CELEX: 62008CJ0219
Liikmesriigi kohustuste rikkumine
Teenuste osutamise vabadus
Õigustamatu piirang
Kolmandate riikide kodanikest töötajate lähetamine

Euroopa Ühenduste Komisjon palub oma hagiavalduses Euroopa Kohtul tuvastada, et kuna Belgia Kuningriik nõuab kolmandate riikide kodanikest töötajate lähetamise korral ühenduse ettevõtja poolt seoses teenuste osutamisega:
—
eelnevat luba tegelda majandus- või kutsetegevusega;
—
et elamisluba tööandja asukohariigis kehtiks teenuste osutamise tähtaja möödumisest 3 kuud; ja
—
et töötaja oleks töötanud samale teenuseosutajast tööandjale vähemalt 6 kuud,
siis on Belgia Kuningriik rikkunud EÜ artiklist 49 tulenevaid kohustusi.
Siseriiklik õiguslik raamistik
Loi du 30 avril 1999 relative à l’occupation des travailleurs étrangers (võõrtöötajate töölevõtmist käsitleva . aasta seadus,
Moniteur belge,
, lk 17800), muudetud . aasta kuningliku määrusega (
Moniteur belge
, lk 29642), kohaselt peavad võõrtöötaja ja tema tööandja saama eelnevalt vastavalt tööloa ja töölevõtmise loa. Selle seaduse artikli 7 esimeses lõigus on sätestatud sellegipoolest järgmist:
„Kuningas võib ministrite nõukogu määrusega vabastada tema määratud võõrtöötajate kategooriad tööloa saamise kohustusest.”
Võõrtöötajate töölevõtmist käsitleva 30. aprilli 1999. aasta seaduse rakendamiseks antud . aasta kuningliku määruse (
Moniteur belge
, , lk 24162), mida muudeti . aasta kuningliku määrusega (
Moniteur belge
, , lk 9583), artiklis 2 on sätestatud:
„Tööloa saamise kohustusest on vabastatud:
[…]
14.
töötajad, kes ei ole Euroopa Majanduspiirkonna liikmesriigi kodanikud ja kelle on tööle võtnud äriühing, mis asub Euroopa Majanduspiirkonnas ja tuleb Belgiasse teenuseid osutama, tingimusel et:
a)
nendel töötajatel on nende elukohajärgses Euroopa Majanduspiirkonna liikmesriigis vähemalt kolme kuu pikkune elamisõigus või -luba;
b)
nendel töötajatel on seaduslik tööluba elukohajärgses liikmesriigis ja see luba kehtib vähemalt Belgias osutatava teenuse osutamise kestuse jooksul;
c)
nendel töötajatel on nõuetekohane tööleping;
d)
need töötajad on töötanud ettevõtja juures katkematult vähemalt kuus kuud;
e)
nendel töötajatel on pass või elamisluba, mis kehtib teenuse osutamise tähtaja möödumisest kolm kuud, et tagada nende naasmist päritolu- või elukohariiki.”
Kohtueelne menetlus
Kuna komisjon leidis, et mõnes muus liikmesriigis kui Belgia Kuningriik asuvates ettevõtjates töötavate kolmandate riikide kodanikest töötajate lähetamise valdkonnas rikub see liikmesriik EÜ asutamislepingu artiklit 59 (muudetuna EÜ artikkel 49), siis saatis komisjon 25. märtsil 1997 sellele liikmesriigile märgukirja, millele Belgia vastas . aasta kirjaga.
9. septembril 1998 saatis komisjon põhjendatud arvamuse, millele Belgia Kuningriik vastas . aasta kirjaga.
Pärast uut kirjavahetust saatis komisjon 13. juulil 2005 täiendava põhjendatud arvamuse, millele Belgia Kuningriik vastas . aasta kirjaga.
Kuna komisjon ei jäänud Belgia Kuningriigi vastusega rahule, otsustas ta esitada käesoleva hagi.
Menetlus Euroopa Kohtus
Euroopa Kohtu presidendi 9. oktoobri 2008. aasta määrusega anti Poola Vabariigile luba astuda menetlusse komisjoni nõuete toetuseks. Kuid pärast seda, kui Poola Vabariik teatas Euroopa Kohtule, et ta loobub menetlusse astumisest käesolevas asjas, kustutas Euroopa Kohtu president . aasta määrusega selle liikmesriigi kui menetlusse astuja kohtuasjast.
