CELEX: 62004CJ0499
Prenos podjetij
Direktiva 77/187/EGS
Ohranjanje pravic delavcev
Kolektivna pogodba, ki se ob prenosu uporablja za odsvojitelja in delavca

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 3(1) Direktive Sveta 77/187/EGS z dne 14. februarja 1977
o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z ohranjanjem pravic delavcev v primeru prenosa podjetij, obratov ali delov
podjetij ali obratov (UL L 61, str. 26, v nadaljevanju: Direktiva).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Hansom Werhofom (v nadaljevanju: tožeča stranka) in družbo Freeway Traffic Systems
GmbH & Co. KG (v nadaljevanju: tožena stranka) glede uporabe kolektivne pogodbe.

Pravni okvir

Skupnostna ureditev
Člen 3 Direktive določa:
„1.    Pravice in obveznosti odsvojitelja, ki izhajajo iz na dan prenosa obstoječe pogodbe o zaposlitvi ali delovnega razmerja, se
na podlagi takega prenosa prenesejo na pridobitelja.
[...]
2.     Po prenosu v smislu člena 1(1) pridobitelj še naprej zagotavlja s kolektivno pogodbo dogovorjene delovne pogoje, kakršne je
na podlagi te pogodbe zagotavljal odsvojitelj, do dneva prenehanja veljavnosti ali izteka te kolektivne pogodbe ali do dneva
uveljavitve ali začetka uporabljanja druge kolektivne pogodbe.
Države članice lahko omejijo obdobje zagotavljanja takih delovnih pogojev, s pridržkom, da ni krajše od enega leta.“
Te določbe so bile v bistvu povzete po spremembi, ki jo je vpeljala Direktiva Sveta 98/50/ES z dne 29. junija 1998 o spremembah
Direktive 77/187 (UL L 201, str. 88), katere rok za prenos se je iztekel 17. julija 2001.

Nacionalna ureditev
Člen 3 Direktive je bil prenesen v nemško pravo s členom 613a(1) nemškega civilnega zakonika (Bürgerliches Gesetzbuch, v nadaljevanju:
BGB), katerega besedilo prve in druge povedi je:
„Ko je obrat ali del obrata s pravnim aktom prenesen na drugega lastnika, ta vstopi v pravice in obveznosti, ki izhajajo iz
pogodb o zaposlitvi, veljavnih na dan prenosa. Če so te pravice in obveznosti urejene s pravnimi pravili kolektivne pogodbe
ali z dogovorom na ravni podjetja, te postanejo vsebina delovnega razmerja med novim lastnikom in delavcem in jih v škodo
zadnje navedenega ni mogoče spremeniti pred potekom obdobja enega leta od dneva prenosa.“

Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
Tožečo stranko je družba DUEWAG AG zaposlila 1. aprila 1985. V skladu s pogodbo o zaposlitvi je moralo biti delovno razmerje
urejeno z določbami splošne kolektivne pogodbe in z dogovorom o plačah v veljavi za železarsko, metalurško in elektroindustrijo
za področje Severno Porenje - Vestfalija.
Ta kolektiva pogodba je bila sklenjena med zvezo metalurške in elektronske industrije Severnega Porenja - Vestfalije (v nadaljevanju:
AGV) in sindikatom metalurške industrije (v nadaljevanju: IG Metall). Ob zaposlitvi je bila družba DUEWAG AG članica AGV.
Ta družba je 1. aprila 1999 po preoblikovanju postala družba Siemens DUEWAG GmbH. 1.
oktobra 1999 je toženi stranki odstopila del svojega obrata, v katerem je delala tožeča stranka. Tožena stranka ni članica
nobenega združenja delodajalcev, ki sklepajo kolektivne pogodbe.
Z dogovorom na ravni podjetja, sklenjenim 2. avgusta 2001, je tožena stranka s svetom delavcev določila lestvico o razporeditvi
zaposlenih, in sicer na podlagi določb zgoraj omenjene kolektivne pogodbe. Tožena stranka je 13. avgusta 2001 sklenila drug
dogovor na ravni podjetja, ki je določal enkratno izplačilo dohodka.
Z dopisom z istega dne je tožeča stranka izrazila, da se v zameno za enkratno izplačilo v razmerju do tožene stranke dokončno
odpoveduje vsem posamičnim pravicam, ki bi jih morebiti lahko uveljavljala glede zvišanja plače na podlagi kolektivne pogodbe,
ki se je uporabljala pred začetkom veljave tega dogovora. Tožena stranka je 29. avgusta 2001 s tožečo stranko sklenila dopolnilni
sporazum k pogodbi o zaposlitvi, na podlagi katerega naj bi tožeča stranka prejela osnovno plačo iz plačne kategorije 8 in
dodatek za uspešnost.
IG Metall in AGV sta 23. maja 2002 sklenila novo kolektivno pogodbo za metalurško in elektroindustrijo za področje Severno
Porenje - Vestfalija, ki je predvidevala povišanje plač za 2,6 % in nov dodatek od 1. junija 2003.
Tožeča stranka je vložila pravno sredstvo pri Arbeitsgericht Wuppertal, da bi dosegla obsodbo tožene stranke na plačilo razlike
med njeno osnovno plačo in zneskom, določenim s kolektivno pogodbo z dne 23. maja 2002, od 1. junija 2003, ter novega dodatka,
določenega s to kolektivno pogodbo. S sodbo z dne 7. januarja 2004 je bil njen zahtevek zavrnjen.
Tožeča stranka je vložila pritožbo pri Landesarbeitsgericht Düsseldorf. To sodišče meni, da v skladu z ustaljeno sodno prakso
Bundesarbeitsgericht (zvezno delovno sodišče) člen 613a(1) BGB ne more biti pravna podlaga za zahtevke tožeče stranke. Ker
pa je sodišče vendar dvomilo o skadnosti te sodne prakse s členom 3(1) Direktive 98/50, je Landesarbeitsgericht Düsseldorf
prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.   Ali je s členom 3(1) Direktive 98/50 […] o spremembah Direktive 77/187 […] združljivo, da je pridobitelj – ki ga kolektivna
pogodba ne zavezuje – obvezan z dogovorom, sklenjenim med odsvojiteljem – ki ga kolektiva pogodba obvezuje – in zaposlenim,
na podlagi katerega je treba uporabljati določbe kolektivne pogodbe v veljavi, ki zavezujejo odsvojitelja, tako da se uporabljajo
določbe kolektivne pogodbe, ki je veljala ob prenosu obrata, ne pa tiste določbe kolektivne pogodbe, ki začnejo veljati pozneje?
2.     Ob nikalnem odgovoru:
ali je s členom 3(1) Direktive 98/50/ES združljivo, da pridobitelj – ki ga kolektivna pogodba ne obvezuje – določbe kolektivnih
pogodb, ki so začele veljati po datumu prenosa obrata, obvezujejo le med veljavnostjo teh določb za odsvojitelja?“

Vprašanji za predhodno odločanje

Uvodna ugotovitev
Uvodoma je treba ugotoviti, da predložitveno sodišče postavlja vprašanji o razlagi člena 3(1) Direktive, kot je bila spremenjena
z Direktivo 98/50.
Spor o glavni stvari pa se nanaša na pravne posledice prenosa dela obrata, ki se je zgodil 1. oktobra 1999, torej na datum,
na katerega se rok za prenos Direktive 98/50 še ni iztekel (glej zlasti sodbo z dne 11. novembra 2004 v zadevi Delahaye, C-425/02,
ZOdl., str. I‑10823, točka 28).
Torej v okviru postavljenih vprašanj ni treba odločati o razlagi Direktive, kot je bila spremenjena z Direktivo 98/50.

