CELEX: 62002CJ0345
Valstybės pagalba
Pagalbos sąvoka
Ekonomikos sektoriaus kolektyvinė reklaminė kampanija
Šio sektoriaus įmonių specialūs mokesčiai, skirti finansavimui
Viešosios teisės įstaigos įsikišimas

2002 m. rugsėjo 27 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo 2002 m. rugsėjo 30 d.,
Hoge Raad der Nederlanden
pagal EB 234 straipsnį pateikė du prejudicinius klausimus dėl EB sutarties 92 straipsnio 1 dalies (po pakeitimo − EB 87 straipsnio
1 dalis) ir 93 straipsnio 3 dalies (dabar − EB 88 straipsnio 3 dalis) išaiškinimo.
Šie klausimai iškilo byloje dėl
Hoofdbedrijfschap Ambachten
(toliau − HBA) nustatytų mokesčių jos narėms, tarp jų ieškovėms pagrindinėje byloje, skirtų optikos sektoriaus įmonių kolektyvinei
reklaminei kampanijai finansuoti, teisėtumo.

Teisinis pagrindas

Bendrijos teisės aktai
EB sutarties 92 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
„Išskyrus tuos atvejus, kai ši Sutartis nustato kitaip, valstybės narės arba iš jos valstybinių išteklių bet kokia forma suteikta
pagalba, kuri, palaikydama tam tikras įmones arba tam tikrų prekių gamybą, iškraipo konkurenciją arba gali ją iškraipyti,
yra nesuderinama su bendrąja rinka, kai ji daro įtaką valstybių narių tarpusavio prekybai.“
EB sutarties 93 straipsnyje numatyta:
„1. Komisija kartu su valstybėmis narėmis nuolat kontroliuoja visas tose valstybėse esamas pagalbos sistemas. Valstybėms narėms
ji siūlo atitinkamas priemones, reikalingas bendrajai rinkai palaipsniui plėtoti arba jai veikti.
2. Jei, paprašiusi suinteresuotas šalis pateikti savo pastabas, Komisija nustato, jog tam tikra valstybės ar iš jos išteklių
teikiama pagalba yra pagal 92 straipsnį nesuderinama su bendrąja rinka arba kad tokia pagalba netinkamai naudojama, ji priima
sprendimą, reikalaujantį, kad atitinkama valstybė narė per Komisijos nustatytą laiką tokią pagalbą panaikintų ar pakeistų.
<...>
3. Apie visus ketinimus suteikti ar pakeisti pagalbą Komisija turi būti laiku informuojama, kad ji galėtų pateikti savo pastabas.
Jei Komisija mano, kad tokie ketinimai pagal 92 straipsnį yra nesuderinami su bendrąja rinka, ji nedelsdama pradeda šio straipsnio
2 dalyje nustatytą procedūrą. Atitinkama valstybė narė savo pasiūlytų priemonių neįgyvendina tol, kol nepriimamas galutinis
sprendimas.“
Pagal 1996 m. kovo 6 d. Komisijos pranešimo dėl
de minimis
pagalbos (OL C 68, 1996, p. 9, toliau − Pranešimas
de minimis
) pirmą pastraipą „nors bet kuri valstybės finansinė pagalba įmonei daugiau ar mažiau iškraipo arba gali iškraipyti konkurenciją
tarp šios įmonės ir jos konkurentų, kuriems ši pagalba nėra teikiama, ne visa pagalba turi esminį poveikį valstybių narių
tarpusavio prekybai ir konkurencijai. Tai ypač taikoma labai mažo dydžio pagalbai“. (Neoficialus vertimas)
Pagal Pranešimo
de minimis
antrą pastraipą Sutarties 92 straipsnio 1 dalis gali būti netaikoma pagalbai, kurios maksimalus dydis yra 100 000 ekiu (nuo
šiol − 100 000 eurų), pervestų per trejus metus nuo pirmos
de minimis
pagalbos suteikimo. Šis dydis taikomas visoms pagalbos rūšims, nepaisant jos formos ir tikslo, išskyrus eksportui skirtą
pagalbą, kuriai ši priemonė netaikoma.

