CELEX: 62009CJ0354
Yhteisön tullikoodeksi
33 artikla
Tavaroiden tullausarvo
Tullien mukaan lukeminen -"Toimitettuna tullattuna" (Delivered Duty Paid)-toimituslauseke

Ennakkoratkaisupyyntö koskee yhteisön tullikoodeksista 12.10.1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92 (EYVL L 302,
s. 1; jäljempänä tullikoodeksi) 33 artiklan tulkintaa.
Pyyntö on esitetty asiassa, jossa ovat vastakkain Gaston Schul BV (jäljempänä Gaston Schul) ja Staatssecretaris van Financiën
ja joka koskee tullivelan kantamista jälkitullauksin.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Unionin säännöstö
Tullikoodeksin 29 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Maahan tuotujen tavaroiden tullausarvona käytetään niiden kauppa-arvoa eli hintaa, joka niistä on tosiasiallisesti maksettu
tai maksettava myytäessä ne vietäviksi yhteisön tullialueelle, tapauksen mukaan 32 ja 33 artiklassa tarkoitettujen tarkistusten
jälkeen – – .
– –”
Tullikoodeksin 33 artiklan sanamuoto on seuraava:
”Seuraavia eriä ei voida sisällyttää tullausarvoon, jos ne on erotettu maahan tuoduista tavaroista tosiasiallisesti maksetusta
tai maksettavasta hinnasta:
a)      tavaroiden kuljetuskustannukset niiden saavuttua paikkaan, jossa ne tuodaan yhteisön tullialueelle;
b)      teollisuuslaitosten, -laitteistojen tai -kalustojen kaltaisten maahan tuotujen tavaroiden maahantuonnin jälkeisestä rakentamisesta,
asentamisesta, kokoonpanosta, huollosta tai teknisestä avusta aiheutuvat kustannukset;
c)      ostajan tekemästä maahan tuotujen tavaroiden ostoa koskevasta rahoitussopimuksesta aiheutuvat korkokulut riippumatta siitä,
järjestääkö rahoituksen myyjä vai joku muu, jos rahoitussopimus on tehty kirjallisesti ja ostaja voi vaadittaessa osoittaa,
että:
–        kyseiset tavarat tosiasiallisesti myydään niistä tosiasiallisesti maksetuksi tai maksettavaksi ilmoitettuun hintaan ja
–        vaadittava korkokanta ei ole korkeampi kuin se korkokanta, jota on sovellettu vastaavissa liiketoimissa rahoituksen järjestämisen
ajankohtana siinä maassa, jossa rahoitus on järjestetty;
d)      maksu oikeudesta jäljentää maahan tuotuja tavaroita yhteisössä;
e)      ostoprovisio;
f)      yhteisössä tavaroiden maahantuonnista tai myynnistä maksettavat tuontitullit tai muut maksut.”
Tullikoodeksin 220 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jos tullivelasta johtuvaa tullien määrää ei ole kirjattu tileihin 218 ja 219 artiklan mukaisesti, tai jos se on kirjattu
tileihin lain mukaan kannettavaa määrää pienempänä, kannettava tai kannettavaksi jäävä tullien määrä on kirjattava tileihin
kahden päivän kuluessa siitä päivästä, jona tulliviranomaiset ovat todenneet tilanteen ja voivat laskea lain mukaan kannettavan
tullien määrän sekä osoittaa velallisen (jälkikäteen tapahtuva tileihin kirjaaminen). Tätä määräaikaa voidaan pidentää 219
artiklan mukaisesti.”

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymys
Gaston Schul teki tulliasioitsijan ominaisuudessa vuosina 1998–2000 Alankomaiden viranomaisille useita tuonti-ilmoituksia
kalatuotteiden luovuttamiseksi vapaaseen liikkeeseen.
Yhtiö teki ilmoitukset omissa nimissään ja omaan lukuunsa sellaisen islantilaisen rahdinkuljettajan toimeksiannosta, joka
puolestaan toimi islantilaisen viejän toimeksiannon perusteella.
Ilmoitusten yhteydessä esitettiin pyynnöt etuustulliin perustuvan tullivapauden soveltamisesta sen perusteella, että tuotteiden
alkuperä oli Euroopan talousalue (ETA). Gaston Schul liitti tuonti-ilmoituksiin kopiot islantilaisen viejän toimittamista
laskuista, joissa toimituslausekkeena oli mainittu ”Toimitettuna tullattuna” (Delivered Duty Paid, jäljempänä DDP) ja joissa
todettiin, että ”tässä asiakirjassa mainittujen tuotteiden viejä – – ilmoittaa, että nämä tuotteet ovat, ellei toisin ole
selvästi merkitty, etuuskohteluun oikeutettuja ETA:n alkuperätuotteita”. Toimituslauseke DDP oli myös mainittu tulli-ilmoituksissa.
