CELEX: 62001CJ0164
Odškodninska tožba
Nepogodbena odgovornost
Mleko
Dodatna dajatev
Referenčna količina
Pridelovalci, ki so sprejeli obveznost netrženja
Pridelovalci SLOM
Zamenjava gospodarstva
Zavrnitev dodelitve posebne referenčne količine

G. Van den Berg s pritožbo predlaga razveljavitev sodbe Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti z dne 31. januarja 2001 v
zadevi Van den Berg proti Svetu in Komisiji (T-143/97, Recueil, str. II-277, v nadaljevanju: izpodbijana sodba), s katero
je to na podlagi členov 178 in 215, drugi pododstavek, Pogodbe ES (ki sta postala člena 235 ES in 288, drugi pododstavek,
ES) zavrnilo njegovo tožbo v zvezi z nepogodbeno odgovornostjo Skupnosti.

Pravni okvir

Ureditev referenčnih količin
Uredba Sveta (EGS) št. 1078/77 z dne 17. maja 1977 o vzpostavitvi ureditve premij za netrženje mleka in mlečnih izdelkov in
za preusmeritev čred mlečnih krav (UL L 131, str. 1) je določala plačilo premije za netrženje ali premijo za preusmeritev
za pridelovalce, ki so se obvezali, da v petih letih netrženja ne bodo prodajali mleka ali mlečnih izdelkov ali da v štirih
letih v preusmeritvi ne bodo prodajali mleka ali mlečnih izdelkov in da bodo svoje črede preusmerili iz mlečnih krav v krave
za zakol.
Uredbi Sveta (EGS) št. 856/84 z dne 31. marca 1984 o spremembi Uredbe (EGS) št. 804/68 o skupni organizaciji trgov v sektorju
mleka in mlečnih izdelkov (UL L 90, str. 10) in 857/84 z dne 31. marca 1984 o splošnih pravilih za uporabo dajatve iz člena
5c Uredbe (EGS) št. 804/68 v sektorju mleka in mlečnih izdelkov (UL L 90, str. 13) sta s 1. aprilom 1984 uvedli dodatno dajatev
na količine dostavljenega mleka, ki so prekoračile referenčno količino, ki jo je bilo treba določiti za vsakega odkupovalca
v meji skupne količine, ki se jo zagotavlja v vsaki državi članici. Referenčna količina, izvzeta iz dodatne dajatve, je bila
enaka količini mleka ali ekvivalenta mleka, ki jo je bodisi dostavil pridelovalec bodisi jo je kupila mlekarna, glede na formulo,
ki jo izbere država med referenčnim letom, ki je bilo, kar zadeva Nizozemsko, leto 1983.
Ker pridelovalci z izvršitvijo obveznosti, sprejete iz naslova Uredbe št. 1078/77, v referenčnem letu, ki ga je izbrala zadevna
država članica, niso dostavili mleka, so bili izključeni iz dodelitve referenčne količine. Ti pridelovalci so znani pod imenom
„pridelovalci SLOM“.
S sodbama z dne 28. aprila 1988 v zadevi Mulder (120/86, Recueil, str. 2321, v nadaljevanju: sodba Mulder I) in Von Deetzen
(170/86, Recueil, str. 2355) je Sodišče Uredbo št. 857/84, kot je bila dopolnjena z Uredbo Komisije (EGS) št. 1371/84 z dne
16. maja 1984 o določitvi podrobnih pravil za uporabo dodatne dajatve iz člena 5c Uredbe št. 804/68 (UL L 132, str. 11), razglasilo
za neveljavno, ker ni določala dodelitve referenčne količine za pridelovalce, ki z izvršitvijo obveznosti, sprejete na podlagi
Uredbe št. 1078/77, med referenčnim letom, ki ga je izbrala zadevna država članica, niso dostavili mleka.
Zaradi navedenih sodb je Svet 20. marca 1989 sprejel Uredbo (EGS) št. 764/89 o spremembi Uredbe št. 857/84 (UL L 84, str.
2), ki je začela veljati 29. marca 1989, da bi pridelovalcem SLOM omogočil dodelitev posebne referenčne količine, ki znaša
60 % njihove pridelave v dvanajstih mesecih, preden so se na podlagi Uredbe št. 1078/77 zavezali, da ne bodo prodajali mleka
ali da bodo preusmerili vzrejo.
V okviru Uredbe Komisije (EGS) št. 1033/89 z dne 20. aprila 1989 o spremembi Uredbe (EGS) št. 1546/88 o določitvi podrobnih
pravil za uporabo dodatne dajatve iz člena 5c Uredbe Sveta (EGS) št. 804/68 (UL L 110, str. 27) je bil v zadnjo uredbo na
podlagi Uredbe št. 764/89 umeščen člen 3a, katerega odstavek 1, prvi pododstavek, določa:
„Zahtevo za [posebno referenčno količino] iz člena 3a(1) Uredbe (EGS) št. 857/84 zainteresiran pridelovalec vloži pri pristojnem
organu, ki ga določi država članica glede na podrobna pravila, ki jih je določila, in pod pogojem, da lahko pridelovalec dokaže,
da še vedno v celoti ali deloma upravlja isto gospodarstvo, kot ga je upravljal ob pridobitvi soglasja iz člena 5(2) Uredbe
Komisije (EGS) št. 1391/78 glede zahteve za premijo.“

Referenčne količine v primeru prenosa gospodarstva
Kar zadeva učinke prenosa gospodarstva na referenčne količine, člen 7(1) in (4) Uredbe št. 857/84, kot je bila spremenjena
z Uredbo Sveta (EGS) št. 590/85 z dne 26. februarja 1985 (UL L 68, str. 1), določa:
„1.      V primeru prodaje, zakupa ali prenosa z dedovanjem gospodarstva se ustrezna referenčna količina v celoti ali delno prenese
na kupca, zakupnika ali dediča v skladu s podrobnimi pravili, ki jih je treba določiti.
Kadar se zemljišče prenese na javne organe in/ali za uporabo v javnem interesu, lahko države članice, brez poseganja v odstavek
3, drugi pododstavek, določijo, da je celotna ali delna referenčna količina, ki ustreza gospodarstvu ali delu gospodarstva,
ki se prenaša, na voljo prejšnjemu pridelovalcu, če namerava nadaljevati pridelavo mleka.
[…]
4.      V primeru kmetijskih zakupnih razmerij, ki se iztekajo, če zakupnik nima pravice do obnove zakupne pogodbe pod podobnimi pogoji,
lahko države članice določijo, da se da celotno ali delno referenčno količino, ki ustreza gospodarstvu, ki je predmet zakupa,
na razpolago prejšnjemu zakupniku, če ta namerava nadaljevati pridelavo mleka.“
Člen 7, prvi pododstavek, Uredbe Komisije (EGS) št. 1546/88 z dne 3. junija 1988 o določitvi podrobnih pravil za uporabo dodatne
dajatve iz člena 5
c
Uredbe (EGS) št. 804/68 (UL L 139, str. 12), določa:
„Za uporabo člena 7 Uredbe (EGS) št. 857/84 in brez poseganja v odstavek 3 tega člena, se referenčne količine pridelovalcev
in kupcev v okviru formul A in B, in pridelovalcev, ki prodajajo neposredno za porabo, prenesejo pod naslednjimi pogoji:
1)      v primeru prodaje, zakupa ali prenosa z dedovanjem celotnega gospodarstva se ustrezna referenčna količina prenese na pridelovalca,
ki prevzame gospodarstvo;
[…]
3)      določbe točk 1 in 2 in četrtega pododstavka se v skladu z različnimi nacionalnimi ureditvami uporabljajo po analogiji za druge
vrste prenosov, ki imajo za pridelovalce primerljive pravne učinke;
4)      če se uporabljajo določbe člena 7(1), drugi pododstavek, in odstavka 4 Uredbe 857/84 o prenosu zemljišč na javne organe in/ali
za uporabo v javnem interesu oziroma vrste zakupnih razmerij, ki se iztekajo in jih ni mogoče obnoviti pod podobnimi pogoji,
se celotna ali del referenčne količine, ki ustreza gospodarstvu ali delu gospodarstva, ki se – odvisno od primera – prenaša
ali je predmet neobnovljenega zakupnega razmerja, zagotovi zadevnemu pridelovalcu, če namerava nadaljevati pridelavo mleka,
pod pogojem, da vsota referenčne količine, ki mu je tako zagotovljena, in količina, ki ustreza gospodarstvu, ki ga prevzame
ali v okviru katerega nadaljuje pridelavo, ni večja od referenčne količine, ki jo je imel na voljo pred prenosom ali pred
potekom zakupa.“

