX: 62006CJ0399
Politică externă și de securitate comună (PESC)
Măsuri restrictive împotriva unor persoane sau entități care au legătură cu Osama ben Laden, cu rețeaua Al Qaida și cu talibanii
Regulamentul (CE) nr. 881/2002
Înghețarea fondurilor și a resurselor economice ale unei persoane ca urmare a includerii sale într-o listă stabilită de un organ al Națiunilor Unite
Comitetul pentru sancțiuni
Includere ulterioară în anexa I la Regulamentul (CE) nr. 881/2002
Acțiune în anulare
Drepturi fundamentale
Dreptul la respectarea proprietății, dreptul de a fi ascultat și dreptul la un control jurisdicțional efectiv

Prin recursul formulat, domnul Hassan (C-399/06 P) și domnul Ayadi (C-403/06 P) solicită anularea Hotărârilor Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene din 12 iulie 2006, și anume Hassan/Consiliul și Comisia (T-49/04, denumită în continuare „Hotărârea Hassan atacată”), precum și Ayadi/Consiliul (T-253/02, Rec., p. II-2139, denumită în continuare „Hotărârea Ayadi atacată”) (denumite în continuare împreună „hotărârile atacate”).
Prin hotărârile atacate, Tribunalul a respins acțiunile în anulare formulate de domnii Hassan și Ayadi împotriva Regulamentului (CE) nr. 881/2002 al Consiliului din 27 mai 2002 de instituire a unor măsuri restrictive specifice împotriva anumitor persoane și entități care au legătură cu Osama ben Laden, cu rețeaua Al-Qaida și cu talibanii și de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 467/2001 al Consiliului de interzicere a exportului anumitor mărfuri și servicii către Afganistan, de întărire a interdicției de zbor și de extindere a înghețării fondurilor și a altor resurse financiare în ceea ce-i privește pe talibanii din Afganistan (
JO L 139, p. 9
, Ediție specială, 18/vol. 1, p. 189, denumit în continuare „regulamentul în litigiu”), în măsura în care acest act îi vizează. Acțiunea formulată de domnul Hassan viza în special regulamentul în litigiu, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 2049/2003 al Comisiei din 20 noiembrie 2003 (
JO L 303, p. 20
, Ediție specială, 18/vol. 2, p. 114). Prin Hotărârea Hassan atacată, Tribunalul a respins și cererea de despăgubiri introdusă de domnul Hassan.
Istoricul cauzei
Istoricul cauzei a fost prezentat la punctele 6-34 din Hotărârea Hassan atacată și la punctele 11-49 din Hotărârea Ayadi atacată.
În vederea pronunțării prezentei hotărâri, acest istoric poate fi rezumat pe scurt după cum urmează.
La 19 octombrie 2001, comitetul instituit prin Rezoluția 1267 (1999) a Consiliului de Securitate al Organizației Națiunilor Unite (denumit în continuare „Comitetul pentru sancțiuni”) a publicat un addendum la lista consolidată, datând din 8 martie 2001, a persoanelor și a entităților care trebuie supuse măsurii de înghețare a fondurilor în temeiul Rezoluțiilor 1267 (1999) și 1333 (2000) ale Consiliului de Securitate al Organizației Națiunilor Unite (a se vedea Comunicatul SC/7180), care cuprinde, printre altele, numele domnului Ayadi, identificat ca fiind o persoană asociată lui Osama ben Laden.
În aceeași zi, Comisia Comunităților Europene a adoptat Regulamentul (CE) nr. 2062/2001 din 19 octombrie 2001 de efectuare a celei de a treia modificări a Regulamentului nr. 467/2001 (
JO L 277, p. 25
). Prin Regulamentul nr. 2062/2001, numele domnului Ayadi a fost adăugat împreună cu alte nume pe lista care constituie anexa I la Regulamentul (CE) nr. 467/2001 al Consiliului din 6 martie 2001 (
JO L 67, p. 1
).
La 16 ianuarie 2002, Consiliul de Securitate al Organizației Națiunilor Unite (denumit în continuare „Consiliul de Securitate”) a adoptat Rezoluția 1390 (2002), care stabilește măsurile care trebuie impuse în privința lui Osama ben Laden, a membrilor organizației Al-Qaida, precum și a talibanilor și a altor persoane, grupuri, întreprinderi și entități asociate. La alineatele 1 și 2, această rezoluție prevede, în esență, menținerea măsurilor impuse la alineatul 4 litera b) din Rezoluția 1267 (1999) și la alineatul 8 litera c) din Rezoluția 1333 (2000), în special a măsurii de înghețare a fondurilor.
Considerând că pentru punerea în aplicare a Rezoluției 1390 (2002) era necesară o acțiune din partea Comunității Europene, Consiliul Uniunii Europene a adoptat, la 27 mai 2002, Poziția comună 2002/402/PESC privind unele măsuri restrictive împotriva lui Osama ben Laden, a membrilor organizației Al-Qaida, precum și a talibanilor și a altor persoane, grupuri, întreprinderi și entități asociate cu aceștia și de abrogare a Pozițiilor comune 96/746/PESC, 1999/727/PESC, 2001/154/PESC și 2001/771/PESC (
JO L 139, p. 4
, Ediție specială, 18/vol. 1, p. 187). Articolul 3 din Poziția comună 2002/402 prevede în special continuarea înghețării fondurilor și a altor active financiare sau resurse economice ale persoanelor, grupurilor, întreprinderilor și entităților menționate în lista stabilită de Comitetul pentru sancțiuni în conformitate cu Rezoluțiile 1267 (1999) și 1333 (2000).
La 27 mai 2002, Consiliul a adoptat regulamentul în litigiu în temeiul articolelor 60 CE, 301 CE și 308 CE.
Potrivit considerentului (4) al acestui regulament, măsurile prevăzute, printre altele, în Rezoluția 1390 (2002) „sunt reglementate de [T]ratat[ul] [CE] și, în special în vederea evitării denaturării concurenței, este necesară adoptarea unei legislații comunitare pentru a pune în aplicare deciziile relevante ale Consiliului de Securitate pe teritoriul Comunității”.
Articolul 1 din regulamentul în litigiu definește noțiunile „fonduri” și „înghețarea fondurilor” în termeni identici, în esență, cu cei de la articolul 1 din Regulamentul nr. 467/2001. În plus, acesta definește ceea ce trebuie să se înțeleagă prin „resurse economice”.
Potrivit articolului 2 din regulamentul în litigiu:
„(1)   Se îngheață toate fondurile și resursele economice care aparțin, se află în posesia sau sunt deținute de o persoană fizică sau juridică, grup sau entitate desemnată de Comitetul pentru sancțiuni și menționată la anexa I.
(2)   Niciun fond nu se pune, direct sau indirect, la dispoziția persoanelor fizice sau juridice, grupuri sau entități desemnate de Comitetul pentru sancțiuni și menționate în anexa I și nici nu poate fi utilizat în beneficiul acestora.
(3)   Nicio resursă economică nu se pune, direct sau indirect, la dispoziția persoanelor fizice sau juridice, grupuri sau entități desemnate de Comitetul pentru sancțiuni și menționate în anexa I și nici nu poate fi utilizată în beneficiul acestora astfel încât să le permită acestor persoane, grupuri sau entități să obțină fonduri, bunuri sau servicii.”
