CELEX: 62004CJ0308
Fellebbezés
Verseny
Kartell
Grafitelektródák
Az EK 81 cikk (1) bekezdése
Bírság
Bírságkiszabási iránymutatás
Engedékenységi közlemény
Ne bis in idem elve

Az SGL Carbon AG (a továbbiakban: SGL Carbon) fellebbezésével az Elsőfokú Bíróság T‑236/01., T‑239/01., T‑244/01–T‑246/01.,
T‑251/01. és T‑252/01. sz., Tokai Carbon és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2004. április 29‑én hozott ítélete
(EBHT 2004., II–1181. o.; a továbbiakban: megtámadott ítélet) rendelkező része 2. pontjának hatályon kívül helyezését kéri
annyiban, amennyiben az elutasította a keresetet az EK‑Szerződés 81. cikke és az EGT‑Megállapodás 53. cikke alkalmazására
vonatkozó eljárásban (COMP/E‑1/36.490 „grafitelektródák”-ügy) 2001. július 18‑án hozott 2002/271/EK bizottsági határozat (HL 2002. L 100.,
1. o.; a továbbiakban: vitatott határozat) 3. és 4. cikke megsemmisítésére irányuló részében.

Jogi háttér

A 17. rendelet
A Szerződés [81]. és [82]. cikkének végrehajtásáról szóló, 1962. február 6‑i 17. (első) tanácsi rendelet (HL 1962. L 13.;
204. o., magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 3. o., a továbbiakban: a 17. rendelet) 15. cikke kimondja:
„(1)      A Bizottság határozattal 100‑tól 5 000 elszámolási egységig terjedő összegű bírságot szabhat ki a vállalkozásokra vagy a vállalkozások
társulásaira, ha szándékosan vagy gondatlanságból:
[…]
b)      a 2. cikk szerinti kérelemben vagy a 4. és 5. cikk szerinti bejelentésben helytelen vagy félrevezető információt szolgáltatnak;
vagy
[…]
(2)      A Bizottság határozattal 1 000‑től 1 000 000 elszámolási egységig terjedő, vagy annál nagyobb összegű bírságot szabhat ki
a vállalkozásokra vagy a vállalkozások társulásaira, de a bírság mértéke nem haladhatja meg a jogsértésben részt vevő egyes
vállalkozások megelőző éves üzleti forgalmának 10%‑át, ha a vállalkozások szándékosan vagy gondatlanságból:
a)      megsértik a Szerződés [81]. cikkének (1) bekezdését vagy [82]. cikkét […]
[…]
A bírság összegének megállapításakor a jogsértés súlyát és időtartamát is figyelembe kell venni.
[…]”

A bírságkiszabási iránymutatás
A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának
módszeréről szóló bizottsági iránymutatás (HL 1998. C 9., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 171. o.;
a továbbiakban: bírságkiszabási iránymutatás) preambulumában előírja:
„Az […] iránymutatás által felvázolt elveknek biztosítaniuk kell, hogy a Bizottság határozatai a vállalkozások és a Bíróság
előtt átláthatóak és pártatlanok legyenek, ugyanakkor fenn kell tartaniuk a vonatkozó jogszabályok alapján a bírságok kiszabása
tekintetében az összforgalom 10%‑ának korlátain belül a Bizottságra ruházott mérlegelési jogkört. E mérlegelésnek azonban
egységes és megkülönböztetéstől mentes, a versenyszabályok megsértésének büntetése terén kitűzött célokkal összhangban álló
politikát kell követnie.
A bírság összegének meghatározásánál alkalmazandó új módszer – amelyik a súlyosító, illetve az enyhítő körülmények figyelembevételével
megfelelően növelt, illetve csökkentett alapösszegből indul ki – a következő szabályokat követi.”

Az engedékenységi közlemény
A Bizottság a kartell ügyek esetében a pénzbírságok alóli mentességről és a pénzbírságok csökkentéséről szóló, 1996. július
18‑i 96/C 207/04 bizottsági közleményében (HL 1996. C 207., 4. o.; a továbbiakban: engedékenységi közlemény) meghatározta
azokat a feltételeket, amelyek esetén a vizsgálat során együttműködő vállalkozásokat mentesíteni lehet a bírság megfizetése
alól, illetve az egyébként rájuk kiszabandó bírságot csökkenteni lehet.
A közlemény A. pontjának (5) bekezdése:
„A vállalkozás vele való együttműködése csak egyike azon tényezőknek, amelyeket a Bizottság figyelembe vesz a bírság összegének
megállapítása során […]”

Az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló európai egyezmény
Az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló, 1950. november 4‑én Rómában aláírt európai egyezmény hetedik kiegészítő
jegyzőkönyvének 4. cikke a következőképpen rendelkezik:
„Kétszeres eljárás alá vonás vagy büntetés tilalma
1. Ha valakit egy állam büntető törvényének és büntető eljárási törvényének megfelelően egy bűncselekmény kapcsán már jogerősen
felmentettek vagy elítéltek, e személlyel szemben ugyanennek az államnak az igazságszolgáltatási szervei ugyane bűncselekmény
miatt nem folytathatnak büntető eljárást, és vele szemben abban büntetést nem szabhatnak ki.
2. Az előző bekezdés rendelkezései nem képezik akadályát annak, hogy az adott állam büntető törvényeinek és büntető eljárási
törvényeinek megfelelően az eljárást újból megindítsák, ha új, vagy újólag feltárt tények, vagy az eljárás alapvető hibái
természetüknél fogva kihatással vannak a meghozott ítéletre.
3. A jelen Cikk rendelkezéseitől az Egyezmény 15. cikkére hivatkozással nem lehet eltérni.”

