CELEX: 61998CJ0366
Fri rörlighet för varor
Nationell lagstiftning om saluföring av en produkt
Beteckning och märkning
Nationell lagstiftning enligt vilken medlemsstatens officiella språk skall användas
Direktiv 79/112/EEG

Domskäl
1 Cour d'appel de Lyon har genom beslut av den 16 september 1998, som inkom till domstolen den 14 oktober samma år, i enlighet med artikel 177 i EG-fördraget (nu artikel 234 EG) ställt en fråga om tolkningen av artikel 30 i EG-fördraget (nu artikel 28 EG i ändrad lydelse) och artikel 14 i rådets direktiv 79/112/EEG av den 18 december 1978 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om märkning, presentation och reklam i fråga om livsmedel (EGT L 33, 1979, s. 1; svensk specialutgåva, område 15, volym 2, s. 130), i dess lydelse enligt kommissionens direktiv 93/102/EG av den 16 november 1993 (EGT L 291, s. 14; svensk specialutgåva, område 15, volym 13, s. 76) (nedan kallat direktiv 79/112).
2 Frågan har uppkommit i ett brottmål vid den domstolen mot Yannick Geffroy, i hans egenskap av inköpare vid Casino-koncernen och befullmäktigad företrädare, och mot Casino France SNC (nedan kallat Casino), i dess egenskap av svarande i skadeståndstalan, för överträdelser bestående av olaga innehav för försäljning, försäljning eller utbjudande till försäljning av livsmedel med felaktig märkning.
Gemenskapsrätten
3 I artikel 2.1 i direktiv 79/112 anges följande:
"Märkningen och dess närmare utformning får inte
a) vara sådan att den på ett avgörande sätt skulle kunna vilseleda köparen, i synnerhet
i) om vad som är utmärkande för livsmedlet, särskilt dess slag, identitet, egenskaper, sammansättning, kvantitet, hållbarhet, ursprung eller härkomst, framställnings- eller produktionsmetod,
..."
4 Artikel 5.1 i direktiv 79/112 har följande lydelse:
"Det namn under vilket ett livsmedel säljs skall vara det namn som förbehållits livsmedlet i lag eller andra författningar som gäller för livsmedlet eller, om något sådant namn inte finns, det namn som är vedertaget i den medlemsstat där varan säljs till konsumenter, eller en beskrivning av livsmedlet och om det behövs av dess användning, som är tillräckligt klargörande för att informera köparen om livsmedlets verkliga art och som gör det möjligt för köparen att skilja livsmedlet från andra livsmedel som det skulle kunna förväxlas med."
5 Artikel 14 andra stycket i direktiv 79/112 har följande lydelse:
"Medlemsstaterna skall dock se till att försäljningen av livsmedel inom deras egna territorier förbjuds, om uppgifterna i artikel 3 och 4.2 inte är angivna på ett språk som köpare har lätt att förstå, såvida inte andra åtgärder har vidtagits för att säkerställa att köparen är informerad. Denna bestämmelse skall inte hindra att sådana uppgifter anges på flera språk."
6 Genom Europaparlamentets och rådets direktiv 97/4/EG av den 27 januari 1997 om ändring av direktiv 79/112 (EGT L 43, s. 21) upphävdes artikel 14 andra stycket i direktiv 79/112 och en ny artikel 13a infördes, som bland annat innehåller krav på att livsmedel skall märkas på ett språk som konsumenten har lätt att förstå. I nämnda bestämmelse ges medlemsstaterna även möjlighet att i enlighet med fördragets regler föreskriva att de uppgifter i märkningen som krävs i direktiv 79/112 skall ges på ett eller flera av gemenskapens officiella språk.
Nationell rätt
7 Bestämmelserna i décret 84-1147, portant application de la loi du 1er août 1905 sur les fraudes et falsifications en matière de produits ou de services en ce qui concerne l'étiquetage et la présentation des denrées alimentaires (dekret om tillämpning av lagen av den 1 augusti 1905 om bedrägeri och förfalskning i fråga om varor eller tjänster vad avser märkning och presentation av livsmedel) av den 7 december 1984 (JORF av den 21 december 1984, nedan kallat dekret nr 84-1147) har kodifierats i den franska Code de la consommation (konsumentskyddslagen).
8 I artikel R.112-7 första stycket i Code de la consommation (tidigare artikel 3 i dekret nr 84-1147) föreskrivs följande:
"Märkningen och dess närmare utformning får inte vara sådan att den skulle kunna förvirra köparen eller konsumenten, i synnerhet inte om vad som är utmärkande för livsmedlet, särskilt dess slag, identitet, egenskaper, sammansättning, kvantitet, hållbarhet, ursprung eller härkomst, framställnings- eller produktionsmetod."
