CELEX: 62007TJ0348
Yhteinen ulko- ja turvallisuuspolitiikka
Tiettyihin henkilöihin ja yhteisöihin kohdistuvat terrorismin torjumiseksi toteutetut rajoittavat toimenpiteet
Varojen jäädyttäminen
Yhteinen kanta 2001/931/YUTP ja asetus (EY) N:o 2580/2001
Kumoamiskanne
Vaatimusten mukauttaminen
Tuomioistuinvalvonta
Varojen jäädyttämistä koskevan unionin toimenpiteen täytäntöönpanon edellytykset

Asiaa koskevat oikeussäännöt ja asian tausta
Käsiteltävänä olevaan asiaan sovellettavia oikeussääntöjä sekä asian taustaa koskevan selostuksen osalta viitataan ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuimen asiassa T-327/03, Al-Aqsa vastaan neuvosto, 11.7.2007 antamaan tuomioon (ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa;
jäljempänä asia Al-Aqsa) ja erityisesti sen 16–21 kohtaan, joissa kuvaillaan ne kantaja Stichting Al-Aqsaa koskeneet Alankomaissa
toteutetut hallinnolliset menettelyt ja tuomioistuinmenettelyt, jotka johtivat Alankomaiden ulkoasiainministerin ja valtiovarainministerin
3.4.2003 tekemään terrorismin alalla määrättäviä seuraamuksia koskevaan vuoden 2003 päätökseen (Sanctieregeling terrorisme
2003, jäljempänä Sanctieregeling), Algemene Inlichtingen- en Veiligheidsdienstin (yleinen tiedustelu- ja turvallisuuspalvelu,
jäljempänä AIVD) johtajan Alankomaiden ulkoasiainministeriön poliittisten asioiden pääjohtajalle toimittamaan 9.4.2003 päivättyyn
viralliseen muistioon (jäljempänä AIVD:n muistio), Rechtbank te ’s-Gravenhagen civiel recht -osaston voorzieningenrechterin
(Haagin piirituomioistuin (Alankomaat), siviilioikeudellisten asioiden osasto, välitoimista päättävä tuomari, jäljempänä välitoimista
päättävä tuomari) 13.5.2003 tekemään välipäätökseen (jäljempänä välitoimista tehty välipäätös) sekä tämän saman tuomarin 3.6.2003
antamaan lainvoimaiseen tuomioon (jäljempänä välitoimista annettu tuomio).
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kumosi asiassa Al-Aqsa antamallaan tuomiolla tiettyihin henkilöihin ja yhteisöihin kohdistuvista
erityisistä rajoittavista toimenpiteistä terrorismin torjumiseksi annetun asetuksen (EY) N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdan
täytäntöönpanosta ja päätöksen 2005/930/EY kumoamisesta 29.5.2006 tehdyn neuvoston päätöksen 2006/379/EY (EUVL L 144, s. 21)
kantajaa koskevilta osin sillä pääasiallisella perusteella, ettei tätä päätöstä ollut perusteltu asianmukaisesti.
Euroopan unionin neuvosto ilmoitti kantajalle 23.4.2007 päivätyllä kirjeellä, että sen mukaan perusteet, joihin oli vedottu
kantajan kirjaamiseksi alun perin tiettyihin henkilöihin ja yhteisöihin kohdistuvista erityisistä rajoittavista toimenpiteistä
terrorismin torjumiseksi 27.12.2001 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 2580/2001 (EYVL L 344, s. 72, oikaisu EUVL 2007,
L 164, s. 36) liitteessä olevaan luetteloon (jäljempänä riidanalainen luettelo), olivat edelleen päteviä ja että se aikoi
näin ollen säilyttää kantajan kyseisessä luettelossa. Tähän kirjeeseen oli liitetty neuvoston esittämät perustelut. Kantajalle
ilmoitettiin myös, että sillä oli mahdollisuus esittää neuvostolle huomautuksia sen aikomuksesta säilyttää kantaja riidanalaisessa
luettelossa samoin kuin neuvoston tämän osalta esittämistä perusteluista sekä kaikki asiakirjat näiden huomautustensa tueksi
yhden kuukauden kuluessa.
Kyseiseen kirjeeseen liitetyissä perusteluissa neuvosto totesi seuraavaa:
”[Kantaja] perustettiin vuonna 1993 Alankomaissa Alankomaiden oikeuden mukaiseksi säätiöksi. Se keräsi varoja tietyille järjestöille,
jotka kuuluivat palestiinalaisliike Hamasiin, joka mainitaan [erityistoimenpiteiden toteuttamisesta terrorismin torjumiseksi
27.12.2001 hyväksytyn neuvoston] yhteisen kannan 2001/931/YUTP [(EYVL L 344, s. 93)] 1 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuja sellaisia
ryhmiä koskevassa luettelossa, jotka ovat sekaantuneet terroritekoihin. Useat näistä järjestöistä luovuttavat varoja terroritekojen
toteuttamista tai niiden toteuttamisen edistämistä varten. Nämä teot kuuluvat yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdan
k [ala]kohdan soveltamisalaan ja ne toteutetaan mainitun yhteisen kannan 1 artiklan 3 kohdan i ja iii [ala]kohdassa mainituissa
tarkoituksissa.
[Kantaja] kuuluu täten asetuksen – – N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdan ii [ala]kohdan soveltamisalaan.
[Alankomaiden] ulkoasiainministeri ja valtiovarainministeri päättivät 3.4.2003 tehdyllä ministerin päätöksellä DJZ/BR/219-03
(nimeltään Sanctieregeling Terrorisme), joka julkaistiin Alankomaiden Staascourantissa (virallinen lehti) 7.4.2003, jäädyttää
kaikki [kantajan] varat. Tämä päätös vahvistettiin Haagin piirituomioistuimen siviilioikeudellisten asioiden jaoston puheenjohtajan
3.6.2003 antamalla tuomiolla LJN AF9389. Tässä tuomiossa todetaan, että [kantajaa] on pidettävä Hamasia tukevana sekä sen
terroritoiminnan toteuttamiseen tai edistämiseen myötävaikuttavana järjestönä.
[Kantajaa] koskevan päätöksen on siten tehnyt yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdassa tarkoitettu toimivaltainen viranomainen.
Neuvosto on vakuuttunut, että perustelut, jotka oikeuttivat [kantajan] kirjaamisen [riidanalaiseen luetteloon], ovat edelleen
päteviä.”
On kiistatonta, että ministerin päätös ja tuomio, joihin mainitussa perusteluja koskevassa selostuksessa on näin vedottu,
ovat Sanctieregeling sekä välitoimista annettu tuomio.
Kantaja toimitti 25.5.2007 päivätyllä kirjeellä neuvostolle vastauksena esittämänsä huomautukset. Kantaja arvosteli sekä neuvoston
esittämiä asiaperusteluja kantajan säilyttämiseksi riidanalaisessa luettelossa että neuvoston noudattamaa menettelyä.
Asiassa Al-Aqsa 16.1.2007 järjestetyn suullisen istunnon jälkeen mutta ennen kyseisessä asiassa annetun tuomion julistamista
neuvosto teki 28.6.2007 päätöksen 2007/445/EY asetuksen N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdan täytäntöönpanosta sekä päätösten
2006/379/EY ja 2006/1008/EY kumoamisesta (EUVL L 169, s. 58; jäljempänä riidanalainen päätös). Neuvosto säilytti kyseisellä
päätöksellä kantajan nimen riidanalaisessa luettelossa.
Riidanalaisen päätöksen johdanto-osan neljännen perustelukappaleen sanamuoto on seuraava:
”Neuvosto on asetuksen – – N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdan mukaisesti tarkastellut kaikilta osin luetteloa henkilöistä,
ryhmistä ja yhteisöistä, joihin asetusta – – N:o 2580/2001 sovelletaan. Tarkastelun yhteydessä se on ottanut huomioon tiettyjen
henkilöiden, ryhmien ja yhteisöjen neuvostolle toimittamat huomautukset ja asiakirjat.”
Riidanalaisen päätöksen johdanto-osan viides perustelukappale kuuluu seuraavasti:
”Tämän tarkastelun tuloksena neuvosto katsoo, että tämän päätöksen liitteessä olevaan luetteloon merkityt henkilöt, ryhmät
ja yhteisöt ovat sekaantuneet – – yhteisen kannan [2001/931] 1 artiklan 2 ja 3 kohdassa tarkoitettuihin terroritekoihin, että
toimivaltainen viranomainen on tehnyt mainitun yhteisen kannan 1 artiklan 4 kohdassa tarkoitetun näitä henkilöitä, ryhmiä
ja yhteisöjä koskevan päätöksen ja että näihin henkilöihin, ryhmiin ja yhteisöihin olisi edelleen kohdistettava asetuksessa
– – N:o 2580/2001 säädettyjä erityisiä rajoittavia toimenpiteitä.”
Riidanalainen päätös annettiin kantajalle tiedoksi 29.6.2007 päivätyllä neuvoston kirjeellä. Tiedoksiantokirjeeseen liitetyt
perustelut (jäljempänä perustelut) ovat samat kuin 23.4.2007 päivättyyn neuvoston kirjeeseen liitetyt perustelut (ks. edellä
3 kohta).

Oikeudenkäyntimenettely ja oikeudenkäynnin aikana ilmenneet uudet seikat
Kantaja nosti nyt käsiteltävänä olevan kanteen, jossa vaadittiin aluksi pääasiallisesti riidanalaisen päätöksen osittaista
kumoamista, unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 12.9.2007 toimittamallaan kannekirjelmällä.
Neuvosto teki 20.12.2007 päätöksen 2007/868/EY asetuksen N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdan täytäntöönpanosta sekä riidanalaisen
päätöksen kumoamisesta (EUVL L 340, s. 100). Tällä päätöksellä kantajan nimi säilytettiin riidanalaisessa luettelossa.
Asianosaisia kuultuaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen seitsemännen jaoston puheenjohtaja hyväksyi 21.2.2008 antamallaan
määräyksellä Alankomaiden kuningaskunnan ja Euroopan yhteisöjen komission väliintulijoiksi tukemaan neuvoston vaatimuksia.
Kantaja pyysi unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 12.6.2008 toimittamallaan kirjeellä saada mukauttaa vaatimuksiaan
siten, että kanteessa vaaditaan myös päätöksen 2007/868 kumoamista kantajaa koskevilta osin. Neuvosto ilmoitti tätä pyyntöä
koskevissa kirjallisissa huomautuksissaan, jotka jätettiin unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 10. ja 17.7.2008, suostuvansa
tähän vaatimusten mukauttamiseen.
Neuvosto teki 15.7.2008 päätöksen 2008/583/EY asetuksen N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdan täytäntöönpanosta sekä päätöksen
2007/868 kumoamisesta (EUVL L 188, s. 21). Tällä päätöksellä kantajan nimi säilytettiin riidanalaisessa luettelossa.
Kantaja pyysi unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 10.9.2008 toimittamallaan kirjeellä saada mukauttaa vaatimuksiaan
siten, että kanteessa vaaditaan myös päätöksen 2008/583 kumoamista kantajaa koskevilta osin. Neuvosto ilmoitti tätä pyyntöä
koskevissa kirjallisissa huomautuksissaan, jotka jätettiin unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 10.10.2008, suostuvansa
tähän vaatimusten mukauttamiseen. Alankomaiden kuningaskunta ja komissio eivät esittäneet vastalauseita unionin yleisen tuomioistuimen
kirjaamoon 6. ja 14.10.2008 jättämissään kirjallisissa huomautuksissa.
Neuvosto teki 26.1.2009 päätöksen 2009/62/EY asetuksen N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdan täytäntöönpanosta sekä päätöksen
2008/583 kumoamisesta (EUVL L 23, s. 25). Tällä päätöksellä kantajan nimi säilytettiin riidanalaisessa luettelossa.
Neuvosto antoi 15.6.2009 asetuksen (EY) N:o 501/2009 asetuksen N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdan täytäntöönpanosta sekä päätöksen
2009/62 kumoamisesta (EUVL L 151, s. 14). Tällä asetuksella kantajan nimi säilytettiin riidanalaisessa luettelossa.
Unionin yleinen tuomioistuin (seitsemäs jaosto) päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa suullisen käsittelyn
sekä esitti unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 64 artiklan mukaisena prosessinjohtotoimenpiteenä kirjallisesti
kaksi kysymystä osapuolille.
Unionin yleinen tuomioistuin totesi ensimmäiseksi, että pyyntö saada mukauttaa päätöksen 2007/868 kumoamista koskevia vaatimuksia
oli esitetty sen jälkeen, kun EY 230 artiklan viidennessä kohdassa säädetty kahden kuukauden määräaika, joka lasketaan tämän
päätöksen julkaisemisesta tai tiedoksiannosta, oli päättynyt, joten kantaja oli tämän pyynnön esittämisen ajankohtana menettänyt
oikeutensa nostaa kannekirjelmällä tätä toimea koskeva kumoamiskanne. Vaikka vastaaja ja väliintulijat eivät esittäneet vastalauseita
tältä osin, unionin yleinen tuomiostuin pyysi osapuolia sen jälkeen, kun se oli muistuttanut, että vakiintuneen oikeuskäytännön
mukaan kysymys siitä, onko kanne nostettu määräajan ulkopuolella, muodostaa ehdottoman prosessinedellytyksen ja unionin tuomioistuimet
voivat tai niiden jopa täytyy tutkia se viran puolesta, lausumaan kirjallisesti siitä, sovelletaanko tätä kahden kuukauden
määräaikaa myös silloin, kun yhteisön toimea koskevaa kumoamiskannetta ei ole nostettu kannekirjelmällä vaan pyynnöllä saada
mukauttaa vaatimuksia sen edeltävän toimen kumoamisesta, joka kumottiin ja korvattiin kyseessä olevalla toimella, koska unionin
tuomioistuimet lähtökohtaisesti sallivat vaatimusten mukauttamisen hyvän oikeudenkäytön ja prosessiekonomian vaatimuksen nimissä.
Unionin yleinen tuomioistuin pyysi toiseksi pääasian osapuolia ottamaan nimenomaisesti kantaa kirjallisesti Alankomaisen kuningaskunnan
väliintulokirjelmässään esittämiin tiettyihin huomautuksiin siitä, mitkä mahdollisuudet kantajalla olisi ollut yhtäältä tehdä
valitus välitoimista annetusta tuomiosta ja toisaalta nostaa kanne pääasian tuomioistuimessa.
Osapuolet vastasivat kirjallisesti näihin kysymyksiin säädetyssä määräajassa.
Unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 28.10.2009 jätetyssä kirjallisessa vastauksessaan unionin yleisen tuomioistuimen
kysymyksiin kantaja pyysi saada mukauttaa vaatimuksiaan niin, että sen kanne koskee myös päätösten 2008/583 (yksilöity kirjoitusvirheen
vuoksi päätökseksi 2008/538) ja 2009/62 sekä asetuksen N:o 501/2009 kumoamista siltä osin kuin ne koskevat kantajaa. Unionin
yleinen tuomioistuin pyysi muita osapuolia esittämään istunnossa suullisesti huomautuksensa tähän pyyntöön.
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat ja vastaukset unionin yleisen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin kuultiin 25.11.2009
pidetyssä istunnossa. Kantaja täsmensi lausumissaan, mitä toimia kantaja vaati kumottaviksi sitä koskevilta osin. Vastaaja
ja väliintulijat totesivat, etteivät ne lähtökohtaisesti vastusta kantajan unionin yleisen tuomioistuimen kysymyksiin antamassa
kirjallisessa vastauksessaan esittämää pyyntöä saada mukauttaa vaatimuksiaan, mikä kirjattiin istuntopöytäkirjaan.
Neuvosto antoi 22.12.2009 asetuksen N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdan täytäntöönpanosta sekä asetuksen N:o 501/2009 kumoamisesta
annetun täytäntöönpanoasetuksen (EU) N:o 1285/2009 (EUVL L 346, s. 39). Tällä asetuksella kantajan nimi säilytettiin riidanalaisessa
luettelossa.

Asianosaisten ja muiden osapuolten vaatimukset
Kantaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–      kumoaa riidanalaisen päätöksen, päätökset 2007/868, 2008/583 ja 2009/62 sekä asetuksen N:o 501/2009 sitä koskevilta osin
–      toteaa, ettei asetusta N:o 2580/2001 voida soveltaa kantajaan, ja
–      velvoittaa neuvoston korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Kantaja tarjoutuu Alankomaiden kuningaskunnan väliintulokirjelmästä esittämissään huomautuksissa, mikäli unionin yleinen tuomioistuin
näin pyytää, esittämään Alankomaiden oikeuden mukaisen välitoimimenettelyn luonnetta ja ominaisuuksia sekä välitoimista päättävän
tuomarin toimivaltaa koskevia todisteita, jotka koostuvat asiantuntijoiden kuulemisesta ja/tai oikeudellisten käsikirjojen
toimittamisesta.