Az eljárás és a vitatott határozat alapjául szolgáló tényállás
A megtámadott ítéletben az Elsőfokú Bíróság az alábbiak szerint összegezte az előtte benyújtott kereset alapjául szolgáló
tényállást:
„1      A 2002/271/EK határozatával […] a Bizottság megállapította, hogy számos vállalkozás vett részt az EK 81. cikk (1) bekezdése
és az Európai Gazdasági Térségről szóló, 1992. május 2‑i megállapodás (HL L 1., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet,
52. kötet, 3. o.); a továbbiakban EGT‑megállapodás) 53. cikkének (1) bekezdése szerinti megállapodásokban és összehangolt
magatartásokban a grafitelektróda ágazatban.
2      A grafitelektródákat alapvetően nyersacél elektromos íves kemencében történő termelésére használják. A nyersacél ilyen kemencében
történő előállítása alapvetően újrafeldolgozási folyamat, amely során az acélhulladékot új acéllá alakítják át, ellentétben
a klasszikus termelési folyamattal, amely során vasércből oxigén kohókban nyerik ki az acélt. Az elektromos kemencében kilenc,
három oszlopba rendezett grafitelektródát használnak az acélhulladék olvasztására. Figyelemmel a fúziós folyamat intenzitására,
egy egység elektróda nagyjából nyolcóránként használódik el. Egy elektróda gyártási ideje körülbelül két hónap. A termelési
folyamat során a grafitelektródák semmilyen más termékkel nem helyettesíthetők.
3      A grafitelektródák iránti kereslet közvetlen kapcsolatban áll az elektromos íves kemencében történő acélgyártással. Az fő
vevők az acélgyártók, akik a kereslet körülbelül 85%‑át képviselik. 1998‑ban a világ bruttó acéltermelése elérte a 800 millió
tonnát, amelyből 280 millió tonnát elektromos íves kemencében állítottak elő […].
[…]
5      A 80‑as években a műszaki fejlesztések lehetővé tették az egy tonna acél előállítása során felhasznált elektródák mennyiségének
jelentős csökkentését. Az acélipar ugyanezen időszakban jelentős átalakítási folyamaton esett át. Az elektródák iránti kereslet
csökkenése az elektróda világipar átalakításához vezetett. Számos üzemet bezártak.
6      2001‑ben kilenc nyugati termelő látta el az európai piacot grafitelektródával […].
7      A 17. rendelet 14. cikkének (3) bekezdését alkalmazva […] a Bizottság tisztviselői 1997. június 5-én egyidejű helyszíni vizsgálatot
tartottak [egyes grafitelektróda-gyártóknál].
8      Ugyanezen a napon a Federal Bureau of Investigation (FBI) ügynökei az Egyesült Államokban számos gyártó telephelyén házkutatást
tartottak. A házkutatások eredményeképpen büntetőeljárást indítottak az SGL ellen […] kartellbűncselekmény miatt. Minden vádlott
bűnösnek vallotta magát az ellenük felhozott vádakban és vállalta a bírság megfizetését, amelyet a hatóságok az SGL esetében
135 millió amerikai dollárban (USD) [rögzítettek]
[…]
10      A vevők egyik csoportja háromszoros kártérítés és a kamatok
(triple damages)
iránt polgári jogi eljárást indított az SGL […] ellen az Egyesült Államokban.
11      Kanadában […] 2000 júliusában az SGL bűnösnek vallotta magát és vállalta 12,5 millió CAD összegű bírság megfizetését a [kanadai
versenyjog] megsértése miatt. A kanadai acélgyártók 1998 júniusában polgári jogi eljárást indítottak az SGL ellen kartellbűncselekmény
miatt.
12      A Bizottság 2000. január 24‑én kifogásközlést küldött az érintett vállalkozásoknak. A közigazgatási eljárás 2001. július 18‑án
a [vitatott] határozat meghozatalával végződött, amelyben a Bizottság a felperes vállalkozások terhére rótta, hogy az árakat
világszinten rögzítették, valamint hogy a nemzeti és regionális termékpiacokat a „hazai gyártó” elve alapján felosztották:
[...] az SGL [...] Európa [egy részéért felelt]; […]
13      A [vitatott] határozat szerint a kartell alapelvei az alábbiak voltak:
–        a grafitelektródák árát világszinten rögzíteni kell;
–        az egyes vállalkozások által érvényesített árra vonatkozó döntéseket kizárólag az elnök vagy az igazgatók hozhattak;
–        a »hazai gyártónak« rögzítenie kellett a »területére« vonatkozó árat, amit a többi gyártó »követett«;
–        a »nem hazai piacok«, vagyis olyan piacok tekintetében, ahol nem volt jelen semmilyen »hazai« gyártó, az árakat egyhangúlag
kellett rögzíteni;
–        a »nem hazai« gyártók nem versenyezhettek agresszívan és ki kellett vonulniuk mások »hazai« piacáról;
–        a kapacitást nem volt szabad növelni (a japán gyártóknak csökkenteniük kellett a kapacitásukat);
–        a kartellben közreműködő gyártók körén kívül tilos volt a technológiatranszfer.
14      A [vitatott] határozat ezt követően kifejti, hogy a hivatkozott alapelveket a több szinten megtartott kartelltalálkozókon,
így a vezetők találkozóján, „munka”-találkozókon, az európai gyártóknak (a japán gyártók nélküli) találkozóján, a nemzeti
vagy regionális találkozókon hajtották végre, amelyeket meghatározott piacoknak, valamint a vállalkozások közötti kétoldalú
megállapodások megkötésének szenteltek.
[…]
16      A vitatott határozatban megállapított tényállás és jogi értékelés alapján a Bizottság bírságot szabott ki az érintett vállalkozásokra,
amelynek összegét a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott
bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatásban […] és a kartell ügyek esetében a pénzbírságok alóli mentességről
és a pénzbírságok csökkentéséről szóló közleményben […] szabályozott módszer szerint állapította meg […]
17      A [vitatott] határozat rendelkező részének 3. cikke az alábbi bírságokat állapítja meg:
az SGL: 80,2 millió euró;
[…]
18      A rendelkező rész 4. cikke arra kötelezi az érintett vállalkozásokat, hogy a [vitatott] határozat közlésétől számított három
hónapon belül fizessék meg a bírságot, nemteljesítés esetén 8,04% kamatot kötelesek fizetni.”

Az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás és a megtámadott ítélet
Az SGL Carbon és a vitatott határozat többi címzettje a hivatkozott határozat megsemmisítése iránti keresetet nyújtottak be
az Elsőfokú Bírósághoz.
A megtámadott ítéletben az Elsőfokú Bíróság különösen a következőket állapította meg és mondta ki:
„[…]
2)      A T‑239/01. sz., SGL Carbon kontra Bizottság ügyben:
–        69 114 000 EUR‑ban állapítja meg a 2002/271 határozat 3. cikkében a felperesre kiszabott bírság összegét;
–        a keresetet ezt meghaladó részében elutasítja;
[…]”

A felek kérelmei a Bíróság előtt
Az SGL Carbon azt kéri, hogy a Bíróság:
–        részlegesen hatályon helyezze kívül a T‑239/01. sz. ügyben hozott megtámadott ítéletet, amennyiben az elutasítja a vitatott
határozat 3. és 4. cikke ellen benyújtott keresetet;
–        másodlagosan: csökkentse a felperesre a hivatkozott határozat 3. cikkében kiszabott bírságot, valamint annak 4. cikkében és
a Bizottság 2001. július 23‑i levelében meghatározott kamatot;
–        szintén másodlagosan: utalja vissza az ügyet az Elsőfokú Bíróság elé, hogy ez utóbbi a Bíróság jogi koncepciójának megfelelő
új ítéletet hozzon;
–        kötelezze a Bizottságot a költségek viselésére.
A Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság:
–        utasítsa el a keresetet;
–        kötelezze a felperest a költségek viselésére.

A szóbeli szakasz újbóli megnyitására vonatkozó kérelmekről
A Bíróság hivatalához 2006. február 24‑én érkezett levéllel az SGL kérte, hogy a Bíróság rendelje el a szóbeli szakasz újbóli
megnyitását az eljárási szabályzat 61. cikke alapján.
Kérelme alátámasztására az SGL Carbon előadja, hogy a főtanácsnoknak a jelen fellebbezés tárgyában ismertetett indítványa
nem minden esetben idézi helyesen a felek állításait és az Elsőfokú Bíróság által tett megállapításokat. Az indítvány továbbá
számos olyan érvet és feltételezést tartalmaz, amelyet a felek ez idáig nem vetettek fel a felek az írásbeli beadványaikban,
és amelyet nem vitattak meg a tárgyaláson. Ez az indítvány ezért nem volt alkalmas az ítélet megfelelő előkészítésére és kivételesen
további észrevételek megtétele szükséges azelőtt, hogy a Bíróság véglegesen dönt az ügyben.
E tekintetben elég arra emlékeztetni, hogy sem a Bíróság alapokmánya, sem pedig eljárási szabályzata nem teszi lehetővé, hogy
a felek észrevételeket tegyenek válaszként a főtanácsnok indítványra (lásd például a C‑17/98. sz., Emesa Sugar ügyben 2000.
február 4‑én hozott végzés [EBHT 2000., I‑665. o.] 2. pontját).
Másrészt az SGL Carbon által a szóbeli szakasz újbóli megnyitásának alátámasztására előadott indok tekintetében arra kell
utalni, hogy a Bíróság eljárási szabályzata 61. cikkének megfelelően a Bíróság hivatalból, a főtanácsnok javaslatára vagy
a felek kérelmére is elrendelheti a szóbeli eljárás újbóli megnyitását az eljárási szabályzat 61. cikkének megfelelően, ha
úgy véli, hogy a tényállás nincs kellően feltárva, vagy ha azt olyan érv alapján kellene eldönteni, amely nem került megvitatásra
a felek között (lásd többek között a C‑209/01. sz., Schilling és Fleck-Schilling ügyben 2003. november 13‑án hozott ítélet
[EBHT 2003., I‑13 389. o.] 19. pontját és a C‑30/02. sz., Recheio – Cash & Carry ügyben 2004. június 17‑én hozott ítélet [EBHT 2004.,
I‑6051. o.] 12. pontját).
Jelen ügyben a Bíróság úgy véli, hogy a jelen fellebbezés eldöntéséhez szükséges minden ténnyel rendelkezik.
Következésképpen nem szükséges elrendelni a szóbeli szakasz újbóli megnyitását.

