CELEX: 62010CJ0296
Teismų bendradarbiavimas civilinėse bylose
Jurisdikcija ir teismo sprendimų, susijusių su santuoka ir tėvų pareigomis, pripažinimas bei vykdymas
Reglamentas (EB) Nr. 2201/2003
Lis pendens
Ieškinys dėl bylos nagrinėjimo iš esmės, susijęs su vaiko globos teisėmis, ir prašymas taikyti laikinąsias priemones dėl to paties vaiko globos teisių

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2003 m. lapkričio 27 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 2201/2003 dėl jurisdikcijos
ir teismo sprendimų, susijusių su santuoka ir tėvų pareigomis, pripažinimo bei vykdymo, panaikinančio Reglamentą (EB) Nr. 1347/2000
(OL L 338, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 6 t., p. 243), išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant B. Purrucker ir G. Vallés Pérez ginčą dėl jų sūnaus Merlín globos.

Teisinis pagrindas
Iki Reglamento Nr. 2201/2003 galiojo 2000 m. gegužės 29 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 1347/2000 dėl jurisdikcijos ir teismo
sprendimų, susijusių su santuoka ir tėvų pareigomis abiejų sutuoktinių vaikams, pripažinimo bei vykdymo (OL L 160, p. 19;
2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 1 t., p. 209). Reglamentas Nr. 1347/2000 buvo panaikintas Reglamentu Nr. 2201/2003,
kurio taikymo sritis yra platesnė.
Reglamento Nr. 2201/2003 12, 16 ir 21 konstatuojamosiose dalyse įtvirtinta:
„(12) Jurisdikcijos pagrindai, susiję su tėvų pareigomis, nustatyti šiame reglamente, yra suformuluoti kuo labiausiai atsižvelgiant
į vaiko interesus, ypač į artumo kriterijų. Tai reiškia, kad jurisdikcija turėtų pirmiausiai priklausyti vaiko nuolatinės
gyvenamosios vietos valstybei narei, išskyrus tam tikrus vaiko gyvenamosios vietos pakeitimo atvejus arba pagal tėvų pareigų
turėtojų susitarimą.
<...>
(16)      Šis reglamentas neturėtų valstybės narės teismams užkirsti kelio neatidėliotinais atvejais imtis laikinų priemonių, įskaitant
apsaugos priemones, dėl asmenų ar turto toje valstybėje.
<..>
(21)      Valstybėje narėje atliekamas teismo sprendimų pripažinimas ir vykdymas turėtų būti grindžiamas abipusiu pasitikėjimu, o nepripažinimo
pagrindai turėtų būti minimalūs.“
Remiantis Reglamento Nr. 2201/2003 2 straipsniu:
„Šiame reglamente:
1)      „teismas“ apima visas valstybių narių institucijas, turinčias jurisdikciją bylose, patenkančiose į šio reglamento taikymo
sritį pagal 1 straipsnį;
<...>
4)      „teismo sprendimas“ – tai valstybės narės teismo <...> sprendimas, susijęs su tėvų pareigomis, nesvarbu, kaip tas sprendimas
vadinamas, įskaitant potvarkį, įsakymą ar nutarimą;
<...>
7)      „tėvų pareigos“ – visos teisės ir pareigos, susijusios su vaiko asmeniu ar turtu, suteikiamos fiziniam ar juridiniam asmeniui
teismo sprendimu, įstatymų nustatyta tvarka ar juridinę galią turinčiu susitarimu; [jos pirmiausia apima globos ir bendravimo
teises];
<...>
9)      „globos teisės“ apima teises ir pareigas, susijusias su vaiko priežiūra, ypač teisę nustatyti vaiko gyvenamąją vietą;
<...>“
Šio reglamento 8 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Valstybės narės teismai turi jurisdikciją bylose, susijusiose su tėvų pareigomis vaikui, kurio nuolatinė gyvenamoji vieta
tuo metu, kai byla patenka jų žinion, yra toje valstybėje narėje.“
Reglamento Nr. 2201/2003 16 straipsnyje „Bylos iškėlimas teisme“ įtvirtinta:
„1.      Byla teisme laikoma iškelta tada:
a)       kai teismui pateikiamas atitinkamas bylos iškėlimo ar lygiavertis dokumentas, tačiau tik tuo atveju, jeigu pareiškėjas ėmėsi
nustatytų priemonių, kad minėtas dokumentas būtų įteiktas atsakovui;
arba
b)       jeigu minėtas dokumentas turi būti įteiktas prieš pateikiant jį teismui, kai jį gauna už įteikimą atsakinga institucija, tačiau
tik tuo atveju, jeigu pareiškėjas ėmėsi nustatytų priemonių, kad minėtas dokumentas būtų pateiktas teismui.“
Pagal šio reglamento 17 straipsnį:
„Jeigu valstybės narės teisme iškeliama byla, kurią nagrinėti pagal šį reglamentą jurisdikciją turi ne jis, o kitos valstybės
narės teismas, pirmiau nurodytas teismas savo iniciatyva pareiškia, kad jurisdikcijos neturi.“
Minėto reglamento 19 straipsnio 2 ir 3 dalyse numatyta:
„2.      Jeigu skirtingų valstybių narių teismuose iškeliamos bylos dėl tėvų pareigų to paties vaiko atžvilgiu ir tuo pačiu ieškinio
pagrindu, teismas, kuriame buvo vėliau iškelta byla, savo iniciatyva sustabdo nagrinėjimo procesą, kol nustatoma pirmojo teismo
jurisdikcija.
3.       Jeigu nustatoma pirmojo teismo jurisdikcija, teismas, kuriame buvo vėliau iškelta byla, atsisako jurisdikcijos pirmojo teismo
naudai.
Tokiu atveju šalis, kuri kreipėsi į teismą, kuriame buvo vėliau iškelta byla, gali tą ieškinį pateikti pirmajam teismui.“
To paties reglamento 20 straipsnyje „Laikinos, įskaitant apsaugines, priemonės“ įtvirtinta:
„1.      Neatidėliotinais atvejais šio reglamento nuostatos neužkerta kelio valstybės narės teismams toje valstybėje esantiems asmenims
ar turtui taikyti laikinas, įskaitant apsaugines, priemones, kurios gali būti numatytos tos valstybės narės teisėje, netgi
jei pagal šį reglamentą kitos valstybės narės teismas turi jurisdikciją nagrinėti bylą iš esmės.
2.      Šio straipsnio 1 dalyje nurodytos priemonės netaikomos, kai valstybės narės teismas, turintis jurisdikciją pagal šį reglamentą
nagrinėti bylą iš esmės, jau yra ėmęsis priemonių, kurias jis laiko tinkamomis.“
Reglamento Nr. 2201/2003 21 ir paskesni straipsniai susiję su teismo sprendimų pripažinimu ir vykdymu. Minėto 21 straipsnio
1 dalyje, be kita ko, numatyta, kad valstybėje narėje priimtas teismo sprendimas pripažįstamas kitose valstybėse narėse netaikant
jokių specialių procedūrų.
Reglamento Nr. 2201/2003 24 straipsnyje įtvirtinta, kad kilmės valstybės narės teismo jurisdikcija negali būti peržiūrima.

