CELEX: 62003CJ0181
Apeliacinis skundas
Buvęs pareigūnas
Prašymas invalidumo pensijai gauti
Suteikimo sąlygos

1       Apeliaciniu skundu A. Nardone prašo panaikinti 2003 m. vasario 26 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo sprendimą
Nardone prieš Komisiją
(T‑59/01, Rink. VT, p. I‑A‑55 ir II‑323, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo Pirmosios instancijos teismas atmetė ieškovo
prašymą panaikinti 2000 m. kovo 20 d. Komisijos sprendimą, atsisakantį jam suteikti invalidumo pensiją (toliau –ginčijamas
sprendimas).

Teisinis pagrindas
2       Europos Bendrijų pareigūnų tarnybos nuostatų (toliau – Tarnybos nuostatai) 78 straipsnio pirmoji pastraipa nustato:
„Jei dėl visiškos negalios pareigūnas negali eiti savo kategoriją atitinkančių pareigų, VIII priedo 13–16 straipsniuose numatyta
tvarka pareigūnas turi teisę gauti invalidumo pensiją.“
3       Tarnybos nuostatų VIII priedo 13 straipsnis yra išdėstytas taip:
„Atsižvelgiant į 1 straipsnio 1 dalį, 65 metų nesulaukęs pareigūnas, kuris bet kuriuo metu per laikotarpį, kuriuo jis įgyja
teisę į pensiją, Invalidumo komiteto sprendimu buvo pripažintas kenčiančiu nuo visiško nuolatinio nedarbingumo, neleidžiančio
jam atlikti jo pareigybę atitinkančių pareigų, ir kuris dėl to yra priverstas nutraukti tarnybą Bendrijose, turi teisę, kol
toks nedarbingumas egzistuoja, į invalidumo pensiją, kaip numatyta Tarnybos nuostatų 78 straipsnyje.
Invalidumo pensija ir senatvės pensija vienu metu nemokama.“

Faktinės ginčo aplinkybės
4       A. Nardone, 1963 m. pradėjęs tarnybą EAPB Aukščiausiojoje valdžios institucijoje kaip vietinis darbuotojas ir vėliau tapęs
Komisijos pareigūnu, 1981 m. spalio 18 d. laišku nuo 1981 m. gruodžio 31 d. atsistatydino.
5       1999 m. lapkričio 18 d. jis pateikė prašymą dėl invalidumo pensijos suteikimo pagal Tarnybos nuostatų 78 straipsnio antrąją
pastraipą.
6       Ginčijamu sprendimu Komisija atmetė šį prašymą, nesikreipdama į Invalidumo komitetą, nes A. Nardone neatitiko suteikimo sąlygų,
numatytų Tarnybos nuostatų VIII priedo 13 straipsnyje.
7       2000 m. gegužės 23 d. A. Nardone, remdamasis Tarnybos nuostatų 90 straipsniu, pateikė skundą dėl ginčijamo sprendimo. Šis
skundas 2000 m. rugsėjo 23 d. numanomu sprendimu buvo atmestas. Tiesioginis sprendimas atmesti buvo priimtas 2000 m. gruodžio
15 dieną.
8       2001 m. kovo 13 d. A. Nardone Pirmosios instancijos teismo sekretoriatui pateikė ieškinį dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo.

Skundžiamas sprendimas
9       Ieškinyje, pareikštame Pirmosios instancijos teismui, A. Nardone tvirtino, kad Komisija piktnaudžiaudama įgaliojimais atmetė
jo 1999 m. lapkričio 18 d. prašymą suteikti invalidumo pensiją, nesikreipdama į Invalidumo komitetą, kuris pagal Tarnybos
nuostatų 53 straipsnį vienintelis gali nuspręsti dėl šio prašymo.
10     Be to, ieškovas nurodė 1984 m. gegužės 17 d. Sprendimą
Bähr prieš Komisiją
(12/83, Rink. p. 2155), kuriame Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad pareigūnas, kuris nutraukė savo tarnybą prieš daug
metų ir serga liga, dėl kurios jis negalėtų eiti savo pareigų, neturi teisės, remiantis šiuo vieninteliu motyvu, prašyti pradėti
procedūrą dėl invalidumo nustatymo. Dėl to jis mano, kad invalidumo pensija turėtų būti suteikta buvusiam pareigūnui nepaisant
to, kad jis atsistatydino iš pareigų, jam pačiam pateikus pakankamų medicininių įrodymų.