Nacionalinės teisės aktai
Nyderlandų profesinės veiklos organizavimo įstatymas
1950 m. sausio 27 d. Nyderlandų profesinės veiklos organizavimo įstatymo (Wet op de bedrijfsorganisatie, toliau − WBO) pakeistoje
redakcijoje, galiojusioje faktinių aplinkybių, dėl kurių buvo pradėta pagrindinė byla, metu, įtvirtintos profesinių asociacijų,
kurios yra atsakingos už savo veiklos sektoriaus aprūpinimą ir vystymą, užduotys, sudėtis, darbo metodai, finansiniai reikalai
ir priežiūra. Pagal WBO 71 straipsnį šios asociacijos turi atsižvelgti į atitinkamo sektoriaus įmonių ir jų darbuotojų interesus
bei į bendrą viešąjį interesą.
Pagal WBO 73 straipsnį profesinių asociacijų valdymo organą pariteto pagrindu sudaro darbdavius ir darbuotojus atstovaujančių
organizacijų atstovai.
Nyderlandų teisės aktų leidėjas suteikė šioms asociacijoms jų užduotims įgyvendinti būtiną kompetenciją. WBO 93 straipsnyje
nustatyta, kad jų valdymo organams suteikiama teisė, išskyrus išimtinius atvejus, priimti taisykles, kurios, jų manymu, yra
būtinos siekiant įgyvendinti šio įstatymo 71 straipsnyje numatytus tikslus, atsižvelgiant į atitinkamo ekonomikos sektoriaus
įmonių ir jų darbuotojų darbo sąlygas. Šios taisyklės turi būti patvirtintos Socialinių reikalų ir ekonomikos tarybos (Sociaal-Economische
Raad) ir pagal WBO 93 straipsnio penktą pastraipą negali riboti laisvos konkurencijos.
Remiantis WBO 126 straipsniu profesinės asociacijos tam, kad padengtų savo išlaidas, gali priimti taisykles, nustatančias
mokesčius atitinkamos veiklos sektoriaus įmonėms. Bendri mokesčiai yra susiję su pačios profesinės asociacijos veikla. „Privalomi
tiksliniai mokesčiai“ skirti specialiems tikslams.
Nyderlandų įstatymas dėl administracinės teisenos, susijusios su profesinės veiklos organizavimu
1954 m. rugsėjo 16 d. Nyderlandų įstatymo dėl administracinės teisenos, susijusios su profesinės veiklos organizavimu (Wet
houdende administratieve rechtspraak bedrijfsorganisatie), pakeistoje redakcijoje, galiojusioje faktinių aplinkybių, dėl kurių
buvo pradėta pagrindinė byla, metu, nustatyta su profesinėmis organizacijomis susijusių ginčų nagrinėjimo tvarka.
Pagal šio įstatymo 4 ir 5 straipsnius fiziniai ar juridiniai asmenys, kurių interesams tiesiogiai turėjo įtakos profesinės
asociacijos sprendimas, gali pareikšti ieškinį Nyderlandų teisės administraciniame ekonomikos teisme (College van Beroep voor
het bedrijfsleven), jeigu mano, kad sprendimas prieštarauja bendro taikymo teisės aktams. To paties įstatymo 33 straipsnio
1 dalyje nurodytas 30 dienų terminas ieškiniui pareikšti, skaičiuojamas nuo pranešimo apie sprendimą, jo įteikimo arba įgyvendinimo
dienos.
Pagal Nyderlandų teismų praktiką dėl privalomos teisinės galios, kai suinteresuotas asmuo, nepasinaudojęs jam suteikta administracine
teisinės gynybos priemone, pareiškia ieškinį dėl netinkamo mokėjimo civilinių bylų teisme, pastarasis turi vadovautis principu,
kad sprendimas, kuriuo remiantis buvo atliktas mokėjimas, jo priėmimo būdo ir turinio atžvilgiu yra teisėtas.

Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

Pearle BV, Hans Prijs Optiek franchise BV
ir
Rinck Opticiens BV
(toliau − ieškovės pagrindinėje byloje) yra Nyderlanduose įsteigtos įmonės, prekiaujančios optikos reikmenimis. Dėl veiklos
pobūdžio pagal WBO jos priklauso viešosios teisės reglamentuojamai profesinei asociacijai HBA.