A fellebbezésről
Az SGL Carbon fellebbezésének alátámasztása céljából hét jogalapra hivatkozik: az ugyanazon ügyben korábban kiszabott szankciók
figyelembevételére vonatkozó kötelezettség (a
ne bis in idem
elve) megszegése, az alapösszeg téves megállapítása a felperesre kiszabott bírság összegének meghatározása során, a bírság
tévesen helybenhagyott növelése az 1997-es vizsgálatot megelőzően tett telefonos figyelmeztetések miatt, a 17. rendelet 15. cikke
(2) bekezdése alapján a bírságnak a világméretű konszolidált forgalom 10%‑ának megfelelő felső korlátja téves figyelmen kívül
hagyása, a felperes védelemhez való jogának korlátozása a nem megfelelő iratbetekintés miatt, a felperes fizetési képességének
jogsértő figyelmen kívül hagyása, és a megállapított kamatok jogszerűtlensége.

Az első jogalapról, amely a harmadik államok hatóságai által korábban kiszabott szankciók figyelembevételével kapcsolatos
kötelezettség (a ne bis in idem elve) megsértésére vonatkozik
A felek érvei
Az SGL Carbon előadja, hogy az Elsőfokú Bíróság jogszerűtlenül vonta kétségbe a
ne bis in idem
elvének alkalmazhatóságát, egyrészt az Amerikai Egyesült Államok és Kanada, másrészt a Közösség közötti viszony tekintetében,
három téves érvelésre alapozva, amelyek a megtámadott ítélet 134., 136., 137., 140. 142. és 143. pontjában szerepelnek.
Álláspontjának alátámasztására a felperes különösen a Bíróság 7/72. sz., Boehringer Mannheim kontra Bizottság ügyben 1972.
december 14‑én hozott ítéletére hivatkozik (EBHT 1972., 1281. o.).
Az SGL Carbon pontosítja, hogy az Elsőfokú Bíróság megállapításával ellentétben a jelen ügyben fennáll a jogilag védett jog
szükséges egységessége. Továbbá nem releváns az, hogy létezik-e erre vonatkozó egyezmény, tekintettel a már kiszabott szankciók
figyelembevételével kapcsolatos kötelezettségre.
A felperes álláspontja szerint, még ha az Elsőfokú Bíróság megalapozottan elutasíthatta is a
ne bis in idem
elvének alkalmazását a harmadik államok tekintetében, az arányosság és a méltányosság elve alapján figyelembe kellett volna
venni az ezen államokban korábban kiszabott szankciókat.
A Bizottság álláspontja szerint a felperes megalapozatlanul hivatkozott a büntetések halmozásának tilalmára. Ugyanis a
ne bis in idem
elvét nem lehet olyan helyzetekre alkalmazni, amelyben harmadik államok is szabtak ki büntetést.
A Bizottság előadja, hogy a versenyjognak mások a céljai az Amerikai Egyesült Államokban, mint a Közösségben. Másrészt a kérdéses
szabályok a versenyt nem világszinten védik. A releváns amerikai szabályozás az Egyesült Államok piacán folyó versenyre vonatkozik,
míg a hatályos közösségi szabályozás célja a közös piacon folyó verseny torzításának megelőzése.
A Bizottság ebből azt a következtetést vonja le, hogy az Elsőfokú Bíróság helyesen döntött úgy, hogy a
ne bis in idem
elve a jelen ügyben nem alkalmazandó.
A Bíróság álláspontja
Előzetesen meg kell jegyezni, hogy a
ne bis in idem
elve, amelyet az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló európai egyezmény hetedik kiegészítő jegyzőkönyvének
4. cikke is elismer, a közösségi jog alapvető jogelve, amelynek megtartását a bíróságok biztosítják (lásd különösen a 18/65.
és 35/65. sz., Gutmann kontra Euratom Bizottság egyesített ügyekben 1966. május 5‑én hozott ítélet [EBHT 1966., 149. o.] 172. pontját
és a C‑238/99. P., C‑244/99. P., C‑245/99. P., C‑247/99. P., C‑250/99. P.–C‑252/99. P. és C‑254/99. P. sz., Limburgse Vinyl
Maatschappij és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2002. október 15‑én hozott ítéletének [EBHT 2002., I‑8375. o.]
59. pontját).
A fenti elv megsértésére hivatkozó jogalap megalapozottságának megvizsgálása érdekében meg kell állapítani, amint azt az Elsőfokú
Bíróság a megtámadott ítélet 140. pontjában helyesen kifejtette, hogy a Bíróság nem döntötte el azt a kérdést, hogy a Bizottság
köteles-e figyelembe venni a valamely harmadik állam hatóságai által kiszabott szankciót abban az esetben, ha ezen intézmény
által és az említett hatóságok által valamely vállalkozás ellen felhozott tények azonosak, miközben a Bíróság a Bizottság
és valamely harmadik állam hatóságai által vitatott tények azonosságát a fent meghatározott vizsgálat előfeltételéül szabta.
A
ne bis in idem
elvének hatályával kapcsolatban olyan esetben, amikor a harmadik állam hatóságai közbeléptek az adott állam területén hatályos
versenyjog szerinti büntetéskiszabási hatáskörükben eljárva, meg kell jegyezni, hogy a vitatott kartell nemzetközi összefüggések
között működött, amelyet többek között a területükön a harmadik országok jogrendjébe való beavatkozás jellemez.
Meg kell jegyezni ebben a tekintetben, hogy ezen államok hatóságai, amelyek feladata a szabad verseny védelme a területi illetékességük
körében, a hivatkozott államokban érvényes követelményeknek vannak alávetve. Ugyanis a más államok jogrendjét a versenyjog
területén megalapozó tényezők nem csak meghatározott célokat és célkitűzéseket tartalmaznak, hanem különös anyagi szabályok
elfogadásához, valamint a közigazgatási, büntetőjogi vagy polgári jogi területen teljesen eltérő jogkövetkezményekhez vezetnek,
amennyiben a hivatkozott államok hatóságai megállapították a versenyjog szabályainak megsértését.
Ezzel szemben teljesen más az a jogi helyzet, amelyben a versenyjog területén csak a közösségi jogot és egy vagy több tagállam
jogát kell alkalmazni valamely vállalkozás esetén, vagyis olyan helyzet, amelyben a kartell kizárólag az Európai Közösség
jogrendjének területi hatályán belül működik.
Ebből következik, hogy amikor a Bizottság valamely vállalkozás – akár nemzetközi jellegű kartellből származó – jogellenes
magatartását szankcionálja, a Bizottság célja a közös piacon belül a szabad verseny védelme, amely az EK 3. cikk (1) bekezdésének
g) pontja alapján a Közösség alapvető célkitűzése. Ugyanis a közösségi szinten védett jogtárgy sajátosságai miatt a Bizottságnak
az erre vonatkozó hatásköre alapján tett értékelése jelentősen különbözhet a harmadik államok hatóságai által végzett értékeléstől.
Ezért az Elsőfokú Bíróság helyesen döntött úgy a megtámadott ítélet 134. pontjában, hogy a
ne bis in idem
elve nem alkalmazható olyan helyzetben, amikor a harmadik államok jogrendje és versenyhatóságai a saját jogkörükben eljárva
avatkoznak közbe.
Másrészt az Elsőfokú Bíróság azt is helyesen állapította meg, hogy nem volt más olyan jogelv, amely kötelezővé tette volna
a Bizottság számára azt, hogy a harmadik államokban a felperes ellen folytatott eljárásokat és kiszabott szankciókat figyelembe
vegye.
Ebben a tekintetben meg kell állapítani – amint azt az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 136. pontjában megjegyezte –,
hogy nincs olyan nemzetközi jogi elv, amely megtiltaná a különböző államokban hatáskörrel rendelkező hatóságok számára, hogy
valamely természetes vagy jogi személy ellen ugyanazon tények alapján eljárást folytassanak, amelyek alapján egy harmadik
államban már eljárást folytattak. Továbbá nincs olyan nemzetközi közjogi szerződés, amely alapján a Bizottság a 17. rendelet
15. cikkének (2) bekezdése szerinti bírság kiszabása során köteles lenne valamely harmadik állam hatósága által, a versenyjog
területén ráruházott hatáskörében eljárva kiszabott bírságot figyelembe venni.
Fontos ehhez hozzátenni, hogy az Európai Közösségek és az Amerikai Egyesült Államok Kormánya között, versenyjogi szabályaik
végrehajtása során a nemzetközi udvariasság elvének alkalmazásáról szóló, 1991. szeptember 23‑án és 1998. június 4‑én kötött
megállapodások (HL L 95., 47. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 121. o. és HL L 173., 28. o.; magyar nyelvű
különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 318. o.) csupán eljárásjogi gyakorlati kérdésekre korlátozódnak, mint a versenyhatóságok
közötti információcsere és együttműködés, és nem tartalmaznak semmilyen szabályt a fenti megállapodások részesei által kiszabott
bírságok figyelembevételére vonatkozóan.
Végül a felperes által másodlagosan hivatkozott, az arányosság és méltányosság elvének az Elsőfokú Bíróság általi megsértését
illetően fontos megjegyezni, hogy a harmadik államok hatóságai által kiszabott bírságok a Bizottságnak a közösségi versenyjog
megsértése miatti bírság kiszabására vonatkozó hatáskörében biztosított mérlegelési jogköre során vehetők csupán figyelembe.
Következésképpen bár nem kizárt, hogy a Bizottság figyelembe vegye a harmadik államok hatóságai által korábban kiszabott bírságot,
mindenesetre erre nem köteles.
Ugyanis a Bizottság által a bírságok összegének meghatározásakor követendő elrettentési cél arra irányul, hogy biztosítsa,
hogy a vállalkozások a közös piacon végzett tevékenységük során tiszteletben tartsák az EK‑Szerződésben meghatározott versenyszabályokat
(lásd ebben az értelemben a 41/69. sz., ACF Chemiefarma kontra Bizottság ügyben 1970. július 15‑én hozott ítélet [EBHT 1970., 661. o.]
173–176. pontját). Ebből az következik, hogy a közösségi versenyszabályok megsértése miatt kiszabott bírságok elrettentő erejének
értékelése során a Bizottság nem köteles figyelembe venni a vállalkozásra valamely harmadik állam versenyszabályainak megsértése
miatt esetlegesen kiszabott szankciókat.
Következésképpen az Elsőfokú Bíróság nem követett el jogban való tévedést azzal, hogy a megtámadott ítélet 144–148. pontjában
megállapította, miszerint a kiszabott bírság összegének megállapítása jogszerű volt.
A fenti megfontolásokra figyelemmel az első jogalapot teljes egészében el kell utasítani.