Anexa I la regulamentul în litigiu cuprinde lista persoanelor, a entităților și a grupurilor avute în vedere de înghețarea fondurilor impusă la articolul 2. Această listă conține, printre altele, numele domnului Ayadi.
În timp ce numele domnului Ayadi a rămas inclus până în prezent pe lista menționată, textul mențiunii referitoare la acesta a fost înlocuit de mai multe ori prin regulamente ale Comisiei adoptate în temeiul articolului 7 alineatul (1) din regulamentul în litigiu, prin care Comisiei i se acordă competența să modifice sau să completeze anexa I la acest regulament.
La 20 decembrie 2002, Consiliul de Securitate a adoptat Rezoluția 1452 (2002), destinată să faciliteze respectarea obligațiilor în domeniul luptei antiteroriste. La alineatul 1 din această rezoluție se prevede un anumit număr de derogări și de excepții de la măsura de înghețare a fondurilor și a resurselor economice impusă prin Rezoluțiile 1267 (1999) și 1390 (2002), care pot fi aplicate de state pentru motive umanitare, sub rezerva aprobării de către Comitetul pentru sancțiuni.
La 17 ianuarie 2003, Consiliul de Securitate a adoptat Rezoluția 1455 (2003), care vizează ameliorarea punerii în aplicare a măsurilor impuse la alineatul 4 litera b) din Rezoluția 1267 (1999), la alineatul 8 litera c) din Rezoluția 1333 (2000), precum și la alineatele 1 și 2 din Rezoluția 1390 (2002). În conformitate cu alineatul 2 din Rezoluția 1455 (2003), aceste măsuri urmau să fie din nou ameliorate la expirarea unui termen de 12 luni sau mai devreme, dacă era cazul.
Considerând că, pentru punerea în aplicare a Rezoluției 1452 (2002), era necesară o acțiune din partea Comunității, Consiliul a adoptat Poziția comună 2003/140/PESC din 27 februarie 2003 privind excepțiile de la măsurile restrictive impuse prin Poziția comună 2002/402 (
JO L 53, p. 62
, Ediție specială, 18/vol. 2, p. 20). Articolul 1 din Poziția comună 2003/140 prevede că, la data punerii în aplicare a măsurilor prevăzute la articolul 3 din Poziția comună 2002/402, Comunitatea va ține seama de excepțiile autorizate de respectiva rezoluție.
La 27 martie 2003, Consiliul a adoptat Regulamentul (CE) nr. 561/2003 de modificare, în ceea ce privește exceptările de la înghețarea fondurilor și a resurselor economice, a Regulamentului nr. 881/2002 (
JO L 82, p. 1
, Ediție specială, 18/vol. 2, p. 29). În considerentul (4) al Regulamentului nr. 561/2003, Consiliul arată că, ținând seama de Rezoluția 1452 (2002), este necesară adaptarea măsurilor impuse de Comunitate.
La 12 noiembrie 2003, Comitetul pentru sancțiuni a adoptat un addendum la lista consolidată de persoane și entități care trebuiau supuse măsurii de înghețare a fondurilor în temeiul Rezoluțiilor 1267 (1999), 1333 (2000) și 1390 (2002). Acest addendum cuprinde, între altele, numele domnului Hassan, identificat ca fiind o persoană asociată organizației Al-Qaida.
La 20 noiembrie 2003, Comisia a adoptat Regulamentul nr. 2049/2003 de efectuare a celei de a douăzeci și cincea modificări a Regulamentului nr. 881/2002. Prin Regulamentul nr. 2049/2003, numele domnului Hassan a fost adăugat, împreună cu alte nume, pe lista care constituie anexa I la regulamentul în litigiu.
La 30 ianuarie 2004, Consiliul de Securitate a adoptat Rezoluția 1526 (2004), care vizează, pe de o parte, ameliorarea punerii în aplicare a măsurilor impuse la alineatul 4 litera b) din Rezoluția 1267 (1999), la alineatul 8 litera c) din Rezoluția 1333 (2000) și la alineatele 1 și 2 din Rezoluția 1390 (2002) și, pe de altă parte, consolidarea mandatului Comitetului pentru sancțiuni. În conformitate cu alineatul 3 din Rezoluția 1526 (2004), aceste măsuri urmau să fie din nou ameliorate la expirarea unui termen de 18 luni sau mai devreme, dacă era cazul.
La 29 iulie 2005, Consiliul de Securitate a adoptat Rezoluția 1617 (2005). Aceasta prevede în special menținerea măsurilor impuse la alineatul 4 litera b) din Rezoluția 1267 (1999), la alineatul 8 litera c) din Rezoluția 1333 (2000), precum și la alineatele 1 și 2 din Rezoluția 1390 (2002). În conformitate cu alineatul 21 din Rezoluția 1617 (2005), aceste măsuri urmau să fie reexaminate la expirarea unui termen de 17 luni sau mai devreme, dacă era necesar, pentru a fi eventual consolidate.
Domnul Ayadi a rămas inclus pe lista care constituie anexa I la regulamentul în litigiu. Mențiunea care se referă la acesta a fost înlocuită prin Regulamentul (CE) nr. 1210/2006 al Comisiei din 9 august 2006 de efectuare a celei de-a șaizeci și șaptea modificări a Regulamentului (CE) nr. 881/2002 (
JO L 219, p. 14
, Ediție specială, 18/vol. 5, p, 204).
De asemenea, deși numele domnului Hassan a continuat de asemenea să figureze pe lista respectivă, mențiunea care se referă la acesta a fost înlocuită prin Regulamentul (CE) nr. 46/2008 al Comisiei din 18 ianuarie 2008 de modificare pentru a 90-a oară a Regulamentului (CE) nr. 881/2002 (
JO L 16, p. 11
).
Acțiunile în fața Tribunalului și hotărârile atacate
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 12 februarie 2004, domnul Hassan a introdus o acțiune în anularea regulamentului în litigiu, îndreptată împotriva Consiliului și a Comisiei, și a solicitat Tribunalului:
—
în principal, anularea în tot sau în parte a regulamentului în litigiu, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 2049/2003, sau doar a acestui din urmă regulament;
—
în subsidiar, declararea regulamentului în litigiu și a Regulamentului nr. 2049/2003 ca fiind inaplicabile în privința sa;
—
dispunerea oricărei alte măsuri pe care Tribunalul ar considera-o adecvată;
—
obligarea Consiliului la plata cheltuielilor de judecată și
—
obligarea Consiliului la plata către acesta de daune interese.
În cursul ședinței la Tribunal, domnul Hassan a precizat că acțiunea sa nu era îndreptată împotriva regulamentului în litigiu și a Regulamentului nr. 2049/2003 decât în măsura în care acestea îl priveau în mod direct și individual.
Prin cererea introductivă înregistrată la grefa Tribunalului la 26 august 2002, domnul Ayadi a introdus o acțiune în anularea regulamentului în litigiu, îndreptată împotriva Consiliului, și a solicitat Tribunalului:
—
anularea articolului 2 și, în măsura în care acesta se raportează la articolul 2, a articolului 4 din regulamentul în litigiu;
—
în subsidiar, anularea mențiunii care se referă la acesta din lista care constituie anexa I la regulamentul în litigiu și
—
obligarea Consiliului la plata cheltuielilor de judecată.