Ureditev odškodnine in ureditev zastaranja
Z vmesno sodbo z dne 19. maja 1992 v zadevi Mulder in drugi proti Svetu in Komisiji (C-104/89 in C-37/90, Recueil, str. I-3061,
v nadaljevanju: sodba Mulder II), je Sodišče razsodilo, da je Evropska skupnost odgovorna za škodo, ki so jo utrpeli nekateri
pridelovalci mleka, ki so sprejeli zaveze na podlagi Uredbe št. 1078/77 in jim je bilo nato zaradi uporabe Uredbe št. 857/84
onemogočeno prodajati mleko.
Zaradi te sodbe sta Svet in Komisija v
Uradnem listu Evropskih skupnosti
z dne 5. avgusta 1992 objavila Obvestilo 92/C 198/04 (UL C 198, str. 4, v nadaljevanju: Obvestilo z dne 5. avgusta 1992).
To obvestilo navaja:
„Zaradi sodbe Sodišča Evropskih skupnosti, izdane 19. maja 1992 v združenih zadevah C-104/89 (Mulder) in C-37/90 (Heinemann)
institucije Skupnosti menijo, da je treba zainteresiranim nujno sporočiti sledeče.
1)      Sodišče je priznalo, da je Skupnost na podlagi člena 215 Pogodbe EGS nepogodbeno odgovorna glede vsakega pridelovalca, kot
je opredeljen v členu 12(c) Uredbe (EGS) št. 857/84, ki je utrpel popravljivo škodo v smislu zgoraj navedene sodbe, ker zaradi
udeležbe v ureditvi, ki jo je vzpostavila Uredba (EGS) št. 1078/77, ni mogel pravočasno prejeti mlečne kvote, in ki dejansko
ustreza merilom in pogojem, ki izhajajo iz te sodbe.
2)      Institucije se glede vseh pridelovalcev iz točke 1, do poteka roka iz točke 3, odpovedujejo sklicevanju na ugovor zastaranja,
ki izhaja iz določb člena 43 Statuta Sodišča, ker pravica do odškodnine na datum objave tega Obvestila v
Uradnem listu Evropskih skupnosti
ali na datum, na katerega se je pridelovalec že obrnil na eno od institucij, še ni zastarala.
3)      Da bo imela sodba z dne 19. maja 1992 polni učinek bodo institucije sprejele praktična pravila za izplačilo odškodnine zadevnim
osebam, skupaj z vprašanjem obresti.
Institucije bodo določile, pri katerih organih in v kakšnem roku bo treba vložiti zahtevke. Pridelovalcem se zagotovi, da
možnost uveljavljanja njihovih pravic ne bo v ničemer prizadeta, če pred začetkom tega roka pri institucijah Skupnosti ali
nacionalnih organih ne vložijo zahtevkov.“
Zaradi Obvestila z dne 5. avgusta 1992 je Svet sprejel Uredbo (EGS) št. 2187/93 z dne 22. julija 1993 o ponudbi za odškodnino
določenim pridelovalcem mleka ali mlečnih izdelkov, ki jim je bilo opravljanje dejavnosti začasno preprečeno (UL L 196, str.
6).
Člen 8 navedene uredbe določa:
„1.      Odškodnina se ponudi samo za obdobje, za katerega pravica do odškodnine ni zastarala.
2.      Za namen določitve obdobja, za katerega se ponudi odškodnina:
a)      je datum [pretrganja zastaralnega roka petih let], kot je določen v členu 43 Statuta Sodišča, datum zahtevka, naslovljenega
na eno izmed institucij Skupnosti, ali če gre za tožbo, vloženo na Sodišče, datum vpisa tožbe v register Sodišča, ali najkasneje
datum Obvestila institucij, objavljenega v
Uradnem listu Evropskih skupnosti
št. C 198, torej 5. avgust 1992;
[…]“
Člen 10(2) Uredbe št. 2187/93 določa:
„Pridelovalec naslovi svoj zahtevek na pristojni organ. Zahtevek pridelovalca je treba pristojnemu organu predložiti najkasneje
30. septembra 1993, sicer se zavrne.
Zastaralni rok iz člena 43 Statuta Sodišča začne glede vseh pridelovalcev teči od datuma iz prvega pododstavka, če zahtevek
iz tega pododstavka ni bil postavljen pred tem datumom, razen če zastaranja ni pretrgala tožba, vložena pri Sodišču v skladu
s členom 43 Statuta.“
Člen 43 Statuta ES Sodišča določa:
„Tožbe proti Skupnosti na področju nepogodbene odgovornosti se vložijo v petih letih od nastanka dogodka, ki je razlog za
tožbo. Zastaranje pretrga bodisi tožba, vložena pri Sodišču, bodisi predhodni zahtevek, ki ga oškodovanec lahko naslovi na
pristojno institucijo Skupnosti. V zadnjem primeru je treba tožbo vložiti v roku dveh mesecev, določenem v členu 173; določbe
člena 175, drugi pododstavek, se uporabijo glede na posamičen primer.“
Člen 175, prvi in drugi pododstavek, pogodbe ES (ki je postal člen 232, prvi in drugi pododstavek, ES) določa:
„Če Evropski parlament, Svet ali Komisija z opustitvijo ukrepanja krši to pogodbo, lahko države članice in druge institucije
Skupnosti vložijo pri Sodišču tožbo za ugotovitev te kršitve.
Tožba je dopustna le, če je bila zadevna institucija predhodno pozvana k ukrepanju. Če v dveh mesecih po tem pozivu zadevna
institucija ne oblikuje svojega stališča, se lahko vloži tožba v nadaljnjih dveh mesecih.“
Sodišče je v zadevah, ki so bile predmet sodbe Mulder II, s sodbo z dne 27. januarja 2000 v zadevi Mulder in drugi proti Svetu
in Komisiji (C-104/89 in C-37/90, Recueil, str. I-203), odločilo o znesku odškodnin, ki so jih zahtevale tožeče stranke.

Nizozemska ureditev
Kraljevina Nizozemska je na podlagi Uredb št. 764/89 in št. 1033/89 16. maja 1989 sprejela odločbo, imenovano „Beschikking
Superheffing SLOM-deelnemers“ (odlok o dodatni dajatvi, ki se uporablja za člane sistema za zakol ali preusmeritev živine,
namenjene pridelavi mleka, v nadaljevanju: BSD). Člen 3(1) te odločbe določa, da je na podlagi BSD začasno referenčno količino
mogoče dodeliti samo, če „pridelovalec kot lastnik, dedni zakupnik ali najemnik ob vložitvi zahtevka še vedno deloma ali v
celoti poseduje in kot tak za svoj račun, pri čemer nosi tveganje, še naprej upravlja gospodarstvo, glede katerega je bila
sprejeta obveznost netrženja […]“.