Pagrindinės bylos aplinkybės ir vykstantys procesai
Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, iš faktinių aplinkybių, išdėstytų 2010 m. liepos 15 d. Sprendime
Purrucker
(C‑256/09, Rink. p. I‑0000), ir iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo Teisingumo Teismui perduotų procesinių
dokumentų matyti, kad 2005 m. viduryje Vokietijos pilietė B. Purrucker išvyko gyventi į Ispaniją su Vokietijoje gimusiu Ispanijos
piliečiu G. Vallés Pérez. 2006 m. gegužės 31 d. ji pagimdė neišnešiotus dvynius – berniuką Merlín ir mergaitę Samira. G. Vallés Pérez
pripažino tėvystę. Kadangi tėvai gyveno kartu, pagal Ispanijos teisę jie turėjo bendrą vaikų globą. Vaikai turi Vokietijos
ir Ispanijos pilietybes.
Kadangi B. Purrucker ir G. Vallés Pérez santykiai pablogėjo, B. Purrucker norėjo su vaikais grįžti į Vokietiją, tačiau G. Vallés Pérez
iš pradžių tam prieštaravo. 2007 m. sausio 30 d. šalys sudarė notarinį susitarimą, kurį tam, kad jis būtų vykdytinas, turėjo
patvirtinti teismas ir pagal kurį B. Purrucker su vaikais galėjo persikelti į Vokietiją.
Kilus komplikacijoms ir dėl to, kad Samira turėjo būti operuojama, nustatytą išvykimo dieną ji negalėjo išvykti iš ligoninės.
B. Purrucker su sūnumi Merlín į Vokietiją išvyko 2007 m. vasario 2 d. Šalys pagrindinėje byloje ginčijasi dėl to, ar susiklosčius
tokiai situacijai G. Vallés Pérez vis dar leido išvykti B. Purrucker su Merlín.
Nuo B. Purrucker išvykimo 2007 m. vasario 2 d. šeimos narių gyvenamoji vieta nepasikeitė.
Tarp pagrindinės bylos šalių vyksta trys procesai:
–        pirmąjį Ispanijos teisme
Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escorial
pradėjo G. Vallés Pérez, siekdamas, kad būtų taikomos laikinosios priemonės. Atrodo, esant tam tikroms sąlygoms, šis procesas
gali būti laikomas bylos nagrinėjimu iš esmės dėl teisės globoti vaikus Merlín ir Samira suteikimo,
–        antrąjį Vokietijoje pradėjo G. Vallés Pérez, siekdamas, kad būtų paskelbtas vykdytinu 2007 m. lapkričio 8 d.
Juzgado de Primera Instancia n°4 de San Lorenzo de El Escorial
sprendimas taikyti laikinąsias priemones, dėl kurio buvo priimtas minėtas Sprendimas
Purrucker
,
–        trečiąjį Vokietijoje pradėjo B. Purrucker, siekdama, kad jai būtų suteikta šių vaikų globos teisė. Tai procesas, per kurį
pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą.

Ispanijoje pradėtas procesas siekiant, kad būtų taikomos laikinosios priemonės dėl vaikų globos, ir galbūt siekiant priimti
sprendimą dėl esmės
G. Vallés Pérez, nebesijausdamas saistomas 2007 m. sausio 30 d. notarinio susitarimo, 2007 m. birželio mėn.
Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escorial
pradėjo procesą dėl laikinųjų priemonių taikymo ir, be kita ko, dėl teisės globoti vaikus Merlín ir Samira.
2007 m. rugsėjo 26 d. įvyko teismo posėdis. B. Purrucker pateikė rašytines pastabas ir per šį posėdį buvo atstovaujama.
2007 m. lapkričio 8 d. sprendimu
Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escorial
nusprendė turintis jurisdikciją bei nustatė skubias ir laikinąsias priemones, be kita ko, dėl vaikų globos teisių. 2007 m.
lapkričio 28 d. priimtas sprendimas, kuriuo ištaisomas tas sprendimas.
Remiantis prie bylos medžiagos pridėta informacija, pagal Ispanijos teisę, kai prieš pateikiant prašymą išnagrinėti bylą iš
esmės prašoma taikyti laikinąsias priemones ir jos nustatomos, šios priemonės toliau taikomos, tik jei ieškinys dėl bylos
nagrinėjimo iš esmės buvo pateiktas per 30 dienų nuo laikinųjų priemonių nustatymo.
Kažkurio metu 2008 m. sausio mėn., tiksli data nenurodyta ir jos negalima nustatyti nė iš vieno prašymą priimti prejudicinį
sprendimą pateikusio teismo perduotos bylos dokumento, G. Vallés Pérez
Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escorial
pateikė prašymą išnagrinėti bylą iš esmės. B. Purrucker tvirtina, kad šis prašymas pateiktas pavėluotai.
2008 m. spalio 28 d. sprendimu
Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escorial
išreiškė nuomonę dėl „pirmojo teismo“, kaip jis suprantamas pagal Reglamento Nr. 2201/2003 9 straipsnio 3 dalį. Jis pažymi
jau išsprendęs klausimą dėl savo jurisdikcijos 2007 m. lapkričio 8 d. sprendime ir primena įvairias tame sprendime nurodytas
faktines aplinkybes. Jis nurodo 2007 m. birželio 28 d. patenkinęs prašymą nustatyti laikinąsias priemones dėl vaikų globos.
Kadangi į Vokietijos teismą motina kreipėsi tik 2007 m. rugsėjo mėn.,
Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escorial
mano esantis „pirmasis teismas“ ir priima jurisdikciją išnagrinėti bylą, remdamasis Reglamento Nr. 2201/2003 16 straipsniu.
2010 m. sausio 21 d. sprendimu
Audiencia Provincial de Madrid
(Ispanija), į kurį apeliacine tvarka kreipėsi B. Purrucker, patvirtino 2008 m. spalio 28 d. sprendimą. Prašymą priimti prejudicinį
sprendimą pateikęs teismas mano, kad norint taikyti Reglamento Nr. 2201/2003 16 straipsnį pirmasis prašymas yra prašymas nustatyti
laikinąsias priemones, kuris pagal Ispanijos teisę pateiktas
Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escorial
ir kuris pateiktas anksčiau už Vokietijos teismui pateiktą prašymą. Tačiau Reglamento Nr. 2201/2003 20 straipsnyje, kuriuo
remiasi B. Purrucker, jeigu jis taikomas šioje byloje, neįtvirtinta jokia norma dėl jurisdikcijos ir jis susijęs tik su apsaugos
priemonių nustatymu skubos atveju, nors šioje byloje nagrinėjama jurisdikcija turėtų būti nustatyta pagal šio reglamento 19 straipsnio
normas. Be to, tokia išvada atitinka Pagrindinio teismų įstatymo (
Ley Orgánica del Poder Judicial
) 22 straipsnio 3 dalį.

Vokietijoje pradėtas procesas, kad būtų įvykdytas 2007 m. lapkričio 8 d.
Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escorial
sprendimas
Tai procesas, dėl kurio priimtas minėtas Sprendimas
Purrucker
. Pirmiausia G. Vallés Pérez, be kita ko, pareikalavo grąžinti Merlín ir prevenciniais sumetimais pateikė ieškinį, siekdamas,
kad būtų paskelbtas vykdytinu
Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escorial
2007 m. lapkričio 8 d. sprendimas. Vėliau jis paprašė, kad pirmiausia būtų vykdomas šis sprendimas. Todėl 2008 m. liepos
3 d.
Amtsgericht Stuttgart
sprendimu ir 2008 m. rugsėjo 22 d.
