CELEX: 62004TJ0362
Yhteinen ulko- ja turvallisuuspolitiikka
Liberian osalta toteutetut rajoittavat toimenpiteet
Charles Tayloria lähellä olevien henkilöiden varojen jäädyttäminen
Yhteisön toimivalta
Perusoikeudet
Kumoamiskanne

Asiaa koskevat oikeussäännöt
San Franciscossa (Yhdysvallat) 26.6.1945 allekirjoitetun Yhdistyneiden Kansakuntien peruskirjan 24 artiklan 1 kohdan mukaan
Yhdistyneiden Kansakuntien (YK) jäsenet ”jättävät turvallisuusneuvostolle ensisijaisen vastuun kansainvälisen rauhan ja turvallisuuden
ylläpitämisestä sekä tunnustavat, että turvallisuusneuvosto täyttäessään tästä vastuusta johtuvia velvollisuuksiaan toimii
niiden nimessä”.
Yhdistyneiden Kansakuntien peruskirjan 25 artiklan mukaan ”[YK:n] jäsenet sitoutuvat hyväksymään ja täyttämään turvallisuusneuvoston
päätökset tämän peruskirjan mukaisesti”.
Yhdistyneiden Kansakuntien peruskirjan 41 artiklassa määrätään seuraavaa:
”Turvallisuusneuvosto voi päättää, mihin sellaisiin toimenpiteisiin, jotka eivät sisällä asevoiman käyttöä, on ryhdyttävä
sen päätösten tehostamiseksi, ja se saattaa antaa Yhdistyneiden Kansakuntien jäsenille kehotuksen soveltaa näitä toimenpiteitä.
Niihin saattaa sisältyä taloudellisten suhteiden sekä rautatie-, meri-, ilma-, posti-, lennätin-, radio- ja muiden yhteyksien
täydellinen tai osittainen keskeyttäminen sekä diplomaattisten suhteiden katkaiseminen.”
Yhdistyneiden Kansakuntien peruskirjan 48 artiklan 2 kohdan mukaan turvallisuusneuvoston päätökset kansainvälisen rauhan ja
turvallisuuden ylläpitämiseksi ”on Yhdistyneiden Kansakuntien jäsenen pantava täytäntöön välittömästi ja toiminnallaan niissä
kysymykseen tulevissa kansainvälisissä elimissä, joissa ne ovat jäseninä”.
Yhdistyneiden Kansakuntien peruskirjan 103 artiklassa todetaan, että ”jos Yhdistyneiden Kansakuntien jäsenten peruskirjaan
ja johonkin muuhun kansainväliseen sopimukseen perustuvat velvoitteet ovat ristiriidassa keskenään, on peruskirjan velvoitteilla
etusija”.
EU 11 artiklan 1 kohdassa määrätään seuraavaa:
”Unioni määrittelee ja toteuttaa yhteisen ulko‑ ja turvallisuuspolitiikan, joka kattaa kaikki ulko‑ ja turvallisuuspolitiikan
alat ja jonka tavoitteena on:
–        turvata unionin yhteiset arvot, perusedut, riippumattomuus ja koskemattomuus Yhdistyneiden Kansakuntien peruskirjan periaatteiden
mukaisesti,
–        lujittaa unionin turvallisuutta sen kaikissa muodoissa,
–        säilyttää rauha ja lujittaa kansainvälistä turvallisuutta Yhdistyneiden Kansakuntien peruskirjan periaatteiden – – mukaisesti
– –.”
EY 301 artiklassa määrätään seuraavaa:
”Jos Euroopan unionista tehdyn sopimuksen yhteistä ulko‑ ja turvallisuuspolitiikkaa koskevien määräysten nojalla hyväksytyssä
yhteisessä kannassa tai yhteisessä toiminnassa on päätetty yhteisön toimesta, jonka tarkoituksena on kokonaan tai osittain
keskeyttää taloudelliset suhteet yhden tai useamman kolmannen maan kanssa taikka vähentää niitä, neuvosto toteuttaa tarpeelliset
kiireelliset toimenpiteet määräenemmistöllä komission ehdotuksesta.”
EY 60 artiklassa määrätään seuraavaa:
”1. Jos yhteisön toimia pidetään tarpeellisina 301 artiklassa tarkoitetuissa tapauksissa, neuvosto voi suhteessa niihin kolmansiin
maihin, joita asia koskee, mainitussa artiklassa määrättyä menettelyä noudattaen toteuttaa tarpeelliset kiireelliset pääomien
liikkuvuutta ja maksuja koskevat toimenpiteet.
2. Ennen kuin neuvosto on toteuttanut 1 kohdassa tarkoitettuja toimenpiteitä, jäsenvaltio voi, vakavin poliittisin perustein
ja kiireellisyyssyistä, suhteessa kolmanteen maahan toteuttaa pääomien liikkuvuutta ja maksuja koskevia yksipuolisia toimenpiteitä,
edellä sanotun kuitenkaan rajoittamatta 297 artiklan soveltamista. Näistä toimenpiteistä on annettava tieto komissiolle ja
muille jäsenvaltioille viimeistään niiden tullessa voimaan.
– –”
EY 295 artiklassa määrätään lopuksi, että ”tällä sopimuksella ei puututa jäsenvaltioiden omistusoikeusjärjestelmiin”.

Asian tausta
Yhdistyneiden Kansakuntien turvallisuusneuvosto (jäljempänä turvallisuusneuvosto), joka totesi, että rauha Liberiassa oli
vakavasti uhattuna, ja joka otti huomioon Liberian entisen presidentin Charles Taylorin aseman tässä suhteessa, hyväksyi vuodesta
1992 alkaen Yhdistyneiden Kansakuntien peruskirjan VII luvun nojalla useita kyseistä maata koskevia päätöslauselmia.
Kyseisistä päätöslauselmista ensimmäinen on päätöslauselma 788 (1992), joka hyväksyttiin 19.11.1992 ja jonka 8 kohdassa todetaan,
että ”rauhan ja vakauden luomiseksi Liberiaan kaikki valtiot panevat täytäntöön välittömästi yleisen ja täydellisen kaikkia
Liberiaan suuntautuvia ase- ja sotatarviketoimituksia koskevan saarron ja pitävät sen voimassa, kunnes [turvallisuus]neuvosto
toisin päättää”.
Turvallisuusneuvosto totesi 7.3.2001, että Liberian konflikti oli ratkennut, joten se hyväksyi päätöslauselman 1343 (2001),
jossa se päätti peruuttaa päätöslauselman 788 (1992) 8 kohdassa asetetut kiellot. Turvallisuusneuvosto totesi kuitenkin myös,
että Liberian hallitus tuki aktiivisesti aseellisia kapinaryhmiä naapurimaissa, ja se toteutti näin ollen uusia Liberiaan
kohdistuvia pakotteita. Kyseisen päätöslauselman 5–7 kohdan mukaan kaikkien valtioiden oli muun muassa toteutettava tarvittavat
toimenpiteet sen estämiseksi, että Liberiaan myytäisiin tai toimitettaisiin aseita tai niihin liittyviä tarvikkeita ja että
Liberiasta peräisin olevia raakatimantteja tuotaisiin maahan suoraan tai välillisesti ja että tietyt Liberian hallitusta lähellä
olevat tai sitä kannattavat henkilöt voisivat saapua niiden alueelle tai kulkea sen kautta.
Päätöslauselman 1343 (2001) 19 kohdassa määrätään sellaisen asiantuntijaryhmän perustamisesta, jonka tehtävänä on muun muassa
tutkia, onko kyseisellä päätöslauselmalla asetettuja pakotteita noudatettu, ja antaa tästä kertomus turvallisuusneuvostolle.
Kyseinen kertomus, jonka numero on S/2001/1015, toimitettiin turvallisuusneuvoston puheenjohtajalle 26.10.2001.
Turvallisuusneuvosto hyväksyi 22.12.2003 päätöslauselman 1521 (2003). Turvallisuusneuvosto totesi, että Liberiassa tapahtuneet
muutokset, erityisesti se, että entinen presidentti Charles Taylor oli poistunut maasta ja että Liberiaan oli muodostettu
väliaikainen kansallinen hallitus, sekä Sierran Leonen rauhanprosessissa tapahtunut kehitys merkitsivät sitä, että turvallisuusneuvoston
oli tarkistettava Yhdistyneiden Kansakuntien peruskirjan VII lukuun perustuvaa toimintaansa, joten se päätti peruuttaa kiellot,
jotka oli asetettu muun muassa sen hyväksymän päätöslauselman 1343 (2001) 5–7 kohdassa. Kyseiset toimenpiteet kuitenkin korvattiin
tarkistetuilla toimenpiteillä. Päätöslauselman 1521 (2003) 2, 4, 6 ja 10 kohdassa todetaan näin ollen, että kaikkien valtioiden
on muun muassa toteutettava tarvittavat toimenpiteet estääkseen sen, että Liberiaan myydään tai toimitetaan aseita tai niihin
liittyviä tarvikkeita ja että niiden alueille saapuu tai niiden kautta kulkee jäljempänä 15 kohdassa tarkoitetun pakotekomitean
nimeämiä henkilöitä ja että niiden alueella tuodaan suoraan tai välillisesti Liberiasta peräisin olevia raakatimantteja ja
että niiden alueelle tuodaan Liberiasta peräisin olevaa raakapuuta tai ainespuuta.