Privačios optikų asociacijos
Nederlandse Unie van Opticiens
(toliau − NUVO), kurios narės yra ieškovės pagrindinėje byloje, prašymu HBA 1988 m. pirmą kartą pagal WBO 126 straipsnį apmokestino
savo narius „privalomu tiksliniu mokesčiu“, skirtu optikos sektoriaus kolektyvinei reklaminei kampanijai finansuoti. Nuo to
laiko bent iki 1993 m. panašus mokestis buvo nustatomas kiekvienais metais.
Visos ieškovės pagrindinėje byloje buvo apmokestinamos 850 NLG. Ieškovės pagrindinėje byloje administracine tvarka nepareiškė
ieškinio dėl HBA sprendimu joms nustatyto mokesčio.
1995 m. kovo 29 d. ieškovės pagrindinėje byloje pareiškė ieškinį HBA
Rechtbank ’s‑Gravenhage
dėl taisyklių, nustatančių nagrinėjamus privalomus tikslinius mokesčius, panaikinimo ir dėl neteisėtai surinktų sumų, remiantis
šiomis taisyklėmis,  išieškojimo iš HBA.
Jos teigė, kad reklaminės kampanijos paslaugos yra pagalbos priemonės Sutarties 92 straipsnio 1 dalies prasme, ir kad HBA
taisyklės, nustatančios mokesčius, skirtus šiai pagalbai finansuoti, buvo neteisėtos, kadangi apie jas nebuvo pranešta Komisijai
pagal Sutarties 93 straipsnio 3 dalį.
Tarpiniu sprendimu pirmosios instancijos teismas iš dalies patenkino ieškovių pagrindinėje byloje reikalavimus. Šį sprendimą
panaikinus apeliacine tvarka, jos pateikė kasacinį skundą
Hoge Raad der Nederlanden
.
Tokiomis aplinkybėmis
Hoge Raad der Nederlanden
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir kreiptis į Teisingumo Teismą, pateikdamas šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar nagrinėjama tvarka, nustatanti mokesčius kolektyvinei reklaminei kampanijai finansuoti, laikytina pagalba (ar jos dalimi)
(Sutarties) 92 straipsnio 1 dalies prasme, ir apie ketinimą ją suteikti turi būti pranešta Komisijai pagal (Sutarties) 93 straipsnio
3 dalį? Ar tai taikoma tik teikiamai naudai, pasireiškiančiai kolektyvinės reklaminės kampanijos organizavimu ir vykdymu,
ar taip pat ir jos finansavimo būdams, pavyzdžiui, mokesčius nustatančioms taisyklėms ir (arba) jas įgyvendinti priimtiems
mokesčius nustatantiems sprendimams? Ar būtų kitaip, jeigu kolektyvinės reklaminės kampanijos paslaugos būtų teikiamos to
pačio ekonomikos sektoriaus įmonėms, kaip ir to, kuriam sprendimu buvo nustatyti nagrinėjami mokesčiai? Teigiamai atsakius
į šį klausimą, koks yra šis skirtumas? Ar svarbu nustatyti, ar visos viešojo subjekto patirtos išlaidos yra padengiamos įmonių,
šios paslaugos gavėjų, mokamais privalomais tiksliniais mokesčiais tokiu būdu, kad suteikta nauda nieko nekainuoja valstybei?
Ar svarbu žinoti, ar kolektyvinės reklaminės kampanijos nauda yra maždaug vienodai paskirstoma visam sektoriui ir ar kiekviena
sektoriaus įmonė gali gauti maždaug vienodą šios kampanijos naudą?
2.      Ar pareiga pranešti, įtvirtinta (Sutarties) 93 straipsnio 3 dalyje, taikoma kiekvienai pagalbos priemonei, ar tik pagalbai,
atitinkančiai (Sutarties) 92 straipsnio 1 dalyje nustatytą sąvoką? Ar valstybė narė, kad išvengtų savo pareigos pranešti įgyvendinimo,
gali pati įvertinti, ar pagalba atitinka (Sutarties) 92 straipsnio 1 dalyje nustatytas sąlygas? Jeigu taip, kokia apimtimi?
