CELEX: 62004CJ0113
Överklagande
Konkurrensbegränsande samverkan
Marknaden för elektroteknik i Nederländerna
Nationell sammanslutning av grossister
Avtal och samordnade förfaranden som syftar till ett kollektivt exklusivt handelsavtal och fastställande av priser
Böter

1       Technische Unie BV (nedan kallad TU) har genom sitt överklagande yrkat att domstolen skall upphäva den dom som meddelades
av Europeiska gemenskapernas förstainstansrätt den 16 december 2003 i de förenade målen T‑5/00 och T-6/00, Nederlandse Federatieve
Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied och Technische Unie mot kommissionen (REG 2003, s. II-5761) (nedan
kallad den överklagade domen), eller att den i vart fall skall upphäva domen i den del den avser mål T-6/00. Genom denna dom
ogillade förstainstansrätten TU:s talan om ogiltigförklaring av kommissionens beslut 2000/117/EG av den 26 oktober 1999 om
ett förfarande enligt artikel 81 i EG-fördraget (Ärende IV/33.884 – Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel
op Elektrotechnisch Gebied och Technische Unie) (FEG och TU) (EGT L 39, 2000, s. 1) (nedan kallat det ifrågasatta beslutet).

Bakgrund till tvisten
2       Bolaget CEF Holdings Ltd, en grossist i elektroteknisk materiel i Förenade kungariket, och dess dotterbolag CEF City Electrical
Factors BV, som bildats för moderbolagets etablering i Nederländerna (nedan gemensamt kallade CEF), ingav den 18 mars 1991
ett klagomål till Europeiska gemenskapernas kommission. Klagomålet avsåg deras svårigheter att göra inköp i Nederländerna.
3       Detta klagomål riktade sig mot tre företagssammanslutningar som är verksamma på den nederländska marknaden för elektroteknik.
Dessa sammanslutningar var, utöver Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied (nederländsk
federation för grossisthandel med elektrotekniska varor) (nedan kallad FEG), Nederlandse Vereniging van Alleenvertegenwoordigers
op Elektrotechnisch Gebied (nederländsk förening för exklusiva återförsäljare inom det elektrotekniska området) (nedan kallad
NAVEG) och Unie van Elektrotechnische Ondernemers (union av elektrotekniska företag) (nedan kallad UNETO).
4       Genom klagomålet klandrade CEF de tre sammanslutningarna och deras medlemmar för att ha ingått kollektiva avtal om ömsesidig
ensamrätt på alla nivåer inom distributionsnätet för elektroteknisk materiel i Nederländerna. Det var därför nästan omöjligt
för en grossist i elektroteknisk materiel att etablera sig på den nederländska marknaden utan att vara medlem i FEG. Tillverkarna
och deras handelsagenter eller importörer levererade således endast elektroteknisk materiel till medlemmarna i FEG och det
var enbart från medlemmarna som installatörerna gjorde sina inköp.
5       CEF utvidgade därefter, åren 1991 och 1992, sitt klagomål till att även omfatta avtal mellan FEG och dess medlemmar angående
priser och prisnedsättningar, avtal som syftade till att hindra CEF från att delta i vissa projekt, samt vertikala prisavtal
mellan vissa tillverkare av elektroteknisk materiel och grossister som är medlemmar i FEG.
6       Efter det att kommissionen den 16 september 1991 hade sänt en skriftlig varning till FEG och dess medlemmar (nedan kallad
den skriftliga varningen), samt vid flera tillfällen begärt upplysningar av sammanslutningen, och efter det att dess tjänstemän
hade genomfört undersökningar av de samordnade förfaranden som medlemmarna i FEG påstods ha gjort sig skyldiga till, skickade
kommissionen den 3 juli 1996 sina invändningar till FEG och sju av dess medlemmar, däribland TU. Ett förhör ägde rum den 19
november 1997, i närvaro av samtliga mottagare av meddelandet om invändningar samt CEF.
7       Den 26 oktober 1999 antog kommissionen det ifrågasatta beslutet, i vilket följande slås fast:
–       FEG har överträtt artikel 81.1 EG genom att på grundval av en överenskommelse med NAVEG och genom ett samordnat förfarande
med leverantörer som inte representeras i NAVEG ingå ett kollektivt exklusivt handelsavtal som avser att hindra leveranser
till icke-FEG-medlemmar (artikel 1 i det ifrågasatta beslutet).
