CELEX: 61992CJ0130
National afgift på audiovisuelle og fotooptiske produkter
intern afgift
mulig uforenelighed med fællesskabsretten

1 Ved kendelse afsagt den 19. februar 1992, indgaaet til Domstolens Justitskontor den 22. april s.aa., har Corte suprema di cassazione i medfoer af EOEF-traktatens artikel 177 forelagt Domstolen et praejudicielt spoergsmaal vedroerende fortolkningen af traktatens artikel 12 for at kunne afgoere, om en national forbrugsafgift ("imposta erariale di consumo") paa audiovisuelle og fotooptiske produkter er i overensstemmelse med denne traktatbestemmelse, naar denne afgift finder anvendelse ved indfoersel af saadanne produkter, der direkte hidroerer fra tredjelande.
2 Dette spoergsmaal er blevet rejst under en retssag, som OTO SpA (herefter benaevnt "OTO") har anlagt mod Ministero delle finanze, og som vedroerer afgiftsgrundlaget for den nationale forbrugsafgift, der skal betales ved indfoersel af varer hidroerende fra Japan.
3 Ved artikel 13 i lovdekret nr. 953 af 30. december 1982 (GURI nr. 359 af 31.12.1982), der senere blev afloest af artikel 4 i lov nr. 53 af 28. februar 1983 (GURI, supplemento ordinario til nr. 58 af 1.3.1983, der er blevet offentliggjort i en konsolideret udgave i GURI nr. 65 af 8.3.1983, s. 1798, herefter benaevnt "lov nr. 53"), blev der med virkning fra den 1. januar 1983 i Italien indfoert en forbrugsafgift paa audiovisuelle og fotooptiske produkter. Denne afgift opkraeves baade af varer, der er fremstillet i Italien, og af indfoerte varer. Afgiftsgrundlaget er for saa vidt angaar de foerstnaevnte produkter vaerdien franko fabrik ("valore franco fabbrica") og for de sidstnaevnte toldvaerdien franko italiensk graense ("valore in dogana franco frontiera nazionale").
4 Sagsoegte i hovedsagen, Ministero delle finanze (herefter benaevnt "sagsoegte"), udstedte den 23. marts 1983 en anordning om gennemfoerelse af lov nr. 53 (GURI nr. 83 af 25.3.1983, s. 2326, herefter benaevnt "gennemfoerelsesanordningen"). I artikel 2, stk. 7, i denne anordning er det bestemt, at for varer, der er indfoert til Italien, fastlaegges toldvaerdien franko italiensk graense paa grundlag af definitionen af begrebet toldvaerdi i Raadets forordning (EOEF) nr. 1224/80 af 28. maj 1980 om varers toldvaerdi (EFT L 134, s. 1), med tillaeg af eventuelle omkostninger og udgifter til transporten til den italienske graense, herunder told i forbindelse med overgangen til fri omsaetning i Faellesskabet, og med fradrag i den pris, der er betalt, eller som skal betales, af de dele, der vedroerer eventuel transport og forhandling paa det nationale toldomraade.
5 Gennemfoerelsesanordningen bestemmer til forskel fra lov nr. 53, at told i forbindelse med varernes overgang til fri omsaetning i Faellesskabet ogsaa medregnes ved beregningen af toldvaerdien franko italiensk graense, hvilket foerer til en forhoejelse af den afgiftspligtige vaerdi af produkter, der er indfoert direkte fra tredjelande i forhold til produkter, der er bragt i fri omsaetning.
6 Den 18. oktober 1984 tilstillede oppeboerselsmyndigheden ved Roms toldkontor OTO et paalaeg om betaling af national forbrugsafgift for indfoersler af varer hidroerende fra Japan, der havde fundet sted i tiden fra den 2. februar til den 4. september 1983.
7 OTO anfaegtede dette betalingspaalaeg under en ved Tribunale di Roma anlagt sag og gjorde herved gaeldende, at den nationale forbrugsafgift var blevet beregnet efter gennemfoerelsesanordningen, der maatte anses for ulovlig, idet den fraveg lov nr. 53. Tribunale di Roma tog OTO' s paastand om tilbagebetaling af de beloeb, der som foelge af denne beregning ° der fandtes fejlagtig ° var betalt i urigtig formening om skyld, til foelge.