Oberlandesgericht Stuttgart
(Vokietija) sprendimu dėl apeliacinio skundo tas sprendimas buvo pripažintas vykdytinu.
B. Purrucker pateikus kasacinį skundą,
Bundesgerichtshof
(Vokietija) Teisingumo Teismui pateikė prejudicinį klausimą. Minėtame Sprendime
Purrucker
Teisingumo Teismas atsakė, kad Reglamento Nr. 2201/2003 21 ir paskesnių straipsnių nuostatos netaikomos su globos teisėmis
susijusioms laikinosioms priemonėms, patenkančioms į šio reglamento 20 straipsnio taikymo sritį.
Minėto Sprendimo
Purrucker
76 punkte Teisingumo Teismas, be kita ko, nurodė, kad kai iš laikinąsias priemones taikančio teismo sprendimo akivaizdžiai
nematyti, jog šis teismas turi jurisdikciją nagrinėti bylą iš esmės pagal Reglamentą Nr. 2201/2003, arba kai šiame sprendime
nėra aiškių motyvų dėl šio teismo jurisdikcijos nagrinėti bylą iš esmės nurodant vieną iš šio reglamento 8−14 straipsniuose
nurodytų jurisdikcijos pagrindų, galima daryti išvadą, kad šis sprendimas nebuvo priimtas pagal šiame reglamente numatytas
jurisdikcijos taisykles.

Vokietijoje pradėtas procesas siekiant, kad būtų suteiktos globos teisės
2007 m. rugsėjo 20 d. B. Purrucker
Amtsgericht Albstadt
(Vokietija) pareikštu ieškiniu dėl bylos nagrinėjimo iš esmės paprašė suteikti išimtines vaikų Merlín ir Samira globos teises.
Šis ieškinys atsakovui pagrindinėje byloje perduotas tik 2008 m. vasario 22 d. registruotu laišku su gavimo patvirtinimu.
Vis dėlto šis teismas, kaip ir
Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escorial
, apie šį ieškinį jau žinojo.
Be kita ko, iš 2007 m. rugsėjo 25 d. ir 2008 m. sausio 9 d.
Amtsgericht Albstadt
sprendimų matyti, kad, šio teismo nuomone, B. Purrucker prašymas niekaip negalėjo būti patenkintas. Tiesą sakant, kadangi
tėvai nebuvo susituokę ir nepanašu, kad buvo koks nors pareiškimas dėl bendrų globos teisių, o 2007 m. sausio 30 d. notarinį
susitarimą galima laikyti tokiu pareiškimu, B. Purrucker turėjo išimtines vaikų globos teises, ir nebuvo reikalo priimti sprendimo
dėl globos teisių suteikimo. Be to,
Amtsgericht Albstadt
paminėjo Ispanijoje vykstantį procesą.
2008 m kovo 19 d. sprendimu
Amtsgericht Albstadt
, manydamas neturintis jurisdikcijos, atmetė B. Purrucker prašymą dėl dukros Samira. Ši sprendimą 2008 m. gegužės 5 d. patvirtino
Oberlandesgericht Stuttgart
. Savo sprendime
Oberlandesgericht Stuttgart
pažymėjo, kad nuolatinė šio vaiko gyvenamoji vieta nuo pat gimimo buvo Ispanijoje. Šio teismo teigimu, Reglamento Nr. 2201/2003
9 straipsnis netaikomas bylos faktinėms aplinkybėms ir neįvykdytos to paties reglamento 15 straipsnio sąlygos.
Kitu sprendimu, priimtu 2008 m. kovo 19 d.,
Amtsgericht Albstadt
sustabdė procesą dėl Merlín globos teisių pagal 1980 m. spalio 25 d. Hagos konvencijos dėl tarptautinio vaikų grobimo civilinių
aspektų (toliau – 1980 m. Hagos konvencija) 16 straipsnį. Šis procesas B. Purrucker prašymu atnaujintas 2008 m. gegužės 28 d.,
nes iki tos dienos G. Vallés Pérez nepateikė prašymo grąžinti vaiko pagal 1980 m. Hagos konvenciją. Vėliau nepateiktas joks
prašymas.
Dėl prašymo vykdyti 2007 m. lapkričio 8 d.
Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escorial
sprendimą, kurį pateikė G. Vallés Pérez, byla dėl globos teisių perduota nagrinėti
Amtsgericht Stuttgart
pagal Įstatymo dėl konkrečių teisinių priemonių tarptautinės šeimos teisės srityje vykdymo ir taikymo (
Gesetz zur Aus‑ und Durchführung bestimmter Rechtsinstrumente auf dem Gebiet des internationalen Familienrechts
) 13 straipsnį.
2008 m. liepos 16 d. B. Purrucker, remdamasi Reglamento Nr. 2201/2003 20 straipsniu, kreipėsi į
Amtsgericht Stuttgart
pateikdama prašymą nustatyti laikinąją priemonę, kuria jai būtų suteiktos išimtinės sūnaus Merlín globos teisės. Prašyme
nurodytos, be kita ko, problemos, kilusios per medicininius profilaktinius tyrimus. 2008 m. liepos 28 d. sprendimu atsisakyta
nustatyti šią priemonę remiantis tuo, kad nebuvo skubos, kaip reikalaujama pagal Reglamento Nr. 2201/2003 20 straipsnį.
Amtsgericht Stuttgart
, be kita ko, pažymėjo, kad vaikas buvo apdraustas tėvo socialiniu draudimu Ispanijoje ir kad jeigu reikės, bus galima nurodyti,
kad motinai būtų perduotas sveikatos draudimo pažymėjimas.
Iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo Teisingumo Teismui perduotų procesinių dokumentų matyti, kad 2008 m.
rugpjūčio, rugsėjo ir spalio mėn.
Amtsgericht Stuttgart
, nagrinėdamas bylą, kelis kartus ir įvairiais būdais, įskaitant per Europos teisminiam tinklui priklausantį Ispanijos ryšių
palaikymo teisėją, bandė susisiekti su
Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escorial
, kad sužinotų, ar jame taip pat nagrinėjama byla iš esmės. Tačiau visi šie bandymai buvo nesėkmingi.
2008 m. spalio 28 d.
Amtsgericht Stuttgart
priėmė sprendimą, kuriame aprašė visus veiksmus, atliktus padedant Ispanijos ryšių palaikymo teisėjui, ir tai, kad atsakymo
iš
Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escorial
negavo. Jis prašo šalių, pirmiausia, nurodyti ir įrodyti datą, kada Ispanijoje pateiktas tėvo prašymas nustatyti laikinąsias
priemones, antra, perduoti
Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escorial
2007 m. lapkričio 8 d. sprendimą ir, trečia, pateikti Ispanijoje tėvo prašymą dėl esmės bei nurodyti datą, kada šis prašymas
perduotas motinai.
Tą pačią dieną, t. y. 2008 m. spalio 28 d.,
Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escorial
priėmė sprendimą, kurio turinys aprašytas šio sprendimo 23 punkte ir kuriame jis daro nuorodą į laišką, kurį jam atsiuntė
Amtsgericht Stuttgart
.