–       FEG har överträtt artikel 81.1 EG genom att direkt och indirekt begränsa sina medlemmars frihet att självständigt fastställa
sina försäljningspriser. Så har gjorts på grundval av det bindande beslutet om fasta priser, det bindande beslutet om publikationer,
spridning av prisrekommendationer till medlemmarna om brutto- och nettopriser och genom att FEG var ett forum för medlemmarnas
diskussioner om priser och rabatter (artikel 2 i det ifrågasatta beslutet).
–       TU har överträtt artikel 81.1 EG genom att ta aktiv del i de överträdelser som anges i artiklarna 1 och 2 i det ifrågasatta
beslutet (artikel 3 i beslutet).
8       FEG och TU ålades böter på 4,4 respektive 2,15 miljoner euro för de överträdelser som avses i föregående punkt (artikel 5
i det ifrågasatta beslutet).
9       Med hänsyn till att förfarandet blev utdraget (102 månader) beslutade kommissionen emellertid på eget initiativ att sätta
ned böterna med 100 000 euro. I detta hänseende anges i det ifrågasatta beslutet följande:
”152.  … Kommissionen medger att förfarandet i fråga som inleddes 1991, är utdraget. Orsakerna är flera, av vilka en del är att finna
hos kommissionen och en del hos parterna. Om kommissionen kan lastas för detta, medger den sitt ansvar.
153.           Av detta skäl minskar kommissionen bötesbeloppet [från 4,5 miljoner] till 4,4 miljoner euro för FEG och [från 2,25 miljoner]
till 2,15 miljoner euro för TU.”

Talan vid förstainstansrätten och den överklagade domen
10     Genom ansökan som inkom till förstainstansrätten den 14 januari 2000 (T-6/00) väckte TU talan om i första hand ogiltigförklaring
av det ifrågasatta beslutet, i andra hand ogiltigförklaring av artikel 5.2 däri, eller om att de böter som FEG hade påförts
skulle sättas ned till 1 000 euro.
11     Genom ansökan som inkom till förstainstansrätten samma dag (T-5/00) väckte FEG talan med samma föremål som den som väckts
av TU.
12     Ordföranden på förstainstansrättens första avdelning gav genom beslut av den 16 oktober 2000 CEF tillstånd att intervenera
till stöd för kommissionens yrkanden.
13     FEG:s talan och TU:s talan, vilka hade förenats vad gäller det muntliga förfarandet och domen, ogillades genom den överklagade
domen. Det slogs fast att FEG och TU skulle bära sina rättegångskostnader och ersätta kommissionens och intervenienternas
rättegångskostnader vid den första instansen i vart och ett av de mål som respektive sökande hade anhängiggjort.

Parternas yrkanden vid domstolen
14     TU har i sitt överklagande yrkat att domstolen skall
–       upphäva den överklagade domen och själv avgöra begäran om ogiltigförklaring av det ifrågasatta beslutet, eller upphäva nämnda
dom och återförvisa målet till förstainstansrätten,
–       helt eller delvis ogiltigförklara det ifrågasatta beslutet i den del det avser TU eller meddela ett nytt avgörande genom att
förordna om en väsentlig nedsättning av de böter som TU ålagts,
–       förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna, inklusive de rättegångskostnader som är hänförliga till förfarandet
vid förstainstansrätten.
15     Kommissionen har yrkat att domstolen skall
–       avvisa, eller i vart fall ogilla, överklagandet i dess helhet, och
–       förplikta TU att ersätta rättegångskostnaderna.