Kyseisten tuotteiden alkuperää koskevasta tutkimuksesta ilmeni sittemmin, että tuotteet olivat tosiasiassa peräisin kolmansista
maista ja että etuustullia oli näin ollen sovellettu virheellisesti.
Staatssecretaris van Financiën päätti siis kantaa tullit jälkikäteen ja kehotti 7., 11. ja 28.6.2001 päivätyillä tullauspäätöksillä
Gaston Schulia maksamaan mainitut tullit.
Kyseinen viranomainen laski kannettavien tullien määrän käyttäen tullausarvona kauppahintaa sellaisena kuin se ilmeni tuonti-ilmoituksista,
vähentämättä siitä kannettavien tullien määrää.
Staatssecretaris van Financiën hylkäsi sittemmin oikaisuvaatimuksen, jolla Gaston Schul vaati maksuvelvollisuutensa alentamista
vaatimalla jälkikäteen laskettujen tullien vähentämistä sopimushinnasta.
Rechtbank te Haarlem hylkäsi oikaisuvaatimuksen hylkäämisen johdosta nostetun kanteen perusteettomana. Kyseisen tuomioistuimen
antama tuomio pysytettiin muutoksenhaussa, minkä vuoksi Gaston Schul teki kassaatiovalituksen Hoge Raad der Nederlandeniin.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa aluksi, että pääasiassa kyseessä olevassa tilanteessa myyjä ja ostaja olivat
sopineet myyjän vastaavan tulleista. Osapuolet erehtyivät kuitenkin sopimusta tehtäessä tuotteiden alkuperästä ja siten lain
mukaan kannettavasta tullien määrästä.
Jotta ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin voisi ratkaista sen käsiteltäväksi saatetun asian, sen mielestä on olennaista
tietää, täyttyvätkö tullikoodeksin 33 artiklassa säädetyt edellytykset pääasian kaltaisessa tilanteessa.
Hoge Raad der Nederlanden viittaa tässä yhtäältä Maailman tullijärjestön teknisen tullausarvokomitean ohjeelliseen lausuntoon
nro 3.1, jonka otsikko on ”Ilmaisun ’jos ne on erotettu’ merkitys sopimuksen 1 artiklan tulkintaa koskevassa huomautuksessa:
tuontimaassa perittävät tullit ja maksut”, ja toisaalta tullikoodeksikomitean tullausarvojaoston huomautukseen nro 5 (jäljempänä
huomautus nro 5).
Mainittu tekninen komitea totesi, että ”– – tuontimaassa kannettavat tullit ja maksut eivät sisälly tullausarvoon, koska nämä
tullit ja maksut ovat luonteeltaan sellaisia, että ne voidaan erottaa tosiasiassa maksetusta tai maksettavasta hinnasta”,
tutkiessaan kysymystä siitä, onko kyseiset tullit ja maksut vähennettävä silloin, kun maksettu tai maksettava hinta sisältää
erän, joka vastaa tuontimaassa kannettavia tulleja ja maksuja, jos niitä ei ole eritelty laskussa ja jos tuoja ei ole myöskään
vaatinut vähennystä niiltä osin.
Huomautuksen nro 5 8–10 kohdassa todetaan lisäksi seuraavaa:
”8.      [Maailman tullijärjestön] teknisen tullausarvokomitean ohjeellisessa lausunnossa on ohjeita käsitteen ’erotettu’ merkityksestä
tavaroiden maahantuonnista tai myynnistä maksettavien tuontitullien ja muiden maksujen yhteydessä. Kyseisessä ohjeellisessa
lausunnossa nro 3.1 todetaan, että tuontimaassa kannettavat tullit ja maksut eivät sisälly tullausarvoon, jos ne ovat luonteeltaan
sellaisia, että ne voidaan erottaa tosiasiallisesti maksetusta tai maksettavasta hinnasta. Itse asiassa ne ovat yleisesti
saatavissa olevia tietoja.