A második jogalapról, amely szerint a felperesre kiszabott bírság meghatározása során tévesen állapították meg az alapösszeget
A felek érvei
Az SGL Carbon előadja, hogy a bírság kiszámítása során az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta az alapösszeg meghatározásának
kritériumait, ami vagy az egyenlő bánásmód elve megsértésének vagy mérlegelési hibának minősül.
A felperes előadja, hogy az Elsőfokú Bíróság által követett érvelés három szempontból téves. Először, indokolatlan az Elsőfokú
Bíróság által a vállalkozások bizonyos csoportja tekintetében elvégzett számítás, amelynek keretében először összeadták a
különböző piaci résztvevők piaci részesedését és forgalmát az átlagos forgalom, illetve piaci részesedés kiszámítása érdekében.
Másodszor, az Elsőfokú Bíróság által a piaci részesedés tekintetében megállapított eltérések olyan jelentősek, hogy az Elsőfokú
Bíróság nem tekinthette megalapozottan e vállalkozásokat azonos módon, ugyanazon csoportba tartozónak. Harmadszor, a vitatott
határozat többi címzettje tekintetében az Elsőfokú Bíróság „kényszerítő oknak” minősítette a piaci részesedések sokkal kisebb
különbségei miatt a fokozatosabb és arányosabb bírság kiszabását, anélkül, hogy ezeket a megfontolásokat a felperesre is alkalmazta
volna.
Az SGL Carbon ebből arra a következtetésre jut, hogy az Elsőfokú Bíróság értékelése különösen hátrányos volt a számára, amikor
a bírság kiszámításának elveit matematikailag alkalmazta a helyzetre. A fenti számítási hibák következtében az Elsőfokú Bíróság
által megállapított bírságot további 5,1−12,2 millió EUR‑val csökkenteni kellene az alkalmazott számítási módszer alapján.
A Bizottság előadja, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat alapján a bírság megállapítása során mérlegelési jogkörrel rendelkezik,
ami ellentétben áll valamely pontos matematikai képlet alkalmazásával. Amennyiben – amint a jelen ügyben is – a jogsértést
több vállalkozás követte el, értékelni kell mindegyik esetében a kartellben való részvételük egymáshoz viszonyított jelentőségét.
A Bizottság álláspontja szerint az Elsőfokú Bíróság helyesen gyakorolta a felülvizsgálati jogkörét ebben a kérdésben, mégpedig
a felperes előnyére. Az Elsőfokú Bíróság megállapította ugyanis, hogy amikor a Bizottság a kartell résztvevőit csoportokba
sorolja, nem köteles kizárólag és számszerűleg az egyes vállalkozások forgalmát figyelembe venni. Különösen, az Elsőfokú Bíróság
álláspontja szerint jogszerű volt a kartell tagjainak csoportokra osztása, ami az azonos csoportba tartozó vállalkozások esetében
azonos alapösszeg megállapításához vezetett.
A Bizottság végül előadja, hogy az Elsőfokú Bíróság a bírság kiszámításának módszerére vonatkozó megállapításai nem sértették
az egyenlő bánásmód elvét.
A Bíróság álláspontja
Meg kell állapítani, amint az az állandó ítélkezési gyakorlatból következik (lásd különösen a C‑189/02. P., C‑202/02. P.,
C‑205/02. P.–C‑208/02. P. és C‑213/02. P. sz., Dansk Rørindustri A/S és társai kontra Európai Közösségek Bizottsága egyesített
ügyekben 2005. június 28‑án hozott ítélet [EBHT 2005., I‑5425. o.] 240–243. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot),
hogy a Bizottság széles körű mérlegelési jogkörrel rendelkezik a bírság kiszámításának módszere tekintetében, és ebben a körben
számos tényezőt figyelembe vehet, a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésében meghatározott forgalomra vonatkozó felső korlát
figyelembevétele mellett.
A Bíróság azt is kiemelte, hogy az iránymutatásban meghatározott számítási módszer számos rugalmassági tényezőt tartalmaz,
ami lehetővé teszi a Bizottság számára, hogy a mérlegelési jogkörét a 17. rendelet 15. cikkének szabályai szerint, a Bíróság
értelmezését figyelembe véve gyakorolhassa (lásd a fent hivatkozott Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság ügyben hozott
ítélet 267. pontját).
A Bíróság feladata annak megállapítása, hogy az Elsőfokú Bíróság helyesen értékelte-e a hivatkozott mérlegelési jogkör Bizottság
általi gyakorlását.
Ebben a tekintetben meg kell jegyezni, hogy az Elsőfokú Bíróság részletesen megvizsgálta azt a kérdést, hogy következetes
és objektív módon történt‑e a vállalkozásoknak – a bírság alapösszege megállapítása céljából történő – három csoportba osztására
vonatkozó mennyiségi korlátok megállapítása.
Amint azt az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 217–219. pontjában kifejtette, a kartellben részt vevő vállalkozások három
csoportba történő osztása és a különböző alapösszegek megállapítása során a Bizottság a vitatott határozat szerinti időszakban
a kartell tagjai által az érintett termékeknek a világpiacon való értékesítésével elért tényleges forgalmat és piaci részesedést
vette alapul.
Az Elsőfokú Bíróság arra a következtetésre jutott a megtámadott ítélet 224–226. pontjában, hogy az alapösszeg megválasztása,
ami az első csoportban –  ahová az SGL Carbon is tartozott – lévő vállalkozások számára 40 millió EUR összeget eredményezett,
nem volt önkényes, és nem lépte túl a Bizottság erre vonatkozó mérlegelési jogkörét.
Ebben a tekintetben fontos megállapítani azt, hogy a felperes érvelése a Bizottság által alkalmazott és az Elsőfokú Bíróság
által megerősített osztályozási rendszert vitatja, mivel álláspontja szerint a forgalom és piaci részesedés tekintetében az
érintett vállalkozások között fennálló összes különbségnek minden részt vevő vállalkozás számára eltérő csoport formájában,
és így különböző alapösszegben kellett volna megmutatkoznia.
Ez az érvelés elfogadhatatlan.
Amint az az Elsőfokú Bíróság fent leírt megállapításaiból következik, az utóbbi azt vizsgálta, hogy a Bizottság a fenti vállalkozások
csoportokba osztására, valamint a mennyiségi küszöbök meghatározására vonatkozó módszerét szabályosan és következetesen alkalmazta-e.
Az Elsőfokú Bíróság azt is megvizsgálta, hogy a vállalkozások azonos csoporton belüli osztályozása megfelelően következetes
és tárgyilagos volt‑e más csoportokkal összevetve.
Hozzá kell tenni, hogy az a tény, miszerint a kartell többi tagja a rájuk irányadó sajátos körülményekre tekintettel más csoportba
került, nem vonhatja kétségbe az Elsőfokú Bíróságnak a felperes besorolására vonatkozó megállapításait.
Következésképpen a Bizottság által elvégzett és az Elsőfokú Bíróság által jóváhagyott csoportokra osztás összeegyeztethető
az egyenlő bánásmód elvével is.
A fentiekre tekintettel a megtámadott ítélet nem tartalmaz erre vonatkozóan jogban való tévedést.
Így a második jogalap elfogadhatatlan.