În cursul ședinței la Tribunal, domnul Ayadi a precizat că acțiunea sa nu era îndreptată împotriva regulamentului în litigiu decât în măsura în care acesta îl privește în mod direct și individual.
În cauza referitoare la domnul Ayadi, au fost admise cererile de intervenție în procedura la Tribunal formulate de Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord, precum și de Comisie, în susținerea concluziilor Consiliului.
În susținerea concluziilor sale, domnul Hassan a invocat un singur motiv, întemeiat pe încălcarea unora dintre drepturile sale fundamentale și a principiului general al proporționalității. Criticile acestuia se refereau mai ales, pe de o parte, la pretinsa încălcare a dreptului la respectarea proprietății, precum și a dreptului la respectarea vieții private și familiale și, pe de altă parte, la pretinsa încălcare a dreptului de a fi ascultat și a dreptului la un proces echitabil.
La rândul său, domnul Ayadi și-a întemeiat concluziile pe trei motive, bazate primul pe necompetența Consiliului pentru a adopta articolele 2 și 4 din regulamentul în litigiu, precum și pe abuzul de putere, al doilea pe încălcarea principiilor fundamentale ale subsidiarității, proporționalității și respectării drepturilor sale fundamentale și al treilea pe încălcarea unei norme fundamentale de procedură.
Din moment ce, cu excepția cererii de despăgubiri cuprinse în recursul formulat de domnul Hassan, prezentele recursuri nu se referă decât la partea din hotărârile atacate privind motivele întemeiate pe încălcarea drepturilor fundamentale ale recurenților, doar această parte din respectivele hotărâri este rezumată în continuare.
Cu privire la aceste motive, Tribunalul s-a pronunțat, la punctul 91 din Hotărârea Hassan atacată și la punctul 115 din Hotărârea Ayadi atacată, în sensul că, exceptând un singur aspect de drept specific fiecăreia dintre aceste cauze, toate problemele de drept invocate de recurenți fuseseră deja soluționate prin Hotărârea Tribunalului din 21 septembrie 2005, Yusuf și Al Barakaat International Foundation/Consiliul și Comisia (
T-306/01, Rec., p. II-3533
, punctele 226-346, denumită în continuare „Hotărârea Yusuf a Tribunalului”), precum și prin Hotărârea Tribunalului din 21 septembrie 2005, Kadi/Consiliul și Comisia (
T-315/01, Rec., p. II-3649
, punctele 176-291, denumită în continuare „Hotărârea Kadi a Tribunalului”) (denumite în continuare, împreună, „Hotărârile Yusuf și Kadi ale Tribunalului”).
La punctul 92 din Hotărârea Hassan atacată, precum și la punctul 116 din Hotărârea Ayadi atacată, redactat în mod similar, s-a arătat că, în cadrul Hotărârilor Yusuf și Kadi ale Tribunalului, acesta din urmă a constatat în special următoarele:
„[…]
—
din punctul de vedere al dreptului internațional, obligațiile statelor membre ale [Organizației Națiunilor Unite (ONU)] în temeiul Cartei Organizației Națiunilor Unite prevalează asupra oricărei alte obligații de drept intern sau de drept internațional al tratatelor, inclusiv pentru acele state care sunt membre ale Consiliului Europei, asupra obligațiilor acestora avute în temeiul [Convenției europene pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950 (denumită în continuare «CEDO»)] și, pentru acele state care sunt și membre ale Comunității, asupra obligațiilor acestora avute în temeiul Tratatului CE (Hotărârea Yusuf [a Tribunalului], punctul 231, și Hotărârea Kadi [a Tribunalului], punctul 181);
—
această supremație se extinde la deciziile cuprinse într-o rezoluție a Consiliului de Securitate, conform articolului 25 din Carta Organizației Națiunilor Unite (Hotărârea Yusuf [a Tribunalului], punctul 234, și Hotărârea Kadi [a Tribunalului], punctul 184);
—
deși nu este membră a Organizației Națiunilor Unite, se impune considerarea Comunității ca trebuind să respecte obligațiile ce rezultă din Carta Organizației Națiunilor Unite, în același mod precum statele sale membre, în temeiul chiar al tratatului prin care a fost instituită (Hotărârea Yusuf [a Tribunalului], punctul 243, și Hotărârea Kadi [a Tribunalului], punctul 193);
—
pe de o parte, Comunitatea nu poate încălca obligațiile care revin statelor sale membre în temeiul Cartei Organizației Națiunilor Unite și nici nu poate crea obstacole în executarea acestora și, pe de altă parte, în temeiul chiar al tratatului prin care a fost instituită, are obligația, în exercitarea competențelor sale, să adopte toate dispozițiile necesare pentru a permite statelor sale membre să se conformeze acestor obligații (Hotărârea Yusuf [a Tribunalului], punctul 254, și Hotărârea Kadi [a Tribunalului], punctul 204);
—
în consecință, trebuie respinse argumentele invocate împotriva regulamentelor atacate și întemeiate, pe de o parte, pe autonomia ordinii juridice comunitare în raport cu ordinea juridică ce rezultă din sistemul Organizației Națiunilor Unite și, pe de altă parte, pe necesitatea unei transpuneri a rezoluțiilor Consiliului de Securitate în dreptul intern al statelor membre, conform dispozițiilor constituționale și principiilor fundamentale ale acestui drept (Hotărârea Yusuf [a Tribunalului], punctul 258, și Hotărârea Kadi [a Tribunalului], punctul 208);
—
regulamentul [în litigiu], adoptat ținând cont de Poziția comună 2002/402, reprezintă punerea în aplicare la nivelul Comunității a obligației care revine statelor membre, în calitate de membre ale ONU, de a implementa, dacă este cazul prin intermediul unui act comunitar, sancțiunile adoptate împotriva lui Osama ben Laden, a rețelei Al-Qaida, precum și a talibanilor și a altor persoane, grupuri, întreprinderi și entități asociate, care au fost decise și ulterior consolidate prin mai multe rezoluții ale Consiliului de Securitate, adoptate în temeiul capitolului VII din Carta Organizației Națiunilor Unite (Hotărârea Yusuf [a Tribunalului], punctul 264, și Hotărârea Kadi [a Tribunalului], punctul 213);
—
în acest context, instituțiile comunitare au acționat în temeiul unei competențe reglementate, astfel încât acestea nu dispuneau de nicio marjă de apreciere autonomă (Hotărârea Yusuf [a Tribunalului], punctul 265, și Hotărârea Kadi [a Tribunalului], punctul 214);
—
având în vedere considerațiile menționate mai sus, afirmația privind existența unei competențe a Tribunalului pentru a controla în mod incident legalitatea deciziilor Consiliului de Securitate sau ale Comitetului pentru sancțiuni din perspectiva standardului de protecție a drepturilor fundamentale astfel cum au fost recunoscute în ordinea juridică comunitară nu se poate justifica nici în temeiul dreptului internațional, nici în temeiul dreptului comunitar (Hotărârea Yusuf [a Tribunalului], punctul 272, și Hotărârea Kadi [a Tribunalului], punctul 221);
—