Dejansko stanje
Dejansko stanje iz pritožbe, ki jo je vložil G. Van den Berg, je navedeno v točkah od 14 do 21 izpodbijane sodbe, kot sledi:
„14      Tožeča stranka je pridelovalka mleka na Nizozemskem. Ker se je v okviru Uredbe št. 1078/77 zavezala, da ne bo prodajala mleka,
ta obveznost pa je prenehala 23. februarja 1985, ni pridelovala mleka v referenčnem letu, določenem ob uporabi Uredbe št.
857/84. Posledično ji po uveljavitvi te uredbe referenčna količina ni mogla biti dodeljena.
15      Tožeča stranka je 1. maja 1985 pridobila gospodarstvo v Dalfsnu (Nizozemska), ki ga je leto dni upravljala skupaj s prvotnim
gospodarstvom v Wijheju (Nizozemska). Gospodarstvo v Wijheju je prodala 13. maja 1986.
16      Tožeča stranka in 351 drugih pridelovalcev, imenovanih pridelovalci SLOM, ki so navedeni na seznamu, priloženem navedenemu
dopisu, ki ob izvrševanju obveznosti na podlagi Uredbe št. 1078/77 med referenčnim letom niso dostavljali mleka, je v dopisu
svojega odvetnika z dne 31. marca 1989, naslovljenem na Svet [Evropske unije] in na Komisijo [Evropskih skupnosti] navedla,
da menijo, da je Skupnost odgovorna za škodo, ki izhaja iz neveljavnosti Uredbe št. 857/84, kot jo je ugotovilo Sodišče v
sodbi Mulder I. Institucije na ta dopis niso odgovorile.
17      Tožeča stranka je zaradi sodbe Mulder in sprejetja Uredbe št. 764/89 junija 1989 ponovno zahtevala dodelitev kvote. Ta zahteva
je bila 30. avgusta 1989 zavrnjena, ker tožeča stranka ni več upravljala istega gospodarstva, kot ga je upravljala v času,
ko je sprejela obveznost netrženja.
18      Tožeča stranka je to zavrnilno odločbo neuspešno izpodbijala pred nacionalnimi sodišči. Zato je navedena odločba postala pravnomočna.
19      Svetovalec tožeče stranke je v dopisu z dne 14. julija 1992 zahteval pretrganje zastaranja v njegovo korist in v korist pridelovalcev,
navedenih v prilogi dopisa z dne 31. marca 1989 na datum tega dopisa. Z dopisom z dne 22. julija 1992 je generalni direktor
pravne službe Sveta odgovoril, da je zastaralni rok, kar zadeva 348 pridelovalcev, med katerimi je tožeča stranka, ki niso
vložili tožbe, ponovno začel teči. Vendar pa je potrdil, da lahko dopis z dne 14. julija 1992 glede njih predstavlja novo
predhodno zahtevo v smislu člena 43 Statuta Sodišča. Poleg tega je navedel, da naj se Svet ne bi skliceval na zastaranje od
tega datuma do 17. septembra 1992, če zahtevki za odškodnino zadevnih oseb na dan 14. julija 1992 še niso zastarali. Nazadnje
je navedel:
‘V času tega roka si bodo institucije v skladu s sodbo Sodišča skupaj prizadevale sprejeti praktične ukrepe za odškodnino.
Med tem torej ni treba vložiti tožbe na Sodišče za ohranitev pretrganja zastaranja.
Če ti ukrepi [ne bodo] določeni do 17. septembra tega leta, vam bo Svet sporočil, kako [boste morali] potem ravnati.’
20      Komisija je z dopisom z dne 10. septembra 1993 glede odškodnine za nekatere pridelovalce v okviru Uredbe št. 2187/93 nizozemskim
organom sporočila:
‘Priloženo vam pošiljamo seznam vlagateljev zahtevkov SLOM, ki so na podlagi splošnega Obvestila institucij Skupnosti z dne
5. avgusta 1992 pretrgali zastaralni rok, ki se ga uporabi za njihove odškodninske zahtevke, s tem, da so se obrnili na Komisijo,
Svet ali Sodišče.‘
21      Ime tožeče stranke je bilo na tem seznamu in datum 31. marec 1989 je glede slednjega naveden kot datum pretrganja zastaranja
na podlagi obvestila z dne 5. avgusta 1992.“

Postopek pred Sodiščem prve stopnje in izpodbijana sodba
G. Van den Berg je 29. aprila 1997 na podlagi členov 178 in 215, drugi pododstavek, Pogodbe, v sodno tajništvo Sodišča prve
stopnje proti Svetu in Komisiji vložil tožbo iz naslova nepogodbene odgovornosti Skupnosti.
Sodišče prve stopnje je s sklepom z dne 24. junija 1997 prekinilo postopek do razglasitve končne odločbe Sodišča v zadevah
Mulder in drugi proti Svetu in Komisiji (C-104/89) ter Heinemann proti Svetu in Komisiji (C-37/90). Postopek se je na podlagi
sklepa predsednika četrtega senata Sodišča prve stopnje, po zaslišanju strank 30. septembra 1998 na neformalnem zasedanju,
ponovno začel 11. marca 1999.
G. Van den Berg je v tožbi sklenil, naj se Skupnosti naloži, da mu iz naslova povzročene škode plača vsoto 606 315 NLG, povišano
za zamudne obresti po letni obrestni meri 8 % od dneva vložitve tožbe.
Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo pritožbo kot nedopustno in G. Van den Bergu naložilo plačilo stroškov.

Odgovornost Skupnosti
Sodišče prve stopnje je v točki 38 izpodbijane sodbe ponovilo pogoje, na podlagi katerih je Skupnost lahko odgovorna. V točkah
39 in 40 je razsodilo, da je Skupnost proti pridelovalcem SLOM odgovorna na podlagi kršitve načela zaupanja v pravo.
Glede zahteve za odškodnino za obdobje med 23. februarjem 1985 in 13. majem 1986, to je datum, ko je G. Van den Berg prodal
svoje gospodarstvo SLOM, torej gospodarstvo, v razmerju do katerega so slednji sprejeli obveznost, da ne bodo prodajali mleka
iz naslova Uredbe št. 1078/77, je Sodišče prve stopnje v točki 42 izpodbijane uredbe ugotovilo, da ni sporno, da je bilo pritožniku
ob uporabi Uredbe št. 857/84 onemogočeno dostavljati mleko in da je za ustrezno škodo odgovorna Skupnost.
V naslednjih točkah izpodbijane uredbe je Sodišče presojalo, v kolikšnem obsegu je bila škoda, na katero se sklicuje za obdobje
po 13. maju 1986, posledica prve zavrnitve podelitve kvote, ki je bila pritožniku zavrnjena leta 1985.
V zvezi s tem je v točkah od 44 do 46 izpodbijane sodbe odločilo:
„44      Opozoriti je treba, da je tožeča stranka svoje gospodarstvo SLOM odstopila v letu 1986 in svojo dejavnost prenesla na drugo
gospodarstvo zaradi ekonomske učinkovitosti. Iz tega očitno izhaja, da ta prostovoljno sprejeta odločitev tožeče stranke ni
imela nobene povezave z zavrnitvijo podelitve kvote, ki se je zgodila po poteku njene obveznosti netrženja v letu 1985.
45      Poleg tega iz člena 7(1) Uredbe št. 857/84, kot je bila spremenjena z Uredbo št. 590/85 […], v povezavi s členom 7 Uredbe
št. 1546/88 izhaja, da so bile možnosti prenosa kvote gospodarstva na drugo gospodarstvo, celo v položaju pridelovalca mleka,
ki ni sprejel obveznosti glede netrženja ali preusmeritve, omejene na primere bodisi prenosa zemljišč na javne organe in/ali
zaradi javne uporabe (člen 7(1)) bodisi zakupov zemljišč v iztekanju in jih ni bilo mogoče podaljšati (člen 7(4)).
46      Posledično, tudi če bi bilo res, da bi pridelovalci, ki so v letu 1985/1986 razpolagali z referenčno količino, slednjo v skladu
z nizozemsko upravno prakso lahko prenesli, naj bi šlo za okoliščino, ki ni zadevala zakonodaje Skupnosti, in so bili nizozemski
organi tisti, ki bi morali tožečo stranko glede na okoliščine primera obravnavati nediskriminatorno.“
Sodišče prve stopnje je v točki 47 izpodbijane sodbe ugotovilo, da je bil po uveljavitvi Uredbe št. 764/89 zahtevek G. Van
den Berga za podelitev kvote ob uporabi te uredbe zavrnjen na podlagi člena 3(1) št. 1546/88, kot je bila spremenjena z Uredbo
št. 1033/89, po kateri je bila podelitev posebne referenčne količine odvisna od dokaza, da na datum zahtevka pridelovalec
v celoti ali deloma upravlja gospodarstvo SLOM.
Sodišče prve stopnje je v točki 48 izpodbijane sodbe o tem ukrepu ugotovilo, kot sledi:
„Vendar v nasprotju s tem, kar zatrjuje tožeča stranka ali kot je to že večkrat ugotovilo Sodišče (glej zlasti sodbo z dne
27. januarja 1994 v zadevi Herbrink, C-98/91, Receuil, str. I-223), se ta zahteva na področju posebnih referenčnih količin
omejuje na ugotovitev načela, določenega s členom 7(1) Uredbe št. 857/84, po katerem se referenčna količina prenese z zemljišči,
ki so bila razlog za njihovo dodelitev (točka 13). V teh okoliščinah tožeča stranka ne more zatrjevati, da uporaba te zahteve
pomeni kršitev zaupanja v pravo v zvezi z njo, ker ob odstopu svojega gospodarstva SLOM ni mogel predvideti, da bo naložen
tak pogoj.“
Sodišče prve stopnje je v točkah 49 in 50 izpodbijane sodbe prišlo do naslednjih sklepov:
„49      Ker prodaja gospodarstva SLOM tožeče stranke ni bila posledica zavrnitve podelitve kvote, ki mu je bila nezakonito zavrnjena
leta 1985, in ker ni bila izvedena znotraj možnosti prenosa, ki so določene v Uredbi št. 857/84, za razloge, zaradi katerih
tožeča stranka ni mogla pridobiti kvote v okviru Uredbe št. 764/89, in za škodo, ki izhaja iz tega, Skupnost ne more biti
odgovorna.
50      Iz tega izhaja, da je lahko škoda, ki jo je tožeča stranka utrpela zaradi odtegnitve referenčne količine, zgolj tista, ki
je nastala do 13. maja 1986.“