Turvallisuusneuvosto päätti päätöslauselman 1521 (2003) 21 kohdassa perustaa väliaikaisen työjärjestyksensä 28 artiklan mukaisesti
turvallisuusneuvoston komitean (jäljempänä pakotekomitea), joka muodostui kaikista turvallisuusneuvoston jäsenistä ja jonka
tehtävänä oli muun muassa nimetä sellaiset henkilöt ja pitää luetteloa sellaisista henkilöistä, jotka kyseisen päätöslauselman
4 kohdassa tarkoitetulla tavalla ovat uhkana Liberian rauhanprosessille tai ovat osallisina toiminnassa, jolla on tarkoitus
heikentää rauhaa ja vakautta Liberiassa ja sen lähialueilla, mukaan luettuna ne entisen presidentin Charles Taylorin hallituksen
entiset jäsenet ja näiden puolisot sekä Liberian entisten asevoimien jäsenet, jotka pitävät yllä yhteyksiä Charles Tayloriin,
henkilöt, jotka ovat loukanneet asekaupan kieltoa, sekä kaikki muut henkilöt, jotka ovat sidoksissa yhteisöihin, jotka tukevat
taloudellisesti tai sotilaallisesti Liberiassa tai kyseisen alueen muissa maissa toimivia aseistautuneita kapinaryhmiä.
Neuvosto katsoi, että yhteisön toiminta oli tarpeen kyseisen päätöslauselman täytäntöön panemiseksi, joten se hyväksyi 10.2.2004
yhteisen kannan 2004/137/YUTP Liberiaan kohdistuvista rajoittavista toimenpiteistä ja yhteisen kannan 2001/357/YUTP kumoamisesta
(EUVL L 40, s. 35). Kyseisen yhteisen kannan 2 artiklassa määrätään, että jäsenvaltioiden on toteutettava Yhdistyneiden Kansakuntien
päätöslauselmassa 1521 (2003) asetettujen edellytysten mukaisesti tarvittavat toimenpiteet kaikkien pakotekomitean nimeämien
henkilöiden maahantulon tai niiden alueen kautta tapahtuvan kauttakulun ehkäisemiseksi.
Neuvosto antoi 10.2.2004 EY 60 ja EY 301 artiklan nojalla tietyistä Liberiaan kohdistuvista rajoittavista toimenpiteistä ja
asetuksen (EY) N:o 1030/2003 kumoamisesta asetuksen (EY) N:o 234/2004 (EUVL L 40, s. 1).
Turvallisuusneuvosto hyväksyi 12.3.2004 päätöslauselman 1532 (2004), jonka tarkoituksena oli erityisesti Charles Taylorin
ja hänen perheenjäsentensä sekä hänen liittolaistensa ja muiden häntä lähellä olevien henkilöiden varojen jäädyttäminen. Kyseisen
päätöslauselman 1 kohdassa todetaan, että turvallisuusneuvosto ”päättää, että sen estämiseksi, että Liberian entinen presidentti
Charles Taylor, hänen läheisimmät perheenjäsenensä, erityisesti Jewell Howard Taylor ja Charles Taylor nuorempi, Taylorin
entisen hallinnon korkeat virkamiehet ja hänen [pakotekomitean] yksilöimät liittolaisensa ja lähipiiriinsä kuuluvat henkilöt
käyttävät anastamiaan varoja ja resursseja estääkseen rauhan ja vakauden palauttamisen Liberiaan ja sen lähialueille, kaikkien
jäsenvaltioiden on välittömästi jäädytettävä edellä mainittujen henkilöiden tai muiden [pakotekomitean] yksilöimien henkilöiden
suoraan tai välillisesti omistamat varat ja muut taloudelliset resurssit, jotka sijaitsevat niiden alueella tämän päätöslauselman
antamisajankohtana tai sen jälkeen, mukaan lukien varat ja muut taloudelliset resurssit, jotka ovat heidän tai [pakotekomitean]
yksilöimien heidän lukuunsa tai heidän johdollaan toimivien henkilöiden suoraan tai välillisesti omistamien tai valvomien
yhteisöjen hallussa, ja huolehdittava siitä, etteivät niiden kansalaiset tai muut niiden alueella olevat tahot aseta suoraan
tai välillisesti näitä tai mitään muita varoja tai muita taloudellisia resursseja kyseisten henkilöiden saataville tai hyödynnettäviksi”.
Päätöslauselman 1532 (2004) 2 kohdassa määrätään tietyistä 1 kohdassa tarkoitettuihin toimenpiteisiin kohdistuvista poikkeuksista
erityisesti sellaisten varojen ja taloudellisten resurssien osalta, jotka ovat tarpeen asianomaisten henkilöiden olennaisten
tai poikkeuksellisten menojen kattamiseksi. Valtiot voivat soveltaa tällaisia poikkeuksia edellyttäen, että pakotekomitea
ei tapauksesta riippuen ole vastustanut sitä tai että se on hyväksynyt sen.
Turvallisuusneuvosto antoi päätöslauselman 1532 (2004) 4 kohdassa pakotekomitean tehtäväksi 1 kohdassa tarkoitettujen henkilöiden
ja yhteisöjen yksilöimisen ja näitä koskevan luettelon toimittamisen kaikille valtioille, kyseisen luettelon ylläpitämisen
ja säännöllisen päivittämisen ja sen tutkimisen uudelleen kuuden kuukauden välein.
Päätöslauselman 1532 (2004) 5 kohdassa turvallisuusneuvosto päätti tutkia uudelleen 1 kohdassa määrättyjä toimenpiteitä vähintään
kerran vuodessa siten, että ensimmäinen uudelleentutkiminen tehtäisiin viimeistään 22.12.2004, ja päättää tuona ajankohtana
uusista toimenpiteistä.
Neuvosto katsoi, että yhteisön toiminta oli tarpeen kyseisen päätöslauselman täytäntöön panemiseksi, joten se hyväksyi 29.4.2004
yhteisen kannan 2004/487/YUTP uusista Liberiaa koskevista rajoittavista toimenpiteistä (EUVL L 162, s. 116). Kyseisessä yhteisessä
kannassa määrätään päätöslauselman 1532 (2004) 1 kohdassa tarkoitettujen henkilöiden ja yhteisöjen suoraan tai välillisesti
omistamien varojen ja taloudellisten resurssien jäädyttämisestä päätöslauselmassa todetuin edellytyksin.
Neuvosto antoi 29.4.2004 EY 60 ja EY 301 artiklan nojalla asetuksen (EY) N:o 872/2004 uusista Liberiaa koskevista rajoittavista
toimenpiteistä (EUVL L 162, s. 32).
Kyseisen asetuksen johdanto-osan neljännen perustelukappaleen mukaan Charles Taylorin ja hänen liittolaistensa varojen jäädyttäminen
on osoittautunut tarpeelliseksi, ”koska anastettujen varojen ja omaisuuden siirtäminen pois maasta on vaikuttanut kielteisesti
Liberiaan ja koska Charles Taylor ja hänen liittolaisensa ovat käyttäneet anastettuja varoja rauhan ja vakauden heikentämiseksi
Liberiassa ja koko alueella”.
Kyseisen asetuksen kuudennessa perustelukappaleessa todetaan, että kyseiset toimenpiteet ”kuuluvat – – perustamissopimuksen
soveltamisalaan, joten kilpailun vääristymisen estämiseksi niiden täytäntöönpanemiseksi tarvitaan yhteisön osalta yhteisön
lainsäädäntöä”.
Asetuksen N:o 872/2004 1 artiklassa määritellään, mitä ”varoilla”, ”varojen jäädyttämisellä”, ”taloudellisilla resursseilla”
ja ”taloudellisten resurssien jäädyttämisellä” tarkoitetaan.
Asetuksen N:o 872/2004 2 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jäädytetään kaikki Liberian entisen presidentin Charles Taylorin, Jewell Howard Taylorin ja Charles Taylor juniorin sekä
seuraavien pakotekomitean nimeämien ja liitteessä I lueteltujen henkilöiden tai yhteisöjen välittömässä tai välillisessä omistuksessa
tai valvonnassa olevat varat ja muut taloudelliset resurssit:
a)      Liberian entisen presidentin Charles Taylorin muut perheenjäsenet;
b)      entisen Taylorin hallinnon korkeat virkamiehet ja muut hänen läheiset liittolaisensa ja häntä lähellä olevat henkilöt;
c)      oikeushenkilöt, elimet tai yhteisöt, jotka ovat välittömästi tai välillisesti edellä tarkoitettujen henkilöiden omistuksessa
tai valvonnassa;
d)      luonnolliset henkilöt tai oikeushenkilöt, jotka toimivat edellä tarkoitettujen henkilöiden lukuun tai määräyksestä.
2. Mitään varoja tai taloudellisia resursseja ei saa suoraan tai välillisesti asettaa liitteessä I lueteltujen luonnollisten
henkilöiden, oikeushenkilöiden, yhteisöjen tai muiden elinten saataville tai hyödynnettäviksi.
3. Kielletään tietoinen ja tarkoituksellinen osallistuminen toimintaan, jonka välittömänä tai välillisenä tavoitteena tai
seurauksena on kiertää 1 ja 2 kohdassa tarkoitettuja toimenpiteitä.”
Asetuksen N:o 872/2004 liite I sisältää luettelon 2 artiklassa tarkoitetuista luonnollisista henkilöistä, oikeushenkilöistä,
elimistä ja yhteisöistä. Kantajan nimeä ei mainittu kyseisen luettelon alkuperäisessä versiossa.
Asetuksen N:o 872/2004 11 artiklan a alakohdassa todetaan, että komissio valtuutetaan muuttamaan liitettä I turvallisuusneuvoston
tai pakotekomitean päätösten perusteella.