rezoluțiile în discuție ale Consiliului de Securitate nu se supun, așadar, în principiu, controlului jurisdicțional al Tribunalului, iar acesta nu este autorizat să repună în discuție, nici în mod incident, legalitatea acestora în raport cu dreptul comunitar; dimpotrivă, Tribunalul are obligația, în cea mai mare măsură posibilă, să interpreteze și să aplice acest drept într-un mod care să fie compatibil cu obligațiile statelor membre în temeiul Cartei Națiunilor (Hotărârea Yusuf [a Tribunalului], punctul 276, și Hotărârea Kadi [a Tribunalului], punctul 225);
—
cu toate acestea, Tribunalul este autorizat să controleze în mod incident legalitatea rezoluțiilor în discuție ale Consiliului de Securitate în raport cu
ius cogens
, înțeles drept o ordine publică internațională care se impune tuturor subiectelor de drept internațional, inclusiv organelor ONU, și de la care nu se poate deroga (Hotărârea Yusuf [a Tribunalului], punctul 277, și Hotărârea Kadi [a Tribunalului], punctul 226);
—
înghețarea fondurilor prevăzută de regulamentul [în litigiu] nu încalcă nici dreptul fundamental al persoanelor interesate de a dispune de bunurile lor, nici principiul general al proporționalității, din perspectiva standardului de protecție universală a drepturilor fundamentale ale ființei umane care fac parte din
ius cogens
(Hotărârea Yusuf [a Tribunalului], punctele 288 și 289, și Hotărârea Kadi [a Tribunalului], punctele 237 și 238);
—
din moment ce rezoluțiile în discuție ale Consiliului de Securitate nu prevăd dreptul persoanelor interesate de a fi ascultate de Comitetul pentru sancțiuni înainte de includerea acestora pe lista în litigiu și nicio normă imperativă care face parte din ordinea publică internațională nu pare să impună o astfel de ascultare în împrejurările cauzei, argumentele întemeiate pe pretinsa încălcare a unui astfel de drept trebuie să fie respinse (Hotărârea Yusuf [a Tribunalului], punctele 306, 307 și 321, și Hotărârea Kadi [a Tribunalului], punctele 261 și 268);
—
în special, în aceste împrejurări, în care este în discuție o măsură asigurătorie care limitează disponibilitatea bunurilor persoanelor interesate, respectarea drepturilor fundamentale ale acestora nu impune comunicarea către aceste persoane a faptelor și a elementelor de probă incriminatorii în privința acestora, din moment ce Consiliul de Securitate sau Comitetul pentru sancțiuni consideră că motive legate de securitate internațională se opun în acest sens (Hotărârea Yusuf [a Tribunalului], punctul 320, și Hotărârea Kadi [a Tribunalului], punctul 274);
—
nici instituțiile comunitare nu aveau obligația să asculte persoanele interesate înainte de adoptarea regulamentului [în litigiu] (Hotărârea Yusuf [a Tribunalului], punctul 329) sau în contextul adoptării și punerii în aplicare a acestuia (Hotărârea Kadi [a Tribunalului], punctul 259);
—
în cadrul unei acțiuni în anulare precum cea din cauză, Tribunalul exercită un control complet al legalității regulamentelor atacate în privința respectării de către instituțiile comunitare a normelor privind competența, precum și a normelor privind legalitatea externă și a normelor fundamentale de procedură care se impun în privința acțiunii acestora; Tribunalul controlează și legalitatea regulamentelor atacate în raport cu rezoluțiile Consiliului de Securitate pe care aceste regulamente trebuie să le pună în aplicare, în special din punctul de vedere al conformității formale și materiale, al coerenței interne și al proporționalității primelor în raport cu ultimele; în plus, Tribunalul controlează legalitatea regulamentelor atacate și, în mod indirect, legalitatea rezoluțiilor în discuție ale Consiliului de Securitate, în raport cu normele superioare de drept internațional care fac parte din
ius cogens
, în special normele imperative care vizează protecția universală a drepturilor ființei umane (Hotărârea Yusuf [a Tribunalului], punctele 334, 335 și 337, și Hotărârea Kadi [a Tribunalului], punctele 279, 280 și 282);
—
în schimb, nu revine Tribunalului să controleze în mod indirect dacă rezoluțiile în discuție ale Consiliului de Securitate sunt în sine conforme cu drepturile fundamentale, astfel cum sunt protejate de ordinea juridică comunitară; nu revine Tribunalului nici să verifice lipsa unei erori de apreciere a situației de fapt și a elementelor de probă pe care Consiliul [de Securitate] le-a reținut în susținerea măsurilor pe care le-a adoptat și nici, cu excepția cadrului limitat prezentat în liniuța anterioară, să controleze în mod indirect oportunitatea și proporționalitatea acestor măsuri (Hotărârea Yusuf [a Tribunalului], punctele 338 și 339, și Hotărârea Kadi [a Tribunalului], punctele 283 și 284);
—
în această măsură, persoanele interesate nu dispun de nicio cale de atac, întrucât Consiliul de Securitate nu a considerat oportun să creeze o instanță internațională independentă care să aibă sarcina de a se pronunța, în drept, precum și în fapt, asupra acțiunilor îndreptate împotriva deciziilor individuale adoptate de Comitetul pentru sancțiuni (Hotărârea Yusuf [a Tribunalului], punctul 340, și Hotărârea Kadi [a Tribunalului], punctul 285);
—
lacuna astfel constatată în cuprinsul liniuței precedente în ceea ce privește protecția jurisdicțională a reclamanților nu este în sine contrară
ius cogens
, din moment ce: i) dreptul de acces la instanțe nu este absolut; ii) în speță, limitarea dreptului de acces al persoanelor interesate la o instanță, care rezultă din imunitatea de jurisdicție de care beneficiază, în principiu, în ordinea juridică internă a statelor membre, rezoluțiile Consiliului de Securitate adoptate în temeiul capitolului VII din Carta Organizației Națiunilor Unite trebuie considerată inerentă acestui drept; iii) o astfel de limitare este justificată atât de natura deciziilor pe care Consiliul de Securitate trebuie să le adopte în temeiul respectivului capitol VII, cât și de scopul legitim urmărit și iv) în lipsa unei instanțe internaționale competente pentru a controla legalitatea actelor Consiliului de Securitate, instituirea unui organ precum Comitetul pentru sancțiuni și posibilitatea, prevăzută de legislație, de a se adresa acestuia în orice moment în vederea reexaminării oricărui caz individual, prin intermediul unui mecanism formal care implică guvernele vizate, constituie o altă cale rezonabilă pentru protejarea în mod adecvat a drepturilor fundamentale ale persoanelor interesate, astfel cum sunt recunoscute de
ius cogens
(Hotărârea Yusuf [a Tribunalului], punctele 341-345, și Hotărârea Kadi [a Tribunalului], punctele 286-290);
—
argumentele invocate împotriva regulamentelor atacate și întemeiate pe încălcarea dreptului la o cale de atac efectivă trebuie, așadar, să fie respinse (Hotărârea Yusuf [a Tribunalului], punctul 346, și Hotărârea Kadi [a Tribunalului], punctul 291).”