Grunderna för överklagandet
16     Till stöd för sitt överklagande har TU åberopat fem grunder, nämligen
–       ett åsidosättande av gemenskapsrätten och/eller Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande
friheterna, som undertecknats i Rom den 4 november 1950 (nedan kallad EKMR), eller i vart fall en obegriplig motivering till
den överklagade domen, eftersom förstainstansrätten slog fast att den omständigheten att en rimlig tidsfrist har överskridits
inte kunde motivera att det ifrågasatta beslutet ogiltigförklarades eller att böterna sattes ned ytterligare,
–       ett åsidosättande av motiveringsskyldigheten, eftersom den överklagade domen i sig är motsägelsefull på grund av att det är
tvetydigt vilken vikt förstainstansrätten har tillmätt dagen för delgivningen av den skriftliga varningen,
–       en felaktig rättstillämpning eller en obegriplig motivering till den överklagade domen, eftersom förstainstansrätten slog
fast att kommissionen med fog kunde hålla TU ansvarigt för de överträdelser som avses i artiklarna 1 och 2 i det ifrågasatta
beslutet,
–       en felaktig rättstillämpning eller en obegriplig motivering till den överklagade domen, eftersom förstainstansrätten betraktade
var och en av de överträdelser som avses i artiklarna 1 och 2 i det ifrågasatta beslutet som fortlöpande överträdelser som
begicks under de aktuella perioderna och eftersom den dessutom lade samma perioder som dem som var hänförliga till nämnda
överträdelser till grund för att beräkna hur länge den överträdelse som avses i artikel 3 i beslutet hade pågått,
–       en felaktig rättstillämpning, eftersom förstainstansrätten, trots den felaktiga bedömningen av hur länge överträdelserna hade
pågått och trots åsidosättandet av principen om en rimlig tidsfrist, underlät att medge ytterligare en nedsättning av böterna
eller, i vart fall, motiverade denna bedömning på ett otillräckligt sätt.

Överklagandet

Den första grunden: Åsidosättande av principen om en rimlig tidsfrist
Parternas argument
17     TU har inom ramen för sin första grund klandrat förstainstansrätten för att ha åsidosatt gemenskapsrätten och/eller EKMR,
eller, i vart fall, för att ha motiverat den överklagade domen på ett obegripligt sätt, genom att slå fast att den omständigheten
att en rimlig tidsfrist hade överskridits inte kunde motivera att det ifrågasatta beslutet ogiltigförklarades eller att de
böter som företaget hade ålagts sattes ned ytterligare.
–       Den första grundens första del: Skillnaden mellan det administrativa förfarandets två skeden
18     TU har kritiserat förstainstansrätten för att, i punkterna 78 och 79 i den överklagade domen, ha slagit fast att den omständigheten
att det skede i det administrativa förfarandet som föregår meddelandet om invändningar förlängs inte kan utgöra en kränkning
av rätten till försvar, eftersom de berörda i ett förfarande som rör gemenskapens konkurrenspolitik inte är föremål för någon
formell anklagelse förrän de har erhållit meddelandet om invändningar. Förstainstansrätten gjorde således fel när den bortsåg
från 57 månader i det administrativa förfarandet vid bedömningen av huruvida tidsfristen var rimlig.
19     TU har gjort gällande att det, vid avgörandet av huruvida principen om en rimlig tidsfrist har iakttagits, skall tas hänsyn
till såväl det administrativa förfarandets sammanlagda tidsåtgång som dess olika skeden. TU anser att förstainstansrätten,
genom att göra en åtskillnad mellan det administrativa förfarandets två skeden och genom att bedöma att det skede som föregick
meddelandet om invändningar var ”irrelevant” vid bedömningen av huruvida tidsfristen var rimlig, har agerat på ett sätt som
strider mot gemenskapsrätten.
20     Förstainstansrätten har även gjort en feltolkning av den rättspraxis som har utvecklats vid Europeiska domstolen för de mänskliga
rättigheterna genom att, i punkterna 79 och 80 i den överklagade domen, slå fast att det är den dag då meddelandet om invändningar
officiellt erhålls som skall anses som den tidpunkt från och med vilken de berörda är föremål för en formell anklagelse, en
tidpunkt då förfarandet enligt rådets förordning nr 17 av den 6 februari 1962 Första förordningen om tillämpning av fördragets
artiklar [81] och [82] (EGT 13, s. 204) inleds, och att det, i brottmål liksom i förevarande fall, är från denna tidpunkt
som den rimliga tidsfrist som avses i artikel 6.1 EKMR börjar löpa.
21     TU har emellertid hävdat att, under de särskilda omständigheterna i detta fall,”tidpunkten för den formella anklagelsen” inte
sammanfaller med erhållandet av meddelandet om invändningar, utan med den skriftliga varningen eller med den första begäran
om upplysningar.
22     Kommissionen har gjort gällande att den första grundens första del bygger på ett missförstånd av innehållet i den överklagade
domen. Enligt kommissionen konstaterade förstainstansrätten, i punkt 77 i domen, att det administrativa förfarandets första
skede hade varit orimligt utdraget. Förstainstansrätten tog följaktligen hänsyn till förfarandets första skede i sin bedömning
av huruvida den tidsfrist som löpte mellan de första handlingarna i förfarandet och antagandet av det ifrågasatta beslutet
var rimlig.