Zastaranje
Sodišče prve stopnje je v točkah od 58 do 60 izpodbijane sodbe presojalo pogoje, na podlagi katerih je mogoče uveljavljati
zastaranje. Navedlo je, da so bili od 23. februarja 1985, datuma, ko je Uredba št. 857/84 začela veljati za G. Van den Berga,
izpolnjeni pogoji za odškodninsko tožbo proti Skupnosti in da je začel teči zastaralni rok. Ugotovilo je, da se v obravnavanem
primeru pravica do odškodnine nanaša na zaporedna obdobja, ki so se začenjala vsak dan, v katerih trženje ni bilo mogoče.
Sodišče prve stopnje je na podlagi člena 43 Statuta ES Sodišča v točki 61 izpodbijane sodbe navedlo, da je zastaralni rok
potekel pet let po 13. maju 1986, datumu prodaje gospodarstva SLOM, torej 13. maja 1991, če pred tem datumom ni bil pretrgan.
Sodišče prve stopnje je v zvezi z morebitnim pretrganjem zastaralnega roka v točki 63 izpodbijane sodbe razsodilo, da se tožeča
stranka, da bi dosegla pretrganje zastaranja, določenega v navedenem členu 43, ne more sklicevati na dopis z dne 31. marca
1989, naslovljen na institucije, ker zatem ni prišlo do vložitve tožbe pri Sodišču prve stopnje.
Glede trditve G. Van den Berga, da iz uporabe Obvestila z dne 5. avgusta 1992 glede njega izhaja, da sta se Svet in Komisija
zavezala, da se ne bosta sklicevala na zastaranje od 31. marca 1989, tj. od datuma, ko se je G. Van den Berg obrnil na institucije,
je bila ta v točkah od 65 do 67 izpodbijane sodbe zavrnjena kot sledi:
„65      V zvezi s tem je treba spomniti, da je bila odpoved pravici do uveljavljanja zastaranja iz Obvestila z dne 5. avgusta 1992
enostranski akt, katerega namen je bil – da bi omejili število sodnih postopkov – spodbuditi pridelovalce, naj počakajo na
vzpostavitev sistema pavšalnih odškodnin, določenega z Uredbo št. 2187/93 (sodba [z dne 25. novembra 1998,] v zadevi Steffens
proti Svetu in Komisiji, [T-222/97, Recueil, str. II-4175], točka 38).
66      To obvestilo je zadevalo zlasti pridelovalce, katerih pravice do odškodnine na datum njegove objave v Uradnem listu ali na
datum, na katerega so se že obrnili na eno izmed institucij, še niso bile zastarane […]. Z zadnjo navedbo so tožene stranke
mislile na pridelovalce, ki so se obrnili na institucije pred objavo navedenega obvestila, da bi uveljavljali pravico do povračila
na podlagi sodbe Mulder II, in od katerih so zahtevale, da do sprejetja uredbe o pavšalni odškodnini ne vložijo odškodninskih
tožb. Namen te navedbe je bil namreč varovati pravice do odškodnine teh pridelovalcev.
67      Vendar je treba ugotoviti, da dopisu z dne 31. marca 1989 ni nikoli sledil odgovor toženih strank in da zato te na ta datum
niso sprejele nobene zaveze nasproti tožeči stranki. V teh okoliščinah se tožeča stranka ne bi mogla sklicevati na Obvestilo
z dne 5. avgusta 1992.“
Sodišče prve stopnje je v točkah od 68 do 70 izpodbijane sodbe zavrnilo trditev G. Van den Berga, ki je temeljila na dejstvu,
da je bilo njegovo ime na seznamu, ki je bil z dopisom Komisije z dne 10. septembra 1993, torej po uveljavitvi Uredbe št.
2187/93, poslan nizozemskim organom, pri čemer je ta dopis našteval pridelovalce, proti katerim ni mogoče uveljavljati zastaranja,
določenega v Obvestilu z dne 5. avgusta 1992 (v nadaljevanju: seznam z dne 10. septembra 1993).
V zvezi s tem je Sodišče prve stopnje v točki 69 izpodbijane sodbe navedlo:
„[…] ta seznam je bil naslovljen na nacionalne organe z namenom, da bi se jih v primeru, če bi v okviru odškodninske sheme
prejeli odškodninske zahtevke, določene z Uredbo št. 2187/93, opozorilo na datum, ko je prišlo do pretrganja zastaranja zahtevkov.
Seznam ni ločeval med pridelovalci SLOM, ki jim je bila dodeljena dokončna referenčna količina in ki so torej lahko zahtevali
poravnavo v okviru Uredbe št. 2187/93, in med pridelovalci, kot je tožeča stranka, ki niso prejeli kvote in ki posledično
niso spadali v tako odškodninsko shemo. Iz tega sledi, da se je ime tožeče stranke na tem seznamu znašlo pomotoma.“
Sodišče prve stopnje je v točki 70 izpodbijane sodbe določilo, da taka napaka pri tožeči stranki ni mogla vzbuditi prepričanja,
da zanjo velja obveznost iz Obvestila z dne 5. avgusta 1992 in da je bil zastaralni rok njene zahteve pretrgan 31. marca 1989.
Tožeča stranka bi lahko namreč že v času oddaje seznama, 10. septembra 1993, vedela, da ni upravičena do ponudbe odškodninske
sheme, določene v Uredbi št. 2187/93, in da je posledično prej navedena obveznost ni zadevala.
Sodišče prve stopnje je v točki 71 izpodbijane sodbe zavrnilo trditev, ki izhaja iz obstoja diskriminacije, ob ugotovitvi,
da stališče Sveta in Komisije glede zastaranja tožbe ne more pomeniti diskriminatornega obravnavanja glede na tožečo stranko
v razmerju do odnosa Komisije do pridelovalcev SLOM, ki so prejeli ponudbe o odškodnini, saj je položaj slednjega drugačen
od položaja tistih, za katere se uporablja Uredba št. 2187/93.
Glede trditve G. Van den Berga, da naj bi član pravne službe Komisije njegovemu svetovalcu po telefonu potrdil, da je dopis
z dne 31. marca 1989 pomenil ravnanje, ki je pretrgalo zastaralni rok, je Sodišče prve stopnje v točki 72 izpodbijane sodbe
ugotovilo, da te niso utemeljene z nobenim dokazom.

Predlogi strank in razveljavitveni tožbeni razlogi
G. Van den Berg predlaga, naj Sodišče:
–        razveljavi izpodbijano sodbo;
–        pošlje zadevo Sodišču prve stopnje, da odloči o tožbi, in
–        Svetu in Komisiji naloži plačilo stroškov obeh postopkov.
Svet predlaga, naj Sodišče:
–        pritožbo zavrne kot delno nedopustno in jo v vsakem primeru v celoti zavrne kot neutemeljeno, in
–        pritožniku naloži plačilo stroškov.
Komisija predlaga, naj Sodišče:
–        zavrne pritožbo kot neutemeljeno;
–        podredno odškodninsko tožbo zavrže kot nedopustno, in
–        pritožniku naloži plačilo stroškov.
G. Van den Berg v utemeljitev predloga za razveljavitev izpodbijane sodbe navaja tri pritožbene razloge.
S prvim pritožbenim razlogom se sklicuje na kršitev člena 215, drugi pododstavek, Pogodbe, na kršitev načela varstva zaupanja
v pravo, na kršitev dolžnosti obrazložitve ter na napačno razlago vzročne zveze, ker naj Sodišče prve stopnje ne bi natančno
presodilo odgovornosti Skupnosti s tem, da je menilo, da za škodo, za katero zatrjuje, da je nastala po 13. maju 1986, slednja
ne more biti odgovorna.
G. Van den Berg z drugim in tretjim pritožbenim razlogom zatrjuje, da je Sodišče prve stopnje kršilo načelo enakosti, pravne
varnosti, varstva zaupanja v pravo in dolžnost obrazložitve, ker naj pri presoji vprašanja zastaranja ne bi upoštevalo bistvenih
dejstev oziroma naj bi jih navedlo očitno napačno. V zvezi s tem navaja, da Sodišče prve stopnje iz malomarnosti ni ugotovilo,
da se je Komisija odrekla možnosti sklicevanja na zastaranje proti določenemu številu pridelovalcev SLOM, med katerimi je
bil pritožnik in je napačno štela, da je njegova zahteva popolnoma zastarala.