9.      Tässä yhteydessä ’erotettu’ tarkoittaa käytännössä samaa kuin ’voidaan erottaa’. Lausunnon perustana olevassa tapauksessa
tulleja/maksuja ei ollut eritelty laskussa, mutta on kiistatonta, että ohjeellisesta lausunnosta käy ilmi, että laskussa tai
jossakin muussa saateasiakirjassa on selvästi mainittu tosiasiallisesti maksetun tai maksettavan hinnan sisältävän nämä kulut.
10.      Edellä olevan 4 kohdan mukaisesti DV 1 -lomakkeessa on eriteltävä erä, jota ei sisällytetä tullausarvoon.”
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että edellä tämän tuomion 16 kohdassa mainittujen asiakirjojen perusteella
ei voida todeta, että tullikoodeksin 33 artiklassa säädetyt edellytykset täyttyvät pääasian kaltaisessa tilanteessa.
Se, että huomautuksessa nro 5 olevan 9 kohdan mukaan tullikoodeksissa ei edellytetä, että mainittujen tullien määrä on mainittava
laskussa nimenomaisesti, puoltaa siten sitä, etteivät tuontitullit sisälly tullausarvoon. Riittää, että laskussa tai muussa
saateasiakirjassa mainitaan selvästi, että nämä tullit sisältyvät hintaan.
Vaikka oletettaisiin myyjän ja ostajan katsovan, että tietystä maahantuonnista on maksettava tulli, niiden voi olla vaikeaa
tietää etukäteen tullien täsmällistä määrää esimerkiksi silloin, kun kyseisten tavaroiden tariffiluokittelu on epävarma.
Tuontitullien sisältyminen tullausarvoon johtaisi pääasian kaltaisessa tilanteessa lisäksi siihen, että tuontitulleja ei kannettaisi
ainoastaan tavaroiden todellisesta taloudellisesta arvosta vaan myös tuontitulleista.
Sitä vastoin tuontitullien sisältymistä tullausarvoon puoltaa se, että huomautuksen nro 5 saman 9 kohdan mukaan merkityksellistä
näyttäisi olevan se, että sopimuspuolet ilmaisevat olleensa tietoisia siitä, että hinnan oli tosiasiassa tarkoitettu kattavan
nämä tullit. Koska nyt käsiteltävässä asiassa sopimuspuolilla oli kuitenkin virheellinen käsitys todellisesta tilanteesta,
minkään perusteella ei voida päätellä sitä, millä hinnalla myyjä olisi suostunut myymään, jos tämä olisi tiennyt tuotteiden
alkuperän.
Tässä tilanteessa Hoge Raad der Nederlanden on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan
ennakkoratkaisukysymyksen:
”Kun kyseessä on – – tullikoodeksin 220 artiklassa tarkoitettu jälkikäteen tehtävä tileihin kirjaaminen, onko – – tullikoodeksin
33 artikla[ssa] – – asetetun ehdon, jonka mukaan tuontitullit eivät kuulu tullausarvoon, katsottava täyttyvän silloin, kun
kyseisten tavaroiden myyjä ja ostaja ovat sopineet toimitusehdoksi ”Delivered [Duty] Paid” ja tämä on ilmoitettu tulli-ilmoituksessa,
vaikka myyjä ja ostaja olisivat kauppahintaa määrittäessään virheellisesti olettaneet, ettei tavaroiden tuonnista yhteisöön
kanneta tuontitullia, eikä laskussa ja tulli-ilmoituksessa tai sen yhteydessä ole ilmoitettu tullien määrää?”

Ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelu
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kysymyksellään lähinnä sitä, täyttyykö tullikoodeksin 33 artiklassa tarkoitettu
edellytys, jonka mukaan tuontitullien on oltava ”erotettu” maahantuoduista tavaroista tosiasiallisesti maksetusta tai maksettavasta
hinnasta, silloin kun sopimuspuolet ovat sopineet tavaroiden toimittamisesta tullattuna (DDP) ja kirjanneet kyseisen maininnan
tulli-ilmoitukseen mutta eivät ole ilmoittaneet tuontitullien määrää mainittujen tuotteiden etuuskohteluun oikeuttavaa alkuperää
koskevan virheen vuoksi.
Kysymykseen vastaamiseksi on tarkasteltava tullikoodeksin 33 artiklassa säädetyn sen edellytyksen soveltamisalaa, jonka mukaan
tuontitullien on oltava ”erotettu” maahantuoduista tavaroista tosiasiallisesti maksetusta tai maksettavasta hinnasta, ottaen
huomioon sopimuspuolten olosuhteet pääasian kaltaisessa tilanteessa.