Asetuksen N:o 872/2004 3 artiklassa todetaan seuraavaa:
”1. Poiketen siitä, mitä 2 artiklassa säädetään, liitteessä II luetellut jäsenvaltioiden toimivaltaiset viranomaiset voivat
sallia tiettyjen jäädytettyjen varojen tai taloudellisten resurssien vapauttamisen tai tiettyjen jäädytettyjen varojen tai
taloudellisten resurssien asettamisen saataville, jos toimivaltainen viranomainen on todennut, että kyseiset varat tai taloudelliset
resurssit
a)      ovat tarpeen sellaisten perusluonteisten menojen kattamiseksi, jotka aiheutuvat muun muassa elintarvikkeiden hankinnasta,
vuokrasta tai asuntolainasta, lääkkeistä ja sairaanhoidosta, veroista, vakuutusmaksuista ja julkisten palvelujen käytöstä,
b)      on tarkoitettu yksinomaan oikeudellisiin palveluihin liittyvien kohtuullisten palkkioiden maksamiseen ja näistä palveluista
aiheutuneiden kulujen korvaamiseen,
c)      on tarkoitettu yksinomaan jäädytettyjen varojen tai jäädytettyjen taloudellisten resurssien tavanomaisesta säilyttämisestä
tai hoidosta aiheutuvien palkkioiden tai palvelumaksujen maksamiseen,
edellyttäen, että toimivaltainen viranomainen on ilmoittanut pakotekomitealle aikovansa sallia kyseisten varojen ja taloudellisten
resurssien käyttöön antamisen eikä ole saanut pakotekomitealta kielteistä päätöstä kahden työpäivän kuluessa ilmoituksen tekemisestä.
2. Poiketen siitä, mitä 2 artiklassa säädetään, liitteessä II luetellut jäsenvaltioiden toimivaltaiset viranomaiset voivat
sallia tiettyjen jäädytettyjen varojen tai taloudellisten resurssien vapauttamisen tai tiettyjen jäädytettyjen varojen tai
taloudellisten resurssien asettamisen saataville, jos toimivaltainen viranomainen on todennut, että varat tai taloudelliset
resurssit ovat tarpeen poikkeuksellisia menoja varten, ja edellyttäen, että toimivaltainen viranomainen on ilmoittanut toteamuksestaan
pakotekomitealle ja että pakotekomitea on sen hyväksynyt.”
Pakotekomitea hyväksyi 15.6.2004 työskentelytapoja koskevat määräykset päätöslauselman 1532 (2004) 1 ja 4 kohdan soveltamiseksi
(jäljempänä pakotekomitean työskentelytapoja koskevat määräykset).
Kyseisten työskentelytapoja koskevien määräysten 2 kohdan otsikko on ”Sellaisia henkilöitä koskevan luettelon päivittäminen
ja ylläpito, joita varojen jäädyttäminen koskee”, ja sen b alakohdassa määrätään, että pakotekomitea tutkii viipymättä kyseisen
luettelon päivittämistä koskevat pyynnöt, jotka jäsenvaltiot sille lähettävät, ja d alakohdassa puolestaan määrätään, että
pakotekomitea tutkii luetteloa uudelleen kuuden kuukauden välein ottaen huomioon muun muassa kaikki pyynnöt henkilöiden ja/tai
yhteisöjen poistamiseksi luettelosta (ks. seuraava kohta).
Pakotekomitean työskentelytapoja koskevien määräysten 4 kohdan otsikko on ”Luettelosta poistaminen”, ja siinä määrätään seuraavaa:
”a)      Hakija (henkilöt ja/tai yhteisöt, jotka kuuluvat [pakotekomitean] luetteloon) voi esittää sen valtion hallitukselle, jossa
hän asuu tai jonka kansalainen hän on, asiansa tarkastamista koskevan pyynnön, tämän kuitenkaan rajoittamatta olemassa olevien
menettelyiden soveltamista. Tällöin hakijan on perusteltava luettelosta poistamista koskeva pyyntönsä, toimitettava merkitykselliset
tiedot ja pyydettävä tukea pyynnölleen.
b)      Sen hallituksen, jolle pyyntö on osoitettu (kohdehallitus), on tutkittava kaikki merkitykselliset tiedot ja tämän jälkeen
otettava kahdenvälisesti yhteyttä hallitukseen (hallituksiin), joka on ehdottanut lisäämistä luetteloon (ehdotuksen tehnyt
hallitus), saadakseen lisätietoja ja neuvotellakseen luettelosta poistamista koskevasta pyynnöstä.
c)      Hallitus (hallitukset), joka on alun perin pyytänyt lisäämistä luetteloon, voi myös pyytää lisätietoja siltä maalta, jossa
kantaja asuu tai jonka kansalainen hän on. Kohdehallitus ja ehdotuksen tehnyt hallitus (hallitukset) voivat tarpeen mukaan
neuvotella [pakotekomitean] puheenjohtajan kanssa kahdenvälisten neuvottelujen kuluessa.
d)      Jos kohdehallitus tutkittuaan lisätiedot haluaa hyväksyä luettelosta poistamisen, sen on pyrittävä saamaan ehdotuksen tehnyt
hallitus (hallitukset) vakuuttuneeksi esittämään yhdessä tai erikseen [pakotekomitealle] luettelosta poistamista koskevan
pyynnön. Kohdehallitus voi ilman ehdotuksen tehneen hallituksen (hallitusten) pyyntöä esittää komitealle luettelosta poistamista
koskevan pyynnön edellä 3 kohdan b ja c alakohdassa kuvaillun hiljaisen hyväksymismenettelyn mukaisesti.
e)      Puheenjohtaja antaa väliaikaisen vastauksen kuhunkin sellaiseen luettelosta poistamista koskevaan pyyntöön, jota ei ole tutkittu
tavanomaisessa kahden päivän määräajassa tai kyseisen määräajan pidentämiseksi annetussa määräajassa.”
Pakotekomitea päätti 14.6.2004 muuttaa luetteloa sellaisista henkilöistä ja yhteisöistä, joihin sovelletaan turvallisuusneuvoston
päätöslauselman 1532 (2004) 1 kohdassa lueteltuja toimenpiteitä. Kantajan nimi mainitaan kyseisessä muutetussa luettelossa,
ja hänet nimetään siinä Exotic Tropical Timber Enterprises -nimisen yhtiön omistajaksi ja yhdeksi entisen presidentin Charles
Taylorin pääasiallisista rahoittajista.
Komissio antoi 22.6.2004 asetuksen N:o 872/2004 muuttamisesta asetuksen (EY) N:o 1149/2004 (EUVL L 222, s. 17), jolla asetuksen
N:o 872/2004 liite I korvattiin asetuksen N:o 1149/2004 liitteellä. Kyseinen liite I sisältää 13 kohdassa kantajan nimen,
joka on yksilöity seuraavasti:
”Leonid Minin (alias a) Blavstein, b) Blyuvshtein, c) Blyafshtein, d) Bluvshtein, e) Blyufshtein, f) Vladimir Abramovich Kerler,
g) Vladimir Abramovich Popiloveski, h) Vladimir Abramovich Popela, i) Vladimir Abramovich Popelo, j) Wulf Breslan, k) Igor
Osols). Syntymäaika: a) 14.12.1947, b) 18.10.1946, c) ei tiedossa). Kansalaisuus: ukrainalainen. Saksan passit (nimellä Minin):
a) 5280007248D, b) 18106739D. Israelin passit: a) 6019832 (6.11.1994–5.11.1999), b) 9001689 (23.1.1997–22.1.2002), c) 90109052
(26.11.1997). Venäjän passi: KI0861177; Bolivian passi: 65118; Kreikan passi: ei tiedossa. Exotic Tropical Timber Enterprises
-yhtiöiden omistaja.”
Turvallisuusneuvosto hyväksyi 21.12.2004 päätöslauselman 1579 (2004). Turvallisuusneuvosto tarkasteli ensiksi muun muassa
päätöslauselman 1532 (2004) 1 kohdassa lueteltuja toimenpiteitä ja katsoi, että Liberian tilanne uhkasi yhä kansainvälistä
rauhaa ja turvallisuutta kyseisellä alueella ja että kyseiset toimenpiteet oli aiheellista pitää voimassa sen estämiseksi,
että entinen presidentti Charles Taylor, hänen lähimmät perheenjäsenensä, Taylorin entisen hallinnon korkeat virkamiehet ja
muut hänen liittolaisensa ja häntä lähellä olevat henkilöt käyttävät anastamiaan varoja estääkseen rauhan ja vakauden palauttamisen
Liberiaan ja koko sen lähialueelle, sekä vahvisti uudelleen aikomuksensa tutkia kyseisiä toimenpiteitä uudelleen vähintään
kerran vuodessa.
Pakotekomitea päätti 2.5.2005 lisätä täydentäviä henkilötietoja luetteloon turvallisuusneuvoston päätöslauselman 1532 (2004)
1 kohdassa tarkoitetuista henkilöistä, ryhmistä ja yhteisöistä.
Komissio antoi 9.6.2005 asetuksen N:o 872/2004 muuttamisesta asetuksen (EY) N:o 874/2005 (EUVL L 146, s. 5; jäljempänä kanteen
kohteena oleva asetus), jolla asetuksen N:o 872/2004 liite I korvattiin kanteen kohteena olevan asetuksen liitteellä. Kyseinen
uusi liite I sisältää 14 kohdassa kantajan nimen, joka on yksilöity seuraavasti:
”Leonid Yukhimovich Minin (alias a) Blavstein, b) Blyuvshtein, c) Blyafshtein, d) Bluvshtein, e) Blyufshtein, f) Vladamir
Abramovich Kerler, g) Vladimir Abramovich Kerler, h) Vladimir Abramovich Popilo-Veski, i) Vladimir Abramovich Popiloveski,
j) Vladimir Abramovich Popela, k) Vladimir Abramovich Popelo, l) Wulf Breslan, m) Igor Osols). Syntymäaika: a) 14.12.1947,
b) 18.10.1946. Syntymäpaikka: Odessa, Neuvostoliitto (nykyisin Ukraina). Kansalaisuus: israelilainen. Väärennetyt Saksan passit
(nimellä Minin): a) 5280007248D, b) 18106739D. Israelin passit: a) 6019832 (voimassaoloaika 6.11.1994–5.11.1999), b) 9001689
(voimassaoloaika 23.1.1997–22.1.2002), c) 90109052 (annettu 26.11.1997). Venäjän passi: KI0861177. Bolivian passi: 65118.