La punctele 95-124 din Hotărârea Hassan atacată, Tribunalul a adăugat un anumit număr de considerații drept răspuns la argumentele mai specific dezvoltate de domnul Hassan la ședință și referitoare, pe de o parte, la pretinsa rigoare excesivă a măsurii de înghețare a tuturor fondurilor și resurselor sale economice, precum și, pe de altă parte, la pretinsa nevaliditate, în speță, a concluziilor formulate de Tribunal în Hotărârile Yusuf și Kadi în ceea ce privește compatibilitatea cu
ius cogens
a lacunei observate în privința protecției jurisdicționale a persoanelor interesate, pe care o constatase în aceste hotărâri.
De asemenea, la punctele 117-154 din Hotărârea Ayadi atacată, Tribunalul a adăugat un anumit număr de considerații la cele prezentate la punctul 34 din prezenta hotărâre drept răspuns la argumentele mai specific dezvoltate de domnul Ayadi referitoare, pe de o parte, la pretinsa ineficacitate a scutirilor și a derogărilor de la măsura de înghețare a fondurilor, prevăzute de Regulamentul nr. 561/2003, în special în ceea ce privește exercitarea unei activități profesionale, și, pe de altă parte, la pretinsa nevaliditate, în cauză, a concluziilor formulate de Tribunal în Hotărârile Yusuf și Kadi în ceea ce privește compatibilitatea cu
ius cogens
a lacunei observate în privința protecției jurisdicționale a persoanelor interesate, pe care o constatase în aceste hotărâri.
Tribunalul a examinat argumentele menționate pentru a concluziona că acestea nu puteau repune în discuție considerațiile pe care Tribunalul le formulase în Hotărârile Yusuf și Kadi cu privire la aspectele de drept în discuție.
În plus, la punctele 126-128 din Hotărârea Hassan atacată, Tribunalul a examinat criticile formulate de domnul Hassan în ceea ce privește încălcarea dreptului său la respectarea vieții private și de familie, precum și atingerea adusă reputației sale și le-a respins pentru motivul esențial că, în temeiul
ius cogens
, se impunea să se considere că acest reclamant nu suferise o ingerință arbitrară în exercitarea drepturilor menționate.
De asemenea, la punctul 156 din Hotărârea Ayadi atacată, Tribunalul a respins argumentul care nu fusese încă examinat în Hotărârile Yusuf și Kadi potrivit căruia statele membre ale ONU nu ar fi obligate să aplice ca atare măsurile pe care Consiliul de Securitate le „invită” să le adopte.
În consecință, Tribunalul a respins ca nefondate cererile în anulare formulate de recurenți.
În sfârșit, Tribunalul a declarat inadmisibilă cererea de despăgubiri introdusă de domnul Hassan, pentru motivul lipsei de precizie a acesteia, și a adăugat că, având în vedere celelalte elemente furnizate de acesta, cererea respectivă era în orice caz nefondată.
Prin urmare, Tribunalul a respins cele două acțiuni în totalitate.
Procedura în fața Curții
Prin Ordonanța președintelui Curții din 5 noiembrie 2008, au fost admise cererile de intervenție formulate de Republica Franceză și de Regatul Unit în susținerea concluziilor Consiliului și ale Comisiei în cauza C-399/06 P. Prin Ordonanța președintelui Curții din 30 martie 2009, a fost admisă cererea de intervenție formulată de Republica Franceză în susținerea concluziilor Consiliului în cauza C-403/06 P.
Prin cererea introductivă depusă la grefa Curții la 7 ianuarie 2009, domnul Ayadi a solicitat să beneficieze de asistență judiciară gratuită, prevăzută la articolul 76 din Regulamentul de procedură al Curții.
Prin Ordonanța din 2 septembrie 2009, Curtea a admis cererea sa.
După ascultarea părților și a avocatului general cu privire la acest aspect, din motive de conexitate, prezentele cauze trebuie reunite în vederea pronunțării hotărârii, în conformitate cu articolul 43 din Regulamentul de procedură al Curții.
Concluziile părților în recurs
Prin recursul formulat, domnul Hassan solicită Curții:
—
anularea Hotărârii Hassan atacate;
—
anularea regulamentului în litigiu și/sau a Regulamentului nr. 2049/2003, în totalitate sau în ceea ce privește măsurile adoptate în privința sa;
—
în subsidiar, declararea regulamentelor menționate ca fiind inaplicabile în privința sa;
—
dispunerea oricărei măsuri pe care Curtea o va considera adecvată;
—
obligarea Consiliului la plata cheltuielilor de judecată și
—
obligarea Consiliului să îi plătească daune interese.
Prin recursul formulat, domnul Ayadi solicită Curții:
—
anularea în totalitate a Hotărârii Ayadi atacate;
—
declararea ca fiind nule și neavenite a articolelor 2 și 4, precum și a anexei I la regulamentul în litigiu, în măsura în care îl privesc în mod individual și direct, și
—
obligarea Consiliului la plata cheltuielilor de judecată aferente proceselor desfășurate la Curte și la Tribunal.
Consiliul și Comisia solicită în cele două cauze respingerea recursurilor, cu excepția motivelor similare celor pe care Curtea le-a considerat deja fondate în Hotărârea din 3 septembrie 2008, Kadi și Al Barakaat International Foundation/Consiliul și Comisia (C-402/05 P și C-415/05 P, Rep., p. I-6351, denumită în continuare „Hotărârea Kadi a Curții”), și obligarea recurenților la plata cheltuielilor de judecată, în măsura în care Curtea va considera oportun.
Motivele prezentate în susținerea recursurilor
Prin intermediul primului motiv, domnul Hassan impută Tribunalului că a săvârșit o eroare de drept în cadrul examinării motivelor pe care acesta le prezentase în fața Tribunalului în ceea ce privește încălcarea unora dintre drepturile sale fundamentale, întrucât Tribunalul nu a apreciat în mod direct dacă, în speță, Consiliul de Securitate a acordat o protecție echivalentă celei care rezultă din CEDO, în special din articolele 6, 8 și 13 din CEDO și din articolul 1 din Protocolul nr. 1 la CEDO, ci a examinat acțiunile Consiliului de Securitate doar în mod indirect, în temeiul principiului de
ius cogens
.
Prin intermediul celui de al doilea motiv, domnul Hassan impută Tribunalului că a săvârșit o eroare de drept întrucât a considerat că restricția privind utilizarea unui bun nu era pertinentă în raport cu fondul însuși al dreptului de proprietate.
Din memoriul în replică al domnului Ayadi rezultă că, având în vedere Hotărârea Kadi a Curții, acesta nu intenționează în prezent să prezinte decât două motive, întemeiate, primul, pe faptul că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept întrucât s-a pronunțat în sensul că instanțele comunitare nu pot aprecia legalitatea unui act comunitar care pune în aplicare o decizie a Consiliului de Securitate decât în raport cu
ius cogens
și întrucât nu s-a pronunțat în sensul că putea anula un astfel de act în vederea asigurării protecției drepturilor fundamentale recunoscute de ordinea juridică a Organizației Națiunilor Unite și, al doilea, pe faptul că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept întrucât nu s-a pronunțat în sensul că părțile atacate din regulamentul în litigiu încalcă drepturile fundamentale ale domnului Ayadi.