23     Kommissionen har hävdat att förstainstansrätten, genom att anse att såväl det administrativa förfarandets första som dess
andra skede var utdragna och därefter pröva huruvida ett sådant överskridande av en rimlig tidsfrist hade kränkt TU:s rätt
till försvar, agerade i enlighet med domstolens rättspraxis, enligt vilken den omständigheten att orimligt lång tid har förflutit
mellan utredningens olika skeden inte automatiskt innebär att principen om en rimlig tidsfrist har kränkts. Det krävs dessutom
att de berörda företagen visar att den orimligt långa tiden har kränkt rätten till försvar (dom av den 15 oktober 2002 i de
förenade målen C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P–C-252/99 P och C-254/99 P, Limburgse Vinyl Maatschappij
m.fl. mot kommissionen, REG 2002, s. I 8375, punkterna 173–178).
24     Enligt kommissionen har TU i detta mål inte lagt fram något övertygande bevis till stöd för sitt påstående att den omständigheten
att det administrativa förfarandet blev utdraget har medfört en kränkning av rätten till försvar.
25     Kommissionen har även understrukit att det framgår av punkterna 87–92 i den överklagade domen att förstainstansrätten, vid
prövningen av frågan huruvida den orimligt långa tid för det administrativa förfarandet som den konstaterat hade kränkt TU:s
rätt till försvar, undersökte såväl förfarandets första som dess andra skede.
26     Kommissionen har i andra hand påpekat att frågan huruvida det är dagen då meddelandet om invändningar skickades eller dagen
då den skriftliga varningen erhölls som skall beaktas för att göra TU till föremål för en anklagelse, i den mening som avses
i artikel 6 EKMR, saknar betydelse eftersom det redan av punkterna 76–85 i den överklagade domen klart framgår att förstainstansrätten
prövade frågan om iakttagandet av principen om en rimlig tidsfrist med avseende på såväl det administrativa förfarandets första
skede, som inleddes med erhållandet av den skriftliga varningen, som dess andra skede.
27     Kommissionen har följaktligen föreslagit att den första grundens första del skall underkännas.
–       Den första grundens andra del: Den omständigheten att det administrativa förfarandet blev utdraget
28     TU har gjort gällande att förstainstansrätten underlät att fastställa vissa bristfälligheter som kommissionen hade gjort sig
skyldig till. Bland annat skickades meddelandet om invändningar till FEG och dess medlemmar först 57 månader efter det att
den skriftliga varningen hade skickats. Enligt TU lät kommissionen således de berörda länge sväva i osäkerhet om de åtgärder
som kunde vidtas mot dem.
29     Det administrativa förfarandets längd borde ha föranlett förstainstansrätten att redan från början slå fast att principen
om en rimlig tidsfrist hade åsidosatts. Ett så allvarligt åsidosättande av denna tidsfrist borde ha gjort det möjligt för
förstainstansrätten att slå fast att det ifrågasatta beslutet inte borde ha antagits som sådant, eftersom det inte kan antas
att en berörd person skall sväva i osäkerhet under en så lång period.
30     Kommissionen har erinrat om att det av fast rättspraxis följer att den omständigheten att det administrativa förfarandet hade
tagit orimligt lång tid endast kan leda till att kommissionens beslut ogiltigförklaras om de berörda företagen visar att överskridandet
av den rimliga tidsfristen har utgjort en kränkning av rätten till försvar. Denna fråga prövades av förstainstansrätten i
punkterna 87–93 i den överklagade domen, enligt vilka förstainstansrätten drog slutsatsen att det inte fanns något bevis för
att TU:s intressen skulle ha kränkts.
31     Kommissionen har gjort gällande att syftet med påståendet att förstainstansrätten har underlåtit att konstatera flera fall
där den rimliga tidsfristen har åsidosatts är att ifrågasätta den bedömning som denna domstol har gjort av faktiska omständigheter
och att påståendet följaktligen inte kan tas upp till sakprövning.