Kreikan passi: ei tiedossa. Muita tietoja: Exotic Tropical Enterprises -yhtiöiden omistaja.”
Turvallisuusneuvosto hyväksyi 20.12.2005 päätöslauselman 1647 (2005). Turvallisuusneuvosto muun muassa tarkasteli ensiksi
päätöslauselman 1532 (2004) 1 kohdassa lueteltuja toimenpiteitä ja katsoi, että Liberian tilanne uhkasi yhä kansainvälistä
rauhaa ja turvallisuutta kyseisellä alueella, minkä jälkeen se totesi, että kyseiset toimenpiteet oli aiheellista pitää voimassa,
sekä vahvisti uudelleen aikomuksensa tutkia kyseisiä toimenpiteitä uudelleen vähintään kerran vuodessa.

Oikeudenkäyntimenettely
Leonid Minin nosti käsiteltävänä olevan kanteen EY 230 artiklan neljännen kohdan nojalla ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen
kirjaamoon 3.9.2004 saapuneella kannekirjelmällä, joka kirjattiin numerolla T-362/04.
Neuvosto ja Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta hyväksyttiin 8.12.2004 ja 21.2.2005 annetuilla ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuimen toisen jaoston puheenjohtajan määräyksillä väliintulijoiksi tukemaan komission vaatimuksia. Neuvosto
toimitti väliintulokirjelmänsä asetetussa määräajassa. Yhdistynyt kuningaskunta ilmoitti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen
kirjaamoon 19.4.2005 saapuneella kirjeellä luopuvansa väliintulokirjelmän toimittamisesta, mutta pidätti kuitenkin itsellään
oikeuden osallistua asiassa mahdollisesti järjestettävään istuntoon.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin (toinen jaosto) päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa suullisen
käsittelyn ja esitti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 64 artiklan mukaisena prosessinjohtotoimena asianosaisille
ja väliintulijoille kirjallisia kysymyksiä kehottaen näitä vastaamaan niihin kirjallisesti asiassa järjestettävää istuntoa
ajatellen. Kantaja ja vastaaja noudattivat kyseistä kehotusta.
Mininin, komission ja neuvoston lausumat ja vastaukset ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin kuultiin
13.9.2006 pidetyssä istunnossa; Yhdistynyt kuningaskunta oli ilmoittanut jäävänsä pois istunnosta.

Asianosaisten vaatimukset
Kantaja vaatii kanteessaan, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
–        kumoaa asetuksen N:o 1149/2004 liitteessä olevan 13 kohdan
–        kumoaa mainitun asetuksen kokonaisuudessaan
–        toteaa EY 241 artiklan nojalla, ettei asetusta N:o 872/2004 ja asetusta N:o 1149/2004 sovelleta.
Komissio vaatii vastineessaan, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
–        jättää osin kanteen tutkimatta ja hylkää sen muilta osin perusteettomana
–        jättää tutkimatta tai hylkää perusteettomina vastauskirjelmässä esitetyt uudet kanneperusteet
–        velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Neuvosto vaatii väliintulokirjelmässään, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkää kanteen.
Kantaja ilmoittaa kirjallisessa vastauksessaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin aikovansa asetuksen
N:o 874/2005 antamisen vuoksi muuttaa alkuperäisiä vaatimuksiaan. Kantaja vaatii tästä hetkestä alkaen, että ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuin
–        kumoaa kanteen kohteena olevan asetuksen liitteessä olevan 14 kohdan
–        kumoaa asetuksen N:o 872/2004, sellaisena kuin se on muutettuna kanteen kohteena olevalla asetuksella, niiltä osin kuin sen
2 artiklassa säädetään kantajan varojen ja taloudellisten resurssien jäädyttämisestä.
Kantaja on istunnossa yhtäältä luopunut edellä esitetyllä tavalla muutetusta toisesta vaatimuksestaan ja toisaalta vaatinut,
että vastaaja velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, mikä merkittiin istuntopöytäkirjaan.

Kanteen tutkittavaksi ottaminen ja kanteen kohde
Kantajan alkuperäisten vaatimusten ensimmäinen osa, joka oli muotoiltu edellä 44 kohdassa esitetyllä tavalla, koski asetuksen
N:o 1149/2004 liitteessä, jolla on korvattu asetuksen N:o 872/2004 liite I, olevan 13 kohdan kumoamista.
Koska asetuksen N:o 872/2004 edellä mainitulla tavalla korvattu liite I puolestaan korvattiin asian käsittelyn kuluessa kanteen
kohteena olevan asetuksen liitteellä, asianosaisia ja väliintulijoita kehotettiin esittämään kirjalliset huomautuksensa niistä
seurauksista, joita mainitulla seikalla oli käsiteltävänä olevan kanteen käsittelyn kannalta.
Kantaja muotoili näin ollen vaatimuksensa uudelleen edellä 47 kohdassa esitetyllä tavalla. Komissio ei käsiteltävänä olevan
asian erityispiirteet huomioon ottaen esittänyt vastalausetta tällaista uudelleenmuotoilua koskevasta lähtökohtaisesta mahdollisuudesta.
Tällainen lähtökohtainen mahdollisuus on todellakin hyväksytty ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen oikeuskäytännössä,
jossa on todettu, että kun varojen jäädyttämistä koskeva toimi asian käsittelyn aikana korvataan toisella samaa asiaa koskevalla
toimella, sitä on pidettävä uutena seikkana, jonka vuoksi kantaja voi mukauttaa vaatimuksensa ja kanneperusteensa niin, että
ne koskevat myöhempää toimea (ks. asia T-306/01, Yusuf ja Al Barakaat International Foundation v. neuvosto ja komissio, tuomio
21.9.2005, 71–74 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa, tuomioon on haettu muutosta; ja asia T-315/01, Kadi v.
neuvosto ja komissio, tuomio 21.9.2005, 52–55 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa,
tuomioon on haettu muutosta).
Koska kantaja on lisäksi istunnossa luopunut edellä esitetyllä tavalla uudelleen muotoiltujen vaatimustensa toisesta osasta,
on todettava, että kanteella on tästä lähtien ainoastaan yksi kohde ja että tämä kumoamisvaatimus koskee kanteen kohteena
olevan asetuksen liitteessä olevaa 14 kohtaa, jolla kantajan nimi säilytetään luettelossa sellaisista henkilöistä, joiden
varat on jäädytettävä asetuksen N:o 872/2004 mukaisesti.
Tältä osin on todettava, että kanteen kohteena oleva asetus on todellakin asetus EY 249 artiklan merkityksessä (ks. vastaavasti
ja ex analogia asiassa Yusuf annetun tuomion 184–188 kohta), eikä joukko yksittäistapauksia koskevia päätöksiä, kuten kantaja
on virheellisesti esittänyt. Kyseisen asetuksen liitteessä oleva 14 kohta on vastaavalla tavalla säädöksen luonteinen, eikä
sitä, toisin kuin komissio virheellisesti väittää, ole näin ollen pidettävä kantajalle osoitettuna ja kantajan osalta tehtynä
päätöksenä. Kyseinen toimi koskee tästä huolimatta kantajaa suoraan ja erikseen, koska hänet mainitaan nimeltä asetuksen liitteessä
olevassa 14 kohdassa (ks. vastaavasti ja ex analogia asiassa Yusuf annetun tuomion 186 kohta ja asia T-253/02, Ayadi v. neuvosto,
tuomio 12.7.2006, 81 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa, tuomioon on haettu muutosta). Kantajalla on näin ollen
oikeus vaatia kyseisen asetuksen kumoamista.

Aineellinen kysymys
1.
Tosiseikastoa koskevat asianosaisten väitteet
Kantaja väittää nimekseen Leonid Minin ja olevansa Israelin kansalainen, jonka kotipaikka on Tel Aviv (Israel), joskin hän
käsiteltävänä olevan asian tosiseikkojen tapahtuma-aikana asui Italiassa. Kantaja toteaa lisäksi, että kaikki hänen yhteisössä
olevat varansa ja taloudelliset resurssinsa on jäädytetty asetuksen N:o 1149/2004 antamisen jälkeen, joten hän ei enää kykene
huolehtimaan pojastaan eikä jatkamaan toimintaansa puun tuontia ja vientiä harjoittavan yhtiön johtajana. Kantaja korostaa
lisäksi, että hänet on vapautettu asekauppaa koskevista syytteistä, joita häntä vastaan oli Italiassa nostettu.
Komissio ja neuvosto viittaavat tältä osin kuitenkin päätöslauselman 1343 (2001) 19 kohdassa tarkoitetun asiantuntijaryhmän
26.10.2001 päivättyyn kertomukseen (ks. edellä 13 kohta). Mainitut toimielimet toteavat, että muun muassa kyseisen kertomuksen
15–17 kohdasta ja 207 kohdasta ja sitä seuraavista kohdista ilmenee, että kun Italian viranomaiset 5.8.2000 pidättivät kantajan,
tällä oli hallussaan useita asiakirjoja, jotka osoittivat hänen osallistuneen Liberiaan suuntautuneeseen asekauppaan. Asiantuntijaryhmä
kuulusteli kantajaa vankilassa, ja kantaja oli komission ja neuvoston mukaan tällöin myöntänyt osallisuutensa useisiin edellä
mainittuun kauppaan liittyviin liiketoimiin. Kyseiset toimielimet toteavat lisäksi, että se, että kantaja vapautettiin Italiassa
syytteistä, perustuu siihen, ettei Italian tuomioistuimilla ole alueellista toimivaltaa tutkia sellaisia syytteitä, joita
kantajaa vastaan tuossa tilanteessa oli nostettu kyseisessä jäsenvaltiossa.
2.
Oikeudellinen arviointi
Kantaja vetoaa kanteensa tueksi kahteen kanneperusteeseen, joista ensimmäinen koskee sitä, ettei yhteisöllä ollut toimivaltaa
antaa asetusta N:o 872/2004, asetusta N:o 1149/2004 ja kanteen kohteena olevaa asetusta (jäljempänä yhdessä kanteen kohteena
olevat asetukset), ja toinen kantajan perusoikeuksien loukkaamista.