11     Be to, A. Nardone pažymėjo, kad Teisingumo Teismas tame pačiame sprendime nusprendė, jog Komisija neįvykdo savo pareigos kreiptis
į Invalidumo komitetą pareigūno atsistatydinimo metu, kai yra nustatoma, kad invalidumas turėjo tiesioginį ir artimą ryšį
su jo sveikatos būkle pareigų nutraukimo metu.
12     Grįsdama savo sprendimo teisėtumą, Komisija tvirtina, kad šiuo atveju nebuvo visų sąlygų, numatytų Tarnybos nuostatų 78 straipsnyje
bei tų pačių nuostatų VIII priedo 13 straipsnyje, reikalingų, kad būtų suteikta invalidumo pensija. Ypač ji tvirtina, kad
pagal minėtų nuostatų tekstą ir pagal minėtame sprendime
Bähr prieš Komisiją
bei 1999 m. birželio 3 d. Pirmosios instancijos teismo sprendime
Coussios prieš Komisiją
(T‑295/97, Rink. VT, p. I‑A‑103 ir II‑577) pateiktą išaiškinimą „tik pareigūno, kuris priverstas nutraukti savo pareigų vykdymą,
nes negali jo tęsti dėl savo nedarbingumo, atžvilgiu gali būti pradėta invalidumo nustatymo procedūra“.
13     Be to, Komisija pažymėjo, kad nors Invalidumo komitetas Tarnybos nuostatų 78 straipsnio prasme yra vienintelė įstaiga, galinti
konstatuoti invalidumą, šis komitetas yra kompetentingas tik pareigūnui dar einant pareigas.
14     Dėl Komisijos piktnaudžiavimo įgaliojimais Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 29 punkte konstatavo, kad Komisija
atmetė A. Nardone prašymą suteikti jam invalidumo pensiją ne dėl medicininių priežasčių, o dėl to, kad buvo akivaizdžiai netenkinamos
teisinės sąlygos, susijusios su jo administracine situacija. Taigi Pirmosios instancijos teismas patvirtino, kad Komisija
nepiktnaudžiavo įgaliojimais, kai ji atmetė A. Nardone prašymą, nesikreipdama į Invalidumo komitetą, nes pastarasis yra kompetentingas
spręsti medicininius, o ne teisinius klausimus.
15     Dėl pagrindo dėl minėto sprendimo
Bähr prieš Komisiją
aiškinimo Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 31 punkte pažymėjo, kad „iš Tarnybos nuostatų VIII priedo 13 straipsnio
formuluotės išplaukia, jog tik pareigūno, kuris priverstas nutraukti savo pareigų vykdymą, nes negali jo tęsti dėl savo nedarbingumo,
atžvilgiu gali būti pradėta invalidumo nustatymo procedūra“ (minėtų sprendimų
Bähr prieš Komisiją
12 punktas ir
Coussios prieš Komisija
37 punktas).
16     Šiuo klausimu Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 32 punkte priminė, kad „pareigūnas, kuris nutraukė savo tarnybą
prieš daug metų ir serga liga, dėl kurios jis negalėtų eiti savo pareigų, neturi teisės, remiantis šiuo vieninteliu motyvu,
prašyti pradėti procedūrą dėl invalidumo nustatymo“ (žr. minėtų sprendimų
Bähr prieš Komisiją
13 punktą ir
Coussios prieš Komisiją
38 punktą). Pirmosios instancijos teismas toliau konstatavo, kad ieškovas, atsistatydinęs 1981 m. ir prašymą suteikti invalidumo
pensiją pateikęs 1999 m., buvo tokioje faktinėje situacijoje.
17     Be to, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 33 punkte nusprendė, kad A. Nardone netenkino ir antros iš dviejų
kumuliacinių sąlygų, nustatytų Tarnybos nuostatų VIII priedo 13 straipsnyje, pagal kurį Invalidumo komitetas pareigūną, prašantį
suteikti invalidumo pensiją, pripažinti kenčiančiu nuo visiško nuolatinio nedarbingumo turi per laikotarpį, kuriuo šis įgyja
teisę į invalidumo pensiją, nes jis atsistatydino iš savo pareigų 1981 metais.