Pritožba

Prvi pritožbeni razlog
G. Van den Berg s prvim pritožbenim razlogom izpodbija pravno presojo, ki jo je Sodišče prve stopnje podalo v točkah od 43
do 50 izpodbijane sodbe, v katerih je obravnavano vprašanje, ali odgovornost Skupnosti glede njega preneha na datum, na katerega
je prenesel svoje prvotno gospodarstvo, in ali preneha iz tega razloga.
G. Van den Berg se v okviru prvega pritožbenega razloga sklicuje na tri očitke. Ti se nanašajo, prvič, na dejstvo, da Sodišče
prve stopnje ni spoštovalo delitve nalog in pristojnosti med Skupnostjo in izvršilnimi organi držav članic; drugič, na kršitev
načela varstva zaupanja v pravo in na nespoštovanje zgoraj navedene sodbe Herbrink glede uporabe pogoja, ki ga določa Uredba
št. 1033/89, po katerem mora pridelovalec SLOM še v celoti ali deloma razpolagati s prvotnim gospodarstvom, in tretjič, na
napačno uporabo pogoja vzročne zveze.
Prvi in tretji očitek, ki ju je treba obravnavati skupaj, sta obravnavana v točkah od 49 do 62 te sodbe, drugi očitek pa je
obravnavan v točkah od 63 do 73.
Prvi in tretji očitek
–       Trditve G. Van den Berga
G. Van den Berg v okviru prvega očitka, ki se nanaša na nespoštovanje porazdelitve nalog in pristojnosti med Skupnostjo in
izvršilnimi organi držav članic, izpodbija zlasti presojo Sodišča prve stopnje iz točke 46 izpodbijane sodbe glede „ureditve“,
ki se uporablja za „normalne pridelovalce“, torej tiste, ki so prejeli referenčno količino. Za presojo njegovih pravic naj
bi bilo neupoštevno, ali zadevna pravila izhajajo neposredno iz uredb Skupnosti ali pa so bila vsebovana v nacionalnih izvršilnih
ukrepih, če so bili slednji združljivi s skupnostnim okvirom.
Vprašanje, ki naj bi se postavilo, je, ali so bile institucije Skupnosti, ko so sprejele določbe o posebnih referenčnih količinah
v korist pridelovalcev SLOM, kot so te iz Uredb št. 764/89 in 1033/89, pravno zavezane, da pridelovalce SLOM, kolikor je najbolj
mogoče, obravnavajo enako kot druge nacionalne pridelovalce.
G. Van den Berg navaja, da ne razume trditve Sodišča prve stopnje iz točke 46 izpodbijane sodbe, da „naj bi bili nizozemski
organi tisti, ki bi morali tožečo stranko glede na okoliščine primera obravnavati nediskriminatorno“. Samo po sebi bi bilo
pravilno, da bi jo morali nizozemski organi obravnavati nediskriminatorno, vendar naj bi šlo za vprašanje, ali je ureditev
Skupnosti navedenim organom dala to možnost. Pritožnik zatrjuje, da prav to ni bilo tako. Predpostavka – pravno netočna –,
na kateri temelji navedena trditev, naj bi bila, da so imeli ti pri izvajanju Uredb št. 764/89 in 1033/89 možnost tožeči stranki
dodeliti referenčno količino v skladu z načelom enakosti.
Glede tretjega očitka je treba navesti, da je Sodišče prve stopnje napačno uporabilo pogoj vzročne zveze med nezakonito zavrnitvijo
referenčne količine in zatrjevano škodo. G. Van den Berg zatrjuje, da v nasprotju z odločitvijo Sodišča prve stopnje zavrnitve
dodelitve posebne referenčne količine v letu 1989 ni mogoče pripisati dejstvu, da je prenesel svoje gospodarstvo, ker je bilo
treba zavrnitev pripisati zadevni ureditvi Skupnosti, kar naj bi privedlo do tega, da se ga je v zvezi s tem obravnavalo drugače
kot „normalnega pridelovalca“. Načeloma naj bi veljalo, da naj prenos gospodarstva, kot je ta, ki ga je izvedel, za takega
pridelovalca ne bi imel negativnih posledic.
G. Van den Berg se sklicuje zlasti na domnevno nizozemsko upravno prakso, ki pridelovalcem mleka, ki so ob uporabi Uredbe
št. 857/84 prejeli referenčno količino, omogoča prenos gospodarstva iz enega na drug kraj, ne da bi izgubili to referenčno
količino, pod pogojem, da sta oba kraja gospodarstev vsaj eno leto del enega in istega mlečnega gospodarstva. Zatrjuje, da
je bila ta praksa v skladu s pravom Skupnosti. Po njegovem mnenju so zaradi te skladnosti za zatrjevano škodo, ki naj bi jo
utrpel po prodaji svojega prvotnega gospodarstva do uveljavitve Uredbe št. 764/89, odgovorne institucije Skupnosti.
Zavrnitev dodelitve posebne referenčne količine v letu 1989 ob uporabi te uredbe ne more izhajati iz dejstva, da je prenesel
svoje gospodarstvo. To zavrnitev bi bilo treba pripisati zadevni ureditvi Skupnosti, ki je privedla do tega, da se ga je kot
pridelovalca SLOM obravnavalo drugače kot „normalnega pridelovalca“.
G. Van den Berg navaja, da ne razume ideje vzročnosti, ki jo je podalo Sodišče prve stopnje. To naj bi uporabilo merilo vzročnosti
glede zveze med prvotno ureditvijo glede dodatne dajatve in prenosom gospodarstva v letu 1986. Ta zveza naj seveda ne bi obstajala.
Po njegovem mnenju zahtevana vzročna zveza zadeva razmerje med nezakonitim ravnanjem zakonodajalca Skupnosti in izgubljenim
dobičkom tožeče stranke.
–       Presoja Sodišča
Sodišče prve stopnje je v točki 43 izpodbijane sodbe pravilno navedlo, da je treba presoditi, v kolikšnem obsegu je bila škoda,
ki naj bi nastala po 13. maju 1986, posledica dejstva, da je bila dodelitev kvote tožeči stranki zavrnjena leta 1985. Zato
je treba ugotovitev Sodišča prve stopnje, da prodaja gospodarstva ni bila posledica te zavrnitve, razumeti tako, da navedene
prodaje ni mogoče šteti kot člen v verigi dogodkov, ki ga je povzročila ta zavrnitev.
Kot je generalna pravobranilka navedla v točkah 55 in 56 sklepnih predlogov, je ravnanje institucij Skupnosti vzrok škode
samo, kadar je mogoče ugotoviti neposredno vzročno zvezo med tem ravnanjem in utrpljeno škodo. Zahtevana vzročna zveza ne
obstaja, kadar bi škoda prav tako nastala brez zadevnega ravnanja institucij Skupnosti.
Vendar če bi G. Van den Berg na podlagi Uredbe št. 857/84 pridobil referenčno količino, v primeru prodaje gospodarstva iz