Cu privire la recursuri
Cu privire la efectul Regulamentului (CE) nr. 954/2009 asupra unei eventuale nepronunțări asupra fondului
Trebuie constatat că, prin Regulamentul (CE) nr. 954/2009 al Comisiei din 13 octombrie 2009 de modificare pentru a 114-a oară a Regulamentului nr. 881/2002 (
JO L 269, p. 20
), deciziile de includere a domnilor Hassan și Ayadi pe lista care constituie anexa I la regulamentul în litigiu au fost înlocuite prin noi decizii de confirmare și de modificare a acestei includeri.
Conform preambulului Regulamentului nr. 954/2009, Comisia a adoptat acest regulament având în vedere jurisprudența Curții și în special Hotărârea Kadi a Curții, după ce a comunicat domnului Hassan și domnului Ayadi motivele care au stat la baza includerii acestora pe lista menționată, astfel cum au fost obținute de la Comitetul pentru sancțiuni, și după ce a examinat observațiile acestora cu privire la motivele respective.
În preambulul menționat se precizează de asemenea că, după ce a analizat cu atenție aceste observații, Comisia, având în vedere caracterul preventiv al măsurii de înghețare a fondurilor și a resurselor economice, Comisia consideră că includerea pe lista în discuție a persoanelor menționate se justifică datorită legăturilor acestuia cu rețeaua Al-Qaida.
Conform articolului 2 din Regulamentul nr. 954/2009, acesta a intrat în vigoare în ziua următoare datei publicării sale în
Jurnalul Oficial al Uniunii Europen
e, și anume 15 octombrie 2009, și se aplică de la 30 mai 2002 în privința domnului Ayadi și de la 21 noiembrie 2003 în privința domnului Hassan.
În consecință, se ridică întrebarea dacă, având în vedere revocarea regulamentului în litigiu și înlocuirea sa retroactivă prin Regulamentul nr. 954/2009, cu efecte la datele menționate în ceea ce îi privește pe recurenți, este încă necesară pronunțarea asupra fondului în prezentele cauze.
În această privință, trebuie amintit că, din oficiu, Curtea poate invoca lipsa de interes a unei părți de a introduce sau de a continua un recurs, ca urmare a unui fapt ulterior hotărârii Tribunalului, de natură să îi înlăture caracterul prejudiciabil pentru recurent și, pentru acest motiv, poate declara recursul inadmisibil sau fără obiect (a se vedea în special Hotărârea din 3 septembrie 2009, Moser Baer India/Consiliul, C-535/06 P, Rep., p. I-7051, punctul 24 și jurisprudența citată).
În speță, articolul 2 din Regulamentul nr. 954/2009 prevede că acesta este aplicabil începând de la includerea inițială a domnului Ayadi și a domnului Hassan pe lista care constituie anexa I la regulamentul în litigiu, și anume începând cu 30 mai 2002 și, respectiv, 21 noiembrie 2003.
Domnii Ayadi și Hassan au figurat pe această listă pentru o perioadă de șapte și, respectiv, de șase ani și, ca urmare a acestui fapt, au fost supuși măsurilor restrictive prevăzute de regulamentul în litigiu, cu privire la care Curtea s-a pronunțat în sensul că acestea au consecințe importante asupra drepturilor și a libertăților persoanelor vizate (a se vedea Hotărârea Kadi a Curții, punctul 375), deși aceștia au susținut, întâi la Tribunal și ulterior la Curte, în procese care se refereau la aproape toate aceste perioade, că includerea numelor lor pe lista respectivă era ilegală, din moment ce în special această includere fusese efectuată fără respectarea drepturilor lor fundamentale, aspect pe care în prezent nici Consiliul și nici Comisia nu îl mai contestă, având în vedere Hotărârea Kadi a Curții.
Regulamentul nr. 954/2009 a menținut în mod retroactiv numele domnilor Ayadi și Hassan pe aceeași listă, astfel încât măsurile restrictive care rezultă din acesta continuă să le fie aplicabile pentru perioada în care regulamentul în litigiu, în măsura în care este vizat prin acțiunile formulate de aceștia, era aplicabil, deși obiectul acțiunilor lor constă în obținerea ștergerii numelor acestora de pe lista respectivă.
În consecință, adoptarea Regulamentului nr. 954/2009 nu poate fi considerată ca reprezentând un fapt ulterior hotărârilor atacate de natură să lase recursurile fără obiect.
Pe de altă parte, trebuie constatat că Regulamentul nr. 954/2009 nu este încă definitiv, în măsura în care poate face obiectul unei acțiuni în anulare. În consecință, nu se poate exclude că, dacă acest act trebuie să fie anulat la finalizarea unei astfel de proceduri, regulamentul în litigiu reintră în vigoare în măsura în care îi privește pe recurenți.
Aceste elemente confirmă că adoptarea Regulamentului nr. 954/2009 nu poate fi considerată echivalentă unei anulări pure și simple a regulamentului în litigiu în măsura în care îi privește pe recurenți, prin care aceștia ar fi obținut singurul rezultat pe care acțiunile formulate de ei l-ar putea determina, astfel încât nu ar mai fi necesar pentru Curte să se pronunțe asupra fondului. În această privință, regulamentul menționat diferă de actul în discuție în Ordonanța din 8 martie 1993, Lezzi Pietro/Comisia (
C-123/92, Rec., p. I-809
).
În aceste condiții speciale, recursurile nu au rămas fără obiect și revine Curții sarcina de a se pronunța asupra acestora.
Cu privire la fond
Cu titlu introductiv, trebuie observat în primul rând că, în cursul ședinței la Curte, domnul Hassan a renunțat în mod expres la motivul privind cererea sa de despăgubiri. În consecință, acest motiv nu mai trebuie examinat în cadrul prezentului recurs.
În al doilea rând, cu privire la obiectul motivelor de anulare, se impune să se arate că acesta trebuie înțeles în sensul că se referă, în măsura în care îi vizează pe fiecare dintre recurenți, la regulamentul în litigiu, astfel cum a fost modificat, în cazul acțiunii formulate de domnul Ayadi, prin Regulamentul nr. 1210/2006 și, în cazul acțiunii formulate de domnul Hassan, prin Regulamentul nr. 46/2008.
Cu privire la motivele recurenților privind încălcarea drepturilor lor fundamentale de regulamentul în litigiu
Se impune examinarea motivelor prezentate de recurenți în susținerea recursurilor formulate de aceștia, prin intermediul cărora impută Tribunalului că le-a respins motivele întemeiate pe încălcarea drepturilor lor fundamentale de regulamentul în litigiu.
În hotărârile atacate, Tribunalul, întemeindu-se pe Hotărârile Yusuf și Kadi, s-a pronunțat, în esență, în sensul că din principiile care reglementează raportul dintre ordinea juridică internațională creată de Organizația Națiunilor Unite și ordinea juridică comunitară rezultă că, din moment ce vizează punerea în aplicare a unei rezoluții adoptate de Consiliul de Securitate în temeiul capitolului VII din Carta Organizației Națiunilor Unite care nu lasă loc niciunei libertăți de apreciere în acest sens, regulamentul în litigiu nu poate să facă obiectul unui control jurisdicțional în privința legalității sale interne, cu excepția a ceea ce privește compatibilitatea sa cu normele de
ius cogens
și beneficiază, așadar, de imunitate jurisdicțională (Hotărârile atacate Hassan, punctul 92, și Ayadi, punctul 116).
