CELEX: 61985CJ0103
EKSF
tilpasning af leveringskvoter

Ved stævning, indgivet til Domstolens Justitskontor den 22. april 1985, har Stahlwerke Peine-Salzgitter AG i medfør af EKSF-Traktatens artikel 35 anlagt sag med påstand om annullation af Kommissionens stiltiende afvisning af at foretage en tilpasning af sagsøgerens leveringskvoter for produkter i gruppe III (profiler) for første kvartal 1985, jfr. artikel 14 i Kommissionens generelle beslutning nr. 234/84 af 31. januar 1984 om forlængelse af overvågningsordningen og systemet for produktionskvoter for visse produkter for virksomhederne i jern- og stålindustrien (
EFT L 29, s. 1
).
Ved skrivelse af 15. januar 1985 anmodede sagsøgeren Kommissionen om at foretage den nævnte tilpasning. Da Kommissionen ikke traf nogen beslutning inden for en frist af to måneder, jfr. EKSF-Traktatens artikel 35, har sagsøgeren anlagt denne sag. Ved en udtrykkelig individuel beslutning af 11. juni 1985, der blev udstedt under sagen, afviste Kommissionen at foretage en tilpasning af sagsøgerens kvoter for første og andet kvartal 1985 i henhold til nævnte artikel 14. I replikken har sagsøgeren udvidet sagen til at omfatte Kommissionens udtrykkelige beslutning af 11. juni 1985 og påstået denne annulleret, for så vidt Kommissionen derved afviser sagsøgerens anmodning om, i henhold til artikel 14, at foretage en tilpasning af kvoterne for produkter i gruppe III for første kvartal 1985.
I henhold til overvågnings- og produktionskvoteordningen for visse produkter for virksomhederne i jern- og stålindustrien fastsætter Kommissionen hvert kvartal produktionskvoterne og den del heraf, der kan leveres på det fælles marked (leveringskvote), på grundlag af de referenceproduktioner og -mængder, der fastsattes ved ordningens indførelse, idet der på disse referenceproduktioner og -mængder anvendes visse reduktionssatser, der fastsættes hvert kvartal.
Artikel 14 i den generelle beslutning nr. 234/84 bestemmer:
»Såfremt kvotesystemet som følge af størrelsen af den for et kvartal fastsatte reduktionssats for en bestemt produktgruppe skaber usædvanlige vanskeligheder for en virksomhed, der i de tolv måneder forud for det pågældende kvartal:
—
ikke har modtaget støtte, som er godkendt af Kommissionen med henblik på at dække driftstab,
—
ikke er blevet pålagt sanktioner for overtrædelse af prisreglerne eller som har betalt eventuelt pålagte bøder,
foretager Kommissionen for det pågældende kvartal en rimelig tilpasning af disse kvoter og /eller dele af kvoter, der kan leveres på det fælles marked for de berørte produktgrupper...«.
Stahlwerke Peine-Salzgitter AG er en jern- og stålvirksomhed. Den fremstiller navnlig valsede stålprodukter i gruppe III (profiler), som udgør 16% af virksomhedens samlede produktion. For denne produktgruppe er forholdet mellem produktionskvoten og den del af kvoten, der kan leveres på det fælles marked, (det såkaldte I: P-forhold) særlig ugunstigt for sagsøgeren, dels absolut, dels i sammenligning med Fællesskabets gennemsnit; på det for sagen relevante tidspunkt var forholdet ca. 24% lavere end gennemsnittet for gruppe III.
Da Kommissionen havde kendskab til sagsøgerens vanskeligheder på grund af I: P-forholdet, foretog den efter ansøgning en tilpasning af den del af kvoten, der kan leveres på det fælles marked, for andet, tredje og fjerde kvartal af 1984, jfr. artikel 14 i beslutning nr. 234/84. For så vidt angår første kvartal af 1985, lod Kommissionen imidlertid forstå, at den ikke agtede at imødekomme sagsøgerens ønske om kvotetilpasning i henhold til artikel 14, idet den anførte, at virksomheden i fjerde kvartal 1984 fra Forbundsrepublikkens Tysklands myndigheder havde modtaget støtte, som var godkendt af Kommissionen, til særlige afskrivninger med henblik på strukturelle forbedringer. Ifølge Kommissionen må denne støtte til strukturelle forbedringer betegnes som støtte til dækning af driftstab, som ifølge artikel 14 udelukker tildeling af tillægskvoter i henhold til bestemmelsen. Den samme begrundelse var indeholdt i Kommissionens udtrykkelige beslutning af 11. juni 1985. Kommissionen fastslog yderligere i denne beslutning, at sagsøgerens driftsresultat i sin helhed havde været positivt siden fjerde kvartal 1984, hvorfor der ikke længere forelå »usædvanlig vanskeligheder« i den i artikel 14 forudsatte betydning.