Neuvosto vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–      hylkää kanteen kokonaisuudessaan perusteettomana ja
–      velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Alankomaiden kuningaskunta ja komissio tukevat neuvoston vaatimuksia.

Oikeudellinen arviointi
1.
Menettelylliset seuraamukset, jotka koskevat riidanalaisen päätöksen kumoamista ja sen korvaamista toisilla toimilla oikeudenkäynnin
aikana
Kuten edellä esitetystä ilmenee, riidanalainen päätös on sen jälkeen, kun kannekirjelmä toimitettiin, kumottu ja korvattu
ensiksi päätöksellä 2007/868, sitten päätöksellä N:o 2008/583, sitten päätöksellä 2009/62, sitten asetuksella 501/2009 ja
lopuksi täytäntöönpanoasetuksella N:o 1285/2009. Kantaja on kullakin kerralla pyytänyt saada mukauttaa alkuperäisiä vaatimuksiaan
siten, että sen kanne koskee näiden kolmen päätöksen ja asetuksen N:o 501/2009 kumoamista kantajaa koskevilta osin. Kantaja
ei ole sitä vastoin tämän tuomion julistamispäivään mennessä pyytänyt saada mukauttaa vaatimuksiaan siten, että sen kanne
koskee myös täytäntöönpanoasetuksen N:o 1285/2009 kumoamista. Kantaja on lisäksi pysyttänyt aikaisempia kumottuja ja korvattuja
toimia koskevat kumoamisvaatimuksensa.
Kyseiset pyynnöt on hyväksyttävä ja on katsottava, että kantajan vaatimus riidanalaisen päätöksen, päätösten 2007/868, 2008/583
ja 2009/62 sekä asetuksen N:o 501/2009 kumoamisesta kantajaa koskevilta osin on otettava tutkittavaksi, ilman että kyseessä
olevassa asiassa on tehtävä ero sen mukaan, onko kyseiset pyynnöt esitetty EY 230 artiklan viidennessä kohdassa säädetyn kahden
kuukauden pituisessa määräajassa, joka lasketaan toimien, joita pyynnöt koskevat, julkaisemisesta tai tiedoksiannosta.
Unionin yleinen tuomioistuin katsoo tältä osin, että kyseistä määräaikaa voidaan lähtökohtaisesti soveltaa sekä silloin, kun
toimea koskeva kumoamiskanne on nostettu kannekirjelmällä, että silloin, kun kumoamiskanne on nostettu vireillä olevan oikeudenkäynnin
yhteydessä ja asiassa 14/81, Alpha Steel vastaan komissio, 3.3.1982 annettuun tuomioon (Kok., s. 749, 8 kohta) perustuvan
oikeuskäytännön mukaisesti pyynnöllä saada mukauttaa vaatimuksia sen edeltävän toimen kumoamisesta, joka kumottiin ja korvattiin
kyseessä olevalla toimella.
Tämä päätelmä perustuu nimittäin siihen, että säännöt, jotka koskevat määräaikoja kanteiden nostamiselle, ovat ehdottomia,
ja tuomioistuimen on sovellettava niitä varmistaakseen, että oikeusvarmuus ja oikeussubjektien yhdenvertaisuus lain edessä
toteutuvat (asia C-229/05 P, PKK ja KNK v. neuvosto, tuomio 18.1.2007, Kok., s. I-439, 101 kohta), jolloin oikeudenkäytössä
vältetään kaikki syrjintä ja mielivaltainen kohtelu (asia 152/85, Misset v. neuvosto, tuomio 15.1.1987, Kok., s. 223, 11 kohta).
Unionin yleinen tuomioistuin katsoo kuitenkin neuvoston ja komission tavoin poikkeuksena tähän periaatteeseen, että kyseistä
määräaikaa ei voida soveltaa vireillä olevassa oikeudenkäynnissä, koska yhtäältä kyseisellä toimella ja toimella, joka tällä
toimella kumottiin ja korvattiin, on asianosaisen osalta sama tavoite, ne perustuvat pääosin samoihin perusteisiin ja niiden
sisältö on olennaisesti sama eivätkä ne siten eroa kuin ajallisen soveltamisalan osalta ja koska toisaalta pyyntö saada mukauttaa
vaatimuksia ei perustu mihinkään muuhun uuteen perusteeseen, tosiseikkaan tai todisteeseen kuin sen kyseessä olevan toimen
antamiseen, jolla kumottiin ja korvattiin tämä edeltävä toimi. Tilanne on juuri tällainen käsiteltävänä olevassa asiassa,
minkä kaikki osapuolet ovatkin myöntäneet unionin yleisen tuomioistuimen kysymyksiin vastauksena annetuissa kirjallisissa
ja suullisissa huomautuksissaan.
Tällaisessa tapauksessa oikeusvarmuuteen ei nimittäin mitenkään vaikuta se, että pyyntö saada mukauttaa vaatimuksia on esitetty
kyseisen kahden kuukauden pituisen määräajan päättymisen jälkeen, koska oikeudenkäynnin kohde ja tausta, sellaisina kuin ne
on vahvistettu alkuperäisessä kanteessa, eivät muutu muilta osin kuin ajallisen ulottuvuuden osalta.
Tämä poikkeus on myös perusteltu, kun otetaan huomioon toimenpiteet, joihin kumotun toimen toteuttaneen toimielimen on kumoamistuomion
vuoksi EY 233 artiklan nojalla ryhdyttävä tämän tuomion täytäntöön panemiseksi.
Tältä osin on muistutettava, että toimielimen on tällaisen tuomion noudattamiseksi paitsi noudatettava tuomion tuomiolauselmaa
myös otettava huomioon siihen johtaneet perustelut, jotka ovat sen tarpeellinen tuki, sillä perustelut ovat välttämättömiä
tuomiolauselman täsmällisen sisällön määrittämiseksi. Juuri perusteluissa yksilöidään nimenomainen toimen kohta, joka on vahvistettu
lainvastaiseksi, ja juuri niistä käyvät tarkasti ilmi ne tuomiolauselmassa todetun lainvastaisuuden syyt, jotka asianomaisen
toimielimen on otettava huomioon, kun se korvaa kumotun toimen toisella toimella (yhdistetyt asiat 97/86, 99/86, 193/86 ja
215/86, Asteris ym. v. komissio, tuomio 26.4.1988, Kok., s. 2181, 27 kohta).
Vaikka kumoamistuomion perusteluissa tehty toteamus lainvastaisuudesta velvoittaa ensisijaisesti toimen toteuttanutta toimielintä
poistamaan tämän lainvastaisuuden toimessa, jolla on tarkoitus korvata kumottu toimi, siitä voi myös, siltä osin kuin se koskee
toimea, jolla on määrätty sisältö tietyllä alalla, olla muita seurauksia tälle toimielimelle (em. yhdistetyt asiat Asteris
ym. v. komissio, tuomion 28 kohta).
Kun kyseessä on, kuten esillä olevassa asiassa, sellaisen varojen jäädyttämistä koskevan yhteisön toimen kumoaminen, joka
on yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 6 kohdan mukaan tarkistettava säännöllisin väliajoin, toimen toteuttaneella toimielimellä
on ensinnäkin velvollisuus valvoa, etteivät samat virheet tai lainvastaisuudet rasita sellaisia kumoamisen jälkeen toteutettavia
mahdollisia myöhempiä varojen jäädyttämistä koskevia toimia, joilla säädellään tällaisen tuomion jälkeisiä ajanjaksoja (asia
T-256/07, People’s Mojahedin Organization of Iran v. neuvosto, tuomio 23.10.2008, Kok., s. II-3019, 62 kohta, jäljempänä asia
PMOI I ja ks. analogisesti em. yhdistetyt asiat Asteris ym. v. komissio, tuomion 29 kohta).
Lisäksi on todettava, että kumoamistuomioihin liittyvän taannehtivan vaikutuksen nojalla lainvastaisuutta koskeva toteamus
on voimassa kumotun toimen voimaantulopäivästä (em. yhdistetyt asiat Asteris ym. v. komissio, tuomion 30 kohta).
Esillä olevassa asiassa tämä voisi tarkoittaa, että jos riidanalainen päätös kumotaan, neuvostolla olisi myös velvollisuus
poistaa kaikista myöhemmistä varojen jäädyttämistä koskevista toimista, joilla riidanalainen päätös on kumoamistuomion julistamiseen
mennessä kumottu ja korvattu, ne virheet tai lainvastaisuudet, jotka rasittavat viimeksi mainittua päätöstä (ks. vastaavasti
ja analogisesti em. yhdistetyt asiat Asteris ym. v. komissio, tuomion 30 kohta ja em. asia PMOI I, tuomion 64 kohta).
Edellä 34 kohdassa kuvaillun kaltaisessa pääasian tilanteessa toteamus riidanalaisella päätöksellä toteutetun kantajan varojen
jäädyttämisen lainvastaisuudesta voisi siten koskea paitsi ajanjaksoa, jona tämä päätös oli voimassa, myös ajanjaksoja, joina
oikeudenkäynnin aikana riitautetut myöhemmät varojen jäädyttämistä koskevat toimet olivat voimassa (ks. vastaavasti ja analogisesti
em. yhdistetyt asiat Asteris ym. v. komissio, tuomion 31 kohta).
Jos neuvosto kieltäytyisi noudattamasta edellä 41 kohdassa määriteltyä velvollisuutta, se ei noudattaisi EY 233 artiklassa
määrättyjä velvollisuuksiaan, joiden noudattamatta jättämisestä voidaan määrätä seuraamus EY 232 artiklan mukaisessa menettelyssä
(ks. vastaavasti ja analogisesti em. yhdistetyt asiat Asteris ym. v. komissio, tuomion 32 kohta).
Näissä olosuhteissa sekä asiassa PMOI I annetun tuomion 45–48 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaan olisi hyvän oikeudenkäytön
ja prosessiekonomian vaatimuksen vastaista velvoittaa kantaja tutkimatta jättämisen uhalla esittämään pyyntönsä saada mukauttaa
vaatimuksiaan oikeudenkäynnin aikana EY 230 artiklan viidennessä kohdassa määrätyssä kahden kuukauden määräajassa.
Lopuksi on muistutettava, että sellaisen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan, joka koskee kanteita, jotka on nostettu peräkkäisistä
asetuksen N:o 2580/2001 nojalla toteutetuista varojen jäädyttämistä koskevista toimenpiteistä, kantajalla on edelleen intressi
vaatia kaikkien esillä olevalla kanteella riitautettujen tointen kumoamista, vaikka nämä toimet on kumottu ja korvattu toisilla
toimilla tämän tuomion julistamispäivänä.
2.
Kumoamisvaatimukset
Koska perustelut, joihin neuvosto vetosi riidanalaisen päätöksen, päätösten 2007/868, 2008/583 ja 2009/62 sekä asetuksen N:o
501/2009 perustelemiseksi, ovat kaikissa samat, myös kanneperusteet, joihin on vedottu näiden toimien kumoamisvaatimusten
tueksi, ovat kaikissa samat. Täten kaikkien tässä tuomiossa jäljempänä tehtyjen riidanalaista päätöstä koskevien viittausten
on siten tarkoitettu koskevan myös päätöksiä 2007/868, 2008/583 ja 2009/62 sekä asetusta N:o 501/2009.
Kantaja vetoaa tältä osin pääasiallisesti viiteen kanneperusteeseen. Ensimmäinen kanneperuste, joka jakautuu neljään osaan,
koskee yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 1, 2 ja 4 kohdan sekä asetuksen N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdan rikkomista. Toinen
kanneperuste koskee suhteellisuusperiaatteen loukkaamista. Kolmas kanneperuste koskee yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan
6 kohdan ja asetuksen N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdan sekä olennaisen menettelymääräyksen rikkomista. Neljäs kanneperuste
koskee omaisuudensuojaa koskevan perusoikeuden loukkaamista. Viimeiseksi viides kanneperuste koskee EY 253 artiklassa määrätyn
perusteluvelvollisuuden rikkomista.
On aiheellista aloittaa tutkimalla ensimmäinen kanneperuste, jota seuraa kolmas kanneperuste.

Ensimmäinen kanneperuste, joka koskee yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 1, 2 ja 4 kohdan ja asetuksen N:o 2580/2001 2 artiklan
3 kohdan rikkomista
Tämä kanneperuste jakautuu neljään osaan, jotka koskevat sitä, ettei kantaja ole rikotuiksi väitetyissä säännöksissä tarkoitettu
henkilö, ryhmä tai yhteisö, ettei kantajaa koskevaa päätöstä ole tehnyt näissä säännöksissä tarkoitettu toimivaltainen viranomainen,
ettei ole osoitettu, että kantajan tarkoituksena oli edistää terroritekojen toteuttamista, ja lopuksi, ettei kantajan voida
enää katsoa edistävän tällaisten tekojen toteuttamista.
Ensimmäisen kanneperusteen ensimmäinen osa
–       Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Kantaja väittää, ettei se kuulu yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun määritelmän ”terroritekoihin sekaantuneet
henkilöt, ryhmät ja yhteisöt” alaan. Yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 1 kohdasta seuraa näin ollen, ettei mainittua yhteistä
kantaa eikä tästä syystä asetusta N:o 2580/2001, jolla yhteinen kanta pannaan täytäntöön, voida soveltaa kantajaan.
Koska kantaja ei ole luonnollinen henkilö, se ei täten kuulu yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 2 kohdan ensimmäisen luetelmakohdan
soveltamisalaan, sillä kantajan näkemyksen mukaan se koskee vain luonnollisia henkilöitä eikä oikeushenkilöitä. Kantaja vetoaa
tässä tarkoituksessa yhtäältä niihin kahteen seikkaan, että tämän säännöksen toisessa luetelmakohdassa tehdään ero ryhmien,
yhteisöjen ja henkilöiden välillä ja että riidanalaisessa luettelossa mainitaan vain luonnollisia henkilöitä otsikon ”Henkilöt”
alla, kun taas otsikon ”Ryhmät ja yhteisöt” alla on mainittu useita oikeushenkilöitä.
Kantaja ei toisaalta ilmiselvästikään kuulu mainitun yhteisen kannan 1 artiklan 2 kohdan toisen luetelmakohdan soveltamisalaan,
koska perustelujen sanamuodon mukaan kantajaa moititaan ainoastaan sellaisten varojen keräämisestä tietyille Hamasiin kuuluville
järjestöille, jotka nämä järjestöt puolestaan luovuttivat käytettäviksi terroritekojen toteuttamista tai niiden toteuttamisen
edistämistä varten.
Kantaja täsmentää vastauksessaan, että esillä oleva kanneperusteen osa koskee sitä, ettei neuvostolla ole toimivaltaa sisällyttää
oikeushenkilöitä asetuksen N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdan ii alakohdan soveltamisalaan. Tehdessään näin neuvosto nimittäin
ylitti yhteisen kannan 2001/931 soveltamisalan.
Neuvosto, jota Alankomaiden kuningaskunta ja komissio tukevat, kiistää kantajan väitteiden paikkansapitävyyden.
–       Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tässä yhteisessä kannassa ’terroritekoihin sekaantuneilla henkilöillä, ryhmillä ja yhteisöillä’ tarkoitetaan:
–        henkilöitä, jotka toteuttavat tai yrittävät toteuttaa terroritekoja tai osallistuvat niiden toteuttamiseen tai edistävät niiden
toteuttamista;
–        tällaisten henkilöiden suoraan tai välillisesti omistamia tai määräysvallassa olevia ryhmiä ja yhteisöjä ja henkilöitä, ryhmiä
ja yhteisöjä, jotka toimivat tällaisten henkilöiden, ryhmien ja yhteisöjen puolesta tai niiden ohjauksessa, mukaan lukien
varat, jotka ovat peräisin tai on saatu tällaisten henkilöiden ja heidän lähipiiriinsä kuuluvien henkilöiden, ryhmien ja yhteisöjen
suoraan tai välillisesti omistamasta tai niiden määräysvallassa olevasta omaisuudesta.”
Kantajan väitettä, jonka mukaan tämän säännöksen ensimmäisessä luetelmakohdassa olevalla ilmaisulla ”henkilöt” tarkoitetaan
ainoastaan luonnollisia henkilöitä, ei voida hyväksyä.