9 I artikel R.112-8 i Code de la consommation (tidigare artikel 4 i dekret nr 84-1147) anges följande:
"Alla uppgifter i märkningen, vilka föreskrivs i detta kapitel, skall vara lättförståeliga och avfattade på franska språket samt inte innehålla andra förkortningar än dem som föreskrivs i denna lagstiftning eller i internationella konventioner. Uppgifterna skall markeras på väl synlig plats på sådant sätt att de är lätta att se, klart läsbara och outplånliga. De skall inte på något sätt döljas, skymmas eller avbrytas av annan text eller av någon illustration."
Tvisten vid den nationella domstolen och tolkningsfrågan
10 Vid en kontroll den 5 juni 1996 vid stormarknaden Géant (Etablissements Casino) i Clermont-Ferrand fann tjänstemän från Direction de la concurrence, de la consommation et de la répression des fraudes (verket för konkurrensfrågor, konsumentskydd och bedrägeribekämpning, nedan kallat DGCCRF) i Puy-de-Dôme följande:
- Vissa drycker, närmare bestämt 432 flaskor coca-cola, 47 flaskor cider av märket Merry Down och 22 flaskor ginger ale av märket Red Raw var inte märkta på franska, förutom vad gäller volym och i fråga om ölen deras alkoholhalt.
- I reklamblad presenterades ciderflaskor av märkena OD Pirat och Shock, vilka enligt DGCCRF:s tjänstemän inte kunde motsvara beteckningen cider, vilken är reserverad för alkoholhaltiga drycker framställda av äpplen.
- Även på hylletiketterna för produkterna OD Pirat, Snake Bite och Blackadder presenterades dessa produkter felaktigt som cider.
11 DGCCRF:s tjänstemän upprättade med anledning härav ett protokoll. Yannick Geffroy hördes och lämnade därvid följande uppgifter:
- Vad avser bristen på märkning på franska uppgavs för det första att coca-cola-flaskorna hade inköpts i Storbritannien, att det var fråga om en välkänd produkt och att konsumenterna inte kunde störas av en märkning på engelska, vilken alla har lätt att förstå. Dessutom fanns en skylt med översättningen av dessa etiketter uppsatt, men en kund måste ha vält ner den på varukorgens botten. För det andra hade leverantörerna av cider av märket Merry Down och öl av märket Red Raw glömt att skicka begärda självhäftande etiketter på franska som skulle anbringas på dessa drycker.
- Vad avser beteckningen cider uppgavs att tre drycker enligt märkningen visserligen hade presenterats som cider men att de likväl hade sålts i hyllan för öl.
12 Tribunal de police de Saint-Étienne dömde genom dom av den 18 november 1997 Yannick Geffroy till 506 dagsböter för olaga innehav för försäljning, försäljning eller utbjudande till försäljning av livsmedel med felaktig märkning (501 dagsböter på 50 FRF vardera, vilket motsvarar antalet olagliga produkter, för överträdelse av regeln om märkning på franska och 5 dagsböter på 2000 FRF vardera för felaktig märkning). Tribunal fastställde även att Casino var skadeståndsansvarig.
13 Yannick Geffroy, Casino och allmänna åklagaren överklagade denna dom till Cour d'appel de Lyon. Då denna domstol hyser tvivel rörande den franska lagstiftningens förenlighet med gemenskapsrätten, har den beslutat att förklara målet vilande och hänskjuta "målet till Europeiska gemenskapernas domstol för tolkning av EG-fördraget, vad avser frågan huruvida artikel 30 i fördraget, jämförd med artikel 14 i Europeiska gemenskapernas råds direktiv 79/112 av den 18 december 1978, utgör hinder för tillämpningen av en sådan nationell lagstiftning som dekret nr 84-1147 av den 7 december 1984 om tillämpning av den då tillämpliga lagen av den 1 augusti 1905, i dess lydelse enligt artikel L.213-1 och följande artiklar i Code de la consommation".
Tolkningsfrågan
14 Den hänskjutande domstolen vill att det skall fastställas huruvida vissa gemenskapsrättsliga bestämmelser utgör hinder för tillämpningen av en sådan nationell lagstiftning som dekret nr 84-1147. Den har uppgett att det i detta dekret, som har kodifierats genom Code de la consommation, bland annat föreskrivs att märkningen av livsmedel inte får vara sådan att den skulle kunna förvirra köparen eller konsumenten och att alla uppgifter som enligt den franska lagstiftningen är obligatoriska skall vara avfattade på franska.