18     Todėl Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 34 punkte nusprendė, kad nė viena iš Tarnybos nuostatų VIII priedo
13 straipsnyje nustatytų sąlygų nėra tenkinama ir prašymas panaikinti ginčijamą sprendimą iš principo yra atmestinas.
19     Be to, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 36 punkte konstatavo, kad bylos, kurioje buvo priimtas minėtas sprendimas
Bäh prieš Komisiją
, aplinkybės labai skyrėsi nuo šios bylos aplinkybių. Iš tikrųjų P. Bähr išsaugojo „pareigūno“ statusą nutraukęs savo pareigas
pagal 1972 m. gruodžio 4 d. Tarybos reglamentą (Euratomas/EAPB/EEB) Nr. 2530/72, nustatantį specialias ir laikinas priemones
dėl Europos Bendrijų pareigūnų įdarbinimo, priimant naujas valstybes nares bei galutinai nutraukiant šių Bendrijų pareigūnų
tarnybą (OL L 272, p. 1). Skirtingai nei A. Nardone, P. Bähr pagal Reglamento Nr. 2530/72 nuostatas toliau mokėjo įmokas,
kad gautų teisę į pensiją (žr. minėto sprendimo
Bähr prieš Komisiją
5 ir 8 punktus), ir dėl to tenkino šią Tarnybos nuostatų VIII priedo 13 straipsnio taikymo sąlygą.
20     Skundžiamo sprendimo 37 punkte Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad bet kuriuo atveju Komisija neturėjo jokios pareigos
kreiptis į Invalidumo komitetą, kad šis patikrintų ieškovo sveikatos būklę tuo metu, kai jis atsistatydino iš pareigų ir paliko
tarnybą Bendrijose.
21     Šiuo klausimu Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 38 punkte nurodo, kad nei iš minėto sprendimo
Bähr prieš Komisiją
, nei iš jokio kito Bendrijos teisės šaltinio negalima daryti išvados, kad Bendrijos institucijos turi bendrą pareigą patikrinti
pareigūno galėjimą eiti pareigas jo savanoriško pasitraukimo atveju.
22     Be to, skundžiamo sprendimo 39 punkte Pirmosios instancijos teismas primena, kad tiek, kiek Teisingumo Teismas minėtame sprendime
Bähr prieš Komisiją
patikslino, jog būtent tarnybos nutraukimo metu institucija tam tikrais atvejais privalo kreiptis į Invalidumo komitetą,
klausimas, ar reikėjo kreiptis į Invalidumo komitetą ieškovo atveju, turi būti vertinamas remiantis tik ta informacija, kurią
institucija turėjo jo atsistatydinimo metu, t. y. 1981 metais.
23     Šiuo klausimu Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 40 ir 41 punktuose nusprendė:
„40.      Jei pareigūnas tvirtina, kad dėl sveikatos būklės jis turi nutraukti savo tarnybą, jis pats prieš nutraukimą turi pateikti
prašymą, remiantis Tarnybos nuostatų 90 straipsniu, dėl invalidumo pensijos suteikimo pagal tų pačių nuostatų 78 straipsnį.
Šioje byloje iš ieškinio matyti, kad nuo aštuntojo dešimtmečio ieškovas buvo labai susirūpinęs savo sveikatos būkle ir kad
1981 m. jis atsistatydino ypač dėl to, kad buvo įsitikinęs, jog jam kenkia kenksmingos darbo sąlygos. Kadangi preziumuojama,
kad pareigūnai žino Tarnybos nuostatų turinį (žr., pavyzdžiui, Pirmosios instancijos teismo 2000 m. spalio 17 d. Sprendimą
Drabbe prieš Komisiją
, T‑27/99, Rink. VT, p. I‑A‑213 ir II‑955), pareigūnas, esantis tokioje situacijoje, turi pasinaudoti šia teise, jei jis nori
gauti invalidumo pensiją. Jis nėra pakankamai uolus, jei pamiršta tai padaryti, juo labiau kad daroma prielaida, jog jis geriau
nei institucija, kurioje jis dirba, žino savo ligų istoriją ir fizinę būklę atsistatydinimo metu. Taip pat, išskyrus ypatingas
aplinkybes, negalima priekaištauti institucijai bent jau tuo atveju, kai pareigūnas nutraukia tarnybą savanoriškai, kad ši
nesikreipė į Invalidumo komitetą
ex officio
, jei suinteresuotas asmuo nepateikė tokio prašymo.