În consecință, întemeindu-se din nou pe Hotărârile Yusuf și Kadi, Tribunalul s-a pronunțat în sensul că legalitatea regulamentului în litigiu poate fi examinată, inclusiv în ceea ce privește motivele întemeiate de reclamanți pe încălcarea drepturilor lor fundamentale, în raport doar cu
ius cogens
, înțeles drept o ordine publică internațională care se impune tuturor subiectelor de drept internațional, inclusiv organelor ONU, și de la care nu se poate deroga (Hotărârile atacate Hassan, punctul 92, și Ayadi, punctul 116).
Or, rezultă de la punctele 326 și 327 din Hotărârea Kadi a Curții că această teză determină o eroare de drept. Astfel, instanțele comunitare trebuie, conform competențelor cu care sunt învestite în temeiul tratatului, să asigure un control, în principiu complet, al legalității tuturor actelor comunitare din perspectiva drepturilor fundamentale, care fac parte integrantă din principiile generale ale dreptului comunitar, inclusiv a actelor comunitare care, precum regulamentul în litigiu, vizează punerea în aplicare a unor rezoluții adoptate de Consiliul de Securitate în temeiul capitolului VII din Carta Organizației Națiunilor Unite.
La punctul 328 din Hotărârea Kadi, Curtea a concluzionat că, întrucât motivele persoanelor interesate erau fondate în privința acestui punct, Hotărârile Yusuf și Kadi ale Tribunalului trebuiau să fie anulate sub acest aspect.
În plus, Curtea s-a pronunțat la punctul 330 din Hotărârea Kadi în sensul că, din moment ce în părțile subsecvente din Hotărârile Yusuf și Kadi ale Tribunalului referitoare la drepturile fundamentale specifice invocate de persoanele interesate Tribunalul s-a limitat la examinarea legalității regulamentului în litigiu doar din perspectiva normelor de
ius cogens
, deși avea obligația de a efectua un examen, în principiu complet, din perspectiva drepturilor fundamentale care fac parte din principiile generale ale dreptului comunitar, trebuiau să fie anulate și aceste părți subsecvente din Hotărârile Yusuf și Kadi menționate.
Rezultă că, astfel cum s-a amintit la punctele 69 și 70 din prezenta hotărâre, întrucât hotărârile atacate au aceleași temeiuri juridice precum Hotărârile Yusuf și Kadi ale Tribunalului, hotărârile atacate cuprind aceeași eroare de drept și trebuie, așadar, pentru aceleași motive, să fie anulate în măsura în care acestea cuprind răspunsul Tribunalului la motivele întemeiate de recurenți pe încălcarea unora dintre drepturile fundamentale ale acestora.
Această concluzie nu este repusă în discuție ca urmare a adăugării, la punctele 95-125 din Hotărârea Hassan atacată și la punctele 117-155 din Hotărârea Ayadi atacată, a anumitor considerații drept răspuns la argumentele mai specific dezvoltate de recurenți, din moment ce Tribunalul a concluzionat că aceste considerații demonstrau corectitudinea temeiurilor juridice ale Hotărârilor Yusuf și Kadi și, în consecință, a hotărârilor atacate.
În sfârșit, trebuie arătat că, în cursul ședinței la Curte, domnul Hassan a admis că obiecția, invocată în fața Tribunalului și respinsă de acesta, privind pretinsa încălcare a dreptului său la respectarea vieții private și de familie, garantat de articolul 8 din CEDO, nu fusese preluată în recursul formulat de acesta. În aceste împrejurări, nu se impune examinarea obiecției respective.
În consecință, motivele formulate de recurenți sunt fondate, astfel încât hotărârile atacate trebuie anulate.
Cu privire la acțiunile în fața Tribunalului
Conform articolului 61 primul paragraf a doua teză din Statutul Curții de Justiție, în cazul anulării deciziei Tribunalului, Curtea poate să soluționeze în mod definitiv litigiul atunci când acesta este în stare de judecată.
În cauză, Curtea apreciază că acțiunile în anularea regulamentului în litigiu introduse de către recurenți sunt în stare de judecată și că acestea trebuie soluționate în mod definitiv.
În primul rând, trebuie examinată temeinicia criticilor recurenților în privința încălcării dreptului la apărare, în special a dreptului de a fi ascultat și a dreptului la un control jurisdicțional efectiv, pe care le-ar determina măsurile de înghețare a fondurilor, astfel cum le-au fost impuse prin regulamentul în litigiu.
În această privință, trebuie constatat că nu se contestă că împrejurările concrete în care s-a realizat includerea numelor recurenților pe lista persoanelor și a entităților vizate prin măsurile restrictive conținute în anexa I la regulamentul în litigiu sunt identice cu cele în care fuseseră incluse pe lista menționată numele persoanelor interesate din cauzele în care s-a pronunțat Hotărârea Kadi a Curții.
Or, având în vedere aceste împrejurări, Curtea s-a pronunțat, la punctul 334 din Hotărârea Kadi, în sensul că dreptul la apărare, în special dreptul de a fi ascultat, precum și dreptul la un control jurisdicțional efectiv al respectării acestor drepturi, nu fusese în mod vădit respectat.
La punctul 348 din aceeași hotărâre, Curtea s-a pronunțat de asemenea în sensul că, întrucât Consiliul nici nu comunicase persoanelor interesate elementele incriminatorii în privința acestora pentru a întemeia măsurile restrictive care le fuseseră impuse și nici nu le acordase dreptul de a lua cunoștință de elementele respective într-un termen rezonabil după impunerea acestor măsuri, persoanele interesate nu avuseseră posibilitatea să își exprime în mod util punctul de vedere în această privință. La punctul respectiv, Curtea a concluzionat că dreptul la apărare al acestora, în special acela de a fi ascultat, nu fusese respectat.
Această concluzie se impune și în prezentele cauze, pentru aceleași motive, astfel încât trebuie constatat că dreptul la apărare al recurenților nu a fost respectat.
În plus, la punctul 349 din Hotărârea Kadi, Curtea s-a pronunțat în sensul că, în lipsa informării cu privire la elementele incriminatorii reținute în privința acestora și ținând seama de raporturile, prezentate la punctele 336 și 337 din hotărârea menționată, care există între dreptul la apărare și dreptul la o cale de atac efectivă, persoanele interesate nu putuseră nici să își apere drepturile în privința acestor elemente în condiții satisfăcătoare în fața instanței comunitare, astfel încât trebuia să se constate și o încălcare a dreptului la o cale de atac efectivă.
Aceeași concluzie se impune și în prezentele cauze în ceea ce privește dreptul recurenților la o cale de atac efectivă, astfel încât trebuie constatat că, în cauză, acest drept fundamental al domnilor Hassan și Ayadi nu a fost respectat.
Pe de altă parte, trebuie de asemenea să se constate că această încălcare nu a fost remediată în cadrul prezentelor acțiuni. Astfel, din moment ce, potrivit poziției de principiu adoptate de către Consiliu, niciun element de această natură nu poate face obiectul unei verificări de către instanța comunitară, Consiliul nu a prezentat niciun element în acest sens (a se vedea, prin analogie, Hotărârea Kadi a Curții, punctul 350). În plus, deși în cadrul prezentelor recursuri Consiliul a luat cunoștință de concluziile din Hotărârea Kadi a Curții, trebuie constatat că, în speță, Consiliul nu a furnizat nicio indicație cu privire la elementele incriminatorii reținute în privința recurenților.