Aluksi on muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tullausarvon määrityksestä annettujen unionin säännösten
tavoitteena on saada aikaan oikeudenmukainen, yhtenäinen ja neutraali järjestelmä, jossa ei käytetä mielivaltaisia eikä kuvitteellisia
tullausarvoja (ks. asia C-256/07, Mitsui & Co. Deutschland, tuomio 19.3.2009, Kok., s. I‑1951, 20 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tullikoodeksin 29 artiklan 1 kohdan mukaan maahantuotujen tavaroiden tullausarvona käytetään lähtökohtaisesti niiden kauppa-arvoa
eli hintaa, joka niistä on tosiasiallisesti maksettu tai maksettava myytäessä ne vietäviksi unionin tullialueelle.
Tullausarvon on lisäksi ilmennettävä maahantuodun tavaran todellista taloudellista arvoa, ja siinä on otettava huomioon tavaran
kaikki osat, joilla on taloudellista arvoa (ks. asia C-306/04, Compaq Computer International Corporation, tuomio 16.11.2006,
Kok., s. I-10991, 30 kohta ja em. asia Mitsui & Co. Deutschland, tuomion 20 kohta).
Tässä tilanteessa tullikoodeksin 33 artiklan f alakohdan mukaan Euroopan unionissa sovellettavat tuontitullit voidaan jättää
sisällyttämättä tullausarvoon, mutta siinä tapauksessa on noudatettava edellytystä, jonka mukaan kyseisten tullien määrän
on oltava ”erotettu” maahantuoduista tavaroista tosiasiallisesti maksetusta tai maksettavasta hinnasta.
Alankomaiden hallitus katsoo, että pääasian kaltaisessa tilanteessa tämä edellytys ei täyty, koska tulliviranomaiset eivät
voineet käytettävissä olevien tietojen perusteella erottaa tuontitulleja maahantuoduista tavaroista tosiasiallisesti maksetusta
tai maksettavasta hinnasta.
Asiassa C-79/89, Brown Boveri, 18.4.1991 annetussa tuomiossa (Kok., s. I-1853), asiassa C-379/00, Overland Footwear, 5.12.2002
annetussa tuomiossa (Kok., s. I-11133) ja asiassa C-468/03, Overland Footwear, 20.10.2005 annetussa tuomiossa (Kok., s. I-8937)
on Alankomaiden hallituksen mukaan jo todettu, että ostoprovision ja kokoamiskustannusten kaltaiset kulut voidaan katsoa ”erotetuiksi”
vain, jos ne on ilmoitettu tuonti-ilmoituksessa erillään maahantuoduista tavaroista tosiasiallisesti maksetusta tai maksettavasta
hinnasta. Kyseisen hallituksen mukaan mainittu oikeuskäytäntö on täysin sovellettavissa, kun on kyse tuontitullien sisällyttämättä
jättämisestä tavaroiden tullausarvoon.
Alankomaiden hallituksen mukaan tullikoodeksin 33 artiklassa säädetty edellytys ei täyty, koska sopimuspuolet eivät ole maahantuotujen
tavaroiden etuuskohteluun oikeuttavaa alkuperää koskevan virheen vuoksi ilmoittaneet laskuissaan tai tuonti-ilmoituksissaan
tuontitullien määrää.
Tästä on ensiksi todettava, että ennakkoratkaisupyynnön mukaan myyjän ja ostajan välistä sopimusta on pääasiassa tulkittava
niin, että myyjä vastaa DDP-lausekkeen mukaisesti tulleista ja että mahdollisesti maksettavat tuontitullit sisältyvät näin
maahantuoduista tavaroista tosiasiallisesti maksettuun tai maksettavaan hintaan, vaikka sopimuspuolet ovat virheellisesti
katsoneet, ettei tuontitulleja ole maksettava.
Tätä tulkintaa tukee se seikka, kuten Alankomaiden hallitus ja Euroopan komissio ovat korostaneet, että DDP-lausekkeen mukaan
myyjän vastuu on sen enimmäisvelvoitteen mukainen, jonka mukaan myyjä sitoutuu vastaamaan kaikista tavaroiden niiden tuontivaltioon
toimittamiseen liittyvistä kuluista ja riskeistä. Myyjä ottaa näin ollen vastatakseen muun muassa tulliselvitykseen liittyvät
kulut, ja se vastaa yhtäältä sopimuksentekohetkellä arvioimansa lain mukaan kannettavan ja toisaalta tulliviranomaisten laskeman
tullin määrän välisestä mahdollisesta erotuksesta kokonaisuudessaan voimatta vaatia ostajalta hinnankorotusta tai korvaavaa
suoritusta, jos eroja ilmenee.