razlogov, navedenih v točki 45 izpodbijane sodbe, referenčne količine ne bi mogel prenesti na novo gospodarstvo. Zato v obravnavanem
primeru škoda, ki je nastala po prodaji prvotnega gospodarstva, ne izvira iz nezakonite zavrnitve referenčne količine po prenehanju
obveznosti netrženja.
Trditvi, ki izvira iz domnevne nizozemske upravne prakse, ni mogoče pritrditi. V ureditvi Skupnosti namreč nima nikakršnega
temelja glede dodatne dajatve, ki je veljala na datum prodaje gospodarstva G. Van den Berga.
Glede stališča Sodišča prve stopnje, da morajo nizozemski organi tožečo stranko obravnavati nediskriminatorno, iz točke 46
izpodbijane sodbe jasno izhaja, da to ni bistveno. Takoj pa je treba zavrniti očitke zoper nebistvene razloge iz sodbe Sodišča
prve stopnje, saj te na njihovi podlagi ni mogoče razveljaviti (glej sodbo z dne 24. oktobra 2002 v zadevi Aéroports de Paris
proti Komisiji, C-82/01 P, Recueil, str. I-9297, točka 41).
Ker G. Van den Berg zatrjuje, da zavrnitve dodelitve posebne referenčne količine ob uporabi Uredbe št. 764/89 v letu 1989
ni mogoče pripisati dejstvu, da je prenesel svoje gospodarstvo, njegovo utemeljevanje prav tako temelji na predpostavki, da
so lahko pridelovalci, ki so prejeli referenčno količino, le-to glede na domnevno nizozemsko upravno prakso ohranili celo
v primeru prodaje njihovih prvotnih gospodarstev. Vendar kot izhaja že iz točke 59 te sodbe, takšna praksa nikakor ne temelji
na ureditvi Skupnosti.
Iz zgoraj navedenih ugotovitev izhaja, da je treba prvi in tretji očitek, ki ju je G. Van den Berg navedel v utemeljitev prvega
pritožbenega razloga, zavrniti.
Drugi očitek
–       Trditve G. Van den Berga
G. Van den Berg v okviru svojega drugega očitka Sodišču prve stopnje očita, da je v točki 48 izpodbijane sodbe kršilo načelo
varstva zaupanja v pravo. Po njegovem mnenju naj bi Sodišče prve stopnje odločilo, da se pritožnik ne more sklicevati na to
načelo, ker naj pričakovanje, na katerega se je skliceval, ne bi uživalo takega varstva.
G. Van den Berg se sklicuje na pričakovanje, da ne bo obravnavan drugače kot pridelovalec, ki je pridobil referenčno količino,
torej da mu ne bodo naložene posebne omejitve samo zato, ker je pridelovalec SLOM. Prav to naj bi bilo pričakovanje, glede
katerega je Sodišče v zgoraj navedeni sodbi Herbrink odločilo, da je legitimno. V zvezi s tem se G. Van den Berg opira predvsem
na točko 15 te zadnje sodbe.
Zatrjuje, da je lahko na datum, ko je prenesel svoje gospodarstvo, poleg tega legitimno pričakoval, da zaradi tega v letu
1989 ne bo s povratnim učinkom obravnavan drugače kot „normalni pridelovalec“.
–       Presoja Sodišča
Iz točke 24 sodbe Mulder I izhaja, da je G. Van den Berg lahko legitimno pričakoval, da ne bo podvržen omejitvam, ki ga specifično
zadevajo prav zaradi dejstva, ker je izkoristil možnosti, ki jih je ponujala ureditev Skupnosti, torej ureditev premij za
netrženje mleka in mlečnih izdelkov, uvedeno z Uredbo št. 1078/77.
Vendar, ker so pridelovalci, ki so ob uporabi Uredbe št. 857/84 dejansko prejeli referenčno količino, zaradi prodaje njihovega
prvotnega gospodarstva utrpeli iste posledice, kot jim nasprotuje G. Van den Berg, slednji kot pridelovalec SLOM ni posebej
podvržen omejitvam v zadevnem kontekstu.
Zgoraj navedena sodba Herbrink v ničemer ne spreminja te presoje. V zvezi s tem je treba spomniti, da je v točki 15 navedene
sodbe Sodišče ob uporabi načela varstva zaupanja v pravo pripoznalo pravico prejšnjega zakupnika, da še naprej uživa posebno
referenčno količino, če je država članica uporabila pooblastilo, ki ga je v tem smislu določila ureditev Skupnosti za zakupnika
v istem položaju, ki je referenčno količino prejel na podlagi člena 2 Uredbe št. 857/84.
Vendar domnevna nizozemska upravna praksa ne more zbuditi legitimnega pričakovanja pridelovalca, da ga bo Skupnost obravnavala
v skladu s to prakso. G. Van den Berg bi lahko zahtevano obravnavo, ki bi mu omogočila, da ohrani posebno referenčno količino
po prenosu prvotnega gospodarstva, pričakoval samo v primeru, če bi ureditev, kot je ta, ki je bila obravnavana v zgoraj navedeni
sodbi Herbrink, določila tako možnost za pristojne nacionalne organe ali če bi Komisija sama vnaprej vzpostavila položaj,
ki bi lahko ustvaril legitimno pričakovanje v tem smislu (glej sodbe z dne 15. aprila 1997 v zadevi Irish Farmers Association
in drugi, C-22/94, Recueil, str. I-1809, točka 19, in z dne 18. maja 2000 v zadevi Rombi in Arkopharma, C-107/97, Recueil,
str. I-3367, točka 67). Vendar v tem primeru ni bilo tako.
Prav tako ni bilo kršeno legitimno pričakovanje G. Van den Berga v letu 1989.
Pogoj iz člena 3a(1) Uredbe št. 1546/88, kot je bila spremenjena z Uredbo št. 1033/89, v skladu s katerim mora zainteresiran
pridelovalec še naprej v celoti ali deloma upravljati isto gospodarstvo, kot ga je opravljal na datum odobritve zahtevka za
premijo, namreč spada med pravila, ki jih je Sodišče prve stopnje pravilno navedlo v točkah 45 in 48 izpodbijane sodbe in
ki veljajo za vse pridelovalce mleka. Glede na ta pravila se referenčna količina načeloma prenese z zemljišči, ki so bila
razlog za njeno dodelitev (glej zlasti zgoraj navedeno sodbo Herbrink, točka 13), pri čemer možnosti prenosa kvote iz enega
gospodarstva na drugo obstajajo le izjemoma.
Iz tega sledi, da glede navedenega pogoja ni mogoče šteti, da je bil vzpostavljen s povratnim učinkom, temveč, da je moral
pridelovalec SLOM glede na enako obravnavo s pridelovalci, ki so prejeli referenčno količino, računati na pogoj, kot je ta,
ki je naveden zgoraj.
Zato drugega očitka ni mogoče sprejeti.
Iz zgoraj navedenih ugotovitev izhaja, da je treba prvi pritožbeni razlog G. Van den Berga zavrniti kot neutemeljenega.