8 Sagsoegte ankede denne dom og gjorde gaeldende, at artikel 4 i lov nr. 53 var i strid med faellesskabsretten, idet denne bestemmelse foerte til, at varer, der var bragt i fri omsaetning i andre medlemsstater og derefter eksporteret til Italien, fik en ringere stilling end varer, der direkte var importeret til Italien fra tredjelande. Corte d' Appello di Roma fulgte dette synspunkt og naaede til det resultat, at artikel 4 i lov nr. 53 ikke skulle anvendes. Da der herefter ikke laengere var noget til hinder for at anvende gennemfoerelsesanordningen, ophaevede naevnte ret ved dom af 12. juni 1989 underinstansens dom, der havde givet OTO medhold.
9 OTO har indgivet kassationsanke mod denne dom.
10 Corte suprema di cassazione har udsat sagen og anmodet Domstolen om en praejudiciel afgoerelse af foelgende spoergsmaal:
"Skal der ved afgifter med tilsvarende virkning som told ° jf. artikel 12 i EOEF-traktaten, hvorefter det forbydes medlemsstaterne indbyrdes at indfoere afgifter med tilsvarende virkning som told ° alene forstaas en afgift, der af en af Faellesskabets medlemsstater paalaegges varer, der er indfoert fra en anden medlemsstat, eller omfatter dette begreb ogsaa en afgift, der, skoent den ikke direkte indvirker paa indfoerslerne, faktisk stiller en vare hidroerende fra et tredjeland oekonomisk gunstigere end samme vare er stillet, naar den hidroerer fra et medlemsland? Med dette spoergsmaal haves isaer det tilfaelde for oeje, hvor denne for faellesskabsmedlemsstaten ugunstige stilling beror paa, at afgiftsgrundlaget for den vare, der af medlemsstaten er bragt paa markedet i Faellesskabet, til forskel fra afgiftsgrundlaget for varer, der hidroerer fra tredjelande, i kraft af den nye afgift bliver forhoejet med omkostningerne ved den naevnte vares overgang til fri omsaetning, naar der er tale om en vare, der tidligere er indfoert fra et tredjeland."
11 Foer dette spoergsmaal besvares, bemaerkes det, at Domstolen tidligere har fastslaaet, at en afgift, som den i hovedsagen omhandlede nationale forbrugsafgift, maa anses for et led i en generel intern afgiftsordning i henhold til traktatens artikel 95, hvorfor spoergsmaalet om dens forenelighed med faellesskabsretten maa vurderes paa grundlag af denne artikel og ikke traktatens artikel 9 og 12 (jf. senest dom af 9.6.1992, forenede sager C-228/90 ° C-234/90, C-339/90 og C-353/90, Simba m.fl., Sml. I, s. 3713, praemis 7).
12 Domstolen anerkendte saaledes, at afgifter som de i Italien gaeldende nationale forbrugsafgifter er hjemlet i faelles afgiftsbestemmelser og rammer grupper af varer efter et objektivt kriterium, uanset varens oprindelse, idet det afgoerende er, om varen falder ind under en naermere angiven varekategori. Den fremhaevede i oevrigt, at det ikke i den forbindelse synes afgoerende for afgiftens stoerrelse, beregningsgrundlaget eller de naermere regler om opkraevningen, om de paagaeldende varer er fremstillet i Italien eller i udlandet, og tilfoejede endelig, at provenuet af de naevnte afgifter ikke anvendes til et specielt formaal og udgoer en statslig indtaegt paa linje med de oevrige afgifter og som disse bidrager til at daekke statens almindelige udgifter (jf. naevnte dom i sagen Simba m.fl., praemis 8).
13 Det forelagte spoergsmaal skal derfor besvares med, at en afgift som den nationale forbrugsafgift, der er indfoert i italiensk ret ved artikel 13 i lovdekret nr. 953 af 30. december 1982, nu artikel 4 i lov nr. 53 af 28. februar 1983, ikke udgoer en afgift med tilsvarende virkning som indfoerselstold som omhandlet i traktatens artikel 12.
14 Det paahviler imidlertid Domstolen i det samarbejde mellem retterne, der er blevet etableret ved traktatens artikel 177, isaer at fortolke alle de bestemmelser i faellesskabsretten, som de nationale retter skal anvende for at traeffe afgoerelse i de for dem verserende tvister, ogsaa selv om disse bestemmelser ikke udtrykkeligt er omtalt i de praejudicielle spoergsmaal, der forelaegges Domstolen (jf. dom af 18.3.1993, sag C-280/91, Viessmann, Sml. I, s. 971, praemis 17).
15 Spoergsmaalet fra den forelaeggende ret skal derfor behandles i lyset af de bestemmelser i traktaten, der kan finde anvendelse paa de i hovedsagen omtvistede faktiske forhold, navnlig dennes artikel 95 og 113.