–       Den första grundens tredje del: Huruvida rätten till försvar har kränkts
32     TU har hävdat att förstainstansrätten har gjort sig skyldig till en felaktig rättstillämpning eller i vart fall har motiverat
den överklagade domen på ett obegripligt sätt, eftersom den förklarade att den omständigheten att det administrativa förfarandet
hade pågått orimligt lång tid inte hade inverkat på TU:s rätt till försvar (punkt 79 i den överklagade domen, jämförd med
punkterna 93 och 94 i domen).
33     TU har även anfört att rätten till försvar påverkades under det skede som föregick erhållandet av meddelandet om invändningar.
Företaget har särskilt framhållit de ofördelaktiga följder som det drabbades av till följd av nämnda tidsåtgång när det gäller
insamlandet av bevisningen.
34     TU anser att bolaget fråntogs möjligheten att utföra efterforskningar efter bevis på ett framgångsrikt sätt. Den för stora
tidsåtgången gjorde det allt svårare att samla in de friande bevis som begärdes av företaget, trots att det hade agerat med
iakttagande av den allmänna försiktighetsprincipen, som det åvilar varje företag att iaktta, såsom förstainstansrätten påpekade
i punkt 87 i den överklagade domen.
35     Kommissionen anser i första hand att syftet med den första grundens tredje del är att ifrågasätta den bedömning av faktiska
omständigheter som förstainstansrätten gjorde i punkterna 87–93 i den överklagade domen och att denna delgrund följaktligen
inte kan tas upp till sakprövning.
36     Kommissionen har i andra hand kritiserat TU:s argument att den omständigheten att utredningen blev utdragen inte gjorde det
möjligt för företaget att utföra sina efterforskningar efter bevis på ett ändamålsenligt sätt. Kommissionen har i detta hänseende
erinrat om att dessa argument redan har framställts av TU till förstainstansrätten, som underkände dem i punkterna 87 och
88 i den överklagade domen. De slutsatser som förstainstansrätten kom fram till i dessa punkter har inte alls vederlagts av
TU.
37     Även CEF har, i sitt svar på meddelandet om överklagandet, gjort gällande att TU:s första grund bygger på en felaktig tolkning
av den överklagade domen. Förstainstansrätten gjorde rätt när den, vid bedömningen av om tidsfristen var rimlig, lät sin prövning
avse den period som inleddes den dag då begäran om upplysningar skickades, det vill säga den 25 juli 1991.
38     CEF har, i fråga om en rimlig tidsfrist och en kränkning av rätten till försvar, hänvisat till punkt 49 i domen av den 17
december 1998 i mål C‑185/95 P, Baustahlgewebe mot kommissionen (REG 1998, s. I‑8417), och hävdat att förstainstansrätten
inte har tillämpat ett felaktigt rättsligt begrepp genom att anse att principen om en rimlig tidsfrist inte har åsidosatts,
trots att det administrativa förfarandets första skede var utdraget, såvida det inte visas att det har skett en kränkning
av rätten till försvar.
39     CEF anser under alla omständigheter att det i detta fall rör sig om förstainstansrättens konstateranden om faktiska omständigheter,
som inte kan prövas på nytt av domstolen. Det bör följaktligen slås fast att den första grunden inte kan tas upp till sakprövning
eller, i vart fall, att sökanden inte kan vinna någon framgång med denna grund.
Domstolens bedömning
40     Iakttagandet av en rimlig tidsfrist i handläggningen av administrativa förfaranden som rör konkurrenspolitik är en allmän
gemenskapsrättslig princip som säkerställs av gemenskapsdomstolen (domar av den 18 mars 1997, i mål C-282/95 P, Guérin automobiles
mot kommissionen, REG 1997, s. I­-1503, punkterna 36 och 37, och i det ovannämnda målet Limburgse Vinyl Maatschappij m.fl.
mot kommissionen, punkterna 167–171).
41     Det skall kontrolleras huruvida förstainstansrätten har gjort sig skyldig till en felaktig rättstillämpning genom att underkänna
argumenten om att kommissionen skulle ha åsidosatt denna princip.
42     Till skillnad från vad FEG har påstått gjorde förstainstansrätten, vid tillämpningen av principen om en rimlig tidsfrist,
en åtskillnad mellan det administrativa förfarandets två skeden, det vill säga utredningsskedet, innan meddelandet om invändningar
skickas, och resten av det administrativa förfarandet (se punkt 78 i den överklagade domen).