Ilmaisulla ”henkilö” tarkoitetaan nimittäin sen tavanomaisessa oikeudellisessa merkityksessä, johon on viitattava, ellei lainsäätäjä
ole nimenomaisesti ilmaissut toisin, henkilöä, jolla on oikeustoimikelpoisuus, ja siten sekä luonnollista henkilöä että oikeushenkilöä.
Yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa tarkoitetuilla ”henkilöillä” voidaan siten tarkoittaa
sekä luonnollisia henkilöitä että oikeushenkilöitä, kun taas yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 2 kohdan toisessa luetelmakohdassa
tarkoitetuilla ”ryhmillä ja yhteisöillä” voidaan tarkoittaa kaikkia muunlaisia yhteenliittymiä, joilla on kuitenkin tietynlainen
enemmän tai vähemmän järjestäytynyt muoto, vaikkei niillä olisikaan oikeustoimikelpoisuutta.
Kuten neuvosto on perustellusti todennut, tämä tulkinta on vahvistettu yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 5 kohdassa, jonka
mukaan ”neuvosto pyrkii varmistamaan, että liitteessä I lueteltujen luonnollisten henkilöiden, oikeushenkilöiden, ryhmien
tai yhteisöjen nimiin liitetään riittävän yksityiskohtaisia tietoja, jotka mahdollistavat määrättyjen henkilöiden, oikeushenkilöiden,
yhteisöjen ja ryhmien tunnistamisen”.
Toisin kuin kantaja väittää, kantaja kuuluu oikeushenkilönä siten yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 2 kohdan ensimmäisen
luetelmakohdan ja siten myös asetuksen N:o 2580/2001 soveltamisalaan.
Se seikka, johon kantaja vetoaa ja jonka mukaan yhteisen kannan 2001/931 liitteessä olevassa luettelossa sekä myös riidanalaisessa
luettelossa mainitaan ainoastaan luonnollisia henkilöitä otsikon ”Henkilöt” alla, kun taas useita oikeushenkilöitä, jollainen
kantajakin on, mainitaan otsikon ”Ryhmät ja yhteisöt” alla, on vailla merkitystä tältä osin. Nämä luettelot, jotka on laadittu
ainoastaan yhteisen kannan 2001/931 ja asetuksen N:o 2580/2001 täytäntöön panemiseksi luetteloissa luetelluissa yksittäistapauksissa,
eivät nimittäin vaikuta mainittuihin toimiin sisältyvään ”henkilöiden, ryhmien ja yhteisöjen” määritelmään. Sama koskee myös
mahdollisia sellaisia luokitteluvirheitä ”henkilöiden” ja ”ryhmien ja yhteisöjen” välillä, joita näissä toimissa saattaa olla.
Näin ollen ensimmäisen kanneperusteen ensimmäinen osa on hylättävä perusteettomana.
Ensimmäisen kanneperusteen toinen osa
–       Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Kantaja väittää, että toisin kuin perusteluissa on todettu, kantajaa koskevaa päätöstä ei tehnyt yhteisen kannan 2001/931
1 artiklan 4 kohdassa tarkoitettu toimivaltainen viranomainen. Kantaja ei siten kuulu asetuksen N:o 2580/2001 soveltamisalaan.
Sanctieregeling ja välitoimista annettu tuomio eivät nimittäin kuulu mihinkään niistä tässä säännöksessä tarkoitetusta neljästä
erityyppisestä päätöksestä, jotka ovat terroritekoa koskevan tutkinnan tai syytteeseenpanon aloittaminen, terroriteon yritystä
koskevan tutkinnan tai syytteeseenpanon aloittaminen, terroritekoon osallistumista tai sen edistämistä koskevan tutkinnan
tai syytteeseenpanon aloittaminen tai edellä mainituista teoista tuomitseminen. Antamassaan tuomiossa välitoimista päättävä
tuomari ainoastaan hylkäsi väliaikaisesti kantajan vaatimukset mutta ei tehnyt mainitussa säännöksessä tarkoitettua kantajaa
koskevaa päätöstä.
Kantaja väittää toissijaisesti, että Sanctieregelingin antaneita ministereitä, välitoimista päättävää tuomaria ja Haagin piirioikeuden
siviilioikeudellisten asioiden jaoston johtajaa ei voida pitää yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdassa tarkoitettuina
toimivaltaisina viranomaisina.
Näillä viranomaisilla ei nimittäin ole ensinnäkään toimivaltaa aloittaa tutkintaa tai syytteeseenpanoa terroritekojen johdosta,
koska nämä toimenpiteet kuuluvat Alankomaissa officier van justitien (virallinen syyttäjä) yksinomaiseen toimivaltaan.
Näillä viranomaisilla ei toiseksi ole toimivaltaa tuomita terroritekojen johdosta, koska tuomitsemisesta päättäminen kuuluu
strafrechterin (rikosasioita käsittelevä tuomari) yksinomaiseen toimivaltaan.
Kantaja väittää lisäksi, että toisin kuin perusteluissa on todettu, välitoimista päättävä tuomari ei ole millään tavoin ”vahvistanut”
Sanctieregelingiä. Tämä tuomari ainoastaan hylkäsi välitoimimenettelyssä kantajan vaatimuksen siitä, että Alankomaiden hallitusta
kielletään jäädyttämästä kantajan varoja. Ministerin päätös on kuitenkin luonteensa vuoksi lainvoimainen, eikä sitä voida
koskaan ”vahvistaa” oikeusviranomaisen antamalla toimella.
Kantaja toteaa vastauksessaan vielä, että jos neuvoston väittämän mukaisesti välitoimista päättävä tuomari on todella toimivaltainen
”oikeusviranomainen”, ministerit eivät voi olla ”vastaavia” viranomaisia asiassa, koska tällaiset viranomaiset ovat toisensa
poissulkevia yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdan toisen alakohdan sanamuodon mukaisesti. Neuvoston väite on näin
ollen ristiriitainen ja epäselvä.
Kantaja lisää vastauksena Alankomaiden väliintulokirjelmään esittämissään huomautuksissa, että Alankomaiden oikeuden mukaisen
välitoimimenettelyn luonne ja se, ettei se ole luonteeltaan rikosoikeudellinen, eivät ole merkityksellisiä esillä olevan kanneperusteen
tutkimiseksi. Tämän väliintulijan huomautukset, jotka koskevat mahdollisuutta valittaa välitoimista annetusta tuomiosta sekä
sitä, ettei pääasiassa ole nostettu kannetta, eivät myöskään ole merkityksellisiä.
Siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin pyytää saada todisteita Alankomaiden oikeuden mukaisen välitoimimenettelyn luonteesta,
sisällöstä sekä menettelyllisistä seikoista, kantaja tarjoutuu toissijaisesti toimittamaan nämä todisteet turvautumalla asiantuntijoiden
kuulemiseen ja/tai oikeudellisten käsikirjojen toimittamiseen.
Kantaja väittää lisäksi, että toisin kuin Alankomaiden hallitus väittää, yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdassa tarkoitettu
luettelo päätöksistä on tyhjentävä. Tämän säännöksen sanamuoto ja erityisesti säännöksen saksankielinen toisinto sekä logiikka
vahvistavat tämän tulkinnan. Kyseisessä säännöksessä oleva ilmaisu ”päätös”, jonka sisältöä ei ole määritelty eikä rajattu,
saa merkityksensä nimittäin vain sitä seuraavan luettelon ansiosta. Kyseinen luettelo on joka tapauksessa merkityksellinen
ja se osoittaa sen, että kyse on oltava tietyntyyppisistä päätöksistä, jotka vastaavat tai muistuttavat läheisesti esitutkinnan
tai syytteeseenpanon aloittamista tai jopa tuomitsemista. Nyt esillä olevassa asiassa välitoimista annettu tuomio ei selvästikään
vastaa näitä edellytyksiä.
Neuvosto, jota Alankomaiden kuningaskunta ja komissio tukevat, kiistää kantajan väitteiden paikkansapitävyyden.
Neuvosto korostaa erityisesti, että riidanalainen päätös perustuu ainoastaan välitoimista annettuun tuomioon, jossa neuvoston
mukaan on kyse yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdassa tarkoitetusta toimivaltaisen viranomaisen, joka tässä tapauksessa
on oikeusviranomainen, tekemästä kantajaa koskevasta päätöksestä. Tämä käy selvästi ilmi perusteluista, mutta neuvosto lisää
kuitenkin, että se olisi voinut pitää Sanctieregelingiä tässä samassa säännöksessä tarkoitettuna toimivaltaisen viranomaisen
päätöksenä.
Alankomaiden kuningaskunta väittää myös, että välitoimista annettua tuomiota on pidettävä toimivaltaisen kansallisen viranomaisen
tekemänä päätöksenä, jonka perusteella neuvoston päätös kirjata kantaja riidanalaiseen luetteloon on tehty.
–       Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Asiassa T-228/02, Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran vastaan neuvosto, 12.12.2006 annetussa tuomiossa (Kok., s.
II-4665; jäljempänä asia OMPI), asiassa PMOI I annetussa tuomiossa, asiassa T-284/08, People’s Mojahedin Organization of Iran
vastaan neuvosto, 4.12.2008 annetussa tuomiossa (Kok., s. II-3487; jäljempänä asia PMOI II) ja asiassa T-341/07, Sison vastaan
neuvosto, 30.9.2009 annetussa tuomiossa (ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa; jäljempänä asia Sison II) ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuin on täsmentänyt ja tämän jälkeen vahvistanut a) yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdan ja asetuksen
N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdan täytäntöönpanoa koskevat edellytykset, b) neuvostolle tässä yhteydessä kuuluvan todistustaakan
ja c) tuomioistuinvalvonnan ulottuvuuden tällä alalla.
Kuten asiassa OMPI annetun tuomion 115 ja 116 kohdassa, asiassa PMOI I annetun tuomion 130 kohdassa, asiassa PMOI II annetun
tuomion 50 kohdassa ja asiassa Sison II annetun tuomion 92 kohdassa on todettu, sellaiset tosiseikat ja oikeudelliset seikat,
joiden perusteella ratkaistaan, sovelletaanko varojen jäädyttämistä koskevaa toimenpidettä henkilöön, ryhmään tai yhteisöön,
määritetään asetuksen N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdassa. Tämän säännöksen mukaan neuvosto laatii yksimielisesti luettelon
niistä henkilöistä, ryhmistä ja yhteisöistä, joihin tätä asetusta sovelletaan, sekä tarkastelee ja muuttaa sitä yhteisen kannan
2001/931 1 artiklan 4–6 kohdan määräysten mukaisesti. Kyseinen luettelo on näin ollen laadittava yhteisen kannan 2001/931
1 artiklan 4 kohdan määräysten mukaisesti tarkkojen tietojen tai sellaisten asiaan liittyvien seikkojen perusteella, jotka
osoittavat, että toimivaltainen viranomainen on tehnyt kyseisiä henkilöitä, ryhmiä tai yhteisöjä koskevan päätöksen, riippumatta
siitä, koskeeko päätös terroritekoa, sen yritystä, siihen osallistumista tai sen edistämistä koskevan esitutkinnan tai syytteeseenpanon
aloittamista luotettavien ja uskottavien todisteiden tai näytön perusteella tai tällaisista teoista tuomitsemista. ”Toimivaltaisella
viranomaisella” tarkoitetaan oikeusviranomaista tai, jos oikeusviranomaisilla ei ole toimivaltaa tällä alalla, vastaavaa asiassa
toimivaltaista viranomaista. Lisäksi yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 6 kohdan määräysten mukaan luettelossa olevien henkilöiden
ja yhteisöjen nimet tarkistetaan säännöllisin väliajoin, vähintään kuitenkin kerran puolessa vuodessa, sen varmistamiseksi,
että niiden säilyttäminen luettelossa on perusteltua.
Asiassa OMPI annetun tuomion 117 kohdassa, asiassa PMOI I annetun tuomion 131 kohdassa, asiassa PMOI II annetun tuomion 51
kohdassa ja asiassa Sison II annetun tuomion 93 kohdassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on päätellyt kyseisten määräysten
perusteella, että menettely, joka voi johtaa asiaa koskevaan lainsäädäntöön perustuvaan varojen jäädyttämiseen, tapahtuu kahdella
tasolla, eli kansallisella ja yhteisön tasolla. Toimivaltaisen kansallisen viranomaisen, tavallisesti oikeusviranomaisen,
on ensiksi tehtävä asianomaisen osalta päätös, joka vastaa yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdan mukaista määritelmää.
Jos kyse on esitutkinnan tai syytteeseenpanon aloittamisesta, sen on tapahduttava luotettavien ja uskottavien todisteiden
tai näytön perusteella. Toisessa vaiheessa neuvoston on yksimielisesti päätettävä asianomaisen sisällyttämisestä riidanalaiseen
luetteloon sellaisten tarkkojen tietojen tai asiaan liittyvien seikkojen perusteella, jotka osoittavat, että edellä tarkoitettu
päätös on tehty. Neuvoston on tämän jälkeen tarkistettava säännöllisin väliajoin ja vähintään kerran puolessa vuodessa, että
asianomaisen säilyttäminen luettelossa on yhä perusteltua. Tältä osin on ilmeistä, että sen tarkistaminen, että on olemassa
edellä mainittua määritelmää vastaava kansallisen viranomaisen päätös, on olennainen ennakkoedellytys sille, että neuvosto
voi tehdä varojen jäädyttämistä koskevan alkuperäisen päätöksen, kun taas sen tarkistaminen, mitä seurauksia kyseisestä päätöksestä
on kansallisella tasolla, on välttämätöntä silloin, kun on kyse varojen jäädyttämistä koskevan myöhemmän päätöksen tekemisestä.
Lisäksi asiassa OMPI annetun tuomion 123 kohdassa, asiassa PMOI I annetun tuomion 132 kohdassa, asiassa PMOI II annetun tuomion
52 kohdassa ja asiassa Sison II annetun tuomion 94 kohdassa on palautettu mieliin, että jäsenvaltioiden ja yhteisön toimielinten
välisiä suhteita säännellään EY 10 artiklan nojalla lojaalia yhteistyötä koskevilla vastavuoroisilla velvoitteilla (ks. asia
C-339/00, Irlanti v. komissio, tuomio 16.10.2003, Kok., s. I-11757, 71 ja 72 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Tätä periaatetta
on sovellettava yleisesti, ja se velvoittaa myös Euroopan unionista tehdyn sopimuksen VI osastolla, sellaisena kuin tämä sopimus
oli voimassa ennen Lissabonin sopimuksen voimaantuloa, säännellyn rikosasioissa tehtävän poliisiyhteistyön ja oikeudellisen
yhteistyön (jota kutsutaan yleisesti nimellä ”Oikeus- ja sisäasiat” (YOS)) osalta, joka lisäksi perustuu täysin jäsenvaltioiden
ja toimielinten väliseen yhteistyöhön (asia C‑105/03, Pupino, tuomio 16.6.2005, Kok., s. I-5285, 42 kohta).
Asiassa OMPI annetun tuomion 124 kohdassa, asiassa PMOI I annetun tuomion 133 kohdassa, asiassa PMOI II annetun tuomion 53
kohdassa ja asiassa Sison II annetun tuomion 95 kohdassa on todettu, että kun kyse on yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan
4 kohdan ja asetuksen N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdan eli sellaisten määräysten ja säännösten soveltamisesta, joilla terrorismin
torjunnan osalta luodaan erityinen yhteistyömuoto neuvoston ja jäsenvaltioiden välillä, tämä periaate merkitsee neuvostolle
velvollisuutta nojautua niin pitkälle kuin mahdollista toimivaltaisen kansallisen viranomaisen arviointiin – ainakin jos kyse
on oikeusviranomaisesta – niiltä osin kuin on kyse sellaisten ”luotettavien ja uskottavien todisteiden tai näytön” olemassaolosta,
joiden perusteella kansallisen viranomaisen päätös tehdään.