Paraginęs šalis vėl pateikti savo nuomonę,
Amtsgericht Stuttgart
2008 m. gruodžio 8 d. priėmė sprendimą. Jame jis paminėjo
Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escorial
2008 m. spalio 28 d. sprendimą ir dėl jo pateiktą B. Purrucker skundą. Jis manė negalintis pats išspręsti klausimo, ar yra
„pirmasis teismas“, nes tai pažeistų teisinį saugumą, kadangi du skirtingų valstybių narių teismai galėtų priimti vienas kitam
prieštaraujančius sprendimus. Ši klausimą turėtų išspręsti tas teismas, kuris pirmasis priėmė jurisdikciją. Todėl
Amtsgericht Stuttgart
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą pagal Reglamento Nr. 2201/2003 19 straipsnio 2 dalį, iki
Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escorial
2008 m. spalio 28 d. sprendimas įgis
res judicata
galią.
B. Purrucker apskundė 2008 m. gruodžio 8 d.
Amtsgericht Stuttgart
sprendimą. 2009 m. gegužės 14 d.
Oberlandesgericht Stuttgart
nusprendė minėtą sprendimą panaikinti ir grąžino bylą
Amtsgericht Stuttgart
, kad šis priimtų naują sprendimą.
Oberlandesgericht Stuttgart
nusprendė, kad teismas pats turėjo patikrinti savo jurisdikciją ir kad Reglamento Nr. 2201/2003 19 straipsniu nė vienam iš
teismų, į kuriuos kreiptasi, nesuteikiama išimtinė teisė nustatyti, kuris yra pirmasis teismas.
Oberlandesgericht Stuttgart
atkreipė dėmesį į tai, kad G. Vallés Pérez Ispanijoje 2007 m. birželio mėn. pateiktu prašymu dėl globos teisių siekė, kad
būtų taikomos laikinosios priemonės, o Vokietijoje 2007 m. rugsėjo 20 d. B. Purrucker pateiktas prašymas dėl globos teisių
buvo ieškinys dėl bylos nagrinėjimo iš esmės. Šio ieškinio ir procedūros dėl laikinųjų priemonių taikymo dalykas arba reikalavimai
skyrėsi. Prireikus reikėtų pripažinti, kad yra pozityvioji jurisdikcijos kolizija tarp dviejų teismų.
2009 m. birželio 8 d. nutartimi
Amtsgericht Stuttgart
dar kartą paprašė šalių jam nurodyti, kurioje stadijoje buvo Ispanijoje pradėtas procesas, ir paprašė jų pareikšti nuomonę
dėl galimybės pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 104b straipsnį pateikti Teisingumo Teismui prejudicinį klausimą
dėl pirmojo teismo nustatymo.
2009 m. spalio 19 d. nutartimi
Amtsgericht Stuttgart
pasiūlė šalims susitarti, kad galėtų arba kartu nustatyti įprastą Merlín gyvenamąją vietą su B. Purrucker, o Samira – su
G. Vallés Pérez, išlaikydami bendras globos teises, arba sudaryti bendrą susitarimą, kad Merlín globos teisės būtų suteiktos
B. Purrucker, o Samira – G. Vallés Pérez. Tačiau šis pasiūlymas nebuvo priimtas.
2010 m. sausio 13 d.
Amtsgericht Stuttgart
įvyko teismo posėdis, kuriame dalyvavo pagrindinės bylos šalys ir per kurį G. Vallés Pérez atstovavo jo advokatas. Šalys
nesusitarė ir nesuderino savo pozicijų.
2010 m. sausio 21 d.
Audiencia Provincial de Madrid
priėmė sprendimą dėl B. Purrucker pateikto apeliacinio skundo, kuris minimas šio sprendimo 24 punkte. 2010 m. sausio 21 d.
sprendimą G. Vallés Pérez advokatas Vokietijoje laišku perdavė
Amtsgericht Stuttgart
.

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą ir prejudiciniai klausimai
Nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą
Amtsgericht Stuttgart
nurodo, kodėl, jo nuomone, nėra jokios pagrįstos abejonės dėl to, kad Merlín nuolatinė gyvenamoji vieta 2007 m. rugsėjo 21 d.,
kai B. Purrucker pateikė prašymą suteikti jo globos teises, buvo Vokietijoje.
Šio teismo teigimu,
Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escorial
, remiantis Reglamento Nr. 2201/2003 10 straipsniu, neturėjo nuolatinės jurisdikcijos iki 2007 m. rugsėjo 21 d. dėl to, kad
šeimos narių bendra nuolatinė gyvenamoji vieta iki tol buvo Ispanijoje, nes tai, kad B. Purrucker išvežė Merlín iš Ispanijos
į Vokietiją neteisėtai, nėra nei tikėtina, nei įrodyta. 2007 m. sausio 30 d. notarinis susitarimas ir aplinkybė, jog faktiškai
nebuvo pateiktas pagal Reglamento Nr. 2201/2003 11 straipsnį kartu su 1980 m. Hagos konvencija suformuluotas pareiškimas dėl
vaiko grąžinimo, nepatvirtina neteisėto vaiko pagrobimo šio reglamento 2 straipsnio 11 punkto prasme. Savo jurisdikcijos šia
nuostata negrindžia ir
Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escorial
.

Amtsgericht Stuttgart
primena, kad pagal Reglamento Nr. 2201/2003 16 straipsnį byla teisme laikoma iškelta tada, kai teismui pateikiamas atitinkamas
bylos iškėlimo dokumentas, tačiau tik tuo atveju, jeigu pareiškėjas ėmėsi nustatytų priemonių, kad minėtas dokumentas būtų
įteiktas atsakovui.

Amtsgericht Stuttgart
patikslina, jog 2007 m. rugsėjo 20 d. ieškinys pareikštas
Amtsgericht Albstadt
2007 m. rugsėjo 21 d., o atsakovui pagrindinėje byloje įteiktas tik 2008 m. vasario 22 d. dėl priežasčių, dėl kurių B. Purrucker
nėra atsakinga ir kurios susijusios su tuo, kad tas teismas ginčijo tarptautinę šio teismo jurisdikciją nustatant pagrindinės
bylos šalių dukters Samira globos teises.
Reglamento Nr. 2201/2003 19 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad valstybės narės teismo, kuriame byla dėl tėvų pareigų to paties
vaiko atžvilgiu iškelta pirmiau, jurisdikcija turi pirmenybę kitos valstybės narės teismo, kuriame buvo vėliau iškelta byla
dėl to paties dalyko ir tuo pačiu pagrindu, atžvilgiu. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, bylos
dalykas, dėl kurio 2007 m. birželio mėn. Ispanijos teisme pradėta procedūra dėl laikinųjų priemonių taikymo, yra identiškas
tam, dėl kurio 2007 m. rugsėjo mėn. Vokietijos teisme pareikštas ieškinys dėl bylos nagrinėjimo iš esmės. Abi bylos susijusios
su tėvų pareigų tam pačiam bendram vaikui nustatymu teismine tvarka. Abi šalys prašo suteikti globą kiekvienu atveju skiriant
globėju tik vieną iš tėvų. Abiejų bylų šalys sutampa.
Bylos pirmumas laiko atžvilgiu nustatomas pagal Reglamento Nr. 2201/2003 16 straipsnį. Tačiau
Amtsgericht Stuttgart
pažymi, jog šios nuostatos formuluotėje nedaromas joks skirtumas dėl to, ar kalbama apie iš esmės nagrinėjamą bylą, ar apie
procedūrą dėl laikinųjų priemonių taikymo. Tai leidžia pateikti skirtingas teisines nuomones dėl Reglamento Nr. 2201/2003
19 straipsnio 2 dalies taikymo srities.