Ensimmäinen kanneperuste, joka koskee sitä, ettei yhteisöllä ollut toimivaltaa antaa kanteen kohteena olevia asetuksia
Kyseinen kanneperuste jakautuu kahteen osaan, joista toinen on esitetty vastauskirjelmän vaiheessa.
Kanneperusteen ensimmäinen osa
–       Osapuolten lausumat
Kantaja väittää kanneperusteen ensimmäisessä osassa ensinnäkin, että turvallisuusneuvoston päätöslauselmat koskevat yksinomaan
valtioita, joille ne on osoitettu, eivätkä ne koske välittömästi yksityisiä oikeussubjekteja, erotuksena yhteisön asetuksista,
joilla on jäsenvaltioissa välittömiä vaikutuksia erga omnes. Kanteen kohteena olevilla asetuksilla on näin ollen annettu turvallisuusneuvoston
päätöslauselmissa, joiden määräykset on sisällytetty edellä mainittuihin asetuksiin, määrätyille pakotteille ”lisäarvoa”,
eli välitön oikeusvaikutus Euroopan unionin alueella, mitä ei normatiivisesta näkökulmasta voida hyväksyä. Kantajan mukaan
yhteisöllä on tältä osin nimittäin ainoastaan rajoitettua erityistoimivaltaa. Kantaja toteaa, että erityisesti EY 295 artiklasta
käy ilmi, ettei yhteisöllä ole omaa toimivaltaa omistusoikeusjärjestelmien osalta. Se ei näin ollen ole myöskään toimivaltainen
toteuttamaan toimia, joilla yksityisiltä oikeussubjekteilta riistetään näiden omaisuutta. Tämä tehtävä kuuluu jäsenvaltioille,
koska ainoastaan niillä on kantajan mukaan toimivalta antaa välitön ja pakottava oikeusvaikutus turvallisuusneuvoston hyväksymille
yksittäisille taloudellisille pakotteille.
Kantaja väittää toiseksi, että ne, joille EY 60 ja EY 301 artiklassa määrätyt toimenpiteet on osoitettu, ovat kolmansia maita.
Kyseiset artiklat eivät näin ollen kantajan mukaan muodosta riittävää oikeudellista perustaa sellaisten rangaistustoimenpiteiden
tai ehkäisevien toimenpiteiden toteuttamiseksi, jotka koskevat yksityisiä oikeussubjekteja ja joilla on välitön oikeusvaikutus
suhteessa näihin. Tällaiset toimenpiteet eivät kuulu yhteisön toimivaltaan, toisin kuin ensinnäkin sellaiset luonteeltaan
kaupalliset rajoittavat toimenpiteet, joita Liberian osalta on toteutettu asetuksella N:o 234/2004, ja toiseksi sellaiset
Irakia vastaan toteutetut kauppasaartoa koskevat toimenpiteet, joita ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tutki asiassa T-184/95,
Dorsch Consult vastaan neuvosto ja komissio, 28.4.1998 antamassaan tuomiossa (Kok. 1998, s. II-667).
Kantaja toteaa, että kanteen kohteena olevilla asetuksilla luodun järjestelmän mielivaltainen luonne tulee esille myös vertailtaessa
kyseistä järjestelmää siihen järjestelmään, joka luotiin Jugoslavian liittotasavaltaan liittyvien varojen jäädyttämisestä
ja sijoitusten kieltämisestä sekä asetusten (EY) N:o 1295/98 ja (EY) N:o 1607/98 kumoamisesta 15.6.1999 annetulla neuvoston
asetuksella (EY) N:o 1294/1999 (EYVL L 153, s. 63). Kantaja toteaa, että viimeksi mainitussa asetuksessa tarkoitettujen henkilöiden
katsottiin asetuksen 2 artiklan mukaisesti ”toimivan” kyseisten hallitusten ”puolesta tai nimissä”. Kantaja toteaa lisäksi,
että asetus N:o 1294/1999 sisälsi jäsenvaltioille osoitettuja normeja ja että siinä muotoiltiin uudelleen sellaiset varojen
jäädyttämistä koskevat toimenpiteet, joita jäsenvaltiot jo sovelsivat kansallisella tasolla.
Kantaja on istunnossa kehitellyt tätä argumentaationsa toista osaa ja väittänyt, että koska Charles Taylor oli syösty vallasta
Liberiassa jo ennen kanteen kohteena olevien asetusten antamista, asetusten oikeudellisena perustana ei enää voitu käyttää
ainoastaan EY 60 ja EY 301 artiklaa vaan olisi pitänyt käyttää täydentävänä oikeudellisena perustana myös EY 308 artiklaa.
Kantaja on vastaavasti vedonnut asiassa Yusuf annetun tuomion 125 kohtaan ja sitä seuraaviin kohtiin.
Kantaja väittää kolmanneksi, ettei hänen varojensa jäädyttämisellä ole minkäänlaista yhteyttä asetuksen N:o 872/2004 kuudennessa
perustelukappaleessa ilmaistuun, ”kilpailun vääristymisen estämistä” koskevaan tavoitteeseen, koska kyse ei ole yritysten
välisestä sopimuksesta. Kantaja huomauttaa myös, ettei hän näe, miten pääomat, jotka on tosin hankittu väärin perustein mutta
jotka suhteessa Euroopan unionin talouteen ovat määrältään täysin merkityksettömiä, voisivat haitata pääomien vapaata liikkuvuutta.
Komissio ja neuvosto riitauttavat kaikkien kantajan kirjallisessa käsittelyssä esittämien väitteiden oikeellisuuden. Ne toteavat,
että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on hylännyt täysin samat tai samankaltaiset väitteet asioissa Yusuf, Kadi ja Ayadi
antamissaan tuomioissa.
Komissio katsoo niiden väitteiden osalta, jotka kantaja on istunnossa esittänyt asiassa Yusuf annetun tuomion 125 kohdan ja
sitä seuraavien kohtien perusteella (ks. edellä 61 kohta), että kyse on uudesta kanneperusteesta, jonka esittäminen asian
käsittelyn aikana on työjärjestyksen 48 artiklan 2 kohdan mukaan kiellettyä, koska se ei perustu sellaisiin oikeudellisiin
seikkoihin tai tosiseikkoihin, jotka ovat ilmenneet asian käsittelyn kuluessa.
–       Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kantaja esittää, että ainoastaan jäsenvaltiot ovat toimivaltaisia panemaan täytäntöön taloudellisia pakotteita, joista turvallisuusneuvosto
on määrännyt suhteessa yksityisiin oikeussubjekteihin, toteuttamalla toimenpiteitä, joilla on sitova ja pakottava oikeusvaikutus
suhteessa näihin.
Nämä väitteet on heti aluksi aiheellista hylätä samoilla perusteilla kuin asiassa Yusuf (tuomion 107–171 kohta), asiassa Kadi
(tuomion 87–135 kohta) ja asiassa Ayadi (tuomion 87–92 kohta) (yhteisöjen tuomioistuinten mahdollisuudesta perustella tuomio
viittaamalla aikaisempaan tuomioon, jolla ratkaistaan olennaisesti samanlaiset kysymykset, ks. asia C-229/04, Crailsheimer
Volksbank, tuomio 25.10.2005, Kok. 2005, s. I-9273, 47–49 kohta ja asiassa Ayadi annetun tuomion 90 kohta; ks. myös vastaavasti
asia C-204/00 P, Aalborg Portland v. komissio, määräys 5.6.2002, 29 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa ja ex analogia
asia C-155/98 P, Alexopoulou v. komissio, tuomio 1.7.1999, Kok. 1999, s. I-4069, 13 ja 15 kohta).
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on nimittäin todennut asioissa Yusuf, Kadi ja Ayadi annetuissa tuomioissa, että aina
kun yhteisö EY:n perustamissopimuksen nojalla vastaa aikaisemmin jäsenvaltioille kuuluneesta toimivallasta Yhdistyneiden Kansakuntien
peruskirjan soveltamisalalla, kyseisen peruskirjan määräykset ovat yhteisöä sitovia (asiassa Yusuf annetun tuomion 253 kohta)
ja että yhteisö on perustamissopimuksensa nojalla velvollinen antamaan toimivaltaansa käyttäen kaikki tarpeelliset säännökset,
jotta sen jäsenvaltiot voivat noudattaa tästä peruskirjasta johtuvia velvoitteitaan (asiassa Yusuf annetun tuomion 254 kohta).
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on toisaalta todennut mainituissa tuomioissa, että yhteisöllä on EY 60 ja EY 301 artiklan
perusteella toimivalta toteuttaa suoraan yksityisiä oikeussubjekteja koskevia rajoittavia toimenpiteitä silloin, kun tästä
määrätään Euroopan unionista tehdyn sopimuksen YUTP:aa koskevien määräysten nojalla hyväksytyssä yhteisessä kannassa tai yhteisessä
toiminnassa ja kun tällaisten toimenpiteiden tarkoituksena on tosiasiallisesti kokonaan tai osittain keskeyttää taloudelliset
suhteet yhden tai useamman kolmannen maan kanssa tai vähentää niitä (asiassa Yusuf annetun tuomion 112–116 kohta). Sitä vastoin
sellaisia rajoittavia toimenpiteitä, joilla ei ole minkäänlaista yhteyttä kolmannen maan alueeseen tai kyseistä maata johtavaan
hallintoon, ei voida perustaa ainoastaan kyseisiin määräyksiin (asiassa Yusuf annetun tuomion 125–157 kohta). Yhteisöllä on
kuitenkin toimivalta toteuttaa tällaisia toimenpiteitä EY 60, EY 301 ja EY 308 artiklan perusteella (asiassa Yusuf annetun
tuomion 158–170 kohta ja asiassa Ayadi annetun tuomion 87–89 kohta).