41.      Labai rimtos P. Bähr ankstesnės ligos, t. y. prieš šešis mėnesius iki tarnybos nutraukimo įvykęs infarktas, buvo lemianti
faktinė aplinkybė jo byloje (minėto sprendimo
Bähr prieš Komisiją
14 punktas,
in fine
). Nors iš šios bylos medžiagos matyti, kad ieškovas skundėsi institucijos medicinos tarnybos pareigūnui dėl savo sveikatos
būklės, ir ypač dėl nuolatinio bronchito bei dėl darbo sąlygų kenksmingumo, konstatuotina, jog Komisija neturėjo jokios informacijos
apie tokias rimtas, kaip antai P. Bähr pirmas infarktas, ankstesnes ligas, kuri leistų Pirmosios instancijos teismui nuspręsti,
kad Komisija turėjo
ex officio
kreiptis į Invalidumo komitetą atsistatydinimo metu, nepaisant ieškovo prašymo nebuvimo (minėto sprendimo
Bähr prieš Komisiją
15 punktas). Šiuo klausimu pastebėtina, kad ieškovo advokatas posėdyje patvirtino, jog ieškovas 1981 m. pats nesuvokė dulkių,
kurias jis įkvėpdavo, poveikio jo sveikatai rimtumo ir kad šis nepripažinimas tęsėsi iki 1992 metų.“
24     Galiausiai skundžiamo sprendimo 42 punkte Pirmosios instancijos teismas nurodė, kad net nustačius ryšį tarp ieškovo sveikatos
būklės 1999 m. lapkričio 18 d. prašymo pristatymo metu ir jo sveikatos būklės tarnybos nutraukimo metu, tai nebūtų pakankamas
įrodymas, jog Komisija turėjo kreiptis į Invalidumo komitetą 1981 metais.
25     Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad prašymas panaikinti ginčijamą sprendimą yra
atmestinas, o prašoma invalidumo pensija ieškovui negali būti suteikta atsižvelgiant į šios bylos aplinkybes.

Procesas Teisingumo Teisme ir šalių reikalavimai
26     Remdamasis Teisingumo Teismo darbo reglamento 76 straipsniu, A. Nardone 2003 m. balandžio 25 d. pateikė prašymą Teisingumo
Teismo kanceliarijai dėl nemokamos teisinės pagalbos.
27     Teisingumo Teismas 2004 m. vasario 6 d. nutartimi patenkino šį prašymą.
28     A. Nardone Teisingumo Teismo prašo:
–       pripažinti apeliacinį skundą priimtinu ir pagrįstu,
–       panaikinti visą skundžiamą sprendimą;
nepatenkinus pirmųjų dviejų reikalavimų:
–       panaikinti tiesioginį 2000 m. gruodžio 15 d. Paskyrimų tarnybos sprendimą atmesti 2000 m. gegužės 23 d. A. Nardone pateiktą
reikalavimą suteikti invalidumo pensiją,
–       panaikinti ginčijamą sprendimą, kuriuo buvo atmestas 1999 m. lapkričio 18 d. A. Nardone prašymas suteikti invalidumo pensiją,
taikant Tarnybos nuostatų 78 straipsnio antrąją pastraipą;
bet kuriuo atveju:
–       nuspręsti dėl bylinėjimosi išlaidų pagal Procedūros reglamento taikomas nuostatas.
29     Komisija Teisingumo Teismo prašo:
–       atmesti apelianto skundą dėl skundžiamo sprendimo kaip nepriimtiną arba bent jau kaip nepagrįstą,
–       priteisti iš apelianto bylinėjimosi išlaidas.

Dėl apeliacinio skundo

Dėl pirmo pagrindo
Šalių argumentai
30     Savo pirmu pagrindu A. Nardone priekaištauja Pirmosios instancijos teismui dėl to, kad šis nusprendė, – kadangi jis atsistatydino
1981 m., o prašymą suteikti invalidumo pensiją pateikė 1999 m., – jog jis nėra Tarnybos nuostatų VIII priedo 13 straipsnyje
nurodytoje pareigūno, kuris priverstas nutraukti savo pareigų vykdymą, nes negali jo tęsti dėl savo nedarbingumo, situacijoje.