Az alapösszeg 25%‑os növelésére vonatkozó harmadik jogalapról
A felek érvei
Az SGL Carbon álláspontja szerint az alapösszegnek az Elsőfokú Bíróság által megerősített, a többi vállalkozásnak a küszöbönálló
bizottsági vizsgálatról való értesítése miatti 25%‑os, illetve 15,5 millió EUR‑s növelése indokolatlan volt. Az Elsőfokú Bíróság
erre vonatkozó megállapításai ugyanis tévesek, mivel a felperesnek olyan tényeket róttak fel, amelyek nagy részét nem bizonyították,
és amelyeket korábban sem a kifogásközlésben, sem a vitatott határozatban nem kifogásoltak.
Az SGL Carbon álláspontja szerint az Elsőfokú Bíróság három okból is tévesen értékelte a telefonhívásait. Először, az Elsőfokú
Bíróság nem vette figyelembe azt a tényt, hogy a felperes magatartása nem volt tilos és ezért azt a
nulla poena sine lege
elve alapján nem lehetett volna szankcionálni. Másodszor, az Elsőfokú Bíróság megsértette az
in dubio pro reo
elvét azzal, hogy sem a Bizottság, sem a saját megállapításaiban nem bizonyított tényeket fogadott el. Harmadszor, az Elsőfokú
Bíróság megsértette az egyenlő bánásmód elvét.
A Bizottság előadja, hogy a felperes első és harmadik –  a
nulla poena sine lege
elvének és az egyenlő bánásmód elvének megsértésére vonatkozó – érve elfogadhatatlan, mivel azokat már az első fokon is előadta,
és az SGL Carbon a fellebbezés során ugyanazon érveket ismétli meg. Az előadott érvek mindenesetre teljességgel megalapozatlanok.
A Bizottság megjegyzi, hogy nem releváns a felperes azon érvelése, amely szerint az Elsőfokú Bíróság az SGL Carbon számára
kedvezőtlen indítékot feltételezett. A bírság megállapítása során ugyanis a Bizottság mérlegelési jogkörrel rendelkezik anélkül,
hogy pontos matematikai képlethez lenne kötve.
A Bizottság előadja, hogy a fenti jogkör gyakorlásának felülvizsgálata során az Elsőfokú Bíróság helyesen állapította meg,
hogy a felperes által adott figyelmeztetések a vizsgálat jelentős hátráltatásával jártak, és hogy ebben az összefüggésben
nem volt szükséges megvizsgálni a kartell azon tagjának személyes indítékait, aki a figyelmeztetéseket adta.
A Bíróság álláspontja
Meg kell jegyezni, hogy az Elsőfokú Bíróság megállapította a megtámadott ítélet 312. pontjában, hogy súlyosító körülményként
minősíthető az a tény, hogy a felperes más vállalkozásokat figyelmeztetett a Bizottság küszöbönálló vizsgálatáról, és a felperes
állításával ellentétben ez a magatartás nem a közösségi versenyjog szabályainak meghatározott és önálló megsértésének minősült,
hanem olyan magatartásnak, amely az eredeti jogsértést súlyosította. Az Elsőfokú Bíróság azt is megállapította a megtámadott
ítélet ugyanezen pontjában, hogy az SGL Carbon célja a többi vállalkozás figyelmeztetésével ugyanis a kartell fennállásának
titokban tartása és folytatása volt, amely erőfeszítései 1998 márciusáig sikeresek voltak.
Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 313. pontjában megállapította, hogy a felperesnek a 17. rendelet 15. cikke (1) bekezdésének
c) pontjára tett hivatkozása nem releváns, figyelemmel arra, hogy ez a szabály a vizsgálat hátráltatását a kartell fennállásától
független, önálló jogsértésnek tekinti, míg a jelen ügyben az SGL Carbon által adott figyelmeztetések célja a kartell folytatásának
biztosítása volt, ami vitathatatlanul a közösségi versenyjog nyilvánvaló megsértésének minősül.
Végül az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 315. pontjában megjegyezte, hogy mivel a figyelmeztetések más vállalkozásoknak
szóltak, azok túlmentek az SGL Carbon tisztán belső ügyeinek körén és a Bizottság vizsgálata egészének meghiúsítására irányultak
a kartell folytatásának biztosítása érdekében.
Meg kell jegyezni, hogy a fenti megállapításokkal az Elsőfokú Bíróság bizonyos számú ténybeli értékelést tett a felperes magatartására
vonatkozóan.
Ezzel kapcsolatban meg kell állapítani, hogy az állandó ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy az Elsőfokú Bíróságnak
egyrészt csak a tények megállapítására van hatásköre, kivéve azt az esetet, ha az elé terjesztett iratokból megállapításainak
tárgyi pontatlansága következne, másrészt pedig e tények értékelésére. A tények értékelése tehát – az elé terjesztett bizonyítékok
meghamisításának esetét kivéve – nem minősül jogkérdésnek, amelyet – mint ilyet – a Bíróságnak kell megvizsgálni (lásd különösen
a C‑470/00. P. sz., Parlament kontra Ripa di Meana ügyben 2004. április 29‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑4167. o.] 40. pontját
és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
A felperesnek az arányosság és az egyenlő bánásmód elvének állítólagos megsértésére vonatkozó érveivel kapcsolatban emlékeztetni
kell arra, hogy az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 309. és 310. pontjában megállapította, hogy az SGL Carbonra kiszabott
bírság a többi vállalkozás figyelmeztetése miatti növelése nem tűnt sem aránytalannak, sem diszkriminatívnak. Helybenhagyta
a figyelmeztetések Bizottság általi minősítését is, amely szerint az az SGL Carbon által tanúsított hátráltató magatartás,
amelynek célja a kartell eltitkolása volt, és amely súlyosító körülményként indokolta a bírság növelését.
Az Elsőfokú Bíróság e megállapításai nem tartalmaznak jogban való tévedést.
Az ítélkezési gyakorlatból ugyanis az következik (lásd különösen a fent hivatkozott Dansk Rørindustrie és társai kontra Bizottság
ügyben hozott ítélet 240–242. pontját), hogy amíg a Bizottság a bírság alapösszegét a jogsértésre tekintettel állapítja meg,
ennek súlyosságát számos más tényező alapján határozza meg, amelyek vonatkozásában széles körű mérlegelési jogkörrel rendelkezik.
A bírság meghatározása keretében a súlyosító körülmények figyelembevétele összhangban van a Bizottság a versenyjog tiszteletben
tartásának biztosításából álló feladatával.
Ezért a harmadik jogalapot teljes egészében el kell utasítani