43     Detta tillvägagångssätt är helt förenligt med domstolens rättspraxis. Således har domstolen, i punkterna 181–183 i domen i
det ovannämnda målet Maatschappij m.fl. mot kommissionen, bland annat slagit fast att det administrativa förfarandet kan föranleda
en prövning av två perioder i följd, som var och en svarar mot en egen intern logik. Den första perioden, som omfattar tiden
fram till meddelandet om invändningar, börjar löpa den dag då kommissionen, vid utövandet av den behörighet som den har fått
av gemenskapslagstiftaren, vidtar åtgärder som innebär anklagelser om att en överträdelse skett och som skall göra det möjligt
för kommissionen att ta ställning till det fortsatta förfarandet. Den andra perioden omfattar tiden från meddelandet om invändningar
till antagandet av det slutliga beslutet. Denna period skall göra det möjligt för kommissionen att slutgiltigt ta ställning
till den påtalade överträdelsen.
44     Efter att ha gjort åtskillnad mellan det administrativa förfarandets två skeden prövade förstainstansrätten huruvida vart
och ett av dem hade en utdragen karaktär.
45     Beträffande det första skedet konstaterade förstainstansrätten, i punkt 77 i den överklagade domen, att kommissionen, efter
att ha skickat en begäran om upplysningar till TU den 25 juli 1991, med stöd av artikel 11 i förordning nr 17, hade väntat
mer än tre år för att genomföra de första kontrollerna på plats den 25 juli 1991. Förstainstansrätten förklarade att denna
tid var utdragen och en följd av kommissionens passivitet.
46     Beträffande det administrativa förfarandets andra skede konstaterade förstainstansrätten, i punkt 85 i den överklagade domen,
att det gick cirka 23 månader från det att förhöret med parterna ägde rum till dess att det ifrågasatta beslutet antogs. Detta
är en ansenlig tidsperiod som inte kan läggas TU och FEG till last. Förstainstansrätten drog slutsatsen att kommissionen hade
överskridit den tidsfrist som normalt är nödvändig för att anta nämnda beslut.
47     Eftersom konstaterandet att den omständigheten att förfarandet var utdraget, utan att tidsåtgången kunde läggas FEG och TU
till last, inte i sig är tillräcklig för att dra slutsatsen att principen om en rimlig tidsfrist har åsidosatts, bedömde förstainstansrätten
vilken inverkan en sådan varaktighet hade på TU:s rätt till försvar. Förutsättningen för ett sådant synsätt följer av punkt
74 i den överklagade domen. Förstainstansrätten slog däri fast att den omständigheten att en rimlig tidsfrist överskridits
endast kan utgöra grund för ogiltigförklaring av ett beslut i vilket en överträdelse konstateras, då det fastställts att åsidosättandet
av denna princip är till men för de berörda företagens rätt till försvar. Bortsett från detta specifika fall saknar, enligt
förstainstansrätten, underlåtenheten att fatta beslut inom en rimlig tidsfrist betydelse för giltigheten av det administrativa
förfarandet enligt förordning nr 17.
48     Det är fullt legitimt att tillämpa detta kriterium vid konstaterandet av huruvida principen om en rimlig tidsfrist har åsidosatts.
Domstolen har nämligen, i punkt 49 i domen i det ovannämnda målet Baustahlgewebe mot kommissionen, slagit fast att om det
finns något som tyder på att förfarandets varaktighet har inverkat på tvistens lösning, kan det leda till att den överklagade
domen upphävs. Samma synsätt återfinns i förstainstansrättens resonemang i samband med vilket den ansåg att den omständigheten
att förfarandet vid kommissionen blev utdraget skulle leda till en ogiltigförklaring av det ifrågasatta beslutet, om TU:s
rätt till försvar hade äventyrats. Denna hypotes innebär med nödvändighet att det har förekommit en möjlig inverkan på förfarandets
utgång.
49     Det finns följaktligen anledning att undersöka förstainstansrättens bedömning av den påstådda kränkningen, i detta sammanhang,
av TU:s rätt till försvar.
50     Det framgår av den överklagade domen att denna undersökning inskränker sig till en bedömning av vilken inverkan den omständigheten
att det administrativa förfarandets andra skede blev utdraget har haft på utövandet av TU:s rätt till försvar. Förstainstansrätten
bedömde bland annat, i punkt 93 i den överklagade domen, att den omständigheten att det administrativa förfarandet drog ut
på tiden efter förhöret inte hade inverkat på TU:s och FEG:s rätt till försvar.