Kokiu būdu ši diskrecija galėtų panaikinti (Sutarties) 93 straipsnio 3 dalyje įtvirtintą pareigą pranešti? Ar reikia padaryti
išvadą, kad pareiga pranešti netaikoma tik tada, jeigu galima pagrįstai manyti, kad priemonė nėra pagalba?
3.      Jeigu nacionalinis teismas <...> padaro išvadą, kad priemonė laikytina pagalba (Sutarties) 92 straipsnio 1 dalies prasme,
ar nagrinėdamas, ar priemonė yra pagalba, apie kurią turėjo būti pranešta Komisijai pagal (Sutarties) 93 straipsnio 3 dalį,
jis turi atsižvelgti į
de minimis
taisyklę, Komisijos įtvirtintą <...> (Pranešime
de minimis
)? Jeigu taip, ar ši
de minimis
taisyklė taip pat taikytina (ir turi atgalinį veikimą) pagalbos priemonėms, kurios buvo įvykdytos iki pranešimo paskelbimo,
ir kokiu būdu ši
de minimis
taisyklė turėtų būti taikoma pagalbai, pavyzdžiui, metinei kolektyvinei reklaminei kampanijai, kuri yra naudinga visam sektoriui?
4.      Ar sprendimas byloje C‑39/94 (1996 m. liepos 11 d. Sprendimas
SFEI prieš La Poste
, C‑39/94, Rink. p. I‑3547) dėl (Sutarties) 93 straipsnio 3 dalies veiksmingumo reiškia, kad nacionalinis teismas turi panaikinti
tiek taisykles, tiek sprendimus dėl mokesčių, priimtus šių taisyklių pagrindu, ir priteisti iš viešojo subjekto mokesčių grąžinimą,
net jeigu tai prieštarauja Nyderlandų teismų praktikai dėl privalomos tokių sprendimų teisinės galios <...>? Ar svarbu tai,
kad mokesčių grąžinimas nepanaikina naudos, kurią ekonomikos sektorius ir atskiros įmonės gavo dėl kolektyvinės reklaminės
kampanijos? Ar pagal Bendrijos teisę yra leidžiama negrąžinti visos privalomų tikslinių mokesčių sumos ar jos dalies, jeigu
nacionalinis teismas mano, kad ekonomikos sektorius ir atskiros įmonės gautų nepagrįstos naudos, atsižvelgiant į tai, kad
dėl reklaminės kampanijos gauta nauda negali būti grąžinama?
5.      Ar, jeigu apie pagalbos priemonę nebuvo pranešta pagal (Sutarties) 93 straipsnio 3 dalį, viešasis subjektas gali remtis minėta
sprendimo dėl mokesčių privaloma teisine galia tam, kad nevykdytų savo pareigos grąžinti gautą pagalbą, jeigu asmuo, kuriam
šis sprendimas yra skirtas, nei tokio sprendimo priėmimo metu, nei laikotarpiu, per kurį jis galėjo būti ginčijamas administracinės
teisenos tvarka, nežinojo, kad apie pagalbos priemonę, kurios dalis yra sprendimas dėl mokesčių nustatymo, nebuvo pranešta?
Ar teisės subjektas turi teisę manyti, kad valdžios institucijos įvykdė savo pareigą pranešti pagal (Sutarties) 93 straipsnio
3 dalį?“

Dėl prejudicinių klausimų

Pirminės pastabos
Pirmieji trys nacionalinio teismo klausimai, kuriuos reikia nagrinėti kartu, iš esmės yra, ar HBA vykdomas optikos sektoriaus
reklaminės kampanijos finansavimas laikytinas valstybės pagalba Sutarties 92 straipsnio 1 dalies prasme, ir ar atitinkamais
atvejais, atsižvelgiant į
de minimis
taisyklę, apie HBA taisykles, įtvirtinančias jos narių mokesčius, skirtus šiai kampanijai finansuoti, kaip apie pagalbos
schemos dalį, turėjo būti pranešta Komisijai pagal Sutarties 93 straipsnio 3 dalį? Nacionalinis teismas norėtų patikslinti,
ar privalomi tiksliniai mokesčiai, kuriais apmokestinamos ieškovės pagrindinėje byloje, dėl jų tiesioginio ryšio su nepranešta
galima pagalba taip pat yra neteisėti ir iš esmės jie turi būti grąžinti.