Prvo vprašanje
S prvim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba ob prenosu podjetja in ob obstoju pogodbe o zaposlitvi,
ki napotuje na kolektivno pogodbo, katere stranka je odsvojitelj, ne pa pridobitelj, člen 3(1) Direktive razlagati tako, da
pridobitelja ne zavezujejo kolektivne pogodbe poznejšega datuma kot tista, ki je veljala med tem prenosom.
Stališča, predložena sodišču
Tožeča stranka zatrjuje, da iz sodne prakse Sodišča izhaja, da kadar posamična pogodba o zaposlitvi vsebuje določbo, ki se
sklicuje na kolektivne pogodbe, sklenjene v določeni panogi, je ta določba nujno „dinamična“ in skladno s členom 3(1) Direktive
napotuje na kolektivne pogodbe, sklenjene po datumu prenosa podjetja (glej zlasti sodbi z dne 14. septembra 2000 v zadevi
Collino et Chiappero, C‑343/98, Recueil, str. I‑6659, točka 53, in z dne 6. novembra 2003 v zadevi Martin in drugi, C‑4/01,
Recueil, str. I-12859, točke 29, 48 in 54). Poleg tega naj bi taka razlaga Direktive izhajala iz njenega smisla in cilja,
torej varstva delavcev ob spremembi lastnika podjetja in zlasti zagotovitve ohranitve njihovih pravic.
Tožena stranka in nemška vlada nasprotno menita, da se uporablja le kolektivna pogodba, ki je veljala med prenosom podjetja.
V nasprotnem primeru, torej če bi se kolektivne pogodbe, ki so začele veljati po datumu prenosa, uporabljale za delodajalce,
ki niso sodelovali v pogajanjih, bi to pomenilo oviranje pogodbene svobode delodajalca, enakovredno razlastitvi. Še več, upoštevati
bi bilo treba načelo svobode združevanja, ki vsebuje pravico delodajalca, da ni član združenja ali poklicnega sindikata. Končno
naj bi bilo iz cilja Direktive in besedila njenega člena 3(1) mogoče sklepati, da se na pridobitelja prenesejo le pravice
in obveznosti, ki za odsvojitelja izhajajo iz pogodbe o zaposlitvi, ki je obstajala na dan prenosa.
Komisija Evropskih skupnosti navaja, da člen 3(2) Direktive, ki se nanaša na ohranitev pravic delavcev, pridobljenih kolektivno,
in ki delodajalcu nalaga, da ohrani delovno razmerje, kot ga ureja kolektivna pogodba, vsebuje dve vrsti zastaranja, ki se
uporabljata v obravnavanem primeru.
Po eni strani skladno z „določbo o enakovrednosti“, ki povezuje kolektivne pogodbe, ki jih je sklenil odsvojitelj, s pogodbo
o zaposlitvi, obveznost pridobitelja, da tožeči stranki še naprej izplačuje plačo, ki jo je odsvojitelj določil na individualni
osnovi, in nove dodatke, ki so bili takrat določeni s kolektivno pogodbo, obstajajo le „do dneva prenehanja veljavnosti ali
izteka“ te kolektivne pogodbe. Komisija meni, da je nova kolektivna pogodba, sklenjena 23. maja 2002, ki se uporablja od 1.
junija 2003, nadomestila kolektivno pogodbo, ki je obvezovala pridobitelja na podlagi prenosa, tako da ta s to kolektivno
pogodbo ni bil več obvezan od 1. junija 2003.
Po drugi strani je na podlagi možnosti omejitve obdobja ohranitve delovnih pogojev, določene z Direktivo na podlagi njenega
člena 3(2), drugi pododstavek, ki je bila prenesena v nemško pravo s členom 613a(1), drugi stavek, BGB, tožena stranka prav
tako imela pravico odstopiti od obveznosti spoštovanja kolektivne pogodbe pred njenim iztekom ob poteku obdobja enega leta
od dneva prenosa.
Odgovor Sodišča
Najprej je treba na splošno spomniti, da je za pogodbo značilno načelo avtonomije volje, skladno s katerim se stranke zlasti
prosto medsebojno zavezujejo. Na podlagi tega načela in v primeru, kot je ta v sporu o glavni stvari, v katerem tožena stranka
ni članica nobenega združenja delodajalcev in je ne obvezuje nobena kolektivna pogodba, se torej pravice in obveznosti, ki
izhajajo iz take kolektivne pogodbe, zanjo ne uporabljajo. V nasprotnem primeru, in kot je poudaril generalni pravobranilec