A negyedik jogalapról, amely a szankció a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése szerinti felső korlátja figyelmen kívül
hagyására vonatkozik
A felek érvei
Az SGL Carbon előadja, hogy az Elsőfokú Bíróság figyelmen kívül hagyta azt a tényt, hogy a Bizottság által megállapított bírság
meghaladja a szankciónak a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése szerinti felső korlátját. Az Elsőfokú Bíróság érvelése
ebben a tekintetben jogsértő az indokolási kötelezettség megsértése miatt.
Az SGL Carbon először az Elsőfokú Bíróság által a bírság kiszámításánál figyelembe vett forgalom tekintetében elkövetett mérlegelési
hibára hivatkozik. Az Elsőfokú Bíróság ugyanis nyitva hagyta azt a kérdést, hogy a Bizottságnak az 1999‑es vagy a 2000‑es
év forgalmát kellett‑e alapul vennie.
Másodszor az SGL Carbon előadja, hogy az Elsőfokú Bíróság megsértette a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdését és a
nulla poena sine lege
elvét. Ugyanis, az Elsőfokú Bíróság nem vette figyelembe azt a tényt, hogy a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése – mint
szankciót előíró szabály – a jogszerűség elvének van alávetve. Ez az elv alkalmazandó mind a közbenső összegek, mint a kiszabott
szankció végleges összege tekintetében.
Harmadszor a felperes előadja, hogy az Elsőfokú Bíróság megsértette az egyenlő bánásmód elvét. Ebben a tekintetben az Elsőfokú
Bíróság is megállapította, hogy a Bizottság számos tényezőt figyelembe vehetett volna a bírság végösszegének megállapítása
során. Mindenesetre, amennyiben a Bizottság megválaszt egy meghatározott számítási módszert, azt következetesen és megkülönböztetéstől
mentesen kell alkalmazni.
Végül az SGL Carbon az EK 253. cikkben meghatározott indokolási kötelezettség megsértésére hivatkozik. Az Elsőfokú Bíróság
ugyanis figyelmen kívül hagyta a Bizottság azon kötelezettségét, amely szerint indokolnia kell, hogy miért nem csökkentette
a − más vállalkozáséhoz hasonló helyzetben lévő − felperes esetében a bírságot. Az Elsőfokú Bíróság álláspontjával ellentétben
a többi vállalkozás esetében adott bírságcsökkentés indokolásának szerepelnie kellett volna a vitatott határozatban.
A jelen jogalap keretében felhozott érvek összességére válaszul a Bizottság előadja, hogy az Elsőfokú Bíróság jogszerűen utasította
el a hivatkozott jogalap alapjául szolgáló érveket, amelyeket egyébként már első fokon is felvetettek. Ugyanis sem a Bizottság
által kiszabott bírság végső összege, sem az Elsőfokú Bíróság által csökkentett összeg nem haladta meg a felperes világméretű
forgalmának 10%‑át.
A Bizottság előadja, hogy az Elsőfokú Bíróság jogszerűen erősítette meg, hogy indokolt volt a kartell tárgyát képező termékekkel
elért forgalmat figyelembe venni. Előadja, hogy a forgalmat számos más tényállási elemmel együtt vette figyelembe annak meghatározása
céljából, hogy a felperes milyen mértékben tudta befolyásolni a grafitelektróda-piacot a jogsértés útján.
A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésében meghatározott felső korlát természetével kapcsolatban a Bizottság megjegyzi,
hogy mivel a nagy nemzetközi vállalatok forgalma napjainkban jelentős, csupán a vállalkozás méretét figyelembe vevő rugalmas
felső korlát teszi lehetővé azt, hogy a közösségi versenyjog megsértése miatt kiszabott bírság elrettentő hatással bírjon.
Másrészt a fenti rendelkezés kellően pontos ebben a tekintetben annak biztosítására, hogy azon vállalkozások, amelyekre vonatkozik,
nehézség nélkül megállapíthatják a várható bírság összegét.
A Bíróság álláspontja
Emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint (lásd különösen a 100/80–103/80. sz., Musique diffusion
française és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1983. június 7‑én hozott ítélet [EBHT 1983., 1825. o.] 117‑119. pontját,
valamint a fent hivatkozott Dansk Rørindustrie és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 257. pontját), a 17. rendelet
15. cikkének (2) bekezdésében megállapított 10%‑os felső korlát az érintett vállalkozás világméretű forgalmára vonatkozik,
mivel csak ez a tényező jelzi a vállalkozás jelentőségét és a piacra gyakorolt befolyását.
Másrészt az ítélkezési gyakorlatból következik (lásd különösen a fent hivatkozott Limburgse Vinyl Maatschappij és társai kontra
Bizottság ügyben hozott ítélet 592. és 593. pontját, valamint a Dansk Rørindustrie és társai kontra Bizottság ügyben hozott
ítélet 278. pontját), hogy csak a bírság végső összegének kell a 10%‑os felső korlátot tiszteletben tartania. Következésképpen
a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése nem tiltja azt, hogy a Bizottság a számítás egyes szakaszaiban a fenti korlátnál
nagyobb közbenső összeget vegyen alapul, feltéve hogy a kiszabott bírság végső összege azt nem haladja meg.
A jelen ügyben meg kell állapítani, hogy amint az a megtámadott ítélet 367. pontjából következik, a Bizottság által kiszabott
bírság összege a felső korlát alatt maradt.
A felperes azon érve tekintetében, amely szerint az Elsőfokú Bíróság a bírság összege tekintetében megsértette az egyenlő
bánásmód elvét és indokolási kötelezettségét, elegendő megjegyezni, amint azt az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 367–370. pontjában
megállapította, hogy a Bizottság a hivatkozott összeget számos tényező – különösen a jogsértés súlyossága és időtartama, valamint
a kartellben részt vevő egyes vállalkozások sajátos jellemzői – figyelembevételével határozhatja meg.
Ebből következik, hogy a bírság kiszámításával kapcsolatos mérlegelési jogkörének gyakorlása során a Bizottság egyedi értékelést
végezhet a bírság kiszámítására vonatkozó módszernek a különböző vállalkozásokra való alkalmazása tekintetében.
Ezért a fenti megfontolások összességéből következik, hogy az Elsőfokú Bíróság jogosan határozott úgy, hogy a kérdéses bírság
összegének megállapítása szempontjából a felperes helyzete nem volt hasonló a többi vállalkozáséhoz, és így a Bizottság a
vitatott bírság kiszámításának módszerét következetesen és diszkriminációmentesen alkalmazta.
A negyedik jogalapot el kell utasítani.