Ketvirtas ir penktas klausimai yra, ar Sutarties 93 straipsnio 3 dalies veiksmingumas prieštarauja tam, kad pagrindinės bylos
atveju būtų taikoma Nyderlandų teismų praktika dėl privalomos teisinės galios.

Dėl pirmo, antro ir trečio klausimų
Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
Ieškovės pagrindinėje byloje ir Komisija tvirtina, kad HBA vykdomas optikos sektoriaus įmonių reklaminės kampanijos finansavimas
yra valstybės pagalba Sutarties 92 straipsnio 1 dalies prasme, apie kurią turėjo būti pranešta Komisijai pagal Sutarties 93 straipsnio
3 dalį. Jos paaiškina, kad Sutarties 92 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta valstybės pagalbos sąvoka apima valstybės tiesiogiai
arba per viešąją, ar šios valstybės paskirtą ar įsteigtą privačią įstaigą, pavyzdžiui, HBA, teikiamą pagalbą (2001 m. kovo
13 d. Sprendimas
PreussenElektra
, C‑379/98, Rink. p. I‑2099).
Viešosios valdžios priimta priemonė, palaikanti tam tikras įmones arba tam tikrų prekių gamybą, nepraranda pagalbos pobūdžio
dėl to, kad ji yra iš dalies ar visiškai finansuojama viešosios valdžios atitinkamoms įmonėms nustatytais mokesčiais (1977 m.
kovo 22 d. Sprendimas
Steinike & Weinlig
, 78/76, Rink. p. 595 ir 1987 m. lapkričio 11 d. Sprendimo
Prancūzija prieš Komisiją
, 259/85, Rink. p. 4393, 23 punktas). Taigi priemonė gali patekti į Sutarties 92 straipsnio 1 dalies taikymo sritį, net jeigu
ji buvo visiškai finansuojama tokio pobūdžio mokesčiais.
Ieškovių pagrindinėje byloje ir Komisijos manymu, Nyderlandų vyriausybė turėjo pranešti Komisijai visą būtiną informaciją
dėl nustatytos tvarkos. Ši informacija turėjo apimti tiek informaciją apie reklaminės kampanijos organizavimą, tiek apie jos
finansavimo būdus (1970 m. birželio 25 d. Sprendimas
Prancūzija prieš Komisiją
, 47/69, Rink. p. 487).
HBA tvirtina, kad kolektyvinė reklaminė kampanija, kurią ji palaikė, nėra valstybės pagalba Sutarties prasme. Iš tikrųjų,
jeigu valdžios institucijos įgyvendina šią kampaniją, palaikydamos atitinkamą prekybos, amato ar gamybos formą, ir finansuoja
ją privalomu tiksliniu mokesčiu, kurį moka patys suinteresuoti asmenys, gaunantys iš to naudos, realiai tai nėra finansavimas
iš valstybinių išteklių.
Nyderlandų vyriausybės nuomone, viešosios teisės reglamentuojamo subjekto priimtos taisyklės, kuriose privačios asociacijos
prašymu nustatyti mokesčiai, skirti kolektyvinei reklaminei kampanijai finansuoti, nėra valstybės pagalba Sutarties 92 straipsnio
1 dalies prasme. Ji primena, kad pagal Teisingumo Teismo praktiką (2000 m. gegužės 16 d. Sprendimas
Prancūzija prieš Ladbroke Racing ir Komisiją
, C‑83/98 P, Rink. p. I‑3271 ir minėtas sprendimas
PreussenElektra
) tik tiesiogiai ar netiesiogiai iš valstybinių išteklių suteikta nauda laikytina pagalba minėtos nuostatos prasme. Nyderlandų
vyriausybė pabrėžia, kad nors pagrindinėje byloje HBA buvo teisiškai kompetentinga imtis priemonių surinkti ir paskirti išteklius
pirmiau profesinių asociacijų nurodytam tikslui pasiekti, ši asociacija neturėjo teisės laisvai disponuoti šiais ištekliais.