Remiantis
Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escorial
ir
Audiencia Provincial de Madrid
teisine nuomone, Ispanijos teismas pagal Reglamento Nr. 2201/2003 16 straipsnį ir 19 straipsnio 2 dalį laikomas teismu, kuriame
buvo iškelta byla, jau tuomet, kai buvo pateiktas prašymas dėl laikinųjų priemonių taikymo. Procedūra dėl laikinųjų priemonių
taikymo kartu su vėliau iškelta iš esmės nagrinėjama byla sudaro procesinį vienetą. Vis dėlto nutartis dėl laikinosios priemonės
tampa negaliojanti
ipso jure
, jei per 30 dienų po šios nutarties dėl laikinųjų priemonių taikymo įteikimo nepateikiamas ieškinys dėl bylos nagrinėjimo
iš esmės.
Tačiau remiantis
Oberlandesgericht Stuttgart
2009 m. gegužės 14 d. nutartimi, Reglamento Nr. 2201/2003 19 straipsnio 2 dalis nesusijusi su ryšiu tarp ieškinio dėl bylos
nagrinėjimo iš esmės ir procedūros dėl laikinųjų priemonių taikymo, kai jų dalykai skiriasi, nors sprendimas dėl vaiko globos
teisių turi tokį patį poveikį, nesvarbu, ar jis būtų priimtas taikant laikinąsias priemones, ar išsprendus bylą iš esmės.
Tokį aiškinimą taip pat pagrindžia tai, kad Reglamento Nr. 2201/2003 21 ir paskesni straipsniai netaikomi laikinosioms priemonėms,
kaip jos suprantamos pagal šio reglamento 20 straipsnį.
Atsižvelgdamas į šias aplinkybes
Amtsgericht Stuttgart
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:
„1.       Ar yra taikoma reglamento [Nr. 2201/2003] 19 straipsnio 2 dalies nuostata, kai į vienos valstybės narės teismą, į kurį pirmąjį
viena šalis kreipėsi dėl tėvų pareigų nustatymo, kreipiamasi tik dėl laikinųjų priemonių taikymo, o į kitos valstybės narės
teismą, į kurį vėliau kita šalis kreipėsi tuo pačiu pagrindu, yra kreipiamasi dėl sprendimo priėmimo nagrinėjant bylą iš esmės?
2.      Ar ši nuostata turi būti taikoma, net jei vienoje valstybėje narėje priimtas sprendimas atskiroje byloje dėl laikinųjų priemonių
taikymo negali būti pripažįstamas kitoje valstybėje narėje pagal Reglamento Nr. 2201/2003 21 straipsnį?
3.      Ar atskiras kreipimasis į vienos valstybės narės teismą dėl laikinųjų priemonių taikymo turi būti prilyginamas iš esmės nagrinėjamos
bylos iškėlimui pagal Reglamento Nr. 2201/2003 19 straipsnio 2 dalį, jei pagal šios valstybės nacionalinę proceso teisę vėliau
iškelti bylą šiame teisme, siekiant išspęsti bylą iš esmės, reikia per nustatytą laikotarpį, kad būtų išvengta procesinių
pažeidimų?“

Procesas Teisingumo Teisme
Nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą
Amtsgericht Stuttgart
prašė šiam prašymui taikyti pagreitintą procedūrą pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 104b straipsnį, siūlydamas,
be to, jį perduoti tai pačiai kolegijai, kuri nagrinėjo
Bundesgerichtshof
nutartį dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą. 2010 m. liepos 1 d. laišku
Amtsgericht Stuttgart
patikslino savo prašymą, pažymėjęs, kad juo siekta ne Procedūros reglamento 104b straipsnio, o šio reglamento 104a straipsnio
taikymo.
2010 m. liepos 15 d. nutartimi Teisingumo Teismo pirmininkas patenkino šį prašymą.

Dėl prejudicinių klausimų
Savo pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar Reglamento Nr. 2201/2003 19 straipsnio
2 dalis taikoma, kai į vienos valstybės narės teismą, į kurį pirmąjį viena šalis kreipėsi dėl tėvų pareigų nustatymo, kreipiamasi
tik dėl laikinųjų priemonių taikymo, o į kitos valstybės narės teismą, į kurį vėliau kita šalis kreipėsi tuo pačiu pagrindu,
kreipiamasi dėl sprendimo priėmimo nagrinėjant bylą iš esmės. Antrasis klausimas susijęs su šios nuostatos taikymu sprendimui
dėl laikinųjų priemonių, kuris negali būti pripažįstamas šio reglamento 21 straipsnio prasme, o trečiasis klausimas – su šios
nuostatos taikymu procedūrai dėl laikinųjų priemonių, kuri gali būti susijusi su procesu dėl bylos išnagrinėjimo iš esmės.
Šiuos klausimus reikia nagrinėti kartu.

Šalių pastabos
Teisingumo Teismui pristatytos dvi nuomonės.
Viena vertus, B. Purrucker, Vokietijos vyriausybė ir Europos Komisija tvirtina, kad nėra
lis pendens
situacijos dėl bylos nagrinėjimo iš esmės ir tuo pačiu metu vykstančios procedūros dėl laikinųjų priemonių, kurioje priimtas
sprendimas, nors ši procedūra ir ieškinys dėl bylos nagrinėjimo iš esmės, kai jis pateikiamas per įstatyme numatytą terminą,
gali būti laikomi procesiniu vienetu. Kiekvienas procesas turi būti laikomas atskiru, o
lis pendens
situacija baigsis, kai bus priimtas sprendimas.
Priešingu atveju, kaip pabrėžia Vokietijos vyriausybė, į vaiko nuolatinės gyvenamosios vietos pakeitimą būtų negalima atsižvelgti,
nors Reglamente Nr. 2201/2003 į tokį pakeitimą atsižvelgiama, ir tai prieštarautų šio reglamento tikslui – leisti arčiausiai
vaiko esančiam teismui priimti sprendimą dėl tėvų pareigų. Be to, manant, kad susiklostė
lis pendens
situacija dėl bylos nagrinėjimo iš esmės ir tuo pačiu metu vykstančios procedūros dėl laikinųjų priemonių, kurioje priimtas
sprendimas, teismas, kuriame byla iškelta vėliau, būtų įpareigotas aiškintis valstybės narės, į kurios teismą kreiptasi pirmiausia,
nacionalinę teisę, kad sužinotų, ar laikinųjų priemonių taikymas reiškia, kad tuo pačiu metu vyksta ir procesas dėl bylos
išnagrinėjimo iš esmės. Galiausiai Vokietijos vyriausybė nurodo galimybę, kad bylos šalys pačios pasirinks jurisdikciją turintį
teismą („forum shopping“), jeigu bus konstatuotas skubos kriterijus, kad teismas, kurį ji mano turint jurisdikciją, nustatytų
skubias laikinąsias priemones ir jame toliau būtų nagrinėjamas ieškinys dėl bylos nagrinėjimo iš esmės.