Kuten asiassa PMOI I annetun tuomion 134 kohdassa, asiassa PMOI II annetun tuomion 54 kohdassa ja asiassa Sison II annetun
tuomion 96 kohdassa todetaan, edellä esitetystä seuraa, että vaikka todistustaakka siitä, että jonkin henkilön, ryhmän tai
yhteisön varojen jäädyttäminen on merkityksellisen säännöstön nojalla laillisesti perusteltua tai säilyy perusteltuna, kuuluu
neuvostolle, tämän todistelun kohde on suhteellisen rajallinen siltä osin kuin on kyse varojen jäädyttämistä koskevasta yhteisön
menettelystä. Kun kyse on varojen jäädyttämistä koskevasta alkuperäisestä päätöksestä, todistustaakka koskee lähtökohtaisesti
sellaisia tarkkoja tietoja tai asiaan liittyviä seikkoja, jotka osoittavat, että toimivaltainen viranomainen on tehnyt kyseisen
asianomaisen osalta yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdassa annettua määritelmää vastaavan päätöksen. Kun kyse on varojen
jäädyttämistä koskevasta myöhemmästä päätöksestä asian tarkistamisen jälkeen, todistustaakka koskee pääasiallisesti sitä,
onko varojen jäädyttäminen edelleen perusteltua kaikkien asian kannalta merkityksellisten seikkojen ja erityisesti toimivaltaisen
kansallisen viranomaisen kyseisen päätöksen osalta toteuttamien toimien perusteella.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on itse harjoittamansa valvonnan osalta todennut asiassa OMPI annetun tuomion 159 kohdassa,
asiassa PMOI I annetun tuomion 137 kohdassa, asiassa PMOI II annetun tuomion 55 kohdassa ja asiassa Sison II annetun tuomion
97 kohdassa, että neuvostolla on laaja harkintavalta sellaisten seikkojen osalta, jotka se voi ottaa huomioon, kun se toteuttaa
taloudellisia ja rahoituksellisia seuraamuksia merkitseviä toimenpiteitä EY 60, EY 301 ja EY 308 artiklan nojalla yhteisen
ulko- ja turvallisuuspolitiikan osalta hyväksytyn yhteisen kannan mukaisesti. Tämä harkintavalta koskee erityisesti sellaisten
tarkoituksenmukaisuuteen liittyvien näkökohtien arviointia, joihin tällaiset päätökset perustuvat.
On kuitenkin todettava, että vaikka unionin yleinen tuomioistuin katsookin, että neuvostolla on harkintavaltaa asiassa, tämä
ei kuitenkaan tarkoita, että unionin yleisen tuomioistuimen olisi pidättäydyttävä valvomasta kyseisen toimielimen merkityksellisistä
tosiseikoista tekemää tulkintaa (asia PMOI I, tuomion 138 kohta, asia PMOI II, tuomion 55 kohta ja asia Sison II, tuomion
98 kohta). Unionin tuomioistuinten on paitsi tutkittava esitettyjen todisteiden aineellinen paikkansapitävyys, luotettavuus
ja johdonmukaisuus myös tarkistettava, sisältävätkö nämä todisteet kaikki relevantit tiedot, jotka on otettava huomioon tilanteen
arvioinnissa, ja voivatko kyseiset todisteet tukea päätelmiä, jotka niistä on tehty. Tässä valvonnassa Euroopan unionin tuomioistuinten
tehtävänä ei kuitenkaan ole korvata omalla tarkoituksenmukaisuutta koskevalla arvioinnillaan neuvoston arviointia (ks. vastaavasti
asia C-525/04 P, Espanja v. Lenzing, tuomio 22.11.2007, Kok., s. I-9947, 57 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Käsiteltävänä olevassa asiassa on kyseisen oikeuskäytännön mukaisesti ensiksi tarkistettava, onko kyseinen päätös tehty sellaisten
tarkkojen tietojen tai asiakirja-aineiston perusteella, jotka osoittavat, että kantajan osalta on tehty yhteisen kannan 2001/931
1 artiklan 4 kohdan määritelmää vastaava päätös (ks. vastaavasti asia Sison II, tuomion 99 kohta).
Tältä osin on todettava, että muun muassa kantajalle lähetettyihin, 23.4. ja 29.6.2007 päivättyihin neuvoston kirjeisiin liitettyjen
perustelujen 3 kohdassa viitataan kahteen päätökseen – eli Sanctieregelingiin ja välitoimista annettuun tuomioon –, joiden
osalta voitaisiin lähtökohtaisesti väittää, että ne ovat yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdassa tarkoitettujen toimivaltaisten
viranomaisten tekemiä.
Vastineen 24 kohdassa neuvosto tosin totesi, että se perusti riidanalaisen päätöksen ainoastaan välitoimista annettuun tuomioon,
vaikka se väitti kyseisen vastineen 22 kohdassa, että se olisi voinut perustaa päätöksen myös Sanctieregelingiin. Tämä toteamus,
jota Alankomaiden hallitus tukee, näyttää lisäksi olevan vahvistettu, kuten myös neuvosto on todennut, sillä seikalla, että
kantajalle ilmoitetuissa perusteluissa viitataan niiden 4 kohdassa mainituissa päätelmissä ainoastaan yksikössä ”[kantajan
osalta] tehtyyn yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdassa tarkoitettuun toimivaltaisen viranomaisen päätökseen”.
Esillä olevassa asiassa ei siten ole mahdollista, toisin kuin asiassa Sison II annetussa tuomiossa kyseessä olleiden oikeudellisten
päätösten ja Sanctieregelingin osalta, ottaa huomioon pelkästään välitoimista annettua tuomiota siten, ettei Sanctieregelingiä
oteta huomioon, koska juuri viimeksi mainittu säädös on perusteena sille, että asia saatettiin välitoimista päättävä tuomarin
käsiteltäväksi, ja koska pyyntö tämän säädöksen täytäntöönpanon lykkäämiseksi oli itse asiassa tämän tuomarin käsiteltäväksi
saatetun oikeusriidan kohde (ks. myös asia Al-Aqsa, tuomion 18 kohta). Juuri näin on ymmärrettävä perusteluissa oleva nimenomainen
ja yksityiskohtainen viittaus Sanctieregelingiin.
Ensinnäkin Sanctieregeling on selvästi hallintoviranomaisen eikä oikeusviranomaisen päätös. Tämä seikka ei kuitenkaan ole
sellaisenaan ratkaiseva. Kuten neuvosto perustellusti toteaa, yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdan sanamuodossa säädetään
nimenomaisesti, että myös muuta kuin oikeusviranomaista voidaan pitää tässä säännöksessä tarkoitettuna toimivaltaisena viranomaisena.
Tämä tulkinta on lisäksi vahvistettu vakiintuneessa oikeuskäytännössä. Erityisesti asiassa PMOI I annetussa tuomiossa (ks.
tuomion 6 kohta) neuvosto tukeutui Secretary of State for the Home Departmentin (Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministeri)
määräykseen, jossa kantajan todettiin kyseisessä asiassa olevan terrorismiin sekaantunut järjestö vuoden 2000 terrorismista
annetun lain (Terrorism Act 2000) nojalla. Asiassa PMOI I annetun tuomion 144 kohdassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
totesi, että kyseinen määräys näytti asian kannalta merkityksellisen kansallisen lainsäädännön valossa olevan kansallisen
toimivaltaisen viranomaisen tekemä päätös, joka vastaa yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdan määritelmää.
Nyt esillä olevassa asiassa on kiistatonta (ks. myös asia Al-Aqsa, tuomion 16 kohta), että Alankomaiden ulkoasiainministeri
antoi 3.4.2003 Sanctieregelingin valtiovarainministerin suostumuksella sen vuoden 1977 seuraamuksista annetun lain (Sanctiewet
1977) mukaisesti, sellaisena kuin laki on 16.5.2002 muutettuna, jolla näille viranomaisille annetaan toimivalta jäädyttää
henkilöiden ja yhteisöjen varat 28.9.2001 hyväksytyn Yhdistyneiden Kansakuntien turvallisuusneuvoston päätöslauselman nro
1373 (2001) täytäntöön panemiseksi; siihen puolestaan sisältyy laaja-alaisia strategioita terrorismin torjumiseksi ja erityisesti
terrorismin rahoituksen estämiseksi. Tämä päätös on siten hyvin samankaltainen sekä sisällöltään että muodoltaan kuin asiassa
PMOI I annetussa tuomiossa kyseessä ollut päätös.
Ei ole kuitenkaan väitetty, että Sanctieregelingin kaltainen päätös kuuluu oikeusviranomaisten toimivaltaan lukuun ottamatta
tämän päätöksen laillisuutta koskevaa tuomioistuinvalvontaa.
Koska kyse on toiseksi välitoimista annetusta tuomiosta, tämä on joka tapauksessa oikeusviranomaisen tekemä päätös, joka on
tehty sellaisen menettelyn päätteeksi, jossa oli nimenomaan kyse Sanctieregelingin, jonka täytäntöönpanon lykkäystä kantaja
vaati Alankomaiden oikeuden mukaisesti, näennäisestä laillisuudesta.
Kantajan väite, jonka mukaan välitoimista päättävä tuomari ainoastaan hylkäsi kantajan Sanctieregelingin täytäntöönpanon lykkäämistä
koskevan hakemuksen tekemättä siitä yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdassa tarkoitettua ”päätöstä”, on hylättävä,
koska se perustuu välitoimista annetun tuomion liian muodolliseen tulkintaan.
Sama koskee kantajan väitettä, jonka mukaan välitoimista päättävä tuomari ei ollut varsinaisesti ”vahvistanut” Sanctieregelingiä.
On totta, ettei Sanctieregelingissä eikä myöskään välitoimista annetussa tuomiossa ole varsinaisesti kyse ”terroritekoa koskevan
esitutkinnan tai syytteeseenpanon aloittamisesta” eikä siinä myöskään ”tuomita” kantajaa ilmaisun rikosoikeudellisessa sanamuodon
mukaisessa merkityksessä.
Unionin yleinen tuomioistuin katsoo kuitenkin, että välitoimista annettua tuomiota voidaan sen sisällön, soveltamisalan ja
asiayhteyden osalta sekä arvioituna yhdessä Sanctieregelingin kanssa pitää yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdassa
sekä asetuksen N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdassa tarkoitettuna toimivaltaisen viranomaisen ”päätöksenä”.
Tältä osin on aiheellista muistuttaa, että yhteisön oikeuden säännöksen ulottuvuuden määrittelemiseksi on otettava huomioon
samanaikaisesti sen sanamuoto, asiayhteys ja tarkoitus (ks. asia C-280/04, Jyske Finans, tuomio 8.12.2005, Kok., s. I-10683,
34 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
On todettava, että esillä olevassa asiassa kyseessä olevissa säännöksissä ei edellytetä, että kansallinen ”päätös” tehdään
rikosasiassa ilmaisun suppeassa merkityksessä, vaikka useimmiten näin onkin. Tämä on vahvistettu yhteisen kannan 2001/931
1 artiklan 4 kohdan toisessa alakohdassa, josta ilmenee, että tällaiset päätökset voivat kuulua johonkin toiseen kuin rikosoikeuden
alaan ilmaisun suppeassa merkityksessä, koska kyseisessä kohdassa säädetään nimenomaisesti mahdollisuudesta, että ”oikeusviranomaisilla
ei ole toimivaltaa [kyseisellä] alalla”. Yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetään
lisäksi, että luetteloon voidaan lisätä ne henkilöt, ryhmät tai yhteisöt, joilla Yhdistyneiden Kansakuntien turvallisuusneuvosto
on todennut olevan yhteyksiä terrorismiin ja joille turvallisuusneuvosto on määrännyt seuraamuksia. Turvallisuusneuvoston
määräämät seuraamukset eivät kuitenkaan välttämättä ole luonteeltaan rikosoikeudellisia (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat
C‑402/05 P ja C-415/05 P, Kadi ja Al Barakaat International Foundation v. neuvosto ja komissio, tuomio 3.9.2008, Kok., s.
I-6351, 358 kohta ja asia T-47/03, Sison v. neuvosto, tuomio 11.7.2007, 101 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa, jäljempänä
asia Sison I, tuomio).
Kantajan väite, jonka mukaan yhtäältä esitutkinta ja syytteeseenpano ja toisaalta rikosoikeudellinen tuomitseminen kuuluvat
yksinomaan officier van justitien ja strafrechterin toimivaltaan, on näin ollen hylättävä merkityksettömänä.
Kun otetaan huomioon esillä olevassa asiassa kyseessä olevien säännösten tavoitteet turvallisuusneuvoston päätöslauselman
1373 (2001) täytäntöönpanossa, kyseisen kansallisen menettelyn tavoitteena on kuitenkin oltava terrorismin torjuminen laajassa
merkityksessä.
Asiassa Sison II annetussa tuomiossa (111 kohta) ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi, että kun otetaan huomioon kyseessä
olevien määräyksen ja säännöksen sanamuoto, asiayhteys ja tarkoitus (ks. erityisesti yhteisen kannan 2001/931 ensimmäinen
perustelukappale) ja kansallisten viranomaisten merkittävä osa asetuksen N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdassa säädetyssä varojen
jäädyttämistä koskevassa menettelyssä, ”esitutkinnan tai syytteeseenpanon aloittamista” koskevan päätöksen on, jotta neuvosto
voisi siihen pätevästi vedota, sisällyttävä sellaiseen kansalliseen menettelyyn, jonka tarkoituksena on suoraan ja pääasiallisesti
ennaltaehkäisevän tai rangaistuksenomaisen toimenpiteen kohdistaminen asianomaiseen terrorismin torjumisen nimissä ja sillä
perusteella, että asianomainen on osallistunut terrorismiin. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin täsmensi, että tätä vaatimusta
ei täytä kansallisen oikeusviranomaisen päätös, jossa lausutaan ainoastaan liitännäisesti ja epäsuorasti asianomaisen osallisuudesta
tällaiseen toimintaan, sellaisen oikeusriidan yhteydessä, joka koskee esimerkiksi siviilioikeudellisia oikeuksia ja velvollisuuksia.
Toisin kuin asiassa Sison II annetussa tuomiossa kyseessä olleet oikeusviranomaisten päätökset, välitoimista annettu tuomio,
johon neuvosto on tässä asiassa vedonnut, liittyy kuitenkin riittävän suorasti kansalliseen menettelyyn, jonka tarkoituksena
on pääasiallisesti asettaa taloudellinen seuraamus asianomaiselle eli jäädyttää asianomaisen varat Sanctieregelingin nojalla
sen perusteella, että asianomainen on sekaantunut terrorismiin (ks. edellä 90 kohta).
Kantaja toteaa tältä osin perustellusti, ettei Alankomaiden oikeuden mukaisen välitoimimenettelyn luonteella eikä sillä, ettei
tämä menettely ole luonteeltaan rikosoikeudellinen, ole merkitystä tämän arvioinnin kannalta. Näin ollen ei ole tarpeen lausua
siitä, että kantaja tarjoutui esittämään todisteita näiden kysymysten osalta (ks. edellä 27 ja 71 kohta).
Välitoimista annettu tuomio, tarkasteltuna yhdessä Sanctieregelingin kanssa, näyttää siten asian kannalta merkityksellisen
kansallisen lainsäädännön valossa olevan kansallisen toimivaltaisen viranomaisen tekemä päätös, joka vastaa yhteisen kannan
2001/931 1 artiklan 4 kohdan määritelmää.
Tällaisen päätöksen voitiin siten katsoa täyttäneen päätöksentekohetkellä yhdessä Sanctieregelingin kanssa yhteisen kannan
2001/931 1 artiklan 4 kohdan edellytykset, ja päätöksellä voidaan siten lähtökohtaisesti perustella sellaisenaan asetuksen
N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdan nojalla toteutettu kantajan varojen jäädyttämistä koskeva toimenpide.
Kysymykseen siitä, voiko tämä päätös vieläkin olla pätevä perusta riidanalaiselle päätökselle sen antamisajankohtana, kun
otetaan huomioon kaikki asian kannalta merkitykselliset seikat ja erityisesti kansallisen oikeuden nojalla kyseisen päätöksen
osalta toteutetut toimet, on todettava, että se kuuluu kolmannen kanneperusteen yhteyteen, jota tarkastellaan jäljempänä tässä
tuomiossa.
Näin ollen ensimmäisen kanneperusteen toinen osa on hylättävä perusteettomana.
Ensimmäisen kanneperusteen kolmas osa
–       Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Kantaja väittää, ettei perusteluista, välitoimista annetusta tuomiosta, Sanctieregelingistä tai myöskään AIVD:n muistiosta
ilmene vähäisintäkään terrorismin tukemista osoittavaa kantajan tarkoitusta, tuottamusta tai tietämystä. Näiden seikkojen
näyttäminen toteen, mikä kantajan mukaan on neuvoston tehtävä, on kuitenkin ratkaisevaa yhteisen kannan 2001/931 ja asetuksen
N:o 2580/2001 soveltamiseksi ja erityisesti asetuksen 2 artiklan 3 kohdan ii alakohdan soveltamiseksi, sillä tämä alakohta
koskee henkilöitä, jotka ”edistävät” terroritekojen toteuttamista.