v točki 52 sklepnih predlogov, bi šlo za kršitev načela, po katerem pogodbe tretjim ne morejo nalagati obveznosti.
Vendar bi v okviru prenosa podjetja in posledic, ki jih ima ta za delovna razmerja, nepogojna uporaba zgoraj navedenega načela
lahko povzročila poslabšanje pravic, ki jih ima delavec na podlagi pogodbe o zaposlitvi in kolektivne pogodbe, katere stranka
je bil delodajalec odsvojitelj, ne pa delodajalec pridobitelj podjetja. Zato je zakonodajalec Skupnosti želel delavcem med
prenosom podjetja zagotoviti posebno varstvo, ki naj bi preprečilo to poslabšanje, ki bi lahko izhajalo iz uporabe navedenega
načela.
Iz sodne prakse Sodišča poleg tega izhaja, da skuša Direktiva zagotoviti ohranitev pravic delavcev ob spremembi delodajalca
s tem, da jim omogoča, da ostanejo zaposleni pri novem delodajalcu v istih razmerah, kot so tisti, ki so bili dogovorjeni
z odsvojiteljem (glej zlasti sodbe z dne 10. februarja 1988 v zadevi Daddy’s Dance Hall, 324/86, Recueil, str. 739, točka
9; z dne 25. julija 1991 v zadevi d’Urso in drugi, C‑362/89, Recueil, str. I-4105, točka 9, in z dne 12. novembra 1998 v zadevi
Europièces, C‑399/96, Recueil, str. I-6965, točka 37).
Prav tako je po ustaljeni sodni praksi, da je treba pravila Direktive šteti za obvezujoča v smislu, da odstopanje od njih
na način, ki bi delavce postavljal v slabši položaj, ni dovoljeno (glej zgoraj navedeno sodbo Martin in drugi, točka 39).
Iz tega izhaja, da se pogodbe o zaposlitvi in delovna razmerja, ki obstajajo na dan prenosa podjetja med odsvojiteljem in
delavci, ki so zaposleni v prevzeti družbi, samodejno prenesejo z odsvojitelja na pridobitelja na podlagi samega dejstva prenosa
podjetja (v tem smislu glej zgoraj navedeno sodbo d’Urso in drugi, točka 20, in sodbo z dne 14. novembra 1996 v zadevi Rotsart
de Hertaing, C‑305/94, Recueil, str. I-5927, točka 18).
V obravnavanem primeru se pogodba o zaposlitvi, katere imetnik je tožeča stranka v postopku v glavni stvari, sklicuje, kar
zadeva plače, na kolektivno pogodbo. Na to določbo pogodbe o zaposlitvi se nanaša člen 3(1) Direktive. Tako se na podlagi
navedene direktive pravice in obveznosti, ki izhajajo iz kolektivne pogodbe, na katero napotuje pogodba o zaposlitvi, samodejno
prenesejo na novega lastnika, čeprav, kot v postopku v glavni stvari, ta ni stranka nobene kolektivne pogodbe. Torej pravice
in obveznosti, ki izhajajo iz kolektivne pogodbe, dalje obvezujejo novega lastnika po prenosu obrata.
Za razlago člena 3(1) Direktive določba o napotitvi na kolektivno pogodbo ne more imeti večjega obsega kot kolektivna pogodba,
na katero napotuje. Posledično je treba upoštevati člen 3(2) Direktive, ki uvaja omejitve načela uporabljivosti kolektivne
pogodbe, na katero se sklicuje pogodba o zaposlitvi.
Po eni strani se delovni pogoji, ki jih ureja ta kolektivna pogodba, ohranjajo le do dneva prenehanja veljavnosti ali izteka
ali do začetka veljavnosti ali uporabe druge kolektivne pogodbe. Tako nikakor ne izhaja iz besedila Direktive, da je zakonodajalec
Skupnosti želel obvezati pridobitelja z drugimi kolektivnimi pogodbami kot s to, ki velja ob prenosu, in posledično naložiti
poznejšo spremembo delovnih pogojev z uporabo nove kolektivne pogodbe, sklenjene po prenosu. Taka presoja je poleg tega skladna
s ciljem navedene direktive, ki se omejuje na ohranjanje pravic in obveznosti delavcev, veljavnih na dan prenosa. Nasprotno
namen Direktive ni varovati golih pričakovanj in posledično hipotetičnih koristi, izhajajočih iz prihodnjega sklepanja kolektivnih
pogodb.
Po drugi strani lahko države članice omejijo obdobje ohranjanja delovnih pogojev, ki izhajajo iz kolektivne pogodbe, s pridržkom,