Drugi in tretji pritožbeni razlog
Trditve G. Van den Berga
G. Van den Berg navaja, da se njegov drugi pritožbeni razlog nanaša izključno na zastaranje zahtevka za obdobje do 5. avgusta
1992. Zatrjuje, da se je Komisija glede določene skupine pridelovalcev SLOM, ki ji pripada pritožnik, odpovedala pravici uveljavljati
zastaranje ali vsaj, da je z lastnim ravnanjem izgubila pravico sklicevanja na zastaranje proti njim. Poleg tega svojo utemeljitev
opira na ravnanje, ki je pretrgalo zastaralni rok, in sicer na dopis z dne 31. marca 1989, s katerim je sam in 351 drugih
nizozemskih in irskih pridelovalcev SLOM navedlo, da imajo Skupnost za odgovorno za škodo, ki je za njih nastala zaradi neveljavnosti
Uredbe št. 857/84, kot jo je ugotovilo Sodišče v sodbi Mulder I.
Svet in Komisija naj bi zlasti ob upoštevanju tega dopisa v skladu s sodbo Mulder II objavila Obvestilo z dne 5. avgusta 1992.
Med dogovori, ki so v tistem obdobju potekali med tožečo stranko in navedenimi 351 drugimi pridelovalci SLOM na eni strani
ter Svetom in Komisijo na drugi strani v zvezi z učinki te zadnje sodbe, naj bi bilo v imenu teh pridelovalcev SLOM jasno
določeno, da se institucije ne morejo sklicevati na zastaranje, ker je bila zadeva, ki je privedla do sodbe Mulder II, zasnovana
kot vzorčni postopek za celotno kategorijo navedenih pridelovalcev. Navedeno obvestilo naj bi bilo namenoma oblikovano izčrpneje
kot besedilo iz člena 43 Statuta ES Sodišča in naj bi z delom stavka „če pravica do odškodnine še ni zastarala [...] na datum,
na katerega se je pridelovalec že obrnil na eno izmed institucij“ zajemalo dopis z dne 31. marca 1989.
G. Van den Berg meni, da je odločilnega pomena dejstvo, da Obvestilo z dne 5. avgusta 1992 ne dela razlik na podlagi datuma,
na katerega so se zadevni pridelovalci prvič obrnili na eno izmed institucij Skupnosti. To obvestilo naj ne bi vzpostavljalo
razlik na podlagi tega, ali je do tega stika prvič prišlo leta 1989, 1990, 1991 ali 1992. Iz tega glede na besedilo navedenega
obvestila sklepa, da je popolnoma jasno, da se je Skupnost sama odpovedala pravici sklicevanja na zastaranje za obdobje pred
5. avgustom 1992 proti vsem pridelovalcem mleka, ki so se obrnili na navedene institucije pred tem datumom, ne glede na to,
kdaj je bil vložen odškodninski zahtevek.
Po mnenju G. Van den Berg se zastaranje v skladu z besedno razlago Obvestila z dne 5. avgusta 1992 ni uveljavljalo proti nobenemu
pridelovalcu SLOM s seznama z dne 10. septembra 1993, ki jim je bila v okviru Uredbe št. 2187/93 predlagana odškodninska shema.
G. Van den Berg zatrjuje, da sicer ni dvoma, da se Komisija med pogajanji o odškodninski shemi, ki so s pridelovalci SLOM,
ki niso spadali v Uredbo št. 2187/93, vendar je bila glede njih odgovornost Skupnosti vendarle priznana, potekala po letu
1993, prav tako ni sklicevala na zastaranje, ko je bil zadevni pridelovalec SLOM na seznamu pridelovalcev, ki so uveljavljali
to odgovornost v dopisu z dne 31. marca 1989. Tega naj Sodišče prve stopnje napačno ne bi navedlo v izpodbijani sodbi. Prav
tako naj ne bi navedlo, da je Komisija v dupliki, ki jo je podala v zadevi, ki je privedla do sklepa z dne 29. novembra 1996
v zadevi Antonissen proti Svetu in Komisiji (T-179/96 R, Recueil, P, str. II-1641), umaknila predlog, ki je temeljil na zastaranju,
potem ko je svetovalec zadevnega pridelovalca v tej zadevi opozoril na besedilo dopisa z dne 31. marca 1989.
Končno G. Van den Berg nasprotuje ugotovitvam iz točke 72 izpodbijane sodbe o stikih med svetovalcem nizozemskih pridelovalcev
SLOM in članom pravne službe Komisije. Po njegovem mnenju je Sodišče prve stopnje ravnalo napačno, ko je priznalo, da je dokazno
breme glede izjav uradnika Komisije na tožeči stranki. Zadevne izjave, ki jih je Komisija povzela v odgovoru na pisno vprašanje
Sodišča prve stopnje, bi bilo treba upoštevati vsaj kot prikrito priznanje.
Glede tretjega pritožbenega razloga G. Van den Berg zatrjuje, da se tudi ta nanaša na presojo Sodišča prve stopnje, da se
ni mogoče sklicevati na Obvestilo z dne 5. avgusta 1992 v delu, ki se nanaša na pretrganje zastaranja za obdobja po tem datumu.
Zatrjuje, da se je glede točk 62 in 63 izpodbijane sodbe, v zvezi s pretrganjem zastaranja skliceval ne le na člen 43 Statuta
ES Sodišča, temveč tudi na Obvestilo z dne 5. avgusta 1992. Upoštevajoč njegovo besedilo naj bi navedel, da se je Skupnost
odpovedala pravici sklicevanja na zastaranje proti njemu, ker v zvezi z njim „pravica do odškodnine še ni zastarala […] na
datum, na katerega se je pridelovalec že obrnil na eno izmed institucij“, saj se je na institucije obrnil že 31. marca 1989.
G. Van den Berg Sodišču prav tako očita, da v točkah 66 in 67 izpodbijane sodbe po eni strani ni upoštevalo neskladnosti med
besedilom Obvestila z dne 5. avgusta 1992 in besedilom člena 43 ter da po drugi strani ni upoštevalo razlage in uporabe tega
obvestila, kot ga je v praksi v razmerju do pridelovalcev SLOM, naštetih v dopisu z dne 31. marca 1989, razlagala in uporabljala
Komisija. Sodišče prve stopnje naj bi razlikovalo med „pridelovalci, ki so se obrnili na institucije pred objavo navedenega
obvestila, da bi uveljavljali pravico do odškodnine na osnovi sodbe Mulder II, in ki so jim [tožene stranke] naložile, naj
ne vložijo odškodninskih tožb ob pričakovanju uredbe o pavšalni odškodnini,“ in pridelovalci, na katere se institucije s tako
zahtevo niso obrnile. Besedilo tega obvestila pa nikakor ne omogoča takega razlikovanja.
Sodišče prve stopnje naj bi nadomestilo lastno stališče tako glede besedila Obvestila z dne 5. avgusta 1992 kot glede njegove
praktične uporabe v okviru dopisa z dne 31. marca. 1989. S tem naj bi glede G. Van den Berga grobo kršilo načela enakosti,
pravne varnosti, varstva zaupanja v pravo in dolžnost obrazložitve. Sodišče prve stopnje naj ne bi navedlo najmanjšega sprejemljivega
kazalca, ki bi pojasnil razlog, zaradi katerega bi se tožečo stranko smelo ali moralo obravnavati diskriminatorno glede na
vse druge pridelovalce SLOM, glede katerih je Komisija jasno priznala, da se za pretrganje zastaranja sklicujejo na dopis
z dne 31. marca 1989 in Obvestilo z dne 5. avgusta 1992.
Sodišče prve stopnje naj v točkah 68 in 69 izpodbijane sodbe ne bi priznalo pomena seznama z dne 10. septembra 1993, ki ga
je Komisija naslovila na nizozemske organe. To naj bi bila dodatna potrditev dejstva, da se je Komisija z Obvestilom z dne
5. avgusta odpovedala pravici sklicevanja na zastaranje proti vsem tistim, v imenu katerih je bil dopis z dne 31. marca 1989
poslan institucijam. G. Van den Berg priznava, da sam ni poznal tega seznama, vendar zatrjuje, da so bili pridelovalci SLOM
obveščeni o tem, da je Komisija v dopisovanju z nizozemskimi oblastmi izrecno priznala pretrganje zastaranja na podlagi dopisa
z dne 31. marca 1989.
G. Van den Berg v smislu te ugotovitve prav tako izpodbija točko 70 izpodbijane sodbe. Ta točka naj bi izražala zlasti idejo,
da pridelovalci SLOM, za katere Uredba št. 2187/93 ne velja − celo neodvisno od konteksta dopisa z dne 31. marca 1989 − iz
Obvestila z dne 5. avgusta 1992 nikakor ne morejo izpeljati pravic s povratnim učinkom, ker se glede slednjega šteje, da je
bil naslovljen samo na prouzvajalce, ki so jim bile leta 1993 z isto uredbo priznane pravice do odškodnine. Pritožnik meni,
da je ta razlaga navedenega obvestila absurdna. V bistvu je po njegovem mnenju težko razumeti, kako lahko enostransko obljubo
(iz leta 1992) razveljavi ali omeji izjava, ki je bila podana kasneje (leta 1993).
G. Van den Berg meni, da naj bi po mnenju samega Sodišča prve stopnje, ki je spoznalo odgovornost Skupnosti proti njemu, zanj