Välitoimista päättävä tuomari ainoastaan totesi, että kantajan keräämät varat oli käytetty Hamasiin liittyvien järjestöjen
hyväksi ja että nämä järjestöt olivat puolestaan luovuttaneet nämä varat tämän liikkeen käytettäviksi terroritekojen toteuttamista
tai niiden edistämistä varten (ks. mm. välitoimista annetun tuomion 3.2 kohta). Perusteluissa tehtyä toteamusta, jonka mukaan
välitoimista päättävä tuomari totesi, että kantajaa oli pidettävä järjestönä, joka tukee Hamasia sekä auttaa sitä toteuttamaan
tai edistämään terroritekoja, on virheellinen. Sitä vastoin välitoimista päättävän tuomarin käyttämistä ilmaisuista ilmenee,
ettei tämä tuomari todennut lainkaan sitä, että kantaja tiesi tai sen olisi pitänyt tietää, että varoja, jotka se luovutti
muiden järjestöjen käytettäviksi, käytettäisiin terrorismiin. Kantaja kiistää tienneensä tästä.
Kantaja lisää vastineessaan, että osoituksena sen vilpittömästä mielestä on myös se, että se salli välitoimista päättävän
tuomarin tarkastella AIVD:n luottamuksellisia asiakirjoja.
AIVD:n muistioon sisältyvistä arvioinneista kantaja täsmentää vastauksena Alankomaiden väliintulokirjelmään, että se, että
välitoimista päättävä tuomari viittasi kahdessa ratkaisussaan merkittävässä määrin tähän muistioon, ei millään tavoin tarkoita
sitä, että se hyväksyi sen kokonaisuudessaan. Tämä koskee erityisesti aktiivista roolia, joka kantajalla ja sen johtajilla
väitetään olleen Hamasin hyväksi kerättävien varojen keräämisessä.
Alankomaiden kuningaskunnan väitteestä, jonka mukaan ilmaisu ”tietoinen” ei tarkoita ainoastaan ”tietämistä” vaan myös sitä,
että ”voidaan olettaa tietävän”, kantaja toteaa, etteivät lainsäätäjän käyttämät ilmaisut yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan
3 kohdan k alakohdassa tue tätä väitettä, koska lainsäätäjä olisi voinut vaivatta käyttää toista muotoilua, jos se olisi näin
tarkoittanut.
Itse välitoimista annetusta tuomiosta ei kuitenkaan ilmene, että kantajan ”olisi pitänyt tietää”, että sen maksamat varat
käytettiin terroritoimintaan.
Kantaja lisää tältä osin, että toisin kuin Alankomaiden kuningaskunta väittää, välitoimista annetusta tuomiosta (etenkin sen
3.4 kohdasta) ei millään tavoin ilmene, että välitoimista päättävä tuomari oli vakuuttunut siitä, että kantaja tiesi tai sen
voitiin olettaa tietävän, että sen keräämät varat käytettiin viime kädessä terroritoimintaan.
Kantaja toteaa, että neuvosto teki ilmeisen arviointivirheen, kun se oletti, että kantaja tiesi, että tietyt järjestöt, joille
varoja luovutettiin, liittyivät Hamasiin ja että nämä järjestöt puolestaan käyttivät näitä varoja terroritekojen toteuttamiseen.
Kantaja korostaa, että Hamas-järjestö sisällytettiin sellaisenaan (yhteisen kannan 2001/931/YUTP ajantasaistamisesta ja yhteisen
kannan 2003/482/YUTP kumoamisesta 12.9.2003 annetun neuvoston yhteisen kannan 2003/651/YUTP (EUVL L 229, s. 42) nojalla) riidanalaiseen
luetteloon joka tapauksessa vasta 12.9.2003 eli välitoimista annetun tuomion ja jopa kantajan varojen jäädyttämisestä annetun
alkuperäisen yhteisön toimen jälkeen. Ennen tätä päivämäärää ainoastaan Hamasin terroristisiipi, joka neuvoston asiaankuuluvissa
toimissa on yksilöity nimellä ”Hamas-Izz al-Din al-Qassem” (ks. mm. yhteisen kannan 2001/931/YUTP ajantasaistamisesta ja yhteisen
kannan 2003/402/YUTP kumoamisesta 27.6.2003 annettu neuvoston yhteinen kanta 2003/482/YUTP (EUVL L 160, s. 100)), oli kirjattu
tähän luetteloon. Kantaja päättelee tästä, että 12.9.2003 saakka tavallisella Euroopan kansalaisella, ja täten myös kantajalla,
oli oikeus katsoa, että Hamasin humanitaariselle siivelle luovutettuja varoja ei käytetty terroritoimintaan.
Neuvosto, jota Alankomaiden kuningaskunta ja komissio tukevat, väittää, että sovellettavien merkityksellisten säännösten mukaan
esillä olevassa asiassa on esitetty näyttöä siitä, että kantaja oli tietoinen siitä, että osallistumalla Hamasin toimintaan
se myötävaikutti tämän järjestön rikolliseen toimintaan.
Alankomaiden kuningaskunta lisää, että näissä samoissa säännöksissä tarkoitetulla ilmaisulla ”tietoinen” ei tarkoiteta ainoastaan
”tietämistä” vaan myös sitä, että ”on tiedettävä” tai että ”voidaan olettaa tietävän”.
–       Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kuten neuvosto on perustellusti todennut, asetuksessa N:o 2580/2001 ei nimenomaisesti edellytetä tämän toimielimen osoittavan,
että asianomaisen ”tarkoituksena” oli terroriteon toteuttaminen tai siihen osallistuminen tai sen edistäminen. Yhteisessä
kannassa 2001/931 edellytetään kuitenkin näyttöä tästä tarkoituksellisuudesta, ja yhteisen kannan 1 artiklan 3 kohdan k alakohdassa,
johon perusteluissa on vedottu kantajaa vastaan, säädetään, että osallistumisella terroristiryhmän toimintaan on tarkoitettava
”[tietoisuutta] siitä, että osallistuminen edistää ryhmän rikollista toimintaa”. Tällaista näyttöä edellytetään siten myös
asetuksen N:o 2580/2001 1 artiklan 4 kohdassa, kun otetaan huomioon tämän säännöksen sanamuoto.
On siten tutkittava, onko tällaista näyttöä esitetty asianmukaisesti esillä olevassa asiassa.
Nyt esillä olevassa asiassa Sanctieregelingin perusteluista käy ilmi, että kyseinen säädös annettiin sillä perusteella, että
oli olemassa näyttöä siitä, että kantaja oli siirtänyt varoja järjestöille, jotka tukevat terrorismia Lähi-idässä (ks. myös
asia Al-Aqsa, tuomion 17 kohta), sillä aikaa, kun odotettiin kantajaa koskevan yhteisön päätöksen tekemistä asetuksen N:o
2580/2001 nojalla.
Kantaja nosti Alankomaiden kuningaskuntaa vastaan kanteen välitoimista päättävässä tuomioistuimessa saadakseen muun muassa
täytäntöönpanon lykkäyksen Sanctieregelingissä säädetyille toimenpiteille.
Välitoimista tehdyssä välipäätöksessä välitoimista päättävä tuomari totesi ja lausui muun muassa seuraavaa:
”1. Tosiseikat
Asiakirja-aineiston sekä 6.5.2003 pidetyn suullisen käsittelyn perusteella [välitoimista päättävä tuomari] perustaa ratkaisunsa
seuraaviin tosiseikkoihin.
– –
1.9.      Ulkoasiainministeri antoi 3.4.2003 [Sanctieregelingin] – –.
1.10. [Sanctieregelingin] perusteluissa mainitaan, että on olemassa näyttöä siitä, että [kantaja] on siirtänyt varoja järjestöille,
jotka tukevat terrorismia Lähi-idässä.
1.11. [AIVD:n] johtaja ilmoitti 9.4.2003 päivätyllä kirjeellä seuraavista seikoista ulkoministeriön poliittisten asioiden pääjohtajalle:
’– – Aikaisemman tietojenvaihdon vahvistamiseksi ilmoitamme ohessa seuraavaa. AIVD on saanut tietää lakisääteisten tehtäviensä
täytäntöönpanon yhteydessä seuraavista tosiseikoista luotettavista mutta arkaluonteisista lähteistä.
Järjestö nimeltään Al-Aqsa, joka on sijoittautunut Alankomaihin, joka on perustettu 24.8.[1993] ja jonka kotipaikka sijaitsee
Heerlenissä, on kerännyt Alankomaissa varoja Hamasiin Lähi-idässä yhdistettävien järjestöjen hyväksi. Useat näistä järjestöstä
luovuttavat varoja terroritoiminnan toteuttamista tai edistämistä varten.
AIVD on tullut johtopäätökseen, ettei Hamasin yhteiskunnallisen toiminnan ja terroritoiminnan välillä voida enää tehdä eroa.
Hamasia, johon mainitut varoja keräävät järjestöt yhdistetään, on pidettävä yhtenä järjestönä, joka edistää sekä humanitaarista
toimintaa että terroritoimintaa niin, että nämä toiminnat täydentävät toisiaan.
Al‑Aqsa -järjestö on yhteydessä tai on säilyttänyt yhteyden järjestöihin, jotka keräävät varoja Hamasin hyväksi. Al-Aqsa -järjestö
on yhteydessä tai on säilyttänyt yhteyden Saksassa sijaitsevaan Al-Aqsaan (kielletty vuoden 2002 puolivälissä), Tanskassa
sijaitsevaan Al-Aqsaan (varat jäädytetty vuoden 2002 lopussa), Belgiassa sijaitsevaan Al-Aqsaan sekä järjestöihin, jotka keräävät
varoja Hamasin hyväksi Yhdistyneessä kuningaskunnassa, Italiassa, Sveitsissä, Ruotsissa ja Ranskassa.
On olemassa Union of the Good -niminen (arabiaksi Ittilaf Al-Khair) kansainvälinen varojenkeruuyhdistys järjestöille, jotka
keräävät varoja Hamasin hyväksi, Alankomaissa sijaitseva Al-Aqsa mukaan lukien. Union of the Goodin johtaja, joka oleskelee
Qatarissa, on aikaisemmin hyväksynyt itsemurhaiskut uskonnollisin perustein. Siihen saakka kunnes (Al-Aqsa) kiellettiin Saksassa,
Saksassa sijaitsevan Al-Aqsan puheenjohtaja toimi myös Alankomaissa sijaitsevan Al-Aqsan puheenjohtajana. Sen jälkeen kun
järjestö kiellettiin Saksassa, Belgiassa sijaitsevan Al-Aqsan johtoon kuuluvasta jäsenestä, joka oli myös Alankomaiden johtoon
kuuluva jäsen, tuli Alankomaissa sijaitsevan Al-Aqsan puheenjohtaja – –’
Tämä virallinen tiedonanto, jota täydennettiin alla olevilla tiedoilla, on perustana [Sanctieregelingille].
1.12. [Kantajan] pyynnöstä 17.4.2003 pidettiin neuvottelu [kantajan] johdon ja lakimiesten sekä ulkoministeriön edustajien välillä.
Tässä tilaisuudessa [kantajan] johto toimitti täydentäviä tietoja sen toiminnasta. [Alankomaiden kuningaskunta] ei kuitenkaan
näiden tietojen perusteella poistanut tai muuttanut [kantajan] osalta toteutettuja toimenpiteitä. [Alankomaiden kuningaskunta]
ei ottanut huomioon [kantajan] tältä osin myöhemmin esittämiä pyyntöjä.
2.      Vaatimus, perustelut ja puolustautuminen
[Kantaja] vaatii pääasiassa, että
– –
Tältä osin [kantaja] vetoaa seuraaviin seikkoihin.
[Kantajaa] vastaan esitetyt syytökset eivät perustu vahvistettuihin tosiseikkoihin. AIVD:n virallinen tiedonanto ei ole riittävä
peruste näille syytöksille. Lisäksi [Alankomaiden kuningaskunta] on aiemmin ilmoittanut, ettei [kantajan] osalta ollut tarpeen
toteuttaa toimenpiteitä. [Kantajalla] ei ole yhteyksiä Hamasiin tai Hamasiin yhdistettäviin järjestöihin. Sen keräämiä varoja
käytetään ainoastaan yhteiskunnalliseen toimintaan, mitä asianomaiset viranomaiset valvovat jatkuvasti. Ennen [Sanctieregelingin]
antamista [Alankomaiden kuningaskunta] ei antanut [kantajalle] mahdollisuutta esittää kantaansa. [Kantaja] menetteli täysin
avoimesti [Alankomaiden kuningaskuntaa] kohtaan ja antoi tämän tarkastaa kaiken sen toiminnan. [Alankomaiden kuningaskunta]
menetteli virheellisesti, kun se ei hyväksynyt tätä [kantajan] tarjousta. [Alankomaiden kuningaskunta] menetteli siten lainvastaisesti
[kantajaa] kohtaan. [Alankomaiden kuningaskunnan] menettelyllä aiheutettiin [kantajan] intresseille korjaamatonta vahinkoa.
[Kantaja] ei nimittäin voi enää noudattaa maksuvelvollisuuksiaan (vuokra, kaasu, vesi, sähkö, palkat) eikä saattaa loppuun
meneillään olevia projekteja.
Vaikka [Alankomaiden kuningaskunnan] menettelyä olisi pidettävä lainmukaisena, se on siitä huolimatta lainvastainen, koska
[Alankomaiden kuningaskunta] ei toteuttanut toimenpiteitä päättääkseen kantajan tämänhetkisen epäinhimillisen tilanteen.
[Alankomaiden kuningaskunta] vahingoitti [kantajan] mainetta ja kunniaa, kun se antoi tiedotusvälineissä julkisuutta [kantajaa]
vastaan esitetyille syytöksille. [Kantajalle] aiheutui siten vahinkoa, joka [Alankomaiden kuningaskunta] on velvoitettava
korvaamaan.
– –
3.      Asian arviointi
3.1.      Kun otetaan huomioon toimitetut asiakirjat ja suullisessa istunnossa käydyt keskustelut, on todettava, että [kantaja] vaatii
erityisesti sitä, että [Alankomaiden kuningaskuntaa] kielletään jatkamasta [Sanctieregelingin] täytäntöönpanoa. On arvioitava,
onko [Alankomaiden kuningaskunta] menetellyt lainvastaisesti [kantajaa] kohtaan, kun se antoi [Sanctieregelingin] ja sovelsi
sitä.
– –
3.4.      Hoge Raadin [Hoge Raad der Nederlanden, Alankomaiden ylimmän oikeusasteen tuomioistuin] vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan
tuomari voi luokitella lainvastaisiksi yleisesti sitovien säännösten (lakien aineellisessa mielessä) antamisen ja niiden täytäntöönpanon
sillä perusteella, että on kyse mielivaltaisuudesta siinä mielessä, ettei kyseinen elin olisi voinut perustellusti antaa kyseistä
säännöstä, kun otetaan huomioon näkökohdat, jotka tämä elin tiesi tai sen olisi pitänyt tietää täytäntöönpanopäätöstä tehdessään.
Tuomarin on Hoge Raadin mukaan käytettävä tarvittavaa pidättyvyyttä tämän valvonnan yhteydessä.
3.5.      [Alankomaiden kuningaskunnan] intressi [Sanctieregelingin] yhteydessä perustuu yleisesti ottaen terrorismin torjumiseen ja
erityisesti tämän toiminnan rahoittamisen lakkauttamiseen. [Kantajalla] on sen sijaan intressi saada jatkaa toimintaansa häiriöttä.
3.6.      [Sanctieregeling] perustuu edellä mainittuun AIVD:n viralliseen tiedonantoon. Tämän tiedonannon sisältö koskee pääasiassa
sitä, että [kantajan] Alankomaissa keräämät varat käytetään Hamasin (Palestiinan) islamilaisliikkeeseen yhdistettävien järjestöjen
hyväksi, ja sitä, että useat näistä (Hamasiin yhdistettävistä) järjestöistä luovuttavat varoja käytettäviksi Hamasin terroritoiminnan
toteuttamista tai sen edistämistä varten.