Toiseksi on todettava, että muun muassa tullikoodeksin 217 ja 220 artiklan mukaan tuontivaltion viranomaiset vastaavat tuontitullien
laskemisesta. Kun kauppa-arvo on ilmoitettu asianmukaisesti tuonti-ilmoituksissa ja kun sovellettava tulliprosentti voidaan
määrittää tavaroiden alkuperän perusteella, mainitut viranomaiset voivat laskea lain mukaan kannettavan tuontitullin määrän
ja näin erottaa tullin määrän maahantuoduista tavaroista tosiasiallisesti maksetusta tai maksettavasta hinnasta.
Lisäksi – toisin kuin tullikoodeksin 33 artiklassa tarkoitetuista muista kuluista, kuten ostoprovisiosta tai kokoamiskustannuksista,
joiden olemassaolo ja määrä riippuvat yksinomaan sopimuspuolten tahdonilmauksesta ja joista tulliviranomaiset voivat tietää
vain, jos ne käyvät nimenomaisesti ilmi tuonti-ilmoituksista ja liiteasiakirjoista – tuontitulleista säädetään pakottavasti
unionin tullitariffissa, mitä myös komissio on korostanut. Näin ollen riskiä siitä, että kuvitteellisia tai liioiteltuja kuluja
ilmoitetaan maahantuotujen tavaroiden tullausarvon vilpilliseksi alentamiseksi, ei pääasian kaltaisessa tilanteessa ole.
On myös todettava, että vaikka tällaisessa tilanteessa sellaisten tuontitullien vähentäminen, jotka jälkikäteen tehtävässä
tarkastuksessa vahvistettiin myyjän alun perin arvioimia tuontitulleja suuremmiksi, johtaa maahantuotujen tavaroiden tullausarvon
alenemiseen, tullausarvoa ei voida pitää mielivaltaisena tai kuvitteellisena, vaan sen on katsottava ilmentävän näiden tavaroiden
todellista taloudellista arvoa, kun otetaan huomioon sopimuspuolten tosiasialliset oikeudelliset olosuhteet.
Vaikka oletettaisiin Alankomaiden hallituksen väittämän mukaisesti, että myyjä, joka olisi sopimuksentekohetkellä tiennyt
tuontitullien oikean määrän, olisi päättänyt ennemmin korottaa tavaroiden hintaa kuin alentaa omia tuottojaan, tällainen tilanne
ei ole esteenä sille, että pääasian kaltaisessa tapauksessa myyjä sitoutui vastaamaan kokonaisuudessaan tulliselvityksen kuluista
sekä niiden tosiseikkoja tai oikeudellisia seikkoja koskevien mahdollisten virheiden seurauksista, jotka myyjä teki tuontitullien
arvioinnissa, eikä myyjä voi vaatia hinnankorotusta tai muuta korvaavaa suoritusta ostajalta.
Kaiken edellä todetun perusteella esitettyyn kysymykseen on vastattava, että tullikoodeksin 33 artiklassa tarkoitettu edellytys,
jonka mukaan tuontitullien on oltava ”erotettu” maahantuoduista tavaroista tosiasiallisesti maksetusta tai maksettavasta hinnasta,
täyttyy silloin, kun sopimuspuolet ovat sopineet tavaroiden toimittamisesta tullattuna (DDP) ja kirjanneet kyseisen maininnan
tulli-ilmoitukseen mutta jättäneet ilmoittamatta tuontitullien määrän mainittujen tuotteiden etuuskohteluun oikeuttavaa alkuperää
koskevan virheen vuoksi.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kahdeksas jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Yhteisön tullikoodeksista 12.10.1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92 33 artiklassa tarkoitettu edellytys, jonka
mukaan tuontitullien on oltava ”erotettu” maahantuoduista tavaroista tosiasiallisesti maksetusta tai maksettavasta hinnasta,
täyttyy silloin, kun sopimuspuolet ovat sopineet tavaroiden toimittamisesta tullattuna (Delivered Duty Paid) ja kirjanneet
kyseisen maininnan tulli-ilmoitukseen mutta jättäneet ilmoittamatta tuontitullien määrän mainittujen tuotteiden etuuskohteluun
oikeuttavaa alkuperää koskevan virheen vuoksi.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: hollanti.