Det er ubestridt, at Stahlwerke Peine-Salzgitter i den anførte periode modtog støtte i henhold til »Richtlinie des Bundeswirtschaftsministers für die Gewährung von Strukturverbesserungshilfen an Unternehmen der Eisen- und Stahlindustrie« af 28. december 1983
(Bundesanzeiger
nr. 245 af 31.12.1983). Støtten til strukturelle forbedringer omfatter:
—
udgifter til fordel for arbejdstagere, som rammes af foranstaltningerne til strukturomlægning, og som forlader virksomheden, fordi de direkte eller indirekte berøres af disse foranstaltninger;
—
særlige afskrivninger på anlæg bestemt til produktion af jern og stål i EKSF-Traktatens betydning, nemlig med henblik på lukning af disse anlæg eller, i særlige tilfælde, på grund af varig formindsket kapacitetsudnyttelse på disse anlæg.
Sagsøgeren modtog støtte til de arbejdstagere, der ramtes af omstruktureringsforanstaltningerne, og som forlod virksomheden, samt støtte til afskrivninger på grund af lukning af anlæg og varig formindsket kapacitetsudnyttelse. Alene sidstnævnte form for støtte er omfattet af denne sag.
Vedrørende sagens faktiske omstændigheder, retsforhandlingernes forløb samt parternes anbringender og argumenter henvises til retsmøderapporten. Disse omstændigheder omtales derfor kun i det følgende, såfremt det på de enkelte punkter er nødvendigt for forståelsens af Domstolens argumentation.
Formaliteten
Kommissionen har rejst tvivl om, hvorvidt et passivitetssøgsmål, der er ændret til et annullationssøgsmål, kan antages til realitetsbehandling, men har dog ikke formelt påstået sagen afvist.
Det bemærkes i denne forbindelse, at den udtrykkelige beslutning af 11. juni 1985, som under sagen trådte i stedet for den tidligere stiltiende afvisning med samme genstand, det vil sige en afvisning af — i henhold til artikel 14 i beslutning nr. 234/84 — at tilpasse sagsøgerens leveringskvoter for produktgruppe III for første kvartal 1985, må anses for et nyt moment, der gør det muligt for sagsøgeren at tilpasse sine påstande og anbringender. Som Domstolen har fastslået i dommene af 3. marts 1982 (Alpha Steel Ltd mod Kommissionen,
14/81, Sml. s. 749
) og 29. september 1987 (Fabrique de fer de Charleroi SA og Diliinger Hüttenwerke AG mod Kommissionen,
351 og 360/85, Sml. s. 3639
), ville det stride mod retsplejehensyn og procesøkonomiske hensyn at tvinge sagsøgeren til at anlægge en ny sag ved Domstolen.
Det ville yderligere være urimeligt, om Kommissionen for at imødegå klagepunkter indeholdt i en stævning, indgivet til Domstolen til prøvelse af en stiltiende beslutning, kunne udstede en udtrykkelig beslutning med samme genstand og under sagen påberåbe sig denne udtrykkelige beslutning med det formål at afskære modparten fra at udvide de oprindelige påstande og anbringender til at omfatte den udtrykkelige beslutning eller fra at fremføre supplerende påstande og anbringender vedrørende sidstnævnte beslutning.
Følgelig kan sagen antages til realitetsbehandling.
Realiteten
Tvisten vedrører to spørgsmål, nemlig for det første, om artikel 14 i beslutning nr. 234/84, som Kommissionen hævder, ikke finder anvendelse, da kvoteordningen siden første kvartal 1984 ikke længere har påført sagsøgeren »usædvanlige vanskeligheder«, og for det andet, om den støtte, sagsøgeren har modtaget, skal betragtes som støtte til dækning af driftstab i artikel 14's betydning.