3.7.      [Kantaja] väitti sinnikkäästi, ettei se ole luovuttanut varoja Hamasin tai muiden tähän liikkeeseen yhdistettävien järjestöjen
käytettäviksi. Sen keräämät varat (1 300 000 euroa vuonna 2002) maksettiin [kantajan] mukaan Israelissa, Israelin miehittämillä
alueilla ja muissa maissa (mm. Kanadassa ja Australiassa) sijaitseville järjestöille, jotka tavoittelevat vain yhteiskunnallisia
päämääriä ja järjestävät vain yhteiskunnallista toimintaa. Kerätyt varat käytetään tämän jälkeen näissä maissa/miehitetyillä
alueilla sovellettavia lakeja noudattaen sekä näiden maiden/alueiden viranomaisten valvonnassa.
3.8.      AIVD:n virallinen tiedonanto sisältää vain yleisiä toteamuksia. Nämä toteamukset eivät perustu mihinkään tosiseikkoihin. Täten
välitoimista päättävä tuomari ja [kantaja] eivät voi arvioida sitä, tukeutuvatko mainitussa tiedonannossa esitetyt päätelmät
tutkinnasta saatuihin tietoihin; toisin sanoen tämän virallisen tiedonannon todenperäisyyttä ei voida arvioida. Tämä on vielä
ongelmallisempaa, koska [kantaja] on kiistänyt tämän tiedonannon sisällön sekä perustellut tämän kiistämisen siltä osin kuin
se on mahdollista.
3.9.      Vaikka virallisessa tiedonannossa voidaan katsoa olevan tietty logiikka, [välitoimista päättävä tuomari] katsoo, että silloin
kun oikeussubjektin toimintaa haitataan käytännössä katsoen merkittävästi virallisen tiedonannon perusteella, [Alankomaiden
kuningaskunta] ei voi pelkästään viitata tähän tiedonantoon siltä osin kuin sitä ei ole perusteltu ja siltä osin kuin [kantaja]
on kiistänyt tiedonannon sisällön perustellusti. [Alankomaiden kuningaskunnan] väite eli se, että pelkkä viittaus viralliseen
tiedonantoon riittää välitoimista päättävän tuomarin harjoittaman säännöstön valvonnan yhteydessä, kun otetaan huomioon tämän
tiedonannon perustana olevien lähteiden luottamuksellisuus, on myös hylättävä.
3.10. Toissijaisesti [Alankomaiden kuningaskunta] on ehdottanut, että ainoastaan [välitoimista päättävän tuomarin] annetaan tutkia
esillä olevan asian tietoja. [Kantaja] ei ole kiistänyt [Alankomaiden kuningaskunnan] väitettä, jonka mukaan [Alankomaiden
kuningaskunnan] intressissä on pitää luottamuksellisina AIVD:n tiedot, joihin virallinen tiedonanto perustuu. [Kantaja] on
suostunut siihen, että ainoastaan välitoimista päättävä tuomari tutkii esillä olevan asian luottamuksellisia tietoja.
3.11.      Se, että [välitoimista päättävä tuomari] tutkii asiaankuuluvia asiakirjoja luottamuksellisesti, vaikuttaa yhden prosessioikeudellisen
perusperiaatteen, nimittäin kontradiktorisen periaatteen, vastaiselta. (Lopullisen) määräyksen perusteluissa ei nimittäin
viitata tietoihin, joita [välitoimista päättävä tuomari] sai tutkia luottamuksellisesti, minkä vuoksi mainittuja perusteluja
ei voida välittömästi valvoa. On kuitenkin hyväksyttävää poiketa edellä mainitusta periaatteesta yleisen edun vuoksi. Nyt
esillä olevassa asiassa tilanne on tämä. Täten on myös tärkeää, että asianosaiset ovat hyväksyneet sen, että tästä periaatteesta
poiketaan ja että esillä oleva menettely sisältää sellaisia samankaltaisia näkökohtia hallinto-oikeuden kanssa; hallinto-oikeudessa
ei ole epätavallista, että tuomari ottaa huomioon luottamuksellisia seikkoja (ks. hallintolain 8.29 §).
3.12.      Näin ollen [Alankomaiden kuningaskunnan] on annettava välitoimista päättävän tuomarin tutustua kirjaajansa avustamana luottamuksellisesti
asiakirjoihin, joihin AIVD:n virallinen tiedonanto perustuu. Välitoimista päättävä tuomari katsoo, että tämän luottamuksellisen
tarkastelun on tapahduttava viivytyksettä.
– –
4. Päätös
Välitoimista päättävä tuomari velvoittaa [Alankomaiden kuningaskunnan] ilmoittamaan hänelle viikon määräajassa, joka alkaa
kulua [tämän määräyksen antamista seuraavana päivänä], siitä, miten tämä tuomari voi kirjaajansa avustamana tutustua luottamuksellisesti
asiakirja-aineistoon, johon AIVD:n virallinen tiedonanto perustuu.
– –”
Alankomaiden hallitus noudatti tätä välipäätöstä, ja välitoimista päättävä tuomari tutustui 21.5.2003 AIVD:n asiakirja-aineistoon
tämän toimitiloissa.
Välitoimista päättävä tuomari totesi ja lausui välitoimista annetussa tuomiossa muun muassa seuraavaa:
”– –
2.      Tosiseikat, vaatimus, perustelut ja puolustautuminen
Näiden seikkojen osalta viitataan [välitoimista tehtyyn välipäätökseen].
3.      Asian arviointi
3.1.      Kun otetaan huomioon [välitoimista tehdyssä välipäätöksessä] tehdyt päätelmät, on vastattava ensimmäiseksi kysymykseen siitä,
menettelikö [Alankomaiden kuningaskunta] lainvastaisesti [kantajaa] kohtaan, kun se antoi [Sanctieregelingin] ja pani sen
täytäntöön, ja onko siten syytä velvoittaa se lopettamaan [Sanctieregelingin] täytäntöönpanon jatkaminen.
3.2.      Tutkintansa perusteella välitoimista päättävä tuomari päätyi siihen, että AIVD:n toteamukset ovat riittävän perusteltuja,
jotta niillä voidaan oikeuttaa se (AIVD:n) päätelmä, jonka mukaan [kantajan] Alankomaissa keräämät varat on käytetty Hamasin
(Palestiinan) islamilaisliikkeeseen yhdistettävien järjestöjen hyväksi, ja näillä toteamuksilla voidaan myös oikeuttaa päätelmä
siitä, että useat näistä (Hamasiin yhdistettävistä) järjestöistä luovuttavat varoja käytettäviksi Hamasin terroritoiminnan
toteuttamista tai sen edistämistä varten.
3.3.      Mitään sellaista seikkaa, jonka perusteella voitaisiin todeta, että AIVD olisi toteuttanut virheellisesti tehtävänsä, joka
sille annettiin tiedustelu- ja turvallisuuspalveluista annetun lain nojalla, ei ole esitetty välitoimista päättävälle tuomarille.
3.4.      [Kantaja] on lisäksi väittänyt, että vaikka katsottaisiin, ettei [Alankomaiden kuningaskunta] menetellyt lainvastaisesti sitä
kohtaan, kun se antoi [Sanctieregelingin] ja pani sen täytäntöön, [Alankomaiden kuningaskunnan] menettelyn lainvastaisuus
seuraa joka tapauksessa siitä, että se pani [Sanctieregelingin] täytäntöön ilmoittamatta muutoksesta, jolla [kantajan] tämänhetkinen
tilanne päättyisi. Tämä väite on hylättävä. On osoitettu, että [kantaja] on kärsinyt ja kärsii edelleen vahinkoa [Alankomaiden
kuningaskunnan] menettelyn johdosta. Tämä vahinko sekä mahdollisesti myöhemmin aiheutuva vahinko ovat kuitenkin seurausta
ainoastaan [kantajan] omasta menettelystä. Jo aiheutunut vahinko ja myöhemmin aiheutuva vahinko ovat molemmat luettavissa
[kantajan] syyksi.
3.5.      Kantaja on myös huomauttanut, että [Alankomaiden kuningaskunta] (sisäministerin ominaisuudessa) oli aikaisemmin eli lokakuussa
2002 vastauksena toisen jaoston jäsenten kysymyksiin ilmoittanut, että sen mukaan oli tarpeetonta toteuttaa toimenpiteitä
[kantajan] osalta. [Alankomaiden kuningaskunta] on kuitenkin näyttänyt riittävästi toteen – mikä ilmenee myös edellä mainittuihin
toisen jaoston esittämiin kysymyksiin annetuista vastauksista – sen, että AIVD:n suorittama tutkinta oli tuolloin sellaisessa
vaiheessa, jossa ei ollut perusteltua toteuttaa toimenpiteitä [kantajan] osalta, mutta että perusteellisemman tutkinnan jälkeen
tällaisten toimenpiteiden toteuttamista ei voitu enää sulkea pois.
3.6.      Edellä esitetyn perusteella kohdassa 3.1 esitettyyn kysymykseen on vastattava kieltävästi. Näin ollen on syytä hylätä [kantajan]
vaatimukset, jotka koskevat sitä, että [Alankomaiden kuningaskuntaa] kielletään jäädyttämästä kaikkia [kantajalle] kuuluvia
varoja, estämästä [kantajalle] ja sen hyväksi toteutettavia liiketoimia sekä kieltämästä ulkopuolisia antamasta varoja [kantajan]
käytettäväksi suoraan tai epäsuorasti.
– –
Ratkaisu
Välitoimista päättävä tuomari hylkää vaatimukset
– –”
Kun otetaan huomioon välitoimista tehty välipäätös sekä välitoimista annettu tuomio, ei ole tarpeen ratkaista sitä, onko –
kuten Alankomaiden kuningaskunta väittää – yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdan k alakohdassa edellytetystä seikasta
”tietoinen” tehtyä neuvoston arviointia koskevan laillisuusvalvonnan rajoituttava siihen, onko ilmeistä arviointivirhettä
tapahtunut.
Tekemättä pienintäkään arviointivirhettä neuvosto nimittäin pystyi katsomaan, että kun otetaan huomioon kaksi kyseessä olevaa
ratkaisua, kantaja oli mainitussa säännöksessä tarkoitetulla tavalla tietoinen siitä, että sen varojenkeruutoiminnalla ja
varojen luovuttamisella käytettäviksi edistettiin terroristiryhmän, joka esillä olevassa asiassa on Hamas tai vielä tarkemmin
sanottuna kyseisenä tapahtuma-ajankohtana Hamasin aseistettu siipi Hamas-Izz al-Din al-Qassem, rikollista toimintaa.
Toisin kuin kantaja näiden kahden ratkaisun liian muodollisen ja kirjaimellisen tulkinnan perusteella väittää, välitoimista
päättävän tuomarin AIVD:n muistion ja sitä tukevan asiakirja-aineiston perusteella tekemistä tosiseikkoja koskevista toteamuksista
ja arvioinneista ilmenee, että AIVD oli ilmeisen vakuuttunut siitä, että kantaja tiesi, että sen varat käytettiin viime kädessä
terroritoimintaan. Tämä käy ilmi implisiittisesti mutta varmasti niistä tällaisia toteamuksia ja arviointeja koskevista muutamista
esimerkeistä, joihin Alankomaiden kuningaskunta on vedonnut viittaamalla välitoimista tehdyn välipäätöksen 1.11 kohtaan.
Välitoimista päättävässä tuomioistuimessa keskusteltiin kuitenkin perusteellisemmin kantajan ja Hamasin välillä väitetysti
olevasta yhteydestä kuin tietoisuutta tai tarkoituksellisuutta koskevasta tekijästä. Kuten välitoimista päättävä tuomari on
todennut, kantaja väitti nimittäin ”sinnikkäästi” menettelyn tässä vaiheessa, että ”se [ei] luovuttanut varoja Hamasin tai
muiden tähän liikkeeseen yhdistettävien järjestöjen käytettäviksi” ja myös että sillä ”ei [ollut] yhteyksiä Hamasiin tai Hamasiin
yhdistettäviin järjestöihin”. Välitoimista päättävä tuomari hylkäsi nämä väitteet yksiselitteisesti sen jälkeen, kun se oli
tutustunut AIVD:n muistion perusteena oleviin asiakirjoihin. Näin ollen tämän tuomarin ei ollut tarpeen nimenomaisesti täsmentää
välitoimista annetun tuomion 3.2 kohdassa sitä, missä määrin kantaja oli ”tietoinen” tästä tilanteesta.
Kun välitoimista päättävä tuomari totesi, että kantajalle Sanctieregelingin johdosta jo aiheutunut vahinko sekä myöhemmin
aiheutuva vahinko olivat ”molemmat luettavissa [kantajan] syyksi”, sen oli joka tapauksessa välttämätöntä todeta, että se
”tietoisuutta” koskeva edellytys täyttyi, joka on ehdoton edellytys kantajan vastuun toteamiselle sen intressivertailun yhteydessä,
joka tuomarin on suoritettava (ks. mm. välitoimista tehdyn välipäätöksen 3.5 kohta).
Lisäksi kantajan Alankomaiden väliintulokirjelmästä tekemissä huomautuksissa kehittelemä väite, joka perustuu oletettuun erotteluun,
joka pitäisi tehdä ainakin päivämäärää 12.9.2003 edeltävällä ajalla Hamasin humanitaarisen siiven ja terroristisiiven välillä,
on vailla merkitystä, kun otetaan huomioon välitoimista päättävän tuomarin tekemä päätelmä, jonka mukaan yhtäältä kantajan
Alankomaissa keräämät varat oli käytetty Hamasiin yhdistettävien järjestöjen hyväksi ja toisaalta useat näistä järjestöistä
luovuttivat varoja käytettäviksi Hamasin terroritoiminnan toteuttamista tai sen edistämistä varten.
Tämä väite, jonka mukaan kantajalla oli kyseisenä ajankohtana oikeus katsoa, että Hamasin humanitaariselle siivelle luovutettuja
varoja ei käytetty terroritoimintaan, on myös ristiriidassa sen väitteen kanssa, johon kantaja vetosi välitoimista päättävässä
tuomioistuimessa ja jonka yhteydessä kantaja kielsi kaiken yhteyden Hamasiin tai Hamasiin yhdistettäviin järjestöihin.
Edellä esitetyn perusteella ensimmäisen kanneperusteen kolmas osa on hylättävä perusteettomana.
Ensimmäisen kanneperusteen neljäs osa
–       Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Kantaja väittää, että yhteisen kannan 2001/931 ja asetuksen N:o 2580/2001 tarkoituksena on torjua terrorismin nykyinen ja
tuleva rahoittaminen eikä sen mennyttä rahoittamista. Kantajan mukaan näitä toimia ei siten voida soveltaa siihen, ellei nykyistä
tai tulevaa riskiä siitä, että yhteisö rahoittaa terrorismia, voida todeta.
Perusteluista tai välitoimista annetusta tuomiosta ei kuitenkaan ilmene, että kantajaa voitaisiin mitenkään pitää nyt tai
tulevaisuudessa uhkana, jonka perusteella voitiin päätellä, että kantajaa voitiin vielä vuonna 2007 pitää terroritoiminnan
edistäjänä. Ajankohdasta 3.6.2003 jo kuluneen ajan takia välitoimista annetun tuomion kohtia ei täten enää voida käyttää tällaisen
päätelmän perusteena.
Perusteluista ei mistään erityisesti ilmene, että järjestöt, joille kantaja luovutti varoja ennen 3.6.2003, edistävät terrorismia
vielä tänä päivänä, vaikka oletettaisiinkin, että järjestöt olivat tosiasiassa edistäneet terroritoimintaa kyseisenä ajankohtana.
Edes neuvosto ei voi tarkistaa näitä seikkoja, koska kyseisiä järjestöjä ei ole yksilöity ja koska sillä ei ole ollut pääsyä
AIVD:n asiakirjoihin, joihin välitoimista annettu tuomio perustuu.
Mikään ei sitä paitsi anna aihetta ajatella, että jos kantajan varojen jäädyttämistä koskeva toimenpide poistettaisiin, kantaja
tukisi uudelleen samoja järjestöjä. Kantaja on tältä osin nimenomaisesti todennut, että jos neuvosto toimittaa sille luettelon
järjestöistä, joiden katsotaan rahoittavan terrorismia, se pidättäytyy myöntämästä niille pienintäkään taloudellista tukea.
Kantaja lisää vastineessaan, että toisin kuin neuvosto väittää puolustuksessaan, unionin yleisen tuomioistuimen on täysin
mahdollista tarkastaa esillä olevassa asiassa riidanalaisen päätöksen perusteltavuus esillä olevan kanneperusteen osalta.