Teisingumo Teismo vertinimas
Pagal Sutarties 93 straipsnio 3 dalį Komisija turi būti informuojama apie ketinimus suteikti ar pakeisti pagalbą. Jei ji mano,
kad tokie ketinimai yra nesuderinami su bendrąja rinka, ji nedelsdama pradeda 93 straipsnio 2 dalyje nustatytą procedūrą.
Atitinkama valstybė narė savo pasiūlytų priemonių neįgyvendina tol, kol nepriimamas galutinis sprendimas.
Pagal Teisingumo Teismo praktiką, jeigu pagalbos finansavimo būdas, pavyzdžiui, privalomi mokesčiai, yra sudedamoji pagalbos
priemonės dalis, Komisija, nagrinėdama ją, būtinai turi atsižvelgti į šį finansavimo būdą (2003 m. spalio 21 d. Sprendimo
Van Calster ir kt.
, C‑261/01 ir C‑262/01, dar nepaskelbto Rinkinyje, 49 punktas ir 2003 m. lapkričio 27 d. Sprendimo
Enirisorse
, C‑34/01−C‑38/01, dar nepaskelbto Rinkinyje, 44 punktas).
Tokiu atveju pranešimas apie pagalbos priemones, numatytas Sutarties 93 straipsnio 3 dalyje, taip pat turi apimti jos finansavimo
būdą tam, kad Komisija, remdamasi visa informacija, galėtų ją įvertinti. Priešingai, neatmetama galimybė, kad bus paskelbta
suderinama pagalbos priemonė, kuri, jeigu Komisija žinotų apie jos finansavimo šaltinius, tokia negalėtų būti paskelbta (minėto
sprendimo
Van Calster ir kt
. 50 punktas).
Nacionaliniai teismai turi užtikrinti teisės subjektų teisių apsaugą nuo galimo nacionalinės valdžios institucijų Sutarties
93 straipsnio 3 dalyje valstybėms narėms numatytų įsipareigojimų pažeidimo (žr.,
inter alia,
1991 m. lapkričio 21 d. Sprendimo
Fédération
nationale du commerce extérieur des produits alimentaires ir Syndicat national des négociants et transformateurs de saumon
, C‑354/90, Rink. p. I‑5505, 12 punktą ir 1992 m. gruodžio 16 d. Sprendimo
Lornoy ir kt.
, C‑17/91, Rink. p. I‑6523, 30 punktą). Tam, kad būtų nustatyta, ar valstybės priemonė pažeidė šią nuostatą, nacionaliniam
teismui gali prireikti aiškinti pagalbos sąvoką, numatytą Sutarties 92 straipsnio 1 dalyje (žr. minėto sprendimo
Steinike & Weinlig
14 punktą, 1993 m. lapkričio 30 d. Sprendimo
Kirsammer-Hack
, C‑189/91, Rink. p. I‑6185, 14 punktą ir minėto sprendimo
SFEI ir kt.
49 punktą). Sutarties 93 straipsnio 3 dalyje numatyta pareiga pranešti ir draudimas įgyvendinti skirti ketinimams suteikti
ar pakeisti pagalbą Sutarties 92 straipsnio 1 dalies prasme.
Be to, primintina, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką pagalbos nustatymas reiškia, kad visos Sutarties 92 straipsnio
1 dalyje numatytos sąlygos yra įvykdytos (žr. 1990 m. kovo 21 d. Sprendimo
Belgija prieš Komisiją
, vadinamojo
Tubemeuse
, C‑142/87, Rink. p. I‑959, 25 punktą, 1994 m. rugsėjo 14 d. Sprendimo
Ispanija prieš Komisiją
, C‑278/92−C‑280/92, Rink. p. I‑4103, 20 punktą, 2002 m. gegužės 16 d. Sprendimo
Prancūzija prieš Komisiją
, C‑482/99
,
Rink. p. I‑4397, 68 punktą ir 2003 m. liepos 24 d. Sprendimo
Altmark Trans ir Regierungspräsidium Magdeburg
, C‑280/00, Rink. p. I‑7747, 74 punktą).
Sutarties 92 straipsnio 1 dalyje nustatytos keturios sąlygos. Pirma, turi būti valstybės priemonės arba priemonės panaudojant
valstybinius išteklius. Antra, šios priemonės turi turėti įtakos valstybių narių tarpusavio prekybai. Trečia, jomis turi būti
suteikta nauda pagalbos gavėjui. Ketvirta, jos turi ar gali iškraipyti konkurenciją (minėto sprendimo
Altmark Trans ir Regierungspräsidium Magdeburg
75 punktas).