Kita vertus, Čekijos, Ispanijos ir Prancūzijos vyriausybės tvirtina, kad proceso dėl laikinųjų priemonių taikymo ar dėl bylos
nagrinėjimo iš esmės pobūdis neturi reikšmės taikant Reglamento Nr. 2201/2003 19 straipsnį. Primindama generalinės advokatės
E. Sharpston išvados byloje, kurioje priimtas minėtas Sprendimas
Purrucker
, 130 punktą Prancūzijos vyriausybė pabrėžia, jog panašu, kad bendrai šiuo reglamentu nedaromas skirtumas tarp galutinių ar
pastovių sprendimų ir laikinų sprendimų, kad ir kokiais šio reglamento skyriais – I ir II skyriais ar jo III skyriumi, skirtu
pripažinimui, – būtų remiamasi. Tada svarbus kriterijus yra tas, kad abu ieškiniai turėtų tą patį dalyką ir pagrindą, o taip
būtų tuo atveju, kai abu tėvai prašo to paties vaiko globos, nesvarbu, ar prašydami nustatyti laikinąją priemonę, ar priimti
galutinį sprendimą.
Visi pastabas pateikę suinteresuotieji asmenys, kaip numatyta Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnyje, laikosi nuomonės,
kad nėra
lis pendens
situacijos, kai vienu iš pateiktų prašymų siekiama laikinųjų priemonių taikymo, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 2201/2003
20 straipsnį, arba kai teismas, į kurį kreiptasi pirmiausia, jau nurodė taikyti laikinąsias priemones šios nuostatos prasme.
Tačiau Komisija pabrėžia, jog teismui, kuriame byla iškelta vėliau, sunku nustatyti, ar laikinąsias priemones priėmė teismas,
turintis jurisdikciją išnagrinėti bylą iš esmės, ar tai yra laikinosios priemonės, kaip jos suprantamos pagal Reglamento Nr. 2201/2003
20 straipsnį. Būtent dėl šios priežasties Komisija laikosi tos pačios nuomonės kaip ir Vokietijos vyriausybė, t. y. kad procedūra
dėl laikinųjų priemonių taikymo yra atskira procedūra, kuri baigiama sprendimu dėl šių priemonių nustatymo. Vis dėlto ji sutinka,
kad reikėtų daryti tokio principo išimtį, kai pagal nacionalinę teisę reikalaujama, kad ieškovas pirmiausia imtųsi procedūros
dėl laikinųjų priemonių taikymo, o tik vėliau pateiktų ieškinį dėl bylos nagrinėjimo iš esmės.
Dauguma pastabas pateikusių suinteresuotųjų asmenų  nurodė, jog nors norma dėl
lis pendens
, esanti Reglamento Nr. 2201/2003 19 straipsnyje, atitinka 1968 m. rugsėjo 27 d. Briuselio konvencijos dėl jurisdikcijos ir
teismų sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo (OL L 299, 1972, p. 32), iš dalies pakeistos 1978 m. spalio 9 d.
Sutartimi dėl Danijos Karalystės, Airijos, Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės stojimo (OL L 304,
p. 1, ir pakeistas tekstas p. 77), 1982 m. spalio 25 d. Sutartimi dėl Graikijos Respublikos stojimo (OL L 388, p. 1), 1989 m.
gegužės 26 d. Sutartimi dėl Ispanijos Karalystės ir Portugalijos Respublikos stojimo (OL L 285, p. 1) bei 1996 m. lapkričio
29 d. Sutartimi dėl Austrijos Respublikos, Suomijos Respublikos ir Švedijos Karalystės stojimo (OL C 15, 1997, p. 1, toliau
– Briuselio konvencija), 21 straipsnyje įtvirtintą nuostatą, taip pat 2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 44/2001
dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL L 12, 2001, p. 1; 2004 m.
specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 4 t., p. 42) 27 straipsnio nuostatą, vis dėlto šių įvairių aktų tikslas ir kitos
nuostatos per daug skiriasi, kad juos, kiek tai susiję su Reglamento Nr. 2201/2003 kontekstu, būtų galima taikyti sprendimams,
kurie priimti pagal Briuselio konvenciją ar Reglamentą Nr. 44/2001.
Vokietijos vyriausybė, be kita ko, pabrėžia, jog į Reglamento Nr. 44/2001 taikymo sritį patenkančiose civilinės teisės srityse
laikinoji priemonė turi tik ribotą teisinę galią, o sprendimas dėl bylos nagrinėjimo iš esmės įgauna visišką teisinę galią.
Taip nebus tėvų pareigų srityje priimtos laikinos priemonės atveju – ji turės tik formalią, bet ne materialiąją teisinę galią,
nes dėl jos vėliau bus galima priimti naują sprendimą, atsižvelgiant į naujas aplinkybes. Be to, kaip pažymi Komisija, skiriasi
normos dėl kolizinių sprendimų.

Teisingumo Teismo atsakymas
Normomis dėl
lis pendens
tinkamo teisingumo vykdymo Sąjungoje tikslais siekiama išvengti lygiagrečių procesų skirtingų valstybių narių teismuose ir
dėl to galinčių atsirasti priešingų sprendimų (šiuo klausimu dėl Briuselio konvencijos žr. 2003 m. gruodžio 9 d. Sprendimo
Gasser
, C‑116/02, Rink. p. I‑14693, 41 punktą ir 2004 m. spalio 14 d. Sprendimo
Mærsk Olie & Gas
, C‑39/02, Rink. p. I‑9657, 31 punktą).
Remiantis Reglamento Nr. 2201/2003 19 straipsnio 2 dalimi,
lis pendens
situacija susiklosto, kai skirtingų valstybių narių teismuose iškeliamos bylos dėl tėvų pareigų to paties vaiko atžvilgiu
ir tuo pačiu ieškinio pagrindu. Tokiu atveju nereikia, kad ieškinius būtų pareiškusios tos pačios šalys.
Atsižvelgiant į tikslus, siekiamus Reglamentu Nr. 2201/2003, ir į aplinkybę, kad šio reglamento 19 straipsnio 2 dalies formuluotėje
vartojama ne „lis pendens“ sąvoka, kaip tai daroma įvairiose valstybių narių nacionalinės teisės sistemose, o įvairios materialinės
sąlygos vardijamos kaip apibrėžimo kriterijai, darytina išvada, kad terminai, vartojami minėto 19 straipsnio 2 dalyje
lis pendens
situacijai apibrėžti, turi būti laikomi savarankiškais (šiuo klausimu dėl Briuselio konvencijos žr. 1987 m. gruodžio 8 d.
Sprendimo
Gubisch Maschinenfabrik
, 144/86, Rink. p. 4861, 11 punktą).
Sąvokos „to paties vaiko atžvilgiu“ ir „tuo pačiu ieškinio pagrindu“ turi būti apibrėžiamos atsižvelgiant į Reglamento Nr. 2201/2003
19 straipsnio 2 dalies tikslą – išvengti nesuderinamų sprendimų.
Teisingumo Teismas dėl Briuselio konvencijos jau yra nusprendęs, kad bylos dalykas yra ieškinio tikslas (žr. 1994 m. gruodžio
6 d. Sprendimo
Tatry
, C‑406/92, Rink. p. I‑5439, 41 punktą). Norint patikrinti, ar abiejų ieškinių dalykas yra tas pats, reikia atsižvelgti į
ieškovų reikalavimus kiekvienoje iš bylų (2003 m. gegužės 8 d. Sprendimo
Gantner Electronic
, C‑111/01, Rink. p. I‑4207, 26 punktas). Be to, Teisingumo Teismas išaiškino, kad sąvoka „pagrindas“ reiškia faktines aplinkybes
ir teisės normą, kuriais grindžiamas ieškinys (žr. minėto Sprendimo
Tatry
39 punktą).