A védelemhez való jog megsértésére vonatkozó ötödik jogalapról
A felek érvei
Az SGL Carbon előadja, hogy az Elsőfokú Bíróság jogiban való tévedést követett el annak megállapításával, hogy a Bizottság
megfelelő iratbetekintést biztosított.
A felperes kiemeli, hogy az Elsőfokú Bíróság ezzel kapcsolatos megállapításai egymásnak ellentmondanak annyiban, amennyiben
egyrészt ez utóbbi megállapította, hogy a Bizottság kimondta, miszerint a vállalkozások együttműködésével kapcsolatos dokumentumok
nem képezik részét az ügy belső iratainak, hanem a vizsgálat azon iratai között szerepeltek, amelybe a vállalkozások betekinthettek,
másrészt az Elsőfokú Bíróság kifejtette, hogy a belső iratok tartalmaztak olyan információt, amely releváns volt a felperes
védelme szempontjából, mivel azok a vállalkozások együttműködésével voltak kapcsolatosak és hatással voltak a bírság megállapítására.
Az SGL Carbon szerint az Elsőfokú Bíróság azon megállapítása is téves volt, amely szerint a meghallgatási tisztviselő csak
a közigazgatási eljárás jogszerűségének értékelésével kapcsolatos, vagyis a megalapozott panaszokat volt köteles a Bizottság
biztosainak testületével közölni.
A Bizottság előadja, hogy elfogadhatatlan az az érvelés, amely szerint a felperesnek nem tekinthetett be megfelelő módon az
ügy irataiba, figyelemmel arra, hogy ez nem jogi kérdés, hanem az Elsőfokú Bíróság által megállapított tényállás része. A
Bíróságnak nincs hatásköre e megállapítások vagy a tényállás megállapítása érdekében az Elsőfokú Bíróság által elfogadott
bizonyítékok vizsgálatára. A jogalap mindenesetre megalapozatlan.
A Bizottság előadja, hogy a felperes maga is elismerte a grafitelektróda-kartellben való részvételét, az Elsőfokú Bíróság
pedig megállapította, hogy az SGL Carbon e kartell egyik résztvevője volt, és a vállalkozás bevallotta a jogsértést. A felperes
nem csupán elmulasztotta a Bizottság erre vonatkozó megállapításainak vitatását, hanem az engedékenységi közlemény kedvezményeiben
is részesült.
A Bizottság előadja végül, hogy a felperesnek a meghallgatási tisztviselő jelentésére vonatkozó érvét mint elfogadhatatlant,
el kell utasítani azzal kapcsolatos új tényezők hiányában.
A Bíróság álláspontja
Meg kell állapítani, hogy a védelemhez való jog tiszteletben tartása minden olyan eljárásban, amely szankció, különösen bírság
vagy kényszerítő bírság kiszabásához vezethet, a közösségi jog alapelvét képezi, amelyet a közigazgatási eljárás során is
biztosítani kell (lásd különösen a C‑194/99. P. sz., Thyssen Stahl kontra Bizottság ügyben 2003. október 2‑án hozott ítélet
[EBHT 2003., I‑10 821. o.] 30. pontját).
A felperesnek az ügy irataihoz való hozzáféréssel kapcsolatos érveit illetően elegendő megjegyezni, hogy a felperes nem jogi
kérdésre hivatkozik, hanem a tényállásra. Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 39–41. pontjában megállapította, hogy az
iratbetekintésre vonatkozó kérelem tárgya nem valamely lista, vagy a dokumentumok tartalmának nem bizalmas összefoglalója
volt. Másrészt az Elsőfokú Bíróságnak a megtámadott ítélet fenti pontjaiban tett, a közigazgatási eljárás során bizonyos dokumentumok
kezelésével kapcsolatos megállapításai nem mondanak ellent egymásnak.
Ami a felperesnek a meghallgatási tisztviselő záró jelentésével kapcsolatos érveit illeti, elegendő megjegyezni, hogy az irányadó
időszakban annak nem kellett azt vizsgálnia, hogy a belső iratok minősítése helyes volt‑e, vagy sem, illetve hogy a Bizottság
köteles volt‑e a belső irataihoz hozzáférést engedni, arról listát vagy a bizalmas iratok összefoglalóját rendelkezésre bocsátani.
Az állandó ítélkezési gyakorlatból ugyanis az következik, hogy valamely dokumentum közlésének egyszerű hiánya csak akkor minősül
a védelemhez való jog megsértésének, ha az érintett vállalkozás bizonyítani tudja egyrészt, hogy a Bizottság ezen iratra támaszkodott
a jogsértés fennállásával kapcsolatos kifogásának alátámasztására, másrészt hogy a kifogás csak ezen iratra hivatkozással
bizonyítható (lásd különösen a 107/82. sz., AEG kontra Bizottság ügyben 1983. október 25‑én hozott ítélet [EBHT 1983., 3151. o.]
24–30. pontját, valamint a 322/81. sz., Michelin kontra Bizottság ügyben 1983. november 9‑én hozott ítélet [EBHT 1983., 3461. o.]
7–9. pontját).
A Bíróság azt is megállapította erre vonatkozóan, hogy az érintett vállalkozásnak kell bizonyítania, hogy a Bizottság által
a vitatott határozatban elfogadott következtetés más lett volna, ha a dokumentumot − amelyet a vállalkozással nem közöltek,
és amelyre a Bizottság a jogsértés megállapítása során támaszkodott − bizonyítékként elutasították volna (lásd a C‑204/00. P.,
C‑205/00. P., C‑211/00. P., C‑213/00. P., C‑217/00. P. és C‑219/00. P. sz., Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített
ügyekben 2004. január 7‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑123. o.] 73. pontját).
A fenti megfontolások összességéből következik, hogy az Elsőfokú Bíróságnak a megtámadott ítélet 50-54. pontjában szereplő,
a meghallgatási tisztviselő jelentésével kapcsolatos megállapításai sem tartalmaznak jogban való tévedést.
Az ötödik jogalapot tehát el kell utasítani.