16 Ifoelge Domstolens faste praksis har traktatens artikel 95 til formaal at sikre frie varebevaegelser mellem medlemsstaterne paa normale konkurrencevilkaar gennem fjernelse af enhver form for beskyttelse som foelge af interne afgifter, der virker diskriminerende over for varer fra andre medlemsstater. Domstolen har imidlertid i tilslutning hertil fastslaaet, at for saa vidt angaar de frie varebevaegelser inden for Faellesskabet, ligestilles varer, som er bragt i fri omsaetning, endeligt og fuldstaendigt med varer med oprindelse i medlemsstaterne. Heraf foelger, at artikel 95 omfatter alle varer med oprindelse i medlemsstaterne, herunder varer med oprindelse i tredjelande, som er bragt i fri omsaetning i medlemsstaterne (jf. dom af 7.5.1987, sag 193/85, Co-Frutta, Sml. s. 2085, praemis 25, 26 og 29).
17 Det fremgaar af sagen, at varer hidroerende fra tredjelande, der er bragt i fri omsaetning i en anden medlemsstat end Italien, efter artikel 4, stk. 2, i lov nr. 53 for saa vidt angaar paalaeggelsen af den i hovedsagen omhandlede nationale forbrugsafgift behandles paa samme maade som tilsvarende produkter, der er produceret i en af disse medlemsstater.
18 I Domstolens faste praksis er det imidlertid ogsaa fastslaaet, at traktatens artikel 95 kun finder anvendelse paa varer, der hidroerer fra medlemsstaterne, og i givet fald paa varer, der hidroerer fra tredjelande, naar disse varer er bragt i fri omsaetning i medlemsstaterne. Heraf foelger, at denne traktatbestemmelse ikke kan anvendes paa produkter, der er indfoert direkte fra tredjelande (jf. naevnte dom i sagen Simba m.fl., praemis 14).
19 En afgift som den i hovedsagen omtvistede omfattes derfor ikke af traktatens artikel 95, i det omfang den opkraeves for varer, der indfoeres direkte fra tredjelande.
20 Hvad muligheden for eventuelt at anvende traktatens artikel 113 angaar skal det paa den ene side bemaerkes, at traktaten vedroerende handelen med tredjelande ikke indeholder nogen bestemmelse svarende til artikel 95 om opkraevning af interne afgifter, idet der dog herved maa tages hensyn til eventuelle konventioner mellem Faellesskabet og oprindelseslandet for en bestemt vare (jf. dom af 10.10.1978, sag 148/77, Hansen, Sml. s. 1787, praemis 24), og paa den anden side, at traktatens artikel 113, selv om der derved er tillagt Faellesskabet kompetence til at traeffe passende foranstaltninger af enhver art inden for den faelles handelspolitik, ikke i sig selv indeholder tilstraekkeligt klare retlige kriterier for en stillingtagen til de i sagen anfaegtede afgifter (jf. dom af 16.3.1983, sag 266/81, SIOT, Sml. s. 731, praemis 29).
21 Til oplysning for den nationale ret skal det derfor fastslaas, at en afgift som den i hovedsagen omtvistede ikke, i det omfang den finder anvendelse paa varer, der er indfoert direkte fra tredjelande, er i strid med traktatens bestemmelser om ivaerksaettelse af den faelles handelspolitik og navnlig artikel 113, idet der dog herved maa tages hensyn til eventuelle konventioner mellem Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab og de tredjelande, som de paagaeldende varer hidroerer fra.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
22 De udgifter, der er afholdt af den italienske regering og af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN (Sjette Afdeling)
vedroerende det spoergsmaal, der er forelagt af Corte suprema di cassazione ved kendelse af 19. februar 1992, for ret:
1) En afgift som den nationale forbrugsafgift, der er indfoert i italiensk ret ved artikel 13 i lovdekret nr. 953 af 30. december 1982, nu artikel 4 i lov nr. 53 af 28. februar 1983, udgoer ikke en afgift med tilsvarende virkning som indfoerselstold som omhandlet i EOEF-traktatens artikel 12.
2) En saadan afgift omfattes ikke af traktatens artikel 95, i det omfang den opkraeves for varer, der indfoeres direkte fra tredjelande.
3) En afgift er ikke, i det omfang den finder anvendelse paa varer, der er indfoert direkte fra tredjelande, i strid med traktatens bestemmelser om ivaerksaettelse af den faelles handelspolitik og navnlig artikel 113, idet der dog herved maa tages hensyn til eventuelle konventioner mellem Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab og de tredjelande, som de paagaeldende varer hidroerer fra.