Teisingai tvirtina visi pastabas pateikę suinteresuotieji asmenys, kad nėra
lis pendens
situacijos tarp prašymo dėl laikinųjų priemonių, kaip jos suprantamos pagal šio reglamento 20 straipsnį, ir ieškinio dėl
bylos nagrinėjimo iš esmės.
Tiesą sakant, kaip Teisingumo Teismas priminė minėto Sprendimo
Purrucker
61 punkte, Reglamento Nr. 2201/2003 20 straipsnis negali būti laikomas nuostata, kuria suteikiama jurisdikcija nagrinėti bylą
iš esmės.
Be to, šios nuostatos taikymas nedraudžia kreiptis į teismą, turintį jurisdikciją nagrinėti bylą iš esmės. Reglamento Nr. 2201/2003
20 straipsnio 2 dalyje užkertamas kelias bet kokiai galimybei, kad laikinąsias priemones šio reglamento 20 straipsnio prasme
nustatantis sprendimas prieštaraus sprendimui, kurį priėmė jurisdikciją nagrinėti bylą iš esmės turintis teismas, nes joje
numatyta, kad laikinosios priemonės minėto reglamento 20 straipsnio 1 dalies prasme netaikomos, kai teismas, turintis jurisdikciją
nagrinėti bylą iš esmės, priėmė, jo manymu, tinkamas priemones.
Vadinasi,
lis pendens
situacija, kaip ji suprantama pagal Reglamento Nr. 2201/2003 19 straipsnio 2 dalį, gali susiklostyti tik tada, kai vienas
ar daugiau procesų dėl to paties dalyko ir tuo pačiu pagrindu vyksta skirtinguose teismuose ir kai ieškovai šiuose atskiruose
procesuose siekia, kad būtų priimtas sprendimas, kuris gali būti pripažįstamas kitoje valstybėje narėje nei ta, į kurios teismą
kreiptasi dėl to, kad jis turi jurisdikciją nagrinėti bylą iš esmės.
Šiuo klausimu negalima daryti skirtumo pagal šiuose teismuose pradėtų procesų – dėl laikinųjų priemonių taikymo ar dėl bylos
nagrinėjimo iš esmės – pobūdį. Juk nei iš sąvokos „teismo sprendimas“, esančios Reglamento Nr. 2201/2003 2 straipsnio 4 punkte,
nei iš jo 16 ir 19 straipsnių, susijusių atitinkamai su kreipimusi į teismą ir
lis pendens
, nematyti, kad šiuo reglamentu būtų daromas toks skirtumas. Tas pats pasakytina apie šio reglamento nuostatas dėl sprendimų
pripažinimo ir vykdymo, kurios įtvirtintos 21 ir 23 straipsniuose.
Galiausiai pasakytina, kad imtis vieno ar kito proceso gali reikalauti nacionalinės teisės ypatumai. Komisija iškėlė hipotezę,
kad nacionalinėje teisėje gali būti numatyta pareiga pirmiausia imtis procedūros dėl laikinųjų priemonių taikymo, o tik vėliau
pateikti ieškinį dėl bylos nagrinėjimo iš esmės.
Vadinasi, atsižvelgiant į šio sprendimo 68 punkte primintą teismo praktiką, o visų pirma į minėtą Sprendimą
Gantner Electronic
, svarbu yra tai, ar ieškovas siekia, kad pirmasis teismas priimtų sprendimą, nes jis turi jurisdikciją nagrinėti bylą iš
esmės, kaip tai suprantama pagal Reglamentą Nr. 2201/2003.
Būtent ieškovo reikalavimų šiame teisme ir ieškovo reikalavimų teisme, kuriame byla iškelta vėliau, palyginimas pastarajam
teismui ir leis nustatyti, ar susiklostė
lis pendens
situacija.
Jeigu iš ieškinio, pareikšto pirmajame teisme, dalyko ir jo aprašytų faktinių aplinkybių būtų akivaizdu, kad jame nėra nieko,
kas pagrįstų teismo, kuriame pareikštas šis ieškinys, jurisdikciją nagrinėti bylą iš esmės Reglamento Nr. 2201/2003 prasme,
teismas, kuriame byla iškelta vėliau, galės konstatuoti, kad
lis pendens
situacija nesusiklostė.
Tačiau jeigu iš ieškovo reikalavimų ar faktinių aplinkybių, nurodytų pirmajame teisme pareikštame ieškinyje, net jei juo siekiama,
kad būtų nustatytos laikinosios priemonės, matyti, kad jis pareikštas teisme, kuris iš pirmo žvilgsnio gali turėti jurisdikciją
nagrinėti bylą iš esmės, teismas, kuriame byla iškelta vėliau, turi sustabdyti bylos nagrinėjimą pagal Reglamento Nr. 2201/2003
19 straipsnio 2 dalį, iki bus nustatyta pirmojo teismo jurisdikcija. Nelygu aplinkybės ir jeigu įvykdytos šio reglamento 20 straipsnio
sąlygos, teismas, kuriame byla iškelta vėliau, gali nustatyti būtinas laikinąsias priemones, kad būtų paisoma vaiko interesų.
Tai, kad yra laikinąsias priemones nustatantis teismo sprendimas, nors jame ir nepatikslinta, ar jas priėmęs teismas turi
jurisdikciją nagrinėti bylą iš esmės, negali būti įrodymas, pagrindžiant išimtį dėl
lis pendens
, kad pareikštas ieškinys dėl bylos nagrinėjimo iš esmės, nepatikslinant pirmojo teismo jurisdikcijos ir faktinių aplinkybių,
nurodytų ieškinyje dėl bylos nagrinėjimo iš esmės.
Vis dėlto teismas, kuriame byla iškelta vėliau, turi pats patikrinti, ar jam priimant sprendimą taikyti laikinąsias priemones
teismo, į kurį kreiptasi pirmiau, sprendimas buvo tik išankstinė sąlyga vėlesnio sprendimo, priimamo geriau susipažinus su
byla ir esant sąlygoms, kurios nebereikalauja skubiai priimti sprendimo. Be to, teismas, kuriame byla iškelta vėliau, turi
patikrinti, ar reikalavimai prašant taikyti laikinąsias priemones ir vėliau pateikti reikalavimai dėl bylos nagrinėjimo iš
esmės sudaro procesinį vienetą.
Nelygu nacionalinėje teisėje numatytos galimybės, teismas, kuriame byla iškelta vėliau, gali, kai abiejų bylų šalys yra tos
pačios, šalies, kuri nurodo
lis pendens
situaciją, paklausti, ar yra tokia byla ir ko joje reikalaujama. Be to, atsižvelgdamas į tai, kad Reglamentas Nr. 2201/2003
pagrįstas teismų bendradarbiavimu ir abipusiu pasitikėjimu, šis teismas gali pranešti pirmajam teismui apie jame pareikštą
ieškinį, atkreipti jo dėmesį į
lis pendens
galimybę, paprašyti perduoti informaciją apie pareikštą ieškinį ir išreikšti savo nuomonę dėl jo jurisdikcijos pagal Reglamentą
Nr. 2201/2003 ar perduoti jam visus jau priimtus sprendimus šioje byloje. Galiausiai teismas, kuriame byla iškelta vėliau,
gali kreiptis į savo valstybės narės centrinę instituciją.