În consecință, Curtea nu poate decât să constate că nu este în măsură să efectueze un control al legalității regulamentului în litigiu în măsura în care îi privește pe recurenți, astfel încât trebuie să se concluzioneze că în speță, pentru acest motiv, dreptul fundamental la o cale de atac efectivă de care beneficiază aceștia nu a fost respectat (a se vedea, prin analogie, Hotărârea Kadi a Curții, punctul 351).
Prin urmare, trebuie să se hotărască că regulamentul în litigiu, în măsura în care îi privește pe recurenți, a fost adoptat fără furnizarea vreunei garanții referitoare la comunicarea elementelor incriminatorii reținute în privința acestora sau la audierea lor în această privință, astfel încât trebuie să se concluzioneze că acest regulament a fost adoptat în cadrul unei proceduri în cursul căreia dreptul la apărare al recurenților nu a fost respectat, ceea ce a avut drept consecință și încălcarea principiului protecției jurisdicționale efective (a se vedea, prin analogie, Hotărârea Kadi a Curții, punctul 352).
Din toate considerațiile care precedă rezultă că motivele invocate de domnii Hassan și Ayadi în susținerea acțiunilor lor în anularea regulamentului în litigiu și întemeiate pe încălcarea dreptului lor la apărare, în special a dreptului de a fi ascultat, precum și a principiului protecției jurisdicționale efective, sunt fondate (a se vedea, prin analogie, Hotărârea Kadi a Curții, punctul 353).
În al doilea rând, cu privire la criticile privind încălcarea dreptului la respectarea proprietății pe care ar determina-o măsurile de înghețare a fondurilor impuse prin regulamentul în litigiu, Curtea s-a pronunțat, la punctul 366 din Hotărârea Kadi, în sensul că măsurile restrictive pe care le impune acest regulament constituie limitări ale dreptului de proprietate care, în principiu, ar putea fi justificate.
Este totuși cert că regulamentul în litigiu, în măsura în care îi privește pe domnii Hassan și Ayadi, a fost adoptat fără a furniza nicio garanție care să permită supunerea cauzei acestora spre examinare autorităților competente, iar aceasta într-o situație în care limitarea drepturilor lor de proprietate trebuie să fie calificată drept considerabilă, având în vedere aplicabilitatea generală și durata măsurilor de înghețare a fondurilor la care au fost supuși (a se vedea, prin analogie, Hotărârea Kadi a Curții, punctul 369).
Prin urmare, trebuie să se concluzioneze că, în împrejurările prezentelor cauze, impunerea în privința domnilor Hassan și Ayadi a măsurilor restrictive pe care le conține regulamentul în litigiu, ca urmare a includerii acestora pe lista cuprinsă în anexa I la regulamentul în litigiu, constituie o limitare nejustificată a drepturilor lor de proprietate (a se vedea, prin analogie, Hotărârea Kadi a Curții, punctul 370).
În consecință, criticile formulate de recurenți privind încălcarea dreptului fundamental la respectarea proprietății sunt fondate.
În aceste împrejurări, nu mai este necesar să se examineze criticile formulate de domnul Hassan privind pretinsa încălcare a dreptului său la respectarea vieții private și de familie, garantat de articolul 8 din CEDO.
Din toate considerațiile precedente rezultă că, în măsura în care îi privește pe recurenți, regulamentul în litigiu trebuie să fie anulat, ținând cont de precizările menționate la punctul 67 din prezenta hotărâre referitoare la versiunea acestui regulament vizată prin acțiunile respective ale recurenților.
Cu privire la cheltuielile de judecată
În temeiul articolului 122 primul paragraf din Regulamentul de procedură, atunci când recursul este fondat, iar Curtea soluționează ea însăși în mod definitiv litigiul, aceasta se pronunță asupra cheltuielilor de judecată. Articolul 69 din același regulament, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 118 din acesta, prevede la alineatul (2) că partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Alineatul (4) primul paragraf al articolului 69 menționat prevede că statele membre care intervin în litigiu suportă propriile cheltuieli de judecată.
Întrucât recursurile declarate de domnii Hassan și Ayadi trebuie admise, iar regulamentul în litigiu trebuie anulat în măsura în care îi privește pe aceștia din urmă și în limitele precizate la punctul 67 din prezenta hotărâre, Consiliul trebuie obligat să suporte propriile cheltuieli de judecată, precum și cheltuielile de judecată efectuate de domnii Hassan și Ayadi atât în primă instanță, cât și în cadrul prezentelor recursuri, conform concluziilor formulate de recurenți.
Regatul Unit suportă propriile cheltuieli de judecată aferente atât procedurii în primă instanță, cât și recursurilor.
Republica Franceză suportă propriile cheltuieli de judecată aferente recursurilor.
Comisia suportă propriile cheltuieli de judecată aferente atât procedurii în primă instanță, cât și recursului în cauza care se referă la domnul Hassan. În plus, Comisia suportă propriile cheltuieli de judecată în cauza care se referă la domnul Ayadi, în ceea ce privește atât intervenția sa în fața Tribunalului, cât și procesul desfășurat la Curte.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară și hotărăște:

1)
Anulează Hotărârile Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene din 12 iulie 2006, Hassan/Consiliul și Comisia (T-49/04), precum și Ayadi/Consiliul (T-253/02).

2)
Anulează Regulamentul (CE) nr. 881/2002 al Consiliului din 27 mai 2002 de instituire a unor măsuri restrictive specifice împotriva anumitor persoane și entități care au legătură cu Osama ben Laden, cu rețeaua Al-Qaida și cu talibanii și de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 467/2001 al Consiliului de interzicere a exportului anumitor mărfuri și servicii către Afganistan, de întărire a interdicției de zbor și de extindere a înghețării fondurilor și a altor resurse financiare în ceea ce-i privește pe talibanii din Afganistan, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 46/2008 al Comisiei din 18 ianuarie 2008, în măsura în care îl privește pe domnul Hassan.

3)
Anulează Regulamentul (CE) nr. 881/2002, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 1210/2006 al Comisiei din 9 august 2006, în măsura în care îl privește pe domnul Ayadi.

4)
Obligă Consiliul Uniunii Europene să suporte propriile cheltuieli de judecată, precum și cheltuielile de judecată efectuate de domnii Hassan și Ayadi atât în primă instanță, cât și în cadrul prezentelor recursuri.

5)
Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord suportă propriile cheltuieli de judecată efectuate atât în primă instanță în cauza care se referă la domnul Ayadi, cât și în cadrul prezentelor recursuri.

6)
Republica Franceză suportă propriile cheltuieli de judecată.

7)
Comisia Europeană suportă propriile cheltuieli de judecată aferente atât procedurii în primă instanță, cât și recursului în cauza care se referă la domnul Hassan. În plus, Comisia Europeană suportă propriile cheltuieli de judecată în cauza care se referă la domnul Ayadi, în ceea ce privește atât intervenția sa în fața Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene, cât și procesul desfășurat la Curtea de Justiție a Uniunii Europene.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: engleza.