Kantseleisse 24. märtsil 2009 saabunud dokumendiga teatas komisjon Euroopa Kohtule, et võttes arvesse seda, et Belgia Kuningriik võttis vastu . aasta kuningliku määruse, millega muudetakse võõrtöötajate töölevõtmist käsitleva . aasta seaduse rakendamiseks antud . aasta kuningliku määruse artikli 2 esimese lõigu punkti 14 (
Moniteur belge
, , lk 26202), ning teatas sellest komisjonile . aasta kirjaga, loobub komisjon oma hagist teise ja kolmanda väite osas.
Hagi
Oma esimese väitega, mis käsitleb vajadust saada eelnev luba tegelda majandus- või kutsetegevusega, mis pärast komisjoni osalist loobumist jäi hagi ainsaks väiteks, heidab komisjon Belgia Kuningriigile ette seda, et ta alusetult piirab teenuste osutamise vabaduse raames tegutsevatel ühenduse ettevõtjatel lähetada kolmandate riikide kodanikest töötajaid, kui neid töötajaid lähetatakse sellisest liikmesriigist, mis ei kohalda Schengeni
acquis
’d täielikult, või kui neid lähetakse Schengeni
acquis
’d täielikult kohaldavast liikmesriigist pikemaks ajaks kui kolm kuud. Sellistes olukordades kohustab Belgia Kuningriik töötajal, kes soovib sellesse liikmesriiki lähetatud saada, eelnevalt omandada viisa või ajutine elamisluba keerulise menetluse kaudu, mille eesmärk on kontrollida, kas töötaja lähetamine järgib kõiki kriteeriume, mis tulenevad 9. augusti 1994. aasta otsusest kohtuasjas
C-43/93: Vander Elst (EKL 1994, lk I-3803)
.
Komisjon leiab, et teenuste osutamise vabaduse piirang tuleneb eelkõige asjaolust, et Belgia ametiasutused nõuavad asjaomastelt töötajatelt selliste dokumentide esitamist, mis tõendavad ühest küljest, et nad tulevad Belgiasse lähetuse raames ning on seega vabastatud tööloast, ning teisest küljest, et neil on piisavalt elatusvahendeid, elamispind Belgias ning reisikindlustus, mis on viisa saamise eeltingimuseks.
Belgia Kuningriik ei vaidle vastu sellele, et ta nõuab komisjoni mainitud tõendeid, mida võib muuseas esitada kõigi õiguslike vahenditega, eeskätt esitades lähetustunnistuse, mille väljastab lähtekoha liikmesriigi sotsiaalkindlustusamet (vorm E 101). Belgia Kuningriik väidab, et nende tõendite eesmärk on üksnes näidata, et lähetatud töötaja vastab kriteeriumidele, mis on määratletud 19. juunil 1990 Schengenis (Luksemburg) allkirjastatud konventsioonis, millega rakendatakse . aasta Schengeni lepingut Beneluxi Majandusliidu riikide, Saksamaa Liitvabariigi ja Prantsuse Vabariigi valitsuste vahel nende ühispiiridel kontrolli järkjärgulise kaotamise kohta (
EÜT 2000, L 239, lk 19
; ELT eriväljaanne 19/02, lk 9), ning mida on seejärel täpsustatud viisasid käsitlevates ühistes konsulaarjuhistes diplomaatilistele ja konsulaaresindustele (EÜT 2005, C 326, lk 1).
Sellega seoses tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei nõua EÜ artikkel 49 mitte ainult kogu kodakondsusel põhineva diskrimineerimise keelamist teise liikmesriigi teenuseosutaja suhtes, vaid ka kõigi piirangute kaotamist, isegi juhul kui need laienevad nii selle riigi kui ka teiste liikmesriikide teenuseosutajatele, kui need võivad keelata, takistada või muuta vähem soodsaks selle teenuseosutaja tegevuse, kelle asukoht on mõnes teises liikmesriigis, kus ta osutab seaduslikult sarnaseid teenuseid (vt eelkõige 19. jaanuari 2006. aasta otsus kohtuasjas
C-244/04: komisjon
vs.
Saksamaa, EKL 2006, lk I-885
, punkt 30).
Siiski võib ühenduse tasemel ühtlustamata valdkonna siseriiklik normistik, mida kohaldatakse eranditeta kõigi kõnealuses liikmesriigis tegutsevate füüsiliste isikute või äriühingute suhtes, olla õigustatud sellele vaatamata, et sellega piiratakse teenuste osutamise vabadust, tingimusel et see on vastavuses ülekaaluka üldise huviga, mis ei ole kaitstud teenuste osutaja suhtes tema asukohaliikmesriigis kohaldatavate eeskirjadega, ja ainult niivõrd, kui see on eesmärgi saavutamise tagamiseks sobiv ega lähe kaugemale, kui on vajalik eesmärgi saavutamiseks (eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Saksamaa, punkt 31 ja viidatud kohtupraktika).