Begrebet »usædvanlige vanskeligheder«
Sagsøgeren har bestridt det af Kommissionen anførte, hvorefter virksomheden siden fjerde kvartal 1984 har haft overskud. Selv om sagsøgerens driftsresultater har været positive, hvis man ser bort fra de tidligere lidte tab, er virksomheden fortsat tabsgivende, for så vidt angår produktionen af profiler, hvilket skyldes det ugunstige I:P-forhold. For øvrigt indeholder artikel 14 ikke noget uskrevet krav om, at bestemmelsen kun kan anvendes på tabsgivende virksomhed, og i praksis har Kommissionen på grundlag af denne bestemmelse foretaget kvotetilpasning for virksomheder, der ikke gav underskud. Om der foreligger »usædvanlige vanskeligheder«, må endelig afgøres på grundlag af situationen for den enkelte produktgruppe og ikke på grundlag af en virksomheds samlede positive eller negative driftsresultat.
Kommissionen har anført, at artikel 14 ikke finder anvendelse på en overskudsgivende virksomhed. Om der foreligger »usædvanlige vanskeligheder«, afhænger af virksomhedens situation som helhed og ikke af situationen for en enkelt produktgruppe.
Kommissionens opfattelse kan ikke lægges til grund. Det fremgår af ordlyden af artikel 14 i beslutning nr. 234/84, at den giver begrænset mulighed for kvotetilpasning, alene når en virksomhed står over for »usædvanlige vanskeligheder«»som følge af størrelsen af den for et kvartal fastsatte reduktionssats for en bestemt produktgruppe«. Det er kun de vanskeligheder, der er en direkte følge af indførelsen og anvendelsen af kvotesystemet, der kan tages i betragtning i forbindelse med Kommissionens anvendelse af artikel 14.
Det fremgår af Domstolens dom af 22. juni 1983 (Usines Gustave Boël og Fabrique de fer de Maubeuge mod Kommissionen,
317/82, Sml. s. 2041
), at Kommissionen kun under ganske særlige omstændigheder kan foretage en kvotetilpasning, når en sådan ændring er nødvendig for de grupper, der er undergivet en høj reduktionssats. Det fremgår yderligere af dommen, at Kommissionen ikke ved afgørelsen af, om der foreligger »usædvanlige vanskeligheder«, må tage hensyn til situationen for andre produktgrupper. Kommissionen kan heller ikke støtte sin argumentation vedrørende eksistensen af »usædvanlige vanskeligheder« på det forhold, at virksomheden som helhed har overskud.
I denne forbindelse bemærkes endelig, at det fremgår af de på Domstolens anmodning fremlagte dokumenter, at Kommissionen i adskillige tilfælde har tildelt tillægskvoter i henhold til artikel 14, skønt de pågældende virksomheder havde overskud.
Arten af den omhandlede støtte
Sagsøgeren har gjort gældende, at den omhandlede støtte ikke skulle dække driftstab i den i artikel 14 i beslutning nr. 234/84 anførte betydning. Der var tale om støtte til særlige afskrivninger i forbindelse med foranstaltninger, der blev truffet i anledning af hel eller delvis lukning af jern- og stålanlæg. Afgørende for klassificeringen af en støtte er dens formål og ikke dens objektive egnethed til at formindske driftstab.
Kommissionen har anført, at det afgørende for anvendelsen af artikel 14 er, om støtten objektivt set kan bidrage til at dække driftstab. Da støtten til afskrivninger førte til en formindskelse af virksomhedens driftstab, er det udelukket, at virksomheden yderligere kan få tilpasset sine kvoter i henhold til artikel 14, da denne bestemmelse netop har til formål at undgå sammenlægning af de to fordele.
Det bemærkes i denne forbindelse, at artikel 14 har gennemgået en udvikling i de successive generelle beslutninger om forlængelse af kvotesystemet. Ifølge bestemmelsens oprindelige ordlyd, således som den var affattet i Kommissionens generelle beslutning nr. 2177/83 af 28. juli 1983 om forlængelse af overvågningsordningen og systemet for produktionskvoter for visse produkter for virksomhederne i jern-og stålindustrien (
EFT L 208, s. 1
), var alle de virksomheder, som havde modtaget en eller anden form for støtte, bortset fra støtte til lukning, afskåret fra at påberåbe sig artikel 14. I de følgende generelle beslutninger, herunder den omtvistede beslutning nr. 234/84, var alle virksomheder, også selv om de havde modtaget støtte, omfattet af artikel 14, alene bortset fra virksomheder, der havde modtaget støtte med henblik på at dække driftstab.