31     Jis tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas neteisingai aiškino minėtą sprendimą
Bähr prieš Komisiją
, ir nurodo dabar turintis teisę į tai, kad būtų pradėta invalidumo nustatymo procedūra, nes dėl tam tikrų patologijų, laikytų
dar ir profesinėmis ligomis, jis nebūtų galėjęs eiti savo pareigų.
32     Iš tikrųjų, nors apeliantas ir nepradėjo invalidumo nustatymo procedūros, numatytos Tarnybos nuostatų 78 straipsnyje ir tų
pačių nuostatų VIII priedo 13 straipsnyje, tuo metu, kai buvo nutraukta tarnyba, dėl tuometinės sveikatos būklės nesuvokimo,
jis tvirtina, kad nulemiantis teisinis faktorius pradėti šią procedūrą yra priežastinis ryšys tarp pareigūno sveikatos būklės
jo tarnybos metu ir sveikatos būklės jau galutinai nutraukus tarnybą.
33     Komisija teigia, kad apelianto tvirtinimas prieštarauja Tarnybos nuostatų VIII priedo 13 straipsnio aiškiai ir tiksliai nuostatai.
Pagal šią nuostatą invalidumo pensija, numatyta minėtų nuostatų 78 straipsnyje, gali būti suteikta tik pareigūnui, kuris dėl
savo visiškos negalios negali eiti savo kategoriją atitinkančių pareigų, jei šis pareigūnas dėl šios priežasties yra priverstas
nutraukti tarnybą Bendrijose.
34     Pabrėždama, kad apeliantas nutraukė tarnybą 1981 m., Komisija tvirtina, jog net dėl visiškos negalios yra neįmanoma, kad jis
šiuo metu būtų „priverstas nutraukti tarnybą Bendrijose“, nes ši tarnyba jau galutinai pasibaigusi.
35     Komisija mano, kad iš minėto sprendimo
Bähr prieš Komisiją
, skaitomo kartu su Tarnybos nuostatų VIII priedo 13 straipsniu, matyti, kad pareigūnas, kuris nutraukė tarnybą prieš daug
metų ir serga liga, dėl kurios jis negalėtų eiti savo pareigų, neturi teisės, remdamasis šiuo vieninteliu motyvu, prašyti
pradėti procedūrą dėl invalidumo nustatymo. Dar reikia, kad jis būtų „priverstas nutraukti tarnybą Bendrijose“.
36     Komisija tvirtina, kad tik tarnybos nutraukimo metu institucija tam tikrais atvejais privalo kreiptis į Invalidumo komitetą.
Todėl apelianto atveju šis klausimas turėjo būti vertinamas remiantis tik ta informacija, kurią institucija turėjo apelianto
atsistatydinimo metu, t. y. 1981 metais. Taigi Komisija tvirtina, kad 1981 m., apelianto atsistatydinimo metu, ji neprivalėjo
ir negalėjo kreiptis į Invalidumo komitetą, nes tuo metu dėl apelianto sveikatos būklės tokia priemonė nebuvo būtina. Šiuo
klausimu ji nurodo, kad apeliantas pats pripažino, jog 1981 m. nesuvokė patologijų, kurios galėjo turėti įtakos jo sveikatos
būklei.
A fortiori
Komisija negalėjo būti apie tai informuota ir neturėjo jokios priežasties tuo metu kreiptis į Invalidumo komitetą.
Teisingumo Teismo vertinimas
37     Pirmiausia pažymėtina, kad apeliantas neginčija skundžiamo sprendimo ta dalimi, kuria jame buvo nuspręsta, jog Komisija nepažeidė
vienos iš savo pareigų, nesikreipdama į Invalidumo komitetą tarnybos nutraukimo metu 1981 metais.
38     Reikia išsiaiškinti, ar, kaip tvirtina apeliantas, galėjo būti kreiptasi po tarnybos nutraukimo, kai 1999 m. buvo pateiktas
jo prašymas dėl invalidumo pensijos.
39     Šiuo klausimu iš Tarnybos nuostatų VIII priedo 13 straipsnio nedviprasmiškų nuostatų, kurios pagal minėtų nuostatų 78 straipsnį
numato tvarką, pagal kurią pareigūnas turi teisę gauti invalidumo pensiją, matyti, kad tik pareigūnui, kuris priverstas nutraukti
savo areigų vykdymą, nes negali jo tęsti dėl savo nedarbingumo, gali būti pradėta invalidumo nustatymo procedūra (minėto sprendimo
Bähr prieš Komisija
12 punktas).