Käsiteltävänä olevassa asiassa neuvosto on todennut Euroopan unionista tehdyn sopimuksen V osaston määräysten nojalla hyväksytyssä
yhteisessä kannassa 2004/487, että yhteisön toiminta oli tarpeen tiettyjen rajoittavien toimenpiteiden panemiseksi täytäntöön
turvallisuusneuvoston päätöslauselman 1532 (2004) mukaisesti suhteessa Charles Tayloriin ja häntä lähellä oleviin henkilöihin,
ja yhteisö on pannut kyseiset toimenpiteet täytäntöön antamalla kanteen kohteena olevat asetukset (ks. vastaavasti ja ex analogia
asiassa Yusuf annetun tuomion 255 kohta).
Käsiteltävänä olevan asian erityispiirteet huomioon ottaen on kuitenkin todettava, että kanteen kohteena olevien asetusten
ainoan oikeudellisen perustan muodostavat EY 60 ja EY 301 artikla. Riippumatta siitä, pidetäänkö väitteitä, joita kantaja
on tältä osin asiassa Yusuf annetun tuomion 125 kohdan ja sitä seuraavien kohtien perusteella esittänyt istunnossa, uutena
kanneperusteena (ks. edellä 61 kohta), on näin ollen tarkistettava, onko niiden pakotteiden, jotka koskevat kantajaa Liberian
entistä presidenttiä Charles Tayloria lähellä olevana henkilönä, tarkoituksena tosiasiallisesti kokonaan tai osittain keskeyttää
taloudelliset suhteet kolmannen maan kanssa tai vähentää niitä, mikä merkitsee sen tarkistamista, onko kyseisillä pakotteilla
riittävä yhteys kyseisen maan alueeseen tai hallintoon.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että asia on näin käsiteltävänä olevassa asiassa kyseessä olevien turvallisuusneuvoston
päätöslauselmien, YUTP:aa koskevien yhteisten kantojen ja yhteisön säädösten osalta, ja näin on siitäkin huolimatta, että
Charles Taylor syrjäytettiin presidentin virastaan jo vuoden 2003 elokuussa.
Turvallisuusneuvosto on nimittäin jatkuvasti katsonut – eikä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tehtävänä ole asettaa
turvallisuusneuvoston arviota kyseenalaiseksi –, että Liberian tilanne uhkasi yhä kansainvälistä rauhaa ja turvallisuutta
kyseisellä alueella ja että Charles Taylorin ja häntä lähellä olevien henkilöiden osalta toteutetut rajoittavat toimenpiteet
olivat yhä tarpeen sen estämiseksi, että kyseiset henkilöt käyttävät anastamiaan varoja estääkseen rauhan ja vakauden palauttamisen
kyseisessä maassa ja koko alueella (ks. esim. ajanjakson 2001–2005 osalta edellä 12, 14, 15, 18 ja 36 kohta ja 20.12.2005
alkaneen ajanjakson osalta edellä 39 kohta).
Vastaavasti asetuksen N:o 872/2004 neljännessä perustelukappaleessa todetaan, että Charles Taylorin ja hänen liittolaistensa
varojen jäädyttäminen on aiheellista, ”koska anastettujen varojen ja omaisuuden siirtäminen pois maasta on vaikuttanut kielteisesti
Liberiaan ja koska Charles Taylor ja hänen liittolaisensa ovat käyttäneet anastettuja varoja rauhan ja vakauden heikentämiseksi
Liberiassa ja koko alueella”.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että koska sellainen elin, jolle kansainvälinen yhteisö on uskonut päätehtävän
kansainvälisen rauhan ja turvallisuuden säilyttämisessä, katsoo, että Charles Taylor ja hänen liittolaisensa pystyvät yhä
vaarantamaan rauhan Liberiassa ja sen naapurimaissa, kyseisten henkilöiden osalta toteutetut rajoittavat toimenpiteet merkitsevät
riittävää yhteyttä kyseisen maan alueeseen tai sen hallintoon, jotta voidaan katsoa, että niiden ”tarkoituksena on kokonaan
tai osittain keskeyttää taloudelliset suhteet – – kolmannen maan kanssa taikka vähentää niitä” EY 60 ja EY 301 artiklan merkityksessä.
Yhteisö on näin ollen toimivaltainen toteuttamaan kyseiset toimenpiteet mainittujen määräysten perusteella.
Muut väitteet, joihin kantaja on yksityiskohtaisemmin vedonnut ensimmäisen kanneperusteen ensimmäisen osan osalta, eivät ole
omiaan horjuttamaan esitettyä arviointia.
Kantaja on väittänyt, että kanteen kohteena olevilla asetuksilla on perusteettomasti annettu turvallisuusneuvoston kyseisille
päätöslauselmille ”lisäarvoa”, koska asetuksilla on välitön oikeusvaikutus yhteisön alueella, ja komissio on perustellusti
torjunut kyseisen väitteen huomauttamalla yhtäältä, ettei EY 60 tai EY 301 artiklassa rajoiteta kyseisten määräysten täytäntöön
panemiseksi toteutettavien toimien valikoimaa, ja toisaalta, ettei päätöslauselmassa 1532 (2004) myöskään aseteta erityisiä
rajoituksia, jotka koskisivat sitä, minkälaisia täytäntöönpanotoimenpiteitä YK:n jäsenvaltioiden on toteutettava suoraan tai,
kuten käsiteltävänä olevassa asiassa, sellaisten kansainvälisten järjestöjen kautta, joihin ne kuuluvat. Kyseisessä päätöslauselmassa
päinvastoin vaaditaan päätöslauselman täytäntöönpanon kannalta ”tarpeellisten toimenpiteiden” toteuttamista. Komissio ja neuvosto
väittävät tältä osin perustellusti, että yhteisön asetuksen antaminen on oikeutettavissa ilmeisillä yhdenmukaisuuteen ja tehokkuuteen
liittyvillä syillä ja sen avulla voidaan estää asianomaisten henkilöiden varojen siirtäminen tai kätkeminen sellaisena aikana,
joka jäsenvaltioilta kuluisi direktiivin täytäntöön panemiseen tai kansallisen oikeuden mukaisen päätöksen tekemiseen.
Kantaja on myös väittänyt, että yhteisö rikkoo EY 295 artiklaa säätäessään yksityisten oikeussubjektien varojen jäädyttämisestä,
ja tältä osin on todettava, että vaikka oletettaisiin, että kyseisillä toimenpiteillä puututtaisiin omistusoikeusjärjestelmään
(ks. tältä osin asiassa Yusuf annetun tuomion 299 kohta), on riittävää todeta, että yhteisö valtuutetaan kyseisestä määräyksestä
riippumatta tietyissä perustamissopimuksen muissa määräyksissä toteuttamaan sellaisia seuraamus- tai suojatoimenpiteitä, jotka
vaikuttavat yksityisten oikeussubjektien omistusoikeuteen. Asia on näin muun muassa kilpailun (EY 83 artikla) ja kauppapolitiikan
(EY 133 artikla) osalta. Asia on näin myös sellaisten toimenpiteiden osalta, jotka – kuten käsiteltävänä olevassa asiassa
– on toteutettu EY 60 ja EY 301 artiklan nojalla.
Kantaja on väittänyt myös, ettei hänen varojensa jäädyttämisellä ole minkäänlaista yhteyttä asetuksen N:o 872/2004 kuudennessa
perustelukappaleessa ilmaistuun tavoitteeseen, joka koskee ”kilpailun vääristymisen estämistä”, ja tältä osin on todellakin
todettava, ettei toteamus kilpailun vääristymiseen liittyvästä vaarasta, jota kyseisellä asetuksella pyrittäisiin mainitun
perustelukappaleen mukaan torjumaan, ole vakuuttava (ks. vastaavasti ja ex analogia asiassa Yusuf annetun tuomion 141–150
kohta ja asiassa Kadi annetun tuomion 105–114 kohta).
Kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on todennut asiassa Ayadi antamansa tuomion 165 kohdassa, asetuksen perusteluja
on kuitenkin tutkittava kokonaisvaltaisesti. Oikeuskäytännön mukaan muotovirhe, jonka asetuksen osalta muodostaa se, että
yhdessä sen perustelukappaleessa on virheellinen tosiseikkaa koskeva maininta, ei voi johtaa kyseisen asetuksen kumoamiseen,
mikäli asetuksen muut perustelukappaleet sisältävät sinänsä riittävät perustelut (asia 119/86, Espanja v. neuvosto ja komissio,
tuomio 20.10.1987, Kok. 1987, s. 4121, 51 kohta ja yhdistetyt asiat T‑129/95, T‑2/96 ja T‑97/96, Neue Maxhütte Stahlwerke
ja Lech-Stahlwerke v. komissio, tuomio 21.1.1999, Kok. 1999, s. II‑17, 160 kohta). Näin on esillä olevassa asiassa.
Tältä osin on muistettava, että EY 253 artiklassa edellytetyistä perusteluista on selkeästi ja yksiselitteisesti ilmettävä
neuvoston päättely siten, että niille, joita toimenpide koskee, selviävät sen syyt, jotta he voivat puolustaa oikeuksiansa,
ja että yhteisöjen tuomioistuin voi tutkia toimenpiteen laillisuuden. Perusteluvelvollisuuden noudattamista arvioitaessa on
otettava huomioon toimen sanamuodon lisäksi myös asiayhteys ja kaikki kyseistä asiaa koskevat oikeussäännöt. Kun kyseessä
on yleisesti sovellettavaksi tarkoitettu toimi, kuten pääasiassa, riittää, kun perusteluissa osoitetaan yhtäältä kokonaistilanne,
joka johti toimen toteuttamiseen, ja toisaalta ne yleiset tavoitteet, joihin toimella pyritään (ks. asia C-344/04, International
Air Transport Association ym., tuomio 10.1.2006, Kok. 2006, s. I-403, 66 ja 67 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Käsiteltävänä olevan asian osalta on todettava, että asetuksen N:o 872/2004 viittauskappaleet ja erityisesti kyseisen asetuksen
ensimmäinen, toinen, kolmas, neljäs ja viides perustelukappale täyttävät kyseiset vaatimukset selvästi muun muassa sen takia,
että niissä viitataan yhtäältä EY 60 ja EY 301 artiklaan ja toisaalta turvallisuusneuvoston päätöslauselmiin 1521 (2003) ja
1532 (2004) sekä yhteisiin kantoihin 2004/137 ja 2004/487.