Da det forhold, at en virksomhed har modtaget en støtte af en anden art, således ikke kan afskære den fra at påberåbe sig artikel 14, må det heraf følge, at den virkning, en støtte kan have for en virksomheds resultatopgørelse, ikke kan anses for et gyldigt kriterium med henblik på at bestemme den støtte, der har til formål at dække driftstab i bestemmelsens betydning. Da enhver støtte kan føre til, at eventuelle driftstab udlignes helt eller delvis, ville næsten enhver form for støtte, med undtagelse af støtte til lukning, ifølge Kommissionens standpunkt indebære, at artikel 14 ikke kan finde anvendelse.
Det er således betingelserne for ydelse af støtte og formålet hermed, der skal tages i betragtning ved afgørelsen af, om en støtte kan anses for støtte til dækning af driftstab i den i artikel 14 i beslutning nr. 234/84 anførte betydning.
Domstolen har i dom af 15. januar 1985 (Finsider mod Kommissionen,
250/83, Sml. s. 131
) fastslået, at den generelle beslutning om forlængelse af kvotesystemet har til formål at fremme den strukturomlægning, der er nødvendig for at tilpasse produktionen og produktionskapaciteten til den forventede efterspørgsel, og at genoprette den europæiske jern- og stålindustris konkurrencedygtighed. Det må anses for at være i overensstemmelse med dette formål, at virksomheder, der har modtaget en form for støtte, der kan forsinke den ønskede strukturomlægning, nemlig støtte til dækning af driftstab, er udelukket fra at opnå tillægskvoter, som ligeledes kan forringe tilskyndelsen til at medvirke til en strukturomlægning. Det fremgår af denne dom, at støtte, som rent faktisk kan fremme den ønskede strukturomlægning og den tilsigtede forbedring af konkurrencedygtigheden, ikke kan betragtes som støtte, der skal dække driftstab i den i artikel 14 i den gældende generelle beslutning anførte betydning.
Den omtvistede støtte i den foreliggende sag blev netop ydet på grundlag af »et i økonomiskpolitisk henseende særlig hensigtsmæssigt omstruktureringsprogram...«; programmets gennemførlighed havde været undersøgt og bekræftet af en uafhængig revisor eller af et uafhængigt revisionsfirma (punkt 4 i ovennævnte tyske Richtlinie). Støtten kan i øvrigt kræves tilbagebetalt under visse betingelser, hvis virksomheden ændrer sin beslutning om at lukke et anlæg eller begrænse produktionskapaciteten (Richtlinie, punkt 12). Herefter kan støtten ikke anses for støtte, der kan forsinke den ønskede strukturomlægning, jfr. Domstolens ovennævnte dom af 15. januar 1985. Den omtvistede støtte kan derfor ikke anses for støtte, der skal dække driftstab, jfr. artikel 14 i beslutning nr. 234/84.
Følgelig kan Kommissionens argumenter ikke tages til følge.
Det kan herefter fastslås, at Kommissionens individuelle beslutning af 11. juni 1985 om ikke, i henhold til artikel 14 i den generelle beslutning nr. 234/84, at tilpasse sagsøgerens kvoter for produkter i gruppe III for første kvartal 1985, som erstatter Kommissionens stiltiende beslutning med samme indhold, hviler på en fejlagtig fortolkning af nævnte bestemmelse, hvorfor den bør annulleres.
Sagens omkostninger
I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, dømmes den part, der taber sagen, til at afholde sagens omkostninger. Kommissionen har tabt sagen og bør derfor betale sagens omkostninger.

På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN (Anden Afdeling)

1)
Kommissionens individuelle beslutning af 11. juni 1985 om ikke, i benhold til artikel 14 i den generelle beslutning nr. 234/84, at tilpasse sagsøgerens kvoter for produkter i gruppe III for første kvartal 1985 annulleres.

2)
Kommissionen betaler sagens omkostninger.

Due
Bahlmann
O'Higgins
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 14. juli 1988.
J.-G. Giraud
Justitssekretær
O. Due
Formand for Anden Afdeling
(
*1
) – Processprog: Tysk.