Jeigu, nepaisant visų teismo, kuriame byla iškelta vėliau, pastangų, jis vis dėlto neturi jokios informacijos, patvirtinančios,
kad kitame teisme pareikštas ieškinys, ir leidžiančios nustatyti to ieškinio dalyką ir pagrindą, taip pat, be kita ko, galinčios
įrodyti kito teismo, į kurį kreiptasi pagal Reglamentą Nr. 2201/2003, jurisdikciją, jis turi, protingą laiko tarpą palaukęs
atsakymų į užduotus klausimus, tęsti jam pateikto ieškinio nagrinėjimą.
Nustatyti, koks yra protingas laikotarpis laukti atsakymų, teismas turi pirmiausia atsižvelgdamas į vaiko interesus. Čia reikia
atsižvelgti į tai, kad kalbama apie labai mažą vaiką (šiuo klausimu žr. 2008 m. liepos 11 d. Sprendimo
Rinau
, C‑195/08 PPU, Rink. p. I‑5271, 81 punktą).
Reikia priminti, kad Reglamento Nr. 2201/2003 tikslas yra, labiausiai atsižvelgiant į vaiko interesus, leisti teismui, kuris
yra arčiausiai jo ir kuriam dėl to geriausiai žinoma jo situacija ir raidos lygis, priimti reikiamus sprendimus.
Galiausiai reikia pabrėžti, kad remiantis Reglamento Nr. 2201/2003 24 straipsniu kilmės valstybės narės teismo jurisdikcija
negali būti peržiūrima. Tai, kad šio reglamento 19 straipsnio 2 dalyje numatyta, jog teismas, kuriame byla iškelta vėliau,
turi sustabdyti bylos nagrinėjimą susiklosčius
lis pendens
situacijai, ir skirta būtent tam, kad pirmasis teismas galėtų nuspręsti dėl savo jurisdikcijos.
Iš to, kas išdėstyta, į pateiktus klausimus reikia atsakyti taip:
–        Reglamento Nr. 2201/2003 19 straipsnio 2 dalies nuostata netaikoma, kai į vienos valstybės narės teismą, į kurį pirmąjį kreiptasi
dėl tėvų pareigų nustatymo, kreipiamasi tik dėl laikinųjų priemonių taikymo šio reglamento 20 straipsnio prasme, o į kitos
valstybės narės teismą, turintį jurisdikciją nagrinėti bylą iš esmės to paties reglamento prasme, kreipiamasi vėliau dėl tokių
pačių priemonių taikymo, nesvarbu, ar to siekiama laikinai, ar prašant priimti galutinį sprendimą.
–        Tai, kad į vienos valstybės narės teismą kreipiamasi per procedūrą dėl laikinųjų priemonių ar kad sprendimas priimtas taikant
tokią procedūrą, ir tai, kad pateiktame prašyme ar priimtame sprendime nėra nieko, kas rodytų, jog teismas, kuriame pateiktas
prašymas dėl laikinųjų priemonių, turi jurisdikciją Reglamento Nr. 2201/2003 prasme, nebūtinai reiškia, kad atmetama galimybė,
jog yra – kaip galbūt leidžiama pagal nacionalinę tos valstybės narės teisę – ieškinys dėl bylos nagrinėjimo iš esmės, kuris
susijęs su prašymu taikyti laikinąsias priemones ir kuriame yra duomenų, galinčių įrodyti, kad teismas, į kurį kreiptasi,
turi jurisdikciją šio reglamento prasme.
–        Kai, nepaisant visų teismo, kuriame byla iškelta vėliau, pastangų gauti informaciją iš šalies, kuri nurodo
lis pendens
, iš teismo, į kurį kreiptasi pirmiau, ir iš centrinės institucijos, teismas, kuriame byla iškelta vėliau, vis dėlto neturi
jokios informacijos, leidžiančios nustatyti kitame teisme pareikšto ieškinio dalyką ir pagrindą, taip pat, be kita ko, galinčios
įrodyti to teismo jurisdikciją pagal Reglamentą Nr. 2201/2003, ir kai dėl ypatingų aplinkybių vaiko interesai reikalauja priimti
sprendimą, kuris gali būti pripažįstamas kitose valstybėse narėse nei ta, kurios teisme byla iškelta vėliau, pastarasis teismas
turi, protingą laiko tarpą palaukęs atsakymų į užduotus klausimus, tęsti jame pareikšto ieškinio nagrinėjimą. Nustatyti, koks
yra protingas laikotarpis laukti atsakymų, reikia labiausiai atsižvelgiant į vaiko interesus, remiantis konkrečiomis nagrinėjamos
bylos aplinkybėmis.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
2003 m. lapkričio 27 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 2201/2003 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų, susijusių su santuoka
ir tėvų pareigomis, pripažinimo bei vykdymo, panaikinančio Reglamentą (EB) Nr. 1347/2000, 19 straipsnio 2 dalies nuostata
netaikoma, kai į vienos valstybės narės teismą, į kurį pirmąjį kreiptasi dėl tėvų pareigų nustatymo, kreipiamasi tik dėl laikinųjų
priemonių taikymo šio reglamento 20 straipsnio prasme, o į kitos valstybės narės teismą, turintį jurisdikciją nagrinėti bylą
iš esmės to paties reglamento prasme, dėl tokių pačių priemonių nustatymo, nesvarbu, ar to siekiama laikinai, ar prašant priimti
galutinį sprendimą, kreipiamasi vėliau.
Tai, kad į vienos valstybės narės teismą kreipiamasi per procedūrą dėl laikinųjų priemonių ar kad sprendimas priimtas taikant
tokią procedūrą, ir tai, kad pateiktame prašyme ar priimtame sprendime nėra nieko, kas rodytų, kad teismas, kuriame pateiktas
prašymas dėl laikinųjų priemonių, turi jurisdikciją Reglamento Nr. 2201/2003 prasme, nebūtinai reiškia, kad atmetama galimybė,
jog yra – kaip galbūt leidžiama pagal nacionalinę tos valstybės narės teisę – ieškinys dėl bylos nagrinėjimo iš esmės, kuris
susijęs su prašymu taikyti laikinąsias priemones ir kuriame yra duomenų, galinčių įrodyti, kad teismas, į kurį kreiptasi,
turi jurisdikciją šio reglamento prasme.
Kai, nepaisant visų teismo, kuriame byla iškelta vėliau, pastangų gauti informaciją iš šalies, kuri nurodo
lis pendens
, iš teismo, į kurį kreiptasi pirmiau, ir iš centrinės institucijos, teismas, kuriame byla iškelta vėliau, vis dėlto neturi
jokios informacijos, leidžiančios nustatyti kitame teisme pareikšto ieškinio dalyką ir pagrindą, taip pat, be kita ko, galinčios
įrodyti to teismo jurisdikciją pagal Reglamentą Nr. 2201/2003, ir kai dėl ypatingų aplinkybių vaiko interesai reikalauja priimti
sprendimą, kuris gali būti pripažįstamas kitose valstybėse narėse nei ta, kurios teisme byla iškelta vėliau, pastarasis teismas
turi, protingą laiko tarpą palaukęs atsakymų į užduotus klausimus, tęsti jame pareikšto ieškinio nagrinėjimą. Nustatyti, koks
yra protingas laikotarpis laukti atsakymų, reikia labiausiai atsižvelgiant į vaiko interesus, remiantis konkrečiomis nagrinėjamos
bylos aplinkybėmis.
Parašai.
*
Proceso kalba: vokiečių.