Dėl pirmos sąlygos pasakytina, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką nereikia skirti atvejų, kai valstybės pagalba yra
suteikiama tiesiogiai valstybės, ar per valstybės paskirtą arba įsteigtą viešąją ar privačią įstaigą (1988 m. birželio 7 d.
Sprendimo
Graikija prieš Komisiją
, 57/86, Rink. p. 2855, 12 punktas, minėto sprendimo
PreussenElektra
58 punktas ir 2003 m. lapkričio 20 d.
GEMO
, C‑126/01, dar nepaskelbto Rinkinyje, 23 punktas).
Tačiau tam, kad nauda galėtų būti kvalifikuota kaip pagalba Sutarties 92 straipsnio 1 dalies prasme, ji turi būti, viena,
suteikta tiesiogiai ar netiesiogiai iš valstybinių išteklių, ir antra, turi būti priskirta valstybei (1991 m. kovo 21 d. Sprendimo
Italija prieš Komisiją
, C‑303/88, Rink. p. I‑1433, 11 punktas, minėto 2002 m. gegužės 16 d. Sprendimo
Prancūzija prieš Komisiją
24 punktas ir minėto sprendimo
GEMO
24 punktas).
Net jeigu HBA yra viešasis subjektas, pagrindinėje byloje reklaminė kampanija nebuvo finansuojama iš nacionalinės valdžios
institucijų disponuojamų lėšų. Priešingai, iš nacionalinio teismo sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą išplaukia,
kad HBA panaudotos lėšos atitinkamai reklaminei kampanijai finansuoti buvo surinktos iš jos narių − kampanijos naudos gavėjų
privalomų tikslinių mokesčių, skirtų šiai reklaminei kampanijai organizuoti, pavidalu. Kadangi viešojo subjekto išlaidos,
susijusios su šia kampanija, buvo visiškai kompensuotos jos gavėjų įmonių mokesčiais, HBA priemonėmis nesiekiama suteikti
naudos, susijusios su papildoma našta valstybei arba šiai asociacijai (žr.,
inter alia,
1993 m. kovo 17 d. Sprendimo
Sloman Neptun
, C‑72/91 ir C‑73/91, Rink. p. I‑887, 21 punktą).
Be to, iš bylos medžiagos matyti, kad atitinkamos reklaminės kampanijos organizavimo ir įgyvendinimo iniciatyva priklauso
privačiai optikų asociacijai NUVO, o ne HBA. Kaip savo išvados 76 punkte pažymėjo generalinis advokatas, HBA buvo tik priemonė
gauti ir paskirti išteklius pirmiau profesinių asociacijų nustatytam komerciniam tikslui pasiekti, ir nebuvo susijusi su Nyderlandų
valdžios institucijų nustatyta politika.
Taigi ši byla skiriasi nuo minėtos bylos
Steinike & Weinlig
. Iš tikrųjų, pirma, pastarojoje byloje nagrinėjamas Fondas tuo pačiu metu buvo finansuojamas iš tiesioginių valstybės subsidijų
ir jos įmonių mokesčių, kurių dydis ir apmokestinimo bazė buvo nustatyti Fondo steigimo įstatymu. Antra, atitinkamas Fondas
buvo priemonė, skirta valstybės nustatytai politikai įgyvendinti, t. y. žemės ūkio, miškininkystės ir nacionalinės maisto
pramonės plėtrai. Be to, minėtame 1987 m. lapkričio 11 d. Sprendime
Prancūzija prieš Komisiją
komitetas DEFI, kuriam buvo pervestos įplaukos, susijusios su mokesčiams nepriskirtinomis rinkliavomis Prancūzijos vyriausybės
dekretu nustatytomis tekstilės produktų tiekimui į Prancūziją, įgyvendino jos vyriausybės nustatytus veiksmus Prancūzijos
tekstilės (aprangos) sektorių palaikyti.
Iš to matyti, kad Sutarties 92 straipsnio 1 dalyje numatyta sąlyga, kad priemonė turi būti valstybės pagalba, pagrindinės
bylos aplinkybėmis nėra įvykdyta.