Lisäksi on todettava, että se, että kanteen kohteena olevan asetuksen liitteessä mainitaan kantaja nimeltä sellaisena henkilönä,
jonka osalta on toteutettava varojen jäädyttämistä koskeva yksilöllinen toimenpide, on riittävästi perusteltu mainitun asetuksen
toisessa perustelukappaleessa olevalla viittauksella siihen, että myös pakotekomitea on osoittanut kyseisen henkilön nimeltä.
Edellä esitetystä seuraa, että ensimmäisen kanneperusteen ensimmäinen osa on hylättävä.
Kanneperusteen toinen osa
–       Osapuolten lausumat
Kanneperusteen toisessa osassa, joka on esitetty vastauskirjelmässä, kantaja vetoaa siihen, että käsiteltävänä olevassa asiassa
keskeistä toissijaisuusperiaatetta on loukattu.
Komissio esittää, ettei kyseistä väitettä voida ottaa tutkittavaksi, koska kyseessä on uusi kanneperuste, johon on ensimmäisen
kerran vedottu vasta vastauskirjelmässä, mutta toteaa myös, ettei kantaja missään tapauksessa ole esittänyt riittäviä perusteita
väitteidensä tueksi.
Komissio toteaa, että EY 60 ja EY 301 artiklalla on yksiselitteisesti ja varauksitta siirretty toimivaltaa yhteisölle. Tämä
toimivalta on komission mukaan yksinomaista, joten toissijaisuusperiaatetta ei voida soveltaa käsiteltävänä olevassa asiassa.
Komissio ja neuvosto väittävät lopuksi, että vaikka oletettaisiin, että toissijaisuusperiaatetta on sovellettava käsiteltävänä
olevassa asiassa, se täysin toissijainen tehtävä, joka jäsenvaltioille on EY 60 artiklalla jätetty, merkitsee sen myöntämistä,
että varojen jäädyttämistä koskevien toimenpiteiden tavoitteet voidaan tehokkaammin saavuttaa yhteisön tasolla. Tästä on komission
ja neuvoston mukaan selvästi kyse käsiteltävänä olevassa asiassa.
–       Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Aluksi on muistettava, että yhteisöjen tuomioistuimet voivat kunkin asian olosuhteet huomioon ottaen arvioida, voidaanko kanneperuste
hylätä hyvän oikeudenhoidon perusteella ottamatta ensiksi kantaa tutkittavaksi ottamista koskevaan kysymykseen (ks. vastaavasti
yhdistetyt asiat T-217/99, T-321/99 ja T-222/01, Sinaga v. komissio, tuomio 13.9.2006, Kok. 2006, 68 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen,
ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Käsiteltävänä olevassa asiassa väite, joka koskee toissijaisuusperiaatteen väitettyä loukkaamista, on joka tapauksessa hylättävä
perusteettomana pääasiallisesti samoin perustein kuin ne, jotka on esitetty asiassa Ayadi annetun tuomion 110, 112 ja 113
kohdassa vastauksena Ayadin esittämään, olennaisesti samanlaiseen kanneperusteeseen. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
nimittäin katsoo, ettei kyseiseen periaatteeseen voida vedota EY 60 ja EY 301 artiklan soveltamisalalla, vaikka oletettaisiin,
ettei mainittu soveltamisala kuulu yhteisön yksinomaiseen toimivaltaan. On joka tapauksessa todettava, että vaikka oletettaisiin,
että kyseistä periaatetta on sovellettava sellaisissa olosuhteissa, joista on kyse käsiteltävänä olevassa asiassa, on ilmeistä,
että turvallisuusneuvoston päätöslauselmien – jotka sitovat erotuksetta kaikkia YK:n jäseniä – yhdenmukainen täytäntöönpano
jäsenvaltioissa on toteutettavissa paremmin yhteisön tasolla kuin kansallisella tasolla.
Edellä esitetystä seuraa, että ensimmäisen kanneperusteen toinen osa ja näin ollen myös koko kanneperuste on hylättävä.

Toinen, perusoikeuksien loukkaamista koskeva kanneperuste
Tämä kanneperuste jakautuu kolmeen osaan, joista kolmas on esitetty vastauskirjelmässä.
Kanneperusteen ensimmäinen ja toinen osa
–       Osapuolten lausumat
Kantaja vetoaa kanneperusteen ensimmäisessä osassa siihen, että omistusoikeutta, jonka suoja kantajan mukaan kuuluu sellaisiin
perusoikeuksiin, joita yhteisön on kunnioitettava (asia 44/79, Hauer, tuomio 13.12.1979, Kok. 1979, s. 3277, Kok. Ep. IV,
s. 677), on loukattu, erityisesti kun otetaan huomioon ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn yleissopimuksen
(Euroopan ihmisoikeussopimus) ensimmäinen lisäpöytäkirja.
Kantaja myöntää, että oikeuskäytännön mukaan kyseiseen oikeuteen voi kohdistua rajoituksia, jos ja niiltä osin kuin kyseisillä
rajoituksilla pyritään yhteisön yleistä etua koskevaan päämäärään. Kantaja huomauttaa kuitenkin, ettei kanteen kohteena olevissa
asetuksissa mainita yhtäkään tällaista päämäärää. Kantaja toteaa erityisesti, ettei sellaisena voida pitää tavoitetta, joka
koskee kilpailun vääristymisen estämistä, millä ei kantajan mukaan ole minkäänlaista merkitystä käsiteltävänä olevassa asiassa
(ks. edellä 61 kohta). Sellaisen tavoitteen osalta, joka koskee rangaistuksen määräämistä sellaisten varkauksien perusteella,
joihin ”diktaattori Taylor ja hänen ’käsikassaransa’” ovat syyllistyneet, kantaja toteaa, että se kuuluu valtioiden – joille
turvallisuusneuvoston päätöslauselmat on osoitettu – eikä yhteisön toimivaltaan.
Kantaja esittää vastauskirjelmässään, ettei niitä periaatteita, jotka yhteisöjen tuomioistuin on vahvistanut asiassa C-84/95,
Bosphorus, 30.7.1996 antamassaan tuomiossa (Kok. 1996, s. I-3953), johon komissio on vedonnut, voida soveltaa käsiteltävänä
olevassa asiassa. Kantaja toteaa ensiksi, että erotuksena niistä toimenpiteistä, joista mainitussa asiassa oli kyse, kanteen
kohteena olevissa asetuksissa säädettyjen toimenpiteiden oikeasuhteisuutta ei ole arvioitu ennen asetusten antamista. Toiseksi
Jugoslavian liittotasavallan (Serbia ja Montenegro), jossa käytiin sisällissotaa, tilannetta ei kantajan mukaan voida verrata
tilanteeseen Liberiassa, jossa rauhanprosessi on vireillä. Kolmanneksi kantaja toteaa, että maasodan lakeja ja tapoja koskevan
Haagissa 18.10.1907 tehdyn yleissopimuksen liitteenä olevan ohjesäännön 46 ja 53 artiklan mukaan kuljetusvälineet, kuten Irlannin
viranomaisten edellä mainitussa asiassa Bosphorus takavarikoima lentokone, nauttivat sodan aikana vähäisempää suojaa kuin
muut yksityisen omaisuuden lajit.
Kantaja väittää vielä vastauskirjelmässään, ettei yhtäkään sellaisista omistusoikeuteen kohdistuvista rajoituksista, jotka
Euroopan ihmisoikeussopimuksen ensimmäisen lisäpöytäkirjan 1 artiklan nojalla ovat sallittuja, voida soveltaa käsiteltävänä
olevassa asiassa. Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on joka tapauksessa todennut, että kyseisen määräyksen kanssa on ristiriidassa
valtion sellainen toiminta, jolla luodaan tosiasiallinen tilanne, jossa omistaja on absoluuttisesti estynyt käyttämästä omaisuuttaan,
ilman, että hän saa minkäänlaista etua kärsimänsä vahingon vastapainoksi (Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen asiassa Papamichalopoulos
v. Kreikka 24.6.1993 antama tuomio, A-sarja, nro 260-B).
Kanneperusteen toisessa osassa kantaja vetoaa puolustautumisoikeuksien loukkaamiseen, joka perustuu siihen, että yhteisö on
kantajan mukaan antanut kanteen kohteena olevat asetukset, jotka tosiasiallisesti muodostavat joukon yksittäistapauksia koskevia
hallintopäätöksiä, suorittamatta tosiasiallista jäädytettäviä varoja koskevaa tutkimusta ja ilman minkäänlaista kontradiktorista
menettelyä. Kantaja toteaa tältä osin, että puolustautumisoikeuksia on kunnioitettava kaikissa hallinnollisissa menettelyissä
(asia T-11/89, Shell v. komissio, tuomio 10.3.1992, Kok. 1992, s. II‑757, Kok. Ep. XII, s. II‑49).
Komissio ja neuvosto riitauttavat kantajan kirjallisessa käsittelyssä esittämien väitteiden oikeellisuuden. Ne toteavat lisäksi,
että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on jo hylännyt samanlaiset tai samankaltaiset väitteet asioissa Yusuf, Kadi ja
Ayad antamissaan tuomioissa.