51     När det gäller det utredningsskede som föregick meddelandet om invändningar konstaterade förstainstansrätten, i punkt 79 i
den överklagade domen, att enbart den omständigheten att detta skede i det administrativa förfarandet drog ut på tiden inte
i sig kunde utgöra en kränkning av rätten till försvar, eftersom TU och FEG inte var föremål för någon formell anklagelse
förrän de hade erhållit meddelandet om invändningar.
52     Denna slutsats är riktig, eftersom förstainstansrätten bedömde att det var först efter det att meddelandet om invändningar
hade skickats som TU och FEG officiellt informerades om de överträdelser som kommissionen klandrade dem för till följd av
sina egna undersökningar. Den bakomliggande tanken med förstainstansrättens resonemang är att det bara är under det administrativa
förfarandets andra skede som de berörda företagen kan göra gällande sin rätt till försvar fullt ut, vilket inte är fallet
under det skede som föregår meddelandet om invändningar, eftersom kommissionen då inte har riktat någon kritik med anledning
av de överträdelser som den påstår att den har kunnat konstatera.
53     Genom förstainstansrättens konstaterande i punkt 79 i den överklagade domen beaktas emellertid inte den eventualiteten att
den omständigheten att utredningsskedet blev utdraget kunde ha haft en inverkan på utövandet av TU:s rätt till försvar under
det administrativa förfarandets andra skede, det vill säga efter det att meddelandet om invändningar hade skickats.
54     Den omständigheten att det administrativa förfarandets första skede blir utdraget kan ha en inverkan på de berörda företagens
framtida försvarsmöjligheter, bland annat genom att rätten till försvar blir mindre effektiv när den åberopas i ett andra
skede i förfarandet. Ju mer tiden förflyter mellan en utredningsåtgärd, såsom i detta fall den skriftliga varningen, och meddelandet
om invändningar, desto mer sannolikt blir det nämligen, såsom generaladvokaten påpekade i punkt 123 i sitt förslag till avgörande,
att eventuella friande bevis med avseende på de överträdelser som påtalas i meddelandet inte längre kan samlas in eller att
så endast svårligen kan ske, i synnerhet sådana friande bevis som utgörs av vittnen. Detta gäller bland annat till följd av
förändringar som kan uppkomma i de styrande organens sammansättning vid de berörda företagen och den omsättning som den övriga
personalen vid företagen kan påverkas av. Förstainstansrätten har i sin bedömning av principen om en rimlig tidsfrist inte
tillräckligt beaktat denna aspekt av genomförandet av nämnda princip.
55     Att iakttagandet av rätten till försvar utgör en grundläggande princip har understrukits vid flera tillfällen (se bland annat
dom av den 9 november 1983 i mål 322/81, Michelin mot kommissionen, REG 1983, s. 3461, punkt 7). Eftersom det är av största
vikt att nämnda rätt iakttas i sådana förfaranden som det förevarande är det betydelsefullt att förhindra att rätten ohjälpligt
kan äventyras på grund av att ett utredningsskede blir utdraget och att denna tidsåtgång kan utgöra hinder för att skaffa
fram bevis för att vederlägga ett påstående om att det har förekommit sådana beteenden som kan medföra ansvar för de berörda
företagen. Av detta skäl skall prövningen av huruvida utövandet av rätten till försvar eventuellt har hindrats inte inskränkas
till själva det skede under vilket denna rätt får full verkan, det vill säga det administrativa förfarandets andra skede.
Bedömningen av orsaken till att rätten till försvar eventuellt blir mindre effektiv skall omfatta hela förfarandet och avse
dess sammanlagda tidsåtgång.
56     Förstainstansrätten gjorde sig således skyldig till en felaktig rättstillämpning i den del den i den överklagade domen inskränkte
prövningen av det påstådda åsidosättandet av rätten till försvar på grund av att det administrativa förfarandet blev utdraget
till att endast omfatta förfarandets andra skede. Förstainstansrätten underlät att undersöka huruvida den utdragna tiden,
som skall tillskrivas kommissionen, för hela det administrativa förfarandet, inklusive det skede som föregick meddelandet
om invändningar, kunde inverka på TU:s och FEG:s framtida försvarsmöjligheter