Vetoamalla neuvoston tältä osin mainitsemiin arviointiperusteisiin kantaja korostaa, ettei sillä ollut eikä edelleenkään ole
mitään menneisyyttä terroriväkivallan alalla, ettei neuvosto voi perustellusti esittää yhtään vakavaa olettamaa kantajan tulevista
aikomuksista ja että sekä vuonna 2003 kumottu Sanctieregeling että välitoimista annettu tuomio ovat menettäneet suuren osan
merkityksestään.
Alankomaiden kuningaskunnan väliintulokirjelmästä esittämissään huomautuksissa kantaja väittää vielä, että neuvoston arviointi
oli ilmeisen virheellinen. Se korostaa, ettei neuvosto osannut yksilöidä kantajan tukemia järjestöjä eikä neuvosto sitä suuremmalla
syyllä tiennyt sitä, mitkä näistä järjestöistä tukivat myöhemmin terrorismia. Neuvosto ei edes tiedä, ovatko nämä järjestöt
edelleen olemassa. Kun otetaan tämä huomioon, neuvoston on mahdotonta todeta tiedossaan olevien asiakirjojen perusteella,
että kantajan voidaan vieläkin katsoa edistävän terroritoimintaa. Neuvosto käytti täten harkintavaltaansa ilmeisen virheellisesti.
Neuvosto, jota Alankomaiden kuningaskunta ja komissio tukevat, kiistää kantajan väitteet.
–       Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Väitteet, jotka kantaja esittää ensimmäisen väitteen neljännen osan yhteydessä, vastaavat pääasiallisesti väitteitä, jotka
kantajana ollut osapuoli on esittänyt asiassa PMOI I annetun tuomion kolmannen kanneperusteen yhteydessä.
Lausuessaan asiassa PMOI I annetussa tuomiossa kolmannesta kanneperusteesta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi muun
muassa, a) ettei mikään kyseisissä asetuksen N:o 2580/2001 ja yhteisen kannan 2001/931 säännöksissä estä kohdistamasta rajoittavia
toimenpiteitä sellaisiin henkilöihin ja yhteisöihin, jotka ovat aikaisemmin toteuttaneet terroritekoja, siitä huolimatta,
ettei olisikaan näyttöä, joka osoittaisi niiden toteuttavan nykyisin tällaisia tekoja tai osallistuvan tällaisiin tekoihin,
mikäli tämä on olosuhteiden perusteella oikeutettua (107 kohta), b) että näillä toimilla tavoitellun tavoitteen eli kansainvälistä
rauhaa ja turvallisuutta uhkaavan terroritoiminnan torjuminen, joka on kansainväliselle yhteisölle olennaisen tärkeää, saavuttaminen
saattaisi vaarantua, jos näissä säännöksissä tarkoitettuja varojen jäädyttämistoimia voitaisiin soveltaa vain sellaisiin henkilöihin,
ryhmiin ja yhteisöihin, jotka tekevät nykyisin terroritekoja tai jotka ovat tehneet niitä aivan hiljattain (109 kohta), c)
että koska mainituilla toimilla pyritään ennen kaikkea ennaltaehkäisemään tällaisten tekojen tekeminen tai niiden toistaminen,
ne perustuvat pikemminkin nykyisen tai tulevan uhkan arviointiin kuin menneen toiminnan arvioimiseen (110 kohta) ja d) että
neuvostolla oleva laaja harkintavalta sellaisten seikkojen osalta, jotka se voi ottaa huomioon, kun se toteuttaa varojen jäädyttämistä
koskevan toimenpiteen tai päättää pysyttää voimassa tällaisen toimenpiteen, kattaa myös sitä uhkaa koskevan arvioinnin, joka
voi edelleen aiheutua järjestöstä, joka on aikaisemmin toteuttanut terroritekoja, siitä huolimatta, että sen terroritoiminta
on lakkautettu enemmän tai vähemmän pitkäksi ajaksi tai jopa vaikuttaa kokonaan päättyneeltä (112 kohta).
Asiassa Sison II annetussa tuomiossa (66 kohta) ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin lisäsi, että kun otetaan huomioon varojen
jäädyttämistä koskevien myöhempien päätösten perusteluvelvollisuutta koskeva oikeuskäytäntö (ks. tältä osin asia PMOI I, tuomion
82 kohta), on tässä tilanteessa todettava, ettei neuvostolta voida vaatia sitä, että se ilmoittaa vielä yksityiskohtaisemmin,
miten asianomaisen varojen jäädyttämisellä myötävaikutetaan konkreettisesti terrorismin torjuntaan, tai että se toimittaa
sellaista näyttöä, jolla osoitetaan, että asianomainen voisi käyttää varojaan tehdäkseen terroritekoja tai edistääkseen sellaisia
vastaisuudessa.
Nyt esillä olevassa asiassa tästä oikeuskäytännöstä ilmenee, että se, että neuvosto on viitannut yksinomaan ajankohtaa 3.6.2003
edeltäviin tapahtumiin, sellaisina kuin välitoimista päättävä tuomari ne on todennut, ei riitä sellaisenaan osoittamaan yhteisen
kannan 2001/931 1 artiklan 1, 2 ja 4 kohdan sekä asetuksen N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdan rikkomista (ks. vastaavasti asia
PMOI I, tuomion 113 kohta).
Sama koskee kantajan ”nimenomaista ilmoitusta”, jonka mukaan kantaja pidättäytyisi myöntämästä pienintäkään taloudellista
tukea järjestöille, joiden osalta neuvosto on ilmoittanut kantajalle niiden rahoittavan terrorismia, jos kantajan varojen
jäädyttämistä koskeva toimenpide poistettaisiin.
Sen selvittäminen, onko neuvosto kaikkien muiden asian kannalta merkityksellisten seikkojen valossa (mm. varojen jäädyttämistä
koskevan alkuperäisen päätöksen tekemisestä kulunut aika, se, mitä sillä välin on tapahtunut niille järjestöille, joille kantaja
on luovuttanut varoja, kantajan menneisyys terrorismin alalla, kantajan tulevat aikomukset, Sanctieregelingin kumoaminen sekä
välitoimista annetun tuomion nykyinen merkittävyys) ylittänyt harkintavaltansa rajat, kuuluu pikemminkin yhteisen kannan 2001/931
1 artiklan 6 kohdan nojalla neuvostolle kuuluvien velvollisuuksien noudattamista koskevaan laillisuusvalvontaan. Koska näiden
velvollisuuksien rikkomiseen vedottiin erityisesti kolmannen kanneperusteen yhteydessä, tätä rikkomista arvioidaan tarvittaessa
tämän kanneperusteen tutkimisen yhteydessä (ks. vastaavasti ja analogisesti asia PMOI I, tuomion 114 kohta).
Tämä rajoitus huomioon ottaen ensimmäisen kanneperusteen neljäs osa on myös hylättävä perusteettomana, ja sen myötä samoin
edellä 106 kohdassa esitetty varaus huomioon ottaen ensimmäinen kanneperuste on hylättävä kokonaisuudessaan.

Kolmas kanneperuste, joka koskee yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 6 kohdan, asetuksen N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdan
sekä olennaisen menettelymääräyksen rikkomista
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Kantajan, joka viittaa yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 6 kohtaan, asetuksen N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohtaan sekä ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuimen asiassa OMPI antama tuomiossa lausuttuihin periaatteisiin, näkemyksen mukaan neuvosto ei tarkistanut
lainkaan sitä, oliko kantajan nimen säilyttäminen riidanalaisessa luettelossa aiheellista. Neuvosto rikkoi täten olennaista
menettelymääräystä.
Kantaja korostaa tältä osin, ettei perusteluissa mainita missään sitä, että neuvosto tosiasiassa suoritti tällaisen tarkistuksen
sen osalta, että perusteet, joilla alkuperäinen varojen jäädyttämistä koskeva päätös perusteltiin, ovat edelleen olemassa,
ja vielä vähemmän sitä, miten se tämän tarkistuksen suoritti. Kaiken perusteella voitaisiin pikemminkin luulla, että neuvosto
perusti riidanalaisen päätöksen ainoastaan välitoimista annettuun tuomioon ja Sanctieregelingiin. Näitä toimia ei kuitenkaan
voida pitää sellaisena oikeudellisena perustana, jonka perusteella voidaan tehdä ja itsenäisesti perustella myöhempi päätös
varojen jäädyttämisen voimassa pysyttämisestä. Kantajan mukaan kahden saman kansallisen päätöksen esittäminen jokaisen myöhemmän
sen varojen jäädyttämistä koskevan päätöksen yhteydessä ei merkitse ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa OMPI annetussa
tuomiossa edellytettyä kantajan tilanteen todellista ja tämänhetkistä uudelleen tutkimista.
Kantaja huomauttaa myös, ettei sillä ole enää mitään keinoa saattaa Alankomaiden tuomioistuimen tutkittavaksi niiden tosiseikkojen
paikkansapitävyyttä, jotka koskivat AIVD:n vuonna 2003 esittämiä syytöksiä, ja vielä vähemmän niiden järjestöjen nykyistä
asemaa, joille se luovutti varoja.
Kantaja viittasi istunnossa muun muassa asiassa Sison II annetun tuomion 116 kohtaan ja väitti vielä, ettei Sanctieregelingin
eikä välitoimista annetun tuomion nojalla ole tähän mennessä aloitettu Alankomaissa esitutkintaa tai syytteeseenpanoa kantajan
osalta, vaikka Sanctieregeling kumottiin välittömästi, kun ensimmäinen yhteisön toimi kantajan varojen jäädyttämisestä annettiin.
Kantaja päättelee tästä yhtäältä, ettei kansallinen päätös, jonka perustella neuvosto alun perin päätti jäädyttää sen varat,
johtanut mihinkään toimenpiteisiin, ja toisaalta, ettei neuvosto ota asianmukaisesti huomioon tätä seikkaa, kun se pysyttää
tämän toimen voimassa toistaiseksi.
Neuvosto kiistää kantajan väitteet ja toteaa, että ennen kuin se päätti säilyttää kantajan riidanalaisessa luettelossa, se
tarkisti asian perusteellisesti varmistaakseen sen, että tämä säilyttäminen oli perusteltua.
Neuvosto katsoo ottaneensa asiassa kaikki merkitykselliset seikat huomioon ja muistuttaa, että se, onko terroristijärjestöön
kohdistuvia rajoittavia toimenpiteitä jatkettava, on luonteeltaan poliittinen kysymys, jonka ainoastaan lainsäätäjä voi ratkaista.
Menettelyn osalta neuvosto on myös huolella valvonut niiden asiassa OMPI ja asiassa Sison I annetuissa tuomioissa (141 ja
184 kohta) lausuttujen edellytysten noudattamista, jotka koskevat puolustautumisoikeuksia ja oikeutta tulla kuulluksi. Se
on täten suorittanut tämän tutkimisen täysin tietoisena kantajan esittämistä huomautuksista.
Neuvosto korostaa tältä osin viittaamalla riidanalaisen päätöksen viidenteen perustelukappaleeseen sekä 29.6.2007 päivättyyn
kirjeeseensä, jolla riidanalainen päätös annettiin tiedoksi kantajalle, että se tutki huolellisesti kantajan 25.5.2007 esittämät
huomautukset ennen kuin se päätti säilyttää kantajan riidanalaisessa luettelossa.
Neuvosto katsoo näin ollen, että vaikka sen velvollisuutena on asiassa OMPI ja asiassa Sison I annettujen tuomioiden mukaisesti
antaa asianosaisille mahdollisuus esittää huomautuksensa ja ottaa ne huomioon, sen ei sitä vastoin tarvitse puolestaan vastata
näihin huomautuksiin. Se, ettei perusteluja ollut muutettu 23.4.2007 ilmoitettuihin perusteluihin nähden, osoittaa ainoastaan,
ettei mikään kantajan huomautuksissaan esittämistä väitteistä vakuuttanut neuvostoa ja ettei neuvostolla ollut mitään lisättävää.
Vastauksena unionin yleisen tuomioistuimen kirjallisiin kysymyksiin esittämissään huomautuksissa neuvosto, Alankomaiden kuningaskunta
ja komissio väittivät lisäksi, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa Sison II antamassa tuomiossa lausuttujen
periaatteiden mukaisesti neuvostolla oli oikeus ottaa huomioon se, ettei kantaja ollut riitauttanut toimivaltaisen kansallisen
viranomaisen päätöstä, johon neuvosto oli perustanut oman päätöksensä kohdistaa kantajaan rajoittavia toimenpiteitä.
Alankomaiden kuningaskunta korosti istunnossa, että Sanctieregelingin kumoaminen sen jälkeen, kun yhteisön alkuperäinen toimi
jäädyttää kantajan varat oli annettu, ei tarkoittanut sitä, että kansalliset viranomaiset muuttivat kantaansa kantajan osalta,
vaan tämä kumoaminen johtui Alankomaiden hallituksen halusta välttää kansallisen toimenpiteen ja kantajan varojen jäädyttämistä
koskevan yhteisön toimen välinen päällekkäisyys.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kuten edellä 106 ja 146 kohdassa on todettu, tämän kanneperusteen yhteydessä on myös tutkittava yhtäältä se, voiko välitoimista
annettu tuomio olla edelleen pätevä perusta riidanalaisen päätökselle tämän päätöksen tekoajankohtana, kun otetaan huomioon
esillä olevan asian kaikki merkitykselliset seikat ja erityisesti se, mihin toimenpiteisiin Sanctieregeling oli johtanut kansallisessa
oikeudessa, sekä toisaalta se, ylittikö neuvosto harkintavaltansa, kun se perusti päätöksensä yksinomaan tähän tuomioon. Tässä
yhteydessä on myös esitettävä kysymys siitä, oliko ja onko kantajalla edelleen käytettävissään kansallisessa lainsäädännössä
säädettyjä oikeussuojakeinoja muutoksen hakemiseksi välitoimista annettuun tuomioon, sekä siitä, mitä seuraa siitä, ettei
kantaja käyttänyt näitä oikeussuojakeinoja.
Ennen näiden kysymysten tarkastelua on syytä muistuttaa niistä periaatteista, jotka ovat sen vakiintuneen oikeuskäytännön
taustalla, joka koskee terrorismin torjumiseksi toteutettavia varojen jäädyttämistoimenpiteitä koskevia oikeusriitoja, kuten
muun muassa asioissa OMPI, PMOI I ja PMOI II sekä Sison I ja Sison II annettujen tuomioiden (ks. tältä osin edellä 78–83 kohta)
taustalla.