15 EG-domstolen anser under dessa omständigheter att den hänskjutande domstolen vill få klarhet i huruvida artikel 30 i fördraget och artikel 14 i direktiv 79/112 utgör hinder för en nationell lagstiftning där det dels föreskrivs att märkningen av livsmedel och dess närmare utformning inte får vara sådan att den skulle kunna vilseleda köparen eller konsumenten, i synnerhet om vad som är utmärkande för nämnda livsmedel, dels fastställs att ett visst språk skall användas vid märkning av livsmedel.
16 Domstolen påpekar i detta skede att ändringen av artikel 14 i direktiv 79/112 och införandet av en ny artikel 13a - vilka har nämnts i punkt 6 i förevarande dom - har skett efter det att de faktiska omständigheter ägde rum som den hänskjutande domstolen har att pröva och således inte är tillämpliga på dem.
Tolkningsfrågans första del
17 I artikel 2.1 i i direktiv 79/112 föreskrivs att märkningen och dess närmare utformning inte får vara sådan att den på ett avgörande sätt skulle kunna vilseleda köparen, i synnerhet om vad som är utmärkande för livsmedlet, såsom dess slag, identitet, egenskaper, sammansättning, kvantitet, hållbarhet, ursprung eller härkomst, framställnings- eller produktionsmetod. Det finns uppenbarligen inga hinder för att lydelsen av denna gemenskapsrättsliga bestämmelse återges i nationella bestämmelser, såsom i huvudsak är fallet med artikel R.112-7 i Code de la consommation.
18 Vad gäller tillämpningen av en sådan nationell lagstiftning på ett konkret fall erinrar domstolen om att det i princip inte ankommer på den, med hänsyn till kompetensfördelningen mellan gemenskapsdomstolarna och de nationella domstolarna, att avgöra frågan huruvida märkningen av vissa produkter är sådan att den skulle kunna vilseleda köparen eller konsumenten eller att ta ställning till frågan huruvida en varumärkning eventuellt är vilseledande. Denna uppgift ankommer på den nationella domstolen, även om det rör sig om bestämmelser som i huvudsak är identiska med de gemenskapsrättsliga bestämmelserna.
19 Annat skulle endast gälla om domstolen ansåg sig tillräckligt upplyst av de handlingar som finns tillgängliga i målet och att det var nödvändigt att döma i saken (se i detta avseende dom av den 16 juli 1998 i mål C-210/96, Gut Springenheide och Tusky, REG 1996, s. I-4657, punkt 30). I det föreliggande fallet förfogar domstolen likväl inte över de nödvändiga uppgifterna för att uttala sig i denna fråga, såsom generaladvokaten har anfört i punkterna 32-35 i sitt förslag till avgörande.
20 Domstolen kan emellertid, när den avger ett förhandsavgörande, i förekommande fall bidra med preciseringar för att vägleda den nationella domstolen vid dess avgörande (se i detta avseende dom av den 4 juli 2000 i mål C-424/97, Haim, REG 2000, s. I-5123, punkt 58).
21 Domstolen konstaterar i detta avseende att den omständigheten att sammansättningen av alkoholhaltiga drycker framställda av äpplen, vilka lagligen framställs och saluförs i en medlemsstat under beteckningen cider, inte uppfyller kraven enligt en annan medlemsstats lagstiftning, om produktion av cider inte i sig är tillräcklig för att förbjuda deras saluföring i den sistnämnda medlemsstaten under beteckningen cider därför att användningen av denna beteckning skulle kunna vilseleda konsumenten i denna stat (se, vad gäller foie gras, dom av den 22 oktober 1998 i mål C-184/96, kommissionen mot Frankrike, REG 1998, s. I-6197, punkt 24).
22 Domstolen har emellertid inte uteslutit att medlemsstaterna har möjlighet att kräva att berörda personer ändrar beteckningen på ett livsmedel, om den produkt som presenteras under en bestämd beteckning i så hög grad avviker, vad gäller sammansättning eller framställning, från de varor som normalt är kända under denna beteckning inom gemenskapen att den inte kan anses tillhöra samma produktkategori (se dom av den 22 september 1988 i mål C-286/86, Deserbais, REG 1988, s. 4907, punkt 13, svensk specialutgåva, volym 9, s. 621, och domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Frankrike, punkt 23).