A felperes fizetési képességének figyelmen kívül hagyására vonatkozó hatodik jogalapról
A felek érvei
Az SGL Carbon előadja, hogy az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 370‑372. pontjában nem vette figyelembe, hogy a felperes
fizetési képessége jelentősen gyengült a más versenyhatóságok által kiszabott magas bírságok, valamint a harmadik államokban
fizetendő jelentős összegű kártérítések és késedelmi kamatok miatt. Következésképpen egy további jelentős összegű bírság kiszabása
a vállalkozást a csőd szélére sodorná.
A felperes álláspontja szerint azzal, hogy elfogadta a Bizottság ezzel kapcsolatos megközelítését, az Elsőfokú Bíróság megsértette
az arányosság elvét, valamint a vállalkozásnak a vállalkozási szabadságból eredő jogainak, valamint tulajdonjogainak védelmét.
Az Elsőfokú Bíróság megállapításaival ellentétben a Bizottság köteles lett volna a felperes fizetési képességét megvizsgálni
és figyelembe venni.
A Bizottság álláspontja szerint szabályszerűen gyakorolta a bírság összegének megállapításával kapcsolatos mérlegelési jogkörét
és semmilyen ok nem volt a kiszabott bírság csökkentésére.
A Bizottság hozzáteszi, hogy az Elsőfokú Bíróság nem követett el jogban való tévedést annak megállapításával, hogy nem volt
köteles a bírság összegének megállapítása során az érintett vállalkozás pénzügyi helyzetét és fizetési képességét figyelembe
venni.
A Bíróság álláspontja
Először is emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a Bizottság a bírság összegének meghatározása
során nem köteles figyelembe venni az érintett vállalkozás veszteséges pénzügyi helyzetét, mivel egy ilyen kötelezettség elismerése
indokolatlan versenyelőnyhöz juttatná a piaci feltételekhez legkevésbé alkalmazkodó vállalkozásokat (lásd 96/82-102/82. sz.,
104/82. sz., 105/82. sz., 108/82. sz. és 110/82. sz., IAZ International Belgium és társai kontra Bizottság ügyben 1983. november
8‑án hozott ítélet [EBHT 1983., 3369. o.] 54. és 55. pontját, valamint a fent hivatkozott Dansk Rørindustrie és társai kontra
Bizottság ügyben hozott ítélet 327. pontját).
Meg kell azt is jegyezni, hogy ezt az ítélkezési gyakorlatot nem lehet az iránymutatás 5. pontjának b) pontja alapján megkérdőjelezni,
amely szerint a vállalkozás valós fizetőképességét kell figyelembe venni. Ez a fizetőképesség ugyanis csak a „sajátos társadalmi
környezetben” játszik szerepet, amely azt jelenti, hogy bírság megfizetésének milyen következményei lehetnek, különösen a
munkanélküliség emelkedésére vagy a termelési láncban az érintett vállalkozáshoz képest feljebb vagy lejjebb álló szektorban
a gazdasági helyzet romlására tekintettel (a fenti 37. pontban hivatkozott Tokai Carbon és társai kontra Bizottság ügyben
hozott ítélet 371. pontja).
A felperes nem terjesztett elő ilyen helyzet fennállására vonatkozó bizonyítékot.
A felperesnek a gazdasági tevékenység szabad folytatására és a tulajdonjogra vonatkozó érveivel kapcsolatban elegendő azt
megjegyezni, hogy ezek az elvek a közérdeknek vannak alárendelve, és azokat nem kell figyelembe venni a közösségi versenyjog
megsértéséért kiszabott bírság megállapítása során.
A fentiekre figyelemmel az Elsőfokú Bíróság helyesen állapította meg, hogy a Bizottság nem tévedett jogilag azzal, hogy elutasította
a felperes rossz pénzügyi helyzetére vonatkozó jogalapot.
A hatodik jogalapot így el kell utasítani.

A késedelmi kamat megállapításának jogellenességére vonatkozó hetedik jogalapról
A felek érvei
Az SGL Carbon előadja, hogy az Elsőfokú Bíróság nem vizsgálta meg a késedelmi kamat megállapítására vonatkozó érveit. Ezért
a megtámadott ítélet hiányos és nem alapozhatja meg az e kérdéssel kapcsolatban előadott jogalap elutasítását.
A Bizottság megjegyzi, hogy az Elsőfokú Bíróság jogszerűen hagyta helyben a késedelmi kamatra vonatkozó határozatot és részletesen
indokolta ezzel kapcsolatos megállapításait. Az Elsőfokú Bíróság utalt különösen a Bizottságnak az ilyen késedelmi kamatok
megállapítására vonatkozó hatáskörével kapcsolatos állandó ítélkezési gyakorlatra.
A Bíróság álláspontja
Meg kell jegyezni, hogy az Elsőfokú Bíróság a fenti jogalapra válaszul a megtámadott ítélet 475–478. pontjában hivatkozott
az állandó ítélkezési gyakorlatra, amely szerint a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése értelmében a Bizottságra ruházott
hatáskör magában foglalja a bírság megfizetése határidejének, valamint azon időpontnak megállapítását, amelytől késedelmi
kamatot kell fizetni, csakúgy mint a késedelmi kamat mértékének, valamint a határozata végrehajtásával kapcsolatos részletes
rendelkezések megállapítását.
Ugyanis a Bizottság e hatáskörének hiányában a vállalkozások előnyhöz juthatnának fizetési késedelem esetén, ami gyengítené
a szankciók hatását.
Az Elsőfokú Bíróság ezért helyesen állapította meg, hogy a Bizottság jogosan állapított meg a piacon egy közepes hitelező
által érvényesítettnél magasabb kamatmértéket, ami szükséges volt ahhoz, hogy visszatartsa a vállalkozásokat a bírság megfizetése
során az időhúzásra irányuló magatartástól.
Az Elsőfokú Bíróság végül arra a következtetésre jutott, hogy a Bizottság nem lépte túl mérlegelési jogkörét a vitatott kamatmérték
megállapítása során.
Meg kell jegyezni, hogy az Elsőfokú Bíróság e megállapításai nem tartalmaznak jogban való tévedést.
A hetedik jogalapot ezért el kell utasítani.
A fenti megfontolásokból következően a fellebbezést teljes egészében el kell utasítani.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján, amelyet ugyanezen szabályzat 118. cikke értelmében a fellebbezési eljárásban
is alkalmazni kell, a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Az SGL Carbon
AG‑t, mivel pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.
A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:
1)
A fellebbezést elutasítja.
2)
Az SGL Carbon AG‑t kötelezi a költségek viselésére.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: német.