–       Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Käsiteltävänä olevassa asiassa asetus N:o 872/2004, joka on annettu muun muassa yhteinen kanta 2004/487 huomioon ottaen, merkitsee
sitä, että yhteisön tasolla on pantu täytäntöön jäsenvaltioihin YK:n jäseninä kohdistuva velvollisuus panna täytäntöön, tarvittaessa
yhteisön toimella, sellaiset Charles Tayloriin ja häntä lähellä oleviin henkilöihin kohdistuvat pakotteet, joista on määrätty
ja joita on sen jälkeen vahvistettu useissa Yhdistyneiden Kansakuntien peruskirjan VII luvun nojalla annetuissa turvallisuusneuvoston
päätöslauselmissa. Asetuksen N:o 872/2004 perustelukappaleissa viitataan nimenomaisesti päätöslauselmiin 1521 (2003) ja 1532
(2004).
Sama koskee asetusta N:o 1149/2004, joka annettiin sen jälkeen, kun kantaja sisällytettiin pakotekomitean 14.6.2004 tekemällä
päätöksellä luetteloon sellaisista henkilöistä, ryhmistä ja yhteisöistä, joihin kyseisiä pakotteita on sovellettava (ks. edellä
34 ja 35 kohta), ja kanteen kohteena olevaa asetusta, joka annettiin sen jälkeen, kun mainittua luetteloa muutettiin pakotekomitean
2.5.2005 tekemällä päätöksellä (ks. edellä 37 ja 38 kohta).
Lisäksi on todettava, että turvallisuusneuvoston kyseisissä päätöslauselmissa ja käsiteltävänä olevassa asiassa kanteen kohteena
olevissa asetuksissa säädetään asianomaisiin henkilöihin kohdistuvista sellaisista taloudellisista pakotetoimenpiteistä (varojen
ja muiden taloudellisten resurssien jäädyttäminen), jotka luonteeltaan ja ulottuvuudeltaan ovat olennaisesti samanlaisia kuin
ne toimenpiteet, joista oli kyse asioissa Yusuf, Kadi ja Ayadi. Kaikkiin näihin pakotteisiin, joita turvallisuusneuvosto tai
toimivaltainen pakotekomitea tutkii säännöllisesti uudelleen (ks. mm. yhtäältä edellä 20, 21, 32, 36 ja 39 kohta ja toisaalta
asiassa Yusuf annetun tuomion 16, 26 ja 37 kohta), kohdistuu keskenään samanlaisia rajoituksia (ks. mm. yhtäältä edellä 19
ja 30 kohta ja toisaalta asiassa Yusuf annetun tuomion 36 ja 40 kohta) ja niiden osalta on otettu käyttöön keskenään samanlaiset
menettelyt, joita noudattaen asianomaiset henkilöt voivat vaatia, että toimivaltainen pakotekomitea tutkii heidän tapauksensa
uudelleen (ks. mm. yhtäältä edellä 31–33 kohta ja toisaalta asiassa Yusuf annetun tuomion 309 ja 311 kohta).
Tässä tilanteessa ja edellä 66 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaisesti kantajan väitteet, jotka koskevat hänen perusoikeuksiensa,
omistusoikeuden ja puolustautumisoikeuksien loukkaamista, on hylättävä, kun otetaan huomioon asiassa Yusuf annettu tuomio
(226–283, 285–303 ja 304–331 kohta), asiassa Kadi annettu tuomio (176–231, 234–252 ja 253–276 kohta) ja asiassa Ayadi annettu
tuomio (115–157 kohta), joissa olennaisilta osin samanlaiset väitteet hylättiin syistä, jotka pääasiallisesti liittyivät Yhdistyneisiin
Kansakuntiin perustuvan kansainvälisen oikeusjärjestyksen ensisijaisuuteen yhteisön oikeusjärjestykseen nähden, tähän ensisijaisuuteen
liittyvään rajoitukseen, joka kohdistuu sellaiseen laillisuusvalvontaan, jota ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin voi harjoittaa
sellaisten yhteisön tointen osalta, joilla pannaan täytäntöön turvallisuusneuvoston tai sen pakotekomitean päätöksiä, ja siihen,
ettei kansainvälisen oikeuden pakottavaa normia (jus cogens) rikota sellaisilla varojen jäädyttämistä koskevilla toimenpiteillä,
joista on kyse käsiteltävänä olevassa asiassa.
Tästä seuraa, että toisen kanneperusteen ensimmäinen ja toinen osa on hylättävä.
Kanneperusteen kolmas osa
–       Osapuolten lausumat
Kolmannessa kanneperusteessa, joka on esitetty vastauskirjelmässä, kantaja vetoaa siihen, että alueperiaatetta on loukattu.
Kantaja vetoaa tältä osin vakiintuneeseen oikeuskäytäntöön, jonka mukaan edellytyksenä sille, että yhteisö käyttää pakkotoimia
koskevaa toimivaltaansa suhteessa sellaiseen toimintaan, joka tapahtuu yhteisön alueen ulkopuolella, on se, että kyseisellä
toiminnalla on vaikutuksia yhteisön alueella (yhdistetyt asiat 89/85, 104/85, 114/85, 116/85, 117/85 ja 125/85–129/85, Ahlström
Osakeyhtiö ym. v. komissio, tuomio 27.9.1988, Kok. 1988, s. 5193, Kok. Ep. IX, s. 671; asia C-286/90, Poulsen ja Diva Navigation,
tuomio 24.11.1992, Kok. 1992, s. I-6019, Kok. Ep. XIII, s. I‑191 ja asia T-102/96, Gencor v. komissio, tuomio 25.3.1999, Kok.
1999, s. II-753).
Kantaja toteaa lisäksi, että kanteen kohteena olevien asetusten pyrkimyksenä on tuottaa lopulliset vaikutukset Liberian alueella
eikä yhteisön alueella, mikä ilmenee asetuksen N:o 872/2004 kolmannesta ja neljännestä perustelukappaleesta. Kantajan mukaan
tämä seikka erottaa mainitun asetuksen asetuksesta N:o 1294/1999 (ks. edellä 60 kohta), jonka tarkoituksena oli kantajan mukaan
”lisätä tuntuvasti Serbiaan kohdistuvaa painetta” ja jolla oli näin ”yleinen päämäärä, joka oli täysin irrotettu minkäänlaisista
alueellisuuteen liittyvistä seikoista”.
Komissio toteaa, ettei kantajan väitettä, joka koskee kanteen kohteena olevien asetusten vaikutusten ekstraterritoriaalisuutta,
voida ottaa tutkittavaksi, koska kyse on uudesta kanneperusteesta. Komissio toteaa joka tapauksessa, ettei kyseisillä asetuksilla
ole minkäänlaista ekstraterritoriaalista vaikutusta, koska niitä sovelletaan ainoastaan yhteisön alueella oleviin varoihin
ja taloudellisiin resursseihin.
–       Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Ilman, että olisi tarpeen lausua alueperiaatteen loukkaamista koskevan väitteen tutkittavaksi ottamisesta (ks. tältä osin
edellä 88 kohta), kyseinen väite on hylättävä perusteettomana, koska kanteen kohteena olevia asetuksia sovelletaan ainoastaan
sellaisiin varoihin ja taloudellisiin resursseihin, jotka ovat yhteisön alueella, eikä niillä näin ollen ole minkäänlaista
ekstraterritoriaalista vaikutusta.
Sillä, että kanteen kohteena olevien asetusten antamisen taustalla olevan toiminnan vaikutukset toteutuvat yksinomaan yhteisön
ulkopuolella, ei ole merkitystä, koska EY 60 ja EY 301 artiklan nojalla toteutettujen toimenpiteiden tarkoituksena on nimenomaisesti
se, että yhteisö panee täytäntöön yhteisiä kantoja tai yhteisiä toimintoja, jotka on hyväksytty Euroopan unionista tehdyn
sopimuksen YUTP:aa koskevien määräysten nojalla ja joissa määrätään kolmanteen maahan kohdistuvasta toiminnasta. Lisäksi on
todettava, että EU 11 artiklan 1 kohdan mukaan yksi YUTP:n tavoitteista on säilyttää rauha ja lujittaa kansainvälistä turvallisuutta
Yhdistyneiden Kansakuntien peruskirjan periaatteiden mukaisesti. Tällaista tavoitetta ei selvästikään olisi mahdollista saavuttaa,
jos yhteisön olisi rajattava toimintansa sellaisiin tapauksiin, joissa sen toiminnan taustalla olevan tilanteen vaikutukset
kohdistuvat sen omaan alueeseen.
Sama koskee tilannetta, joka liittyy siihen, että kanteen kohteena olevien asetusten vaikutusten väitetään kohdistuvan lopullisesti
Liberian alueeseen, koska EY 60 ja EY 301 artiklalla yhteisö nimenomaisesti valtuutetaan toteuttamaan sellaisia taloudellisia
pakotteita koskevia toimenpiteitä, joiden vaikutusten on tarkoitus kohdistua kolmansiin maihin.
Edellä esitetystä seuraa, että toisen kanneperusteen kolmas osa ja näin ollen koko kanneperuste on hylättävä.
Koska yksikään kantajan kanteensa tueksi esittämistä perusteista ei ole perusteltu, kanne on näin ollen hylättävä.

Oikeudenkäyntikulut
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan
korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska kantaja on hävinnyt asian ja komissio on vaatinut oikeudenkäyntikulujensa
korvaamista, kantaja on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Työjärjestyksen 87 artiklan 4 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan jäsenvaltiot ja toimielimet, jotka ovat asiassa väliintulijoina,
vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIN (toinen jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Kanne hylätään.
2)
Kantaja vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja hänet velvoitetaan korvaamaan komission oikeudenkäyntikulut.
3)
Euroopan unionin neuvosto ja Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Pirrung
Forwood
Papasavvas
Julistettiin Luxemburgissa 31 päivänä tammikuuta 2007.
E. Coulon

J. Pirrung
kirjaaja

jaoston puheenjohtaja
*
Oikeudenkäyntikieli: italia.