23 När det rör sig om en mindre viktig skillnad bör en lämplig märkning vara tillräcklig för att köparen eller konsumenten skall få kännedom om de nödvändiga uppgifterna. Det ankommer på den nationella domstolen att bedöma huruvida så är fallet i detta mål.
Tolkningsfrågans andra del
24 Vad gäller de språkkrav rörande märkning av livsmedel som en medlemsstat får uppställa erinrar domstolen om att den redan vid flera tillfällen har uttalat sig i denna fråga.
25 Domstolen fastställde inledningsvis i dom av den 18 juni 1991 i mål C-369/89, Piageme (REG 1991, s. I-2971), att artikel 30 i fördraget och artikel 14 i direktiv 79/112 utgör hinder för att det i en nationell lagstiftning föreskrivs att enbart ett visst språk får användas vid märkning av livsmedel, utan att det lämnas utrymme för användning av ett annat språk som köparen har lätt att förstå eller för andra åtgärder för att säkerställa att köparen är informerad.
26 Domstolen fastställde vidare i dom av den 12 oktober 1995 i mål C-85/94, Piageme m.fl. (REG 1995, s. I-2955), att artikel 14 i direktiv 79/112 innebär hinder för en medlemsstat att, med hänsyn till kravet att köparen skall ha lätt att förstå det språk som används, föreskriva användning av det dominerande språket i den region där produkten saluförs, även om man inte utesluter den samtidiga användningen av ett annat språk.
27 Domstolen fastställde slutligen i dom av den 14 juli 1998 i mål C-385/96, Goerres (REG 1998, s. I-4431), att artikel 14 i direktiv 79/112 inte utgör hinder för en nationell lagstiftning som, i fråga om språkkraven, föreskriver att ett visst språk skall användas vid märkning av livsmedel, men vilken även, som alternativ, tillåter att ett annat språk används, om köparen har lätt att förstå det.
28 Av denna rättspraxis följer att artikel 30 i fördraget och artikel 14 i direktiv 79/112 skall tolkas så, att de utgör hinder för att det i en sådan nationell lagstiftning som lagstiftningen i fråga i målet vid den nationella domstolen föreskrivs att ett visst språk skall användas vid märkning av livsmedel, utan att det lämnas utrymme för användning av ett annat språk som köparen har lätt att förstå eller för andra åtgärder för att säkerställa att köparen är informerad.
29 Tolkningsfrågan skall följaktligen besvaras på följande sätt:
- Artikel 30 i fördraget och artikel 14 i direktiv 79/112 utgör inte hinder för en nationell lagstiftning där det föreskrivs att märkningen av livsmedel och dess närmare utformning inte får vara sådan att den skulle kunna vilseleda köparen eller konsumenten, särskilt inte i fråga om vad som är utmärkande för nämnda livsmedel.
- Artikel 30 i fördraget och artikel 14 i direktiv 79/112 utgör hinder för att det i en nationell lagstiftning föreskrivs att enbart ett visst språk får användas vid märkning av livsmedel, utan att det lämnas utrymme för användning av ett annat språk som köparen har lätt att förstå eller för andra åtgärder för att säkerställa att köparen är informerad.
Beslut om rättegångskostnader
Rättegångskostnader
30 De kostnader som har förorsakats den franska, den österrikiska och den brittiska regeringen samt kommissionen, vilka har inkommit med yttranden till domstolen, är inte ersättningsgilla. Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna.
Domslut
På dessa grunder beslutar
DOMSTOLEN
- angående den fråga som genom beslut av den 16 september 1998 har ställts av Cour d'appel de Lyon - följande dom:
1) Artikel 30 i EG-fördraget (nu artikel 28 EG i ändrad lydelse) och artikel 14 i rådets direktiv 79/112/EEG av den 18 december 1978 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om märkning, presentation och reklam i fråga om livsmedel, i sin lydelse enligt kommissionens direktiv 93/102/EG av den 16 november 1993, utgör inte hinder för en nationell lagstiftning där det föreskrivs att märkningen av livsmedel och dess närmare utformning inte får vara sådan att den på ett avgörande sätt skulle kunna vilseleda köparen eller konsumenten, särskilt inte i fråga om vad som är utmärkande för nämnda livsmedel.
2) Artikel 30 i fördraget och artikel 14 i direktiv 79/112 utgör hinder för att det i en nationell lagstiftning föreskrivs att enbart ett visst språk får användas vid märkning av livsmedel, utan att det lämnas utrymme för användning av ett annat språk som köparen har lätt att förstå eller för andra åtgärder för att säkerställa att köparen är informerad.