Nimelt on Euroopa Kohus juba varem asunud seisukohale, et liikmesriik võib kontrollida, kas teise liikmesriigi äriühing, kes lähetab tema territooriumile kolmandate riikide kodanikest töötajaid, ei kasuta teenuste osutamise vabadust muul eesmärgil kui asjaomase teenuse osutamine (eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Saksamaa, punkt 40 ja viidatud kohtupraktika).
Sellega seoses on Euroopa Kohus leidnud, et teenuseosutaja kohustus esitada eelnev tõend selle kohta, et asjaomaste töötajate puhul on elukoha, tööloa ja sotsiaalse kaitse nõuded tööandja asukohaliikmesriigis täidetud, on selline meede, mis põhimõtteliselt ei lähe kaugemale sellest, mis on vajalik teenuste osutamise vabaduse rakendamisest tuleneda võivate rikkumiste ennetamiseks (vt selle kohta 21. oktoobri 2004. aasta otsus kohtuasjas
C-445/03: komisjon
vs.
Luksemburg, EKL 2004, lk I-10191
, punkt 46; ning eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Saksamaa, punktid 41 ja 42).
Kohtuistungil täpsustas komisjon, et ta ei kavatse seda kohtupraktikat vaidlustada. Ta väitis siiski, et kuna Belgia ametiasutused nõuavad asjassepuutuvatelt töötajatelt vormi E 101, siis kujutab see palju põhjalikumat kohustust kui teenuseosutaja eelneva tõendi esitamine.
Belgia Kuningriigi sõnul on just vormi E 101 esitamine töötaja jaoks kergem kohustus kui teenuseosutaja eelneva tõendi esitamine. Siiski tunnistas see liikmesriik kohtuistungil otsesõnu, et kuna käesoleva kohtuotsuse punktis 11 kirjeldatud tõendeid, mida Belgia ametiasutused nõuavad, võib esitada kõigi õiguslike vahenditega, võib neid esitada ka käesoleva kohtuotsuse punktis 16 viidatud kohtupraktika tähenduses teenuseosutaja eelneva tõendiga.
Neis tingimustes tuleb järeldada, et komisjon ei ole tõendanud, et Belgia Kuningriik nõuab teenuste osutamise raames ühenduse ettevõtjate poolt kolmandate riikide kodanikest töötajate lähetamise korral eelnevat luba tegelda majandus- või kutsetegevusega.
Oma väitega heidab komisjon Belgia Kuningriigile ette ka hoolsuse puudumist taotletud viisa väljastamisel, kuna viisa väljastatakse alles 48 tunni möödumisel hetkest, kui huvitatud isik on nõutud dokumendid esitanud. Veel heidab komisjon Belgia Kuningriigile ette läbipaistvuse puudumist. Eeskätt seda, et kuna ei ole vastu võetud juhendeid, mida Belgia ametiasutused on ometi eelnevalt lubanud, siis ei saa ettevõtjad ette teada, mis tingimusi tuleb täita, et nad saaksid Belgias teenuseid osutada.
Sellega seoses piisab märkimisest, et isegi kui sellistel etteheidetel on alust, ei saa nendega tõendada, et Belgia Kuningriik nõuab eelnevat luba majandus- või kutsetegevusega tegelemiseks.
Sellest tuleneb, et hagi tuleb rahuldamata jätta.
Kohtukulud
Kodukorra artikli 69 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Sama artikli lõike 5 esimese lõigu alusel kannab hagist loobunud poole taotlusel kohtukulud vastaspool, kui see on viimase käitumise tõttu õigustatud.
Käesolevas asjas on komisjon ainsa väite osas, mille juurde ta jäi, kohtuvaidluse kaotanud. Mis puudutab komisjoni osalist loobumist, siis tuleneb see asjaolust, et Belgia Kuningriik teatas talle 23. aprilli 2008. aasta kuningliku määruse vastuvõtmisest pärast käesoleva hagiavalduse esitamist.
Neil asjaoludel tuleb jätta kummagi poole kohtukulud nende endi kanda.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:

1.
Jätta hagi rahuldamata.

2.
Euroopa Ühenduste Komisjon ja Belgia Kuningriik kannavad oma kohtukulud ise.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: prantsuse.