da to obdobje ni krajše od enega leta. Zadnja omejitev je na določen način subsidiarna, ker se lahko uporabi, če ne nastopi
nobeden od zgoraj predvidenih primerov, torej odpoved ali iztek veljavnosti obstoječe kolektivne pogodbe, začetek veljavnosti
ali uporaba nove kolektivne pogodbe v roku enega leta po prenosu.
Poleg tega, če je sicer skladno s ciljem Direktive treba varovati interese s prenosom prizadetih delavcev, ne smemo spregledati
interesov pridobitelja, ki mora biti sposoben izvesti prilagoditve in spremembe, potrebne za nadaljevanje njegove dejavnosti.
Glede tega je treba spomniti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča za razlago določb Direktive treba upoštevati
načelo enotnosti prava Skupnosti, ki zahteva, da se sekundarna zakonodaja Skupnosti razlaga skladno s splošnimi načeli prava
Skupnosti (v tem smislu glej sodbo z dne 1. aprila 2004 v zadevi Borgmann, C‑1/02, Recueil, str. I-3219, točka 30).
Spomniti je treba, da svobodo združevanja, ki vsebuje pravico ne biti član sindikata (v tem smislu glej sodbe Evropskega sodišča
za človekove pravice v zadevi Sigurjónsson proti Islandiji z dne 30. junija 1993, serija A, št. 264, § 35, in Gustafsson proti
Švedski z dne 25. aprila 1996,
Recueil des arrêts et décisions,
1996-II, str. 637, § 45), podeljuje člen 11 Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisane
v Rimu 4. novembra 1950, in je del temeljnih pravic, ki so skladno z ustaljeno prakso Sodišča varovane v pravnem redu Skupnosti
(sodba z dne 15. decembra 1995, Bosman, C-415/93, Recueil, str. I‑4921, točka 79), kot to navaja člen 6(2) EU (glej sodbo
z dne 6. marca 2001 v zadevi Connolly proti Komisiji, C-274/99 P, Recueil, str. I‑1611).
Če bi opravili „dinamično“ razlago v točki 18 te sodbe navedene pogodbene napotilne določbe, kot jo predlaga tožeča stranka,
bi to pomenilo, da se prihodnje kolektivne pogodbe uporabljajo za pridobitelja, ki ni stranka kolektivne pogodbe, in da lahko
postane vprašljiva njegova temeljna pravica, da se ne včlani v določeno združenje.
Nasprotno „statična“ razlaga navedene določbe, za katero se zavzemata tožena stranka v postopku v glavni stvari in nemška
vlada, omogoča izognitev položaju, ko bi bil pridobitelj obrata, ki ni stranka kolektivne pogodbe, vezan z njenimi nadaljnjimi
spremembami. Njegova pravica, ne združiti se, je tako v celoti zagotovljena.
V teh okoliščinah tožeča stranka ne more trditi, da je določba v individualni pogodbi o zaposlitvi, ki napotuje na kolektivne
pogodbe, sklenjene v določeni panogi, nujno „dinamična“ in da z uporabo člena 3(1) Direktive napotuje na kolektivne pogodbe,
sklenjene po datumu prenosa podjetja.
Glede na navedeno je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 3(1) Direktive razlagati tako, da ne nasprotuje
temu, da ko pogodba o zaposlitvi napotuje na kolektivno pogodbo, ki zavezuje odsvojitelja, pridobitelj, ki ni stranka te kolektivne
pogodbe, ni zavezan s kolektivnimi pogodbami, poznejšimi od tiste, ki je bila veljavna ob prenosu obrata.

Drugo vprašanje
Glede na odgovor na prvo vprašanje na drugo vprašanje ni treba odgovoriti.

Stroški
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
Člen 3(1) Direktive Sveta 77/187/EGS z dne 14. februarja 1977 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z ohranjanjem
pravic delavcev v primeru prenosa podjetij, obratov ali delov podjetij ali obratov je treba razlagati tako, da ne nasprotuje
temu, da ko pogodba o zaposlitvi napotuje na kolektivno pogodbo, ki zavezuje odsvojitelja, pridobitelj, ki ni stranka te kolektivne
pogodbe, ni zavezan s kolektivnimi pogodbami, poznejšimi od tiste, ki je bila veljavna med prenosom obrata.
Podpisi
*
Jezik postopka: nemščina.