Todėl, kadangi reklaminės kampanijos finansavimo būdai nėra pagalbos priemonės Sutarties 92 straipsnio 1 dalies prasme sudedamoji
dalis, apie juos neturėjo būti pranešta Komisijai Sutarties 93 straipsnio 3 dalyje numatytomis sąlygomis. Tokiomis aplinkybėmis
nereikia specialiai atsakyti į
Hoge Raad der Nederlanden
klausimą dėl Pranešimo
de minimis
įtakos šios pareigos pranešti įgyvendinimo vertinimui.
Atsižvelgiant į visus pirmiau išdėstytus argumentus, į pirmus tris klausimus reikia atsakyti, kad pagal 92 straipsnio 1 dalį
ir 93 straipsnio 3 dalį viešosios teisės reglamentuojamos profesinės asociacijos priimtos taisyklės dėl jos narių nuspręstos
ir jų naudai organizuojamos reklaminės kampanijos finansavimo šių narių privalomais tiksliniais mokesčiais nėra sudedamoji
pagalbos šių nuostatų prasme dalis ir apie jas neturėjo būti iš anksto pranešta Komisijai, kadangi yra nustatyta, kad finansavimas
buvo atliktas iš išteklių, kuriais ši viešosios teisės reglamentuojama profesinė asociacija niekada negalėjo laisvai disponuoti.

Dėl ketvirto ir penkto klausimų
Šie nacionalinio teismo klausimai iš esmės yra, ar pagrindinės bylos aplinkybėmis Bendrijos teisė prieštarauja tam, kad kompetentingi
nacionaliniai teismai taikytų Nyderlandų teismų praktiką dėl privalomos teisinės galios, pagal kurią jie negalėtų nagrinėti
HBA sprendimų dėl ieškovėms pagrindinėje byloje nustatytų mokesčių teisėtumo, jeigu taisyklės, kuriomis remiantis buvo priimti
šie sprendimai, buvo priimtos pažeidžiant Sutarties 93 straipsnio 3 dalį.
Kadangi atsakymas į pirmą, antrą ir trečią klausimus yra toks – HBA taisyklės dėl mokesčių, skirtų nagrinėjamai reklaminei
kampanijai finansuoti, nėra sudedamoji pagalbos priemonės Sutarties 92 straipsnio 2 dalies prasme dalis ir apie jas neturėjo
būti iš anksto pranešta Komisijai,– todėl konstatuotina, kad prielaida, kuria pagrįsti šie klausimai, šioje byloje nepasitvirtino.
Todėl atsakyti į šiuos klausimus netikslinga.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Nyderlandų vyriausybės bei Komisijos, kurios pateikė Teisingumo Teismui savo pastabas, bylinėjimosi išlaidos nėra atlygintinos.
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti pastarasis teismas.
Remdamasis šiais motyvais,
TEISINGUMO TEISMAS (pirmoji kolegija),
atsakydamas į klausimus, kuriuos jam 2002 m. rugsėjo 27 d. sprendimu pateikė
Hoge Raad der Nederlanden
, nutaria:
EB sutarties 92 straipsnio 1 dalis (po pakeitimo − EB 87 straipsnio 1 dalis) ir 93 straipsnio 3 dalis (dabar − EB 88 straipsnio
3 dalis) aiškintinos, kad viešosios teisės reglamentuojamos profesinės asociacijos priimtos taisyklės dėl jos narių nuspręstos
ir jų naudai organizuojamos reklaminės kampanijos finansavimo šių narių privalomais tiksliniais mokesčiais nėra sudedamoji
pagalbos šių nuostatų prasme dalis ir apie jas neturėjo būti iš anksto pranešta Komisijai, kadangi yra nustatyta, kad finansavimas
buvo atliktas iš išteklių, kuriais ši viešosios teisės profesinė asociacija niekada negalėjo laisvai disponuoti.
Jann
Rosas
von Bahr
Silva de Lapuerta

Lenaerts
Paskelbta 2004 m. liepos 15 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Sekretorius

Pirmosios kolegijos pirmininkas
R. Grass

P. Jann
*
Proceso kalba: olandų.