veljalo tudi Obvestilo z dne 5. avgusta 1992.
Ker je Sodišče prve stopnje napačno štelo, da je njegov zahtevek 30. septembra 1993 že v celoti zastaral, naj Sodišče prve
stopnje ne bi moglo obravnavati vprašanja, ali in glede na okoliščine primera v kakšnem obsegu je nastopilo delno zastaranje
v obdobju med 30. septembrom 1993 in datumom vložitve odškodninske tožbe, torej 29. aprilom 1997. To vprašanje bi moralo Sodišče
prve stopnje navsezadnje presojati po tem, ko bi mu Sodišče to zadevo poslalo v odločanje.
G. Van den Berg zatrjuje, da če bi se štelo, da je njegov zahtevek deloma zastaral, ne bi mogel zastarati v celoti. V najslabšem
primeru bi bil zastaran za obdobje 3 let, 6 mesecev in 29 dni. Ker je škoda zanj začela nastajati od 23. februarja 1985, bi
moral imeti vsaj pravico do povračila škode, ki jo je utrpel po 24. avgustu 1988. Ker škoda še traja, naj bi bila Skupnost
proti njemu še vedno odgovorna.
Presoja Sodišča
Bistveni očitek iz drugega in tretjega pritožbenega razloga izhaja iz domnevno napačne presoje Sodišča prve stopnje glede
Obvestila z dne 5. avgusta 1992. G. Van den Berg slednjemu v bistvu očita, da iz tega obvestila ni izpeljal pravno pravilnih
sklepov.
Tako vprašanje pomeni pravno vprašanje, ki je kot tako lahko podvrženo nadzoru Sodišča v okviru pritožbe (sodba z dne 29.
aprila 2004 v zadevi Parlament proti Ripa di Meana in drugi, C-470/00 P, Recueil, str. I-4167, točka 41).
Glede pridelovalcev, katerih pravice do odškodnine na datum, na katerega so se obrnili na eno izmed institucij, še niso zastarale,
je Sodišče prve stopnje, kot izhaja iz točk 66 in 67 izpodbijane sodbe, Obvestilo z dne 5. avgusta 1992 razlagalo tako, da
se nanaša samo na osebe, od katerih so institucije zahtevale, naj do sprejetja uredbe o pavšalni odškodnini ne vložijo odškodninskih
tožb.
Vendar to merilo ne izhaja iz Obvestila z dne 5. avgusta 1992. Celo ob domnevi, da sta Svet in Komisija na ta način nameravala
omejiti krog pridelovalcev, za katere veljajo določbe navedenega obvestila, tega namena v njem nista navedla. V teh okoliščinah
je G. Van den Berg lahko legitimno pričakoval, da spada med pridelovalce, glede katerih so se institucije v skladu z navedenim
Obvestilom odrekle sklicevanju na zastaranje.
Iz tega sledi, da je Sodišče prve stopnje napačno zaključilo, da se G. Van den Berg ne more sklicevati na Obvestilo z dne
5. avgusta 1992. Zaradi te napačne razlage ni treba presojati trditev tožeče stranke, da naj bi seznam z dne 10. septembra
1993 in izjave člana pravne službe Komisije potrjevale njegovo razlago navedenega obvestila.
Vendar če razlogi sodbe Sodišča prve stopnje razkrivajo kršitev prava Skupnosti, pri čemer pa je njen izrek utemeljen na podlagi
drugih pravnih razlogov, je treba pritožbo zavrniti (glej sodbe z dne 9. junija 1992 v zadevi Lestelle proti Komisiji, C-30/91
P, Recueil, str. I-3755, točka 28; z dne 13. julija 2000 v zadevi Salzgitter proti Komisiji, C-210/98 P, Recueil, str. I-5843,
točka 58, in z dne 10. decembra 2002 v zadevi Komisija proti Camar in Tico, C-312/00 P, Recueil, str. I-11355, točka 57).
V zvezi s tem je treba navesti, da so se institucije v besedilu točke 2 Obvestila z dne 5. avgusta 1992 zavezale, da se bodo
odpovedale uveljavljanju ugovoru zastaranja odškodninskega zahtevka „do izteka roka iz točke 3 tega obvestila“.
Točka 3 navaja, da bodo institucije sprejele podrobna praktična pravila za povračilo škode zadevnih pridelovalcev. Drugi stavek
te točke določa, da: „[b]odo institucije določile, pri katerih organih in v kakšnem roku bodo morali biti vloženi zahtevki“.
Ta pravila so bila določena z Uredbo št. 2187/93, katere člen 10(2), prvi pododstavek, drugi stavek, določa, da „[m]ora pristojni
organ zahtevek pridelovalca prejeti najpozneje 30. septembra 1993, sicer se zavrne“.
Odpoved uveljavljanja zastaranja iz Obvestila z dne 5. avgusta 1992 je torej prenehala 30. septembra 1993. Po tem datumu odpoved
ni bila več ovira, da bi institucije uveljavljale ugovor zastaranja odškodninskega zahtevka, ki ga je vložil G. Van den Berg.
Čeprav slednji ni bil med tistimi pridelovalci, ki so izpolnjevali pogoje, da bi jim bila ponujena odškodnina v smislu navedene
uredbe, ni imel nobenega razloga, da bi verjel, da so se institucije v zvezi z njegovo pravico do odškodnine odpovedale sklicevanju
na zastaranje brez časovne omejitve. Volja slednjih, da naj bi se le deloma odpovedali sklicevanju na zastaranje, jasno izhaja
iz točke 2 Obvestila z dne 5. avgusta 1992.
Učinek navedenega obvestila ni ponovni petletni zastaralni rok, ki bi začel teči od 30. septembra 1993. Prej ga je treba razumeti
v tem smislu, da sta se Svet in Komisija, ko v primeru, kot je obravnavani, pristojni organ zahtevka v smislu člena 10(2),
prvi pododstavek, Uredbe št. 2187/93, ni prejel najpozneje do 30. septembra 1993, odločila, da za izračun zastaralnega roka
ne upoštevata časa, ko se je pridelovalec obrnil na eno izmed institucij, da bi uveljavljal pravico do odškodnine, ki 30.
septembra 1993 še ni zastarala.
Glede zastaralnega roka za škodo, ki jo je utrpel G. Van den Berg, ker v obdobju od 23. februarja 1985 do 13. maja 1986, ko
je prodal svoje gospodarstvo SLOM, ni prejel referenčne količine, je treba spomniti, da gre, kot je v točki 60 izpodbijane
sodbe ugotovilo Sodišče prve stopnje, za sedanjo in prihodnjo škodo, ki nastaja dnevno, zaradi česar se pravica do odškodnine
nanaša na zaporedna obdobja, ki so se začenjala vsak dan, v katerem prodaja ni bila možna. Zato je petletni rok, določen v
členu 43 Statuta ES Sodišča, za škodo, ki je nastala prvi dan, torej 23. februarja 1985, začel teči 24. februarja 1985, in
rok za zadnji dan, ko je nastala škoda, torej 13. maja 1986, naslednji dan, torej 14. maja 1986. Vendar ni dvoma, da je G.
Van den Berg pri Sodišču prve stopnje tožbo vložil šele 29. aprila 1997. Zato se je tudi ob izključitvi obdobja med datumom
prejema dopisa z dne 31. marca 1989 in 30. septembrom 1993 petletni zastaralni rok na datum vložitve te tožbe že iztekel.
V nasprotju s trditvijo G. Van den Berga se zastaranje z dopisom z dne 31. marca 1989 ni trajno pretrgalo. Ker temu dopisu
ni sledila vložitev tožbe pri Sodišču prve stopnje v roku, določenem v členu 43 Statuta ES Sodišča, se namreč nanj v utemeljitev
pretrganja zastaranja ne more sklicevati.
Zato so pravice G. Van den Berga do povračila zastarale na datum vložitve tožbe pri Sodišču prve stopnje.
Če se G. Van den Berg sklicuje na kršitev načela enakosti, se očitek umešča v kontekst njegovega utemeljevanja, s katerim
želi izkazati, da se lahko sklicuje na Obvestilo z dne 5. avgusta 1992. Pritožnik ne navaja, da Komisija ni uveljavljala ugovora
zastaranja glede pridelovalcev, katerih pravice so zastarale kljub učinkom Obvestila z dne 5. avgusta 1992 v njihovo korist,
niti ne navaja, da naj bi Sodišče prve stopnje v zvezi s tem napačno uporabilo pravo.
Iz vseh zgoraj navedenih ugotovitev sledi, da je treba pritožbo zavrniti.

Stroški
Člen 122, prvi odstavek, Poslovnika določa, da če pritožba ni utemeljena, Sodišče odloči o stroških. V skladu s členom 69(2)
istega Poslovnika, ki se ga uporabi v pritožbenem postopku na podlagi člena 118, se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov,
če so bili ti priglašeni. Svet in Komisija sta predlagala, naj se G. Van den Bergu naloži plačilo stroškov, in ker ta s predlogi
ni uspel, se mu naloži plačilo stroškov pritožbenega sodišča.
Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:
1)
Pritožba se zavrne.
2)
G. Van den Bergu se naloži plačilo stroškov.
Podpisi.
Jezik postopka: nizozemščina.