Näissä periaatteissa vahvistetaan yhtäältä neuvoston laaja harkintavalta sellaisten seikkojen osalta, jotka se voi ottaa huomioon,
kun se toteuttaa varojen jäädyttämistä koskevia toimenpiteitä asetuksen N:o 2580/2001 nojalla tai päättää pysyttää voimassa
tällaisen toimenpiteen. Tämä harkintavalta koskee erityisesti sellaisten tarkoituksenmukaisuuteen liittyvien näkökohtien arviointia,
joihin tällaiset päätökset perustuvat (ks. edellä 82 ja 83 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), ja se kattaa myös sitä uhkaa
koskevan arvioinnin, jota voi edelleen aiheutua järjestöstä, joka on aikaisemmin toteuttanut terroritekoja, siitä huolimatta,
että sen terroritoiminta on lakkautettu enemmän tai vähemmän pitkäksi ajaksi tai jopa vaikuttaa kokonaan päättyneeltä (ks.
edellä 142 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Näissä periaatteissa vahvistetaan toisaalta tämän harkintavallan käytössä niille seikoille annettava ensisijaisuus, jotka
ilmenivät sen kansallisen menettelyn yhteydessä, jossa se yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdassa tarkoitettu toimivaltaisen
viranomaisen päätös tehtiin, johon yhteisön päätös varojen jäädyttämisestä perustuu.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on useaan otteeseen todennut, että kun on kyse yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4
kohdan ja asetuksen N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdan eli säännösten, joilla terrorismin torjunnan osalta luodaan erityinen
yhteistyömuoto neuvoston ja jäsenvaltioiden välillä, soveltamisesta, lojaalin yhteistyön periaate merkitsee neuvostolle velvollisuutta
nojautua niin pitkälle kuin mahdollista toimivaltaisen kansallisen viranomaisen arviointiin – ainakin jos kyse on oikeusviranomaisesta
– niiltä osin kuin on kyse sellaisten ”luotettavien ja uskottavien todisteiden tai näytön” olemassaolosta, joiden perusteella
kansallisen viranomaisen päätös tehdään (ks. edellä 80 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on kuitenkin korostanut myös, että kun neuvosto aikoo asetuksen N:o 2580/2001 nojalla
toteuttaa varojen jäädyttämistä koskevan toimenpiteen tai edellytetyn tarkistuksen jälkeen pitää tällaisen toimenpiteen voimassa
sellaisen kansallisen päätöksen perusteella, joka koskee terroritekoa koskevan ”esitutkinnan tai syytteeseenpanon aloittamista”,
neuvosto ei voi olla ottamatta huomioon tällaisen esitutkinnan tai syytteeseenpanon myöhempiä vaiheita (ks. asia Sison II,
tuomion 116 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kuten asiassa PMOI I annetusta tuomiosta (146 kohta) ilmenee, siltä osin kuin toimivaltaisen kansallisen viranomaisen päätöksestä,
johon yhteisön päätös varojen jäädyttämisestä perustuu, voidaan milloin tahansa valittaa kansallisessa oikeudessa joko tekemällä
tästä päätöksestä suoraan valitus tai valittamalla välillisesti saman kansallisen viranomaisen myöhemmästä päätöksestä, jolla
kieltäydytään peruuttamasta tai kumoamasta tätä päätöstä, neuvoston on perusteltua pitää omassa arvioinnissaan ratkaisevana
sitä seikkaa, että tämä määräys oli edelleen voimassa. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi täten samassa tuomiossa
(147 kohta) kantajalle vastaisten ja sen puolustuksekseen esittämien seikkojen vertailun osalta, että neuvosto toimii asianmukaisesti
ja huolellisesti, kun tämä toimielin pääasiallisesti kieltäytyy tilanteessa, jossa toimivaltaisen kansallisen hallintoviranomaisen
päätöksestä, johon varojen jäädyttämistä koskeva yhteisön päätös perustuu, voidaan kansallisen oikeuden nojalla tehdä valitus
tai tällainen valitus on tehty, ottamasta kantaa asianosaisen tällaisen valituksen tueksi esittämien aineellisten väitteiden
perusteltavuuteen ennen kuin päätöstä koskevien menettelyjen lopputulos on selvillä. Muussa tapauksessa olisi vaarana, että
neuvoston poliittisena tai hallinnollisena toimielimenä tekemä arviointi olisi ristiriidassa tosiseikkoja tai oikeudellisia
seikkoja koskevilta osin toimivaltaisen kansallisen tuomioistuimen arvioinnin kanssa.
Samoin yhdistetyissä asioissa T-37/07 ja T-323/07, El Morabit vastaan neuvosto, 2.9.2009 annetussa tuomiossa (51 ja 52 kohta,
ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa) ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi, että neuvosto menetteli yhteisen kannan
2001/931 1 artiklan 4 kohdan sekä asetuksen N:o 2580/2001 mukaisesti, kun se perusti varojen jäädyttämistä koskevan päätöksensä
kansallisen ensimmäisen asteen tuomioistuimen rikosasiassa antamaan tuomioon, ilman että se odotti, että asianomaisen tekemän
valituksen lopputulos oli selvillä.
Edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa El Morabit vastaan neuvosto annetussa tuomiossa (53 kohta) ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuin kuitenkin lisäsi edellä mainitun oikeuskäytännön mukaisesti, että vaikka pelkän valituksen tekeminen ensimmäisessä
asteessa annetusta tuomiosta ei vaikuta neuvoston oikeuteen kirjata asetuksen N:o 2580/2001 ja yhteisen kannan 2001/931 1
artiklan 4 kohdan nojalla tuomittua henkilöä tai yhteisöä riidanalaiseen luetteloon, neuvoston on tarkastettava, kun valitusmenettelyssä
on annettu ratkaisu, ovatko ne perusteet olemassa, joiden perusteella asianomaisen varojen jäädyttäminen pysytetään voimassa.
Kyseisessä asiassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi (54 kohta), että neuvosto teki välittömän päätelmän siitä,
että asianomainen vapautettiin valitusasteessa, ja poisti asianomaisen riidanalaisesta luettelosta. Ensimmäisen oikeusasteen
mukaan neuvosto tulkitsi täten johdonmukaisesti toimivaltaansa, kun se noudatti Alankomaiden oikeuslaitoksen tekemän päätöksen
jälkeisiä tapahtumia.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tarkasteli myös asiassa Sison II annetussa tuomiossa sellaista mahdollisuutta, että
poliisin tai turvallisuuspoliisin suorittama tutkinta päätetään riittävän näytön saamatta jäämisen perusteella, ilman että
se johtaa tuomioistuinkäsittelyyn, tai että tuomioistuimen suorittama tutkinta päätetään samoista syistä tai, vielä, että
syyttämispäätös johtaa syytteestä luopumiseen tai siitä vapauttamiseen. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin korosti, että
olisi mahdotonta hyväksyä sitä, ettei neuvosto ota huomioon tällaisia seikkoja, jotka ovat osa sellaisia olennaisia tietoja,
jotka on otettava huomioon tilanteen arvioinnissa (ks. edellä 83 kohta). Muu ratkaisu merkitsisi sitä, että neuvostolle ja
jäsenvaltioille annettaisiin kohtuuton valta jäädyttää rajattomasti tietyn henkilön varoja kaiken tuomioistuinvalvonnan ulkopuolella
ja mahdollisesti noudatettavien oikeudellisten menettelyjen lopputuloksesta riippumatta.
Samoja päätelmiä on sovellettava silloin, kun kansallinen hallinnollinen toimenpide varojen jäädyttämisestä tai järjestön
toteamisesta terroristiksi poistetaan sen antajan toimesta tai kumotaan oikeuden päätöksellä, kuten asiassa PMOI I annetussa
tuomiossa tapahtui.
Nyt esillä olevassa asiassa on kuitenkin kiistatonta, että Sanctieregeling kumottiin 3.8.2003 eli melkein heti sen jälkeen,
kun kantajan varojen jäädyttämisestä annettu alkuperäinen yhteisön toimi oli tullut voimaan 28.6.2003.
Tältä osin on totta, ettei riidanalaisen päätöksen väitetä perustuvan itse Sanctieregelingiin vaan ainoastaan välitoimista
annettuun tuomioon (ks. edellä 86 kohta). Edellä 87 kohdassa esitettyjen perustelujen johdosta esillä olevassa asiassa ei
ole kuitenkaan mahdollista ottaa huomioon yksinomaan välitoimista annettua tuomiota ottamatta samalla huomioon Sanctieregelingiä.
Näin ollen on todettava, että siitä lähtien, kun Sanctieregeling kumottiin Alankomaiden oikeusjärjestyksessä, välitoimista
annettua tuomiota, joka – kuten äsken muistutettiin – on erottamaton kokonaisuus Sanctieregelingin kanssa, ei voida pätevästi
pitää perustana kantajan varojen jäädyttämisestä annetulle yhteisön toimelle.
Tällä tuomiolla välitoimista päättävä tuomari oli nimittäin vain yksinkertaisesti kieltäytynyt lykkäämästä väliaikaisesti
Santieregelingin vaikutuksia. Sanctieregeling lakkasi kuitenkin lopullisesti tuottamasta oikeusvaikutuksia sen kumoamisen
johdosta. Tästä syystä näin on myös välttämättä oltava niiden oikeusvaikutusten osalta, jotka liittyvät välitoimista annettuun
tuomioon, etenkin koska se sisältää vain väliaikaisen arvioinnin, tämän vaikuttamatta siihen, mitä pääasiassa päätetään oikeudenkäynnin
päätteeksi.
Unionin yleinen tuomioistuin katsoo tältä osin vielä, ettei välitoimista annetulla tuomiolla voi olla vain asetuksen N:o 2580/2001
täytäntöönpanemiseksi oikeusvaikutuksia, jotka voidaan erottaa Sanctieregelingistä ja jotka nyt esillä olevassa asiassa pysyisivät
voimassa siitä huolimatta, että Sanctieregeling kumottiin Alankomaiden oikeudessa. Tämän asetuksen yleisen rakenteen kanssa,
jota luonnehtii kansallisessa menettelyssä ilmenneiden seikkojen ensisijaisuus neuvoston suorittamassa arvioinnissa, ei siten
ole yhdenmukaista se, että Santieregelingillä, jolla ei ole enää oikeusvaikutuksia Alankomaiden oikeusjärjestyksessä, edelleen
on epäsuorasti ja rajoittamattomasti tällaisia vaikutuksia välitoimista annetun tuomion välityksellä yhteisön oikeusjärjestelmässä.
Lisäksi on vielä niin, että välitoimista annettu tuomio, joka annettiin kantajan muutoksenhaun johdosta, on epävarma tekijä
verrattuna Sanctieregelingiin. Sanctieregelingin perusteluista nimittäin ilmenee, että se annettiin ”sillä aikaa, kun odotettiin
kantajaa koskevaa yhteisön päätöksen tekemistä”, ja että se oli kumottava ”tällaisen päätöksen tekemisestä lukien” (ks. myös
asia Al-Aqsa, tuomion 17 kohta). Alankomaiden kuningaskunnan istunnossa antamien selitysten mukaan tämä kumoaminen johtui
ainoastaan Alankomaiden hallituksen halusta välttää kansallisen toimenpiteen ja kantajan varojen jäädyttämistä koskevan yhteisön
toimen välinen päällekkäisyys. Tästä seuraa, että Sanctieregeling olisi kumottu joka tapauksessa välittömästi kantajan varojen
jäädyttämisestä annetun yhteisön alkuperäisen toimen antamisen jälkeen riippumatta siitä, oliko kantaja aloittanut välitoimimenettelyn
tai nostanut pääasiaa koskevan kanteen.
Tällainen järjestely on vastoin asetuksen N:o 2580/2001 yleistä rakennetta, jonka mukaan varojen jäädyttämistä koskevan yhteisön
toimen antaminen edellyttää sitä, että joko sellainen kansallinen menettely, jonka tarkoituksena on suoraan ja pääasiallisesti
ennaltaehkäisevän tai rangaistuksenomaisen toimenpiteen kohdistaminen asianomaiseen terrorismin torjumisen nimissä ja sillä
perusteella, että asianomainen on osallistunut terrorismiin (ks. asia Sison II, tuomion 111 kohta), on aloitettu tai että
tätä menettelyä jatketaan aktiivisesti, tai sitä, että sellainen päätös, jossa tuomitaan asianomainen tällaisten tosiseikkojen
perusteella, on annettu tai pantu täytäntöön.
Kuitenkin esillä olevassa asiassa varojen jäädyttämisestä tehty päätös, joka tehtiin alun perin kansallisella tasolla, on
perusteltu ”sillä aikaa, kun odotettiin kantajaa koskevaa yhteisön päätöksen tekemistä”, ja yhteisön toimi on puolestaan perusteltu
sellaisen kansallisen päätöksen tekemisellä, joka on heti kumottu. Tällainen järjestely perustuu väistämättä kehäpäätelmään.
Sen sijaan, että neuvosto jatkoi päätöksen perustamista välitoimista annettuun tuomioon, sen olisi pitänyt tehdä looginen
johtopäätös varojen jäädyttämistä koskevan kansallisen toimenpiteen kumoamisesta ja todeta, ettei kansallisessa oikeudessa
enää ole perustaa, jolla riittävästi oikeutetaan vastaavan yhteisön toimenpiteen voimassa pysyttäminen, ja näin on siitä riippumatta,
mitä mahdollisia oikeuskeinoja on käytetty kumottua kansallista toimea vastaan.
Näin ollen sillä, että välitoimista päättävä tuomari on hylännyt kantajan Sanctieregelingistä nostaman kanteen ja sillä, ettei
asianomainen ole tehnyt valitusta välitoimista annetusta tuomiosta eikä nostanut kannetta pääasiassa, ei ole merkitystä riidanalaisen
päätöksen laillisuutta arvioitaessa.
Esillä olevassa asiassa, jota luonnehtii ennen kaikkea Sanctieregelingin kumoaminen, on todettava sitä vastoin, että neuvosto
on ylittänyt harkintavaltansa rajat, kun se säilytti kantajan toistaiseksi riidanalaisessa luettelossa yhteisen kannan 2001/931
1 artiklan 6 kohdan ja asetuksen N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdan nojalla säännöllisin väliajoin suoritettavan kantajan tilanteen
tarkistamisen yhteydessä ainoastaan sillä perusteella, ettei välitoimista päättävän tuomarin tekemää päätöstä ollut kyseenalaistettu
Alankomaiden oikeusjärjestyksessä välitoimia koskevassa muutoksenhakuasteessa tai pääasiaa käsittelevässä oikeusasteessa,
vaikka hallintopäätös, jonka täytäntöönpanon lykkäystä tältä tuomarilta oli haettu, oli kumottu sen tekijän toimesta.
Näin on sitäkin suuremmalla syyllä siitä syystä, että kuten kantaja istunnossa väitti muiden osapuolten tätä kiistämättä,
Sanctieregelingin kumoamisesta lähtien ja lukuun ottamatta riidanalaisen päätöksen täytäntöönpanoa kansallisessa oikeudessa
Alankomaiden toimivaltaiset hallinto- tai oikeusviranomaiset eivät enää toteuttaneet terrorismin torjunnan nimissä ja siitä
syystä, että kantaja olisi sekaantunut terrorismiin, yhtään toimenpidettä, jonka tarkoituksena oli määrätä kantajalle rikosoikeudellinen
tai taloudellinen seuraamus.
Tästä seuraa, että kolmas valitusperuste on hyväksyttävä.
Riidanalainen päätös on siten kumottava, eikä muita kantajan valitusperusteita ja väitteitä ole tarpeen tutkia.
Näin ollen lausunnon antaminen vaatimuksesta, joka koskee asetuksen N:o 2580/2001 toteamista lainvastaiseksi EY 241 artiklan
nojalla, raukeaa (ks. vastaavasti asia Al-Aqsa, tuomion 66 ja 67 kohta ja ks. myös asia C-91/05, komissio v. neuvosto, tuomio
20.5.2008, Kok., s. I-3651, 111 kohta).

Oikeudenkäyntikulut
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdassa määrätään, että asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan
korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Työjärjestyksen 87 artiklan 3 kohdassa määrätään, että jos
asiassa osa vaatimuksista ratkaistaan toisen asianosaisen ja osa toisen asianosaisen hyväksi tai jos siihen on muutoin erityisiä
syitä, unionin yleinen tuomioistuin voi määrätä oikeudenkäyntikulut jaettaviksi asianosaisten kesken tai määrätä, että kukin
vastaa omista kuluistaan. Esillä olevassa asiassa, jossa neuvosto on hävinnyt asian siltä osin kuin on kyse kumoamisvaatimuksesta,
joka on oikeudenkäynnin pääasiallinen kohde, on määrättävä, että neuvosto vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, minkä lisäksi
se velvoitetaan korvaamaan kantajan oikeudenkäyntikulut kokonaisuudessaan kantajan vaatimusten mukaisesti.
Työjärjestyksen 87 artiklan 4 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan jäsenvaltiot ja toimielimet, jotka ovat asiassa väliintulijoina,
vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (seitsemäs jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Tiettyihin henkilöihin ja yhteisöihin kohdistuvista erityisistä rajoittavista toimenpiteistä terrorismin torjumiseksi annetun
asetuksen (EY) N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdan täytäntöönpanosta sekä päätösten 2006/379/EY ja 2006/1008/EY kumoamisesta
28.6.2007 tehty neuvoston päätös 2007/445/EY, asetuksen N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdan täytäntöönpanosta sekä päätöksen
2007/445 kumoamisesta 20.12.2007 tehty neuvoston päätös 2007/868/EY, asetuksen N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdan täytäntöönpanosta
sekä päätöksen 2007/868 kumoamisesta 15.7.2008 tehty neuvoston päätös 2008/583/EY, asetuksen N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdan
täytäntöönpanosta sekä päätöksen 2008/583 kumoamisesta 26.1.2009 tehty neuvoston päätös 2009/62/EY sekä asetuksen N:o 2580/2001
2 artiklan 3 kohdan täytäntöönpanosta sekä päätöksen 2009/62 kumoamisesta 15.6.2009 annettu neuvoston asetus (EY) N:o 501/2009
kumotaan Stichting Al-Aqsaa koskevilta osin.
2)
Kanne hylätään muilta osin.
3)
Euroopan unionin neuvosto velvoitetaan vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan ja korvaamaan tämän lisäksi Stichting Al-Aqsan
oikeudenkäyntikulut.
4)
Alankomaiden kuningaskunta ja Euroopan komissio vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Forwood
Papasavvas
Moavero Milanesi
Julistettiin Luxemburgissa 9 päivänä syyskuuta 2010.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: hollanti.