40     Todėl pareigūnas, kuris nutraukė tarnybą prieš daug metų ir serga liga, dėl kurios jis negalėtų eiti savo pareigų, jei turėtų
jas eiti, neturi teisės, remdamasis šiuo vieninteliu motyvu, prašyti pradėti procedūrą dėl invalidumo nustatymo (minėto sprendimo
Bähr prieš Komisija
13 punktas).
41     Šiuo klausimu Pirmosios instancijos teismas konstatavo, kad A. Nardone savanoriškai atsistatydino iš pareigų 1981 m. spalio
18 d. laišku, nenurodydamas sveikatos problemų ir neprašydamas, kad Invalidumo komitetas patikrintų jo sveikatos būklę. Ir
tik po 18 metų, 1999 m., apeliantas pateikė prašymą dėl invalidumo pensijos.
42     Atsižvelgdamas į šią faktinę aplinkybę, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 30–32 punktuose teisingai nusprendė,
kad apeliantas nebuvo Tarnybos nuostatų VIII priedo 13 straipsnyje nurodytoje pareigūno, kuris priverstas nutraukti savo pareigų
vykdymą, nes negali jo tęsti dėl savo nedarbingumo, situacijoje.
43     Tokiomis aplinkybėmis pirmas pagrindas yra nepagrįstas, ir todėl atmestinas.

Dėl antro pagrindo
Šalių argumentai
44     Antru pagrindu A. Nardone tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas neteisingai nusprendė, jog jis taip pat netenkina ir
antros iš dviejų sąlygų, nustatytų Tarnybos nuostatų VIII priedo 13 straipsnyje, pagal kurį pareigūnas prašyti suteikti invalidumo
pensiją turi per laikotarpį, kuriuo jis įgyja teisę į pensiją. Iš tikrųjų apeliantas tvirtina įgyjąs teisę į pensiją Tarnybos
nuostatų VIII priedo 13 straipsnio prasme, nes tuo metu, kai nutraukė tarnybą, jis gavo išeitinę išmoką pagal Tarnybos nuostatų
VIII priedo 12 straipsnį.
45     Komisija ginčija šio pagrindo priimtinumą, nes, jos nuomone, jis pirmą kartą pateiktas tik Teisingumo Teismui.
46     Be to, Komisija tvirtina, kad šis pagrindas nėra pakankamai pagrįstas.
Teisingumo Teismo vertinimas
47     Pažymėtina, kaip tai nustatė ir Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 33 punkte, kad Tarnybos nuostatų VIII priedo
13 straipsnis numato dvi kumuliacines sąlygas. Todėl Pirmosios instancijos teismas tame pačiame 33 punkte konstatuodamas,
kad ieškovas netenkina antros iš šių sąlygų, po to, kai 30–32 punktuose įrodė, jog jis netenkina pirmos sąlygos, priėmė perteklinį
sprendimą.
48     Kadangi antru pagrindu ginčijamas perteklinis skundžiamo sprendimo motyvas, jis turi būti atmestas kaip nereikšmingas (žr.,
inter alia
, 1993 m. gruodžio 22 d. Sprendimo
Pincherle prieš Komisiją
, C‑244/91 P, Rink. p. I‑6965, 25 ir 31 punktus bei 1996 m. gruodžio 12 d. Nutarties
Progoulis prieš Komisiją
, C‑49/96 P, Rink. I‑6803, 27 punktą).

Dėl bylinėjimosi išlaidų
49     Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal Procedūros reglamento 118 straipsnį, pralaimėjusiai
šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė. Pagal šio reglamento 70 straipsnį bylose tarp
Bendrijų ir jų tarnautojų institucijos pačios padengia savo išlaidas. Tačiau pagal šio reglamento 122 straipsnio antrąją pastraipą
70 straipsnis netaikomas pareigūno ar kito institucijos tarnautojo paduotiems prieš ją apeliaciniams skundams. Kadangi Komisija
prašė priteisti išlaidas ir apeliantas pralaimėjo bylą, pastarasis turi padengti išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
1.
Atmesti apeliacinį skundą.
2.
Priteisti iš A. Nardone bylinėjimosi išlaidas.
Parašai.
*
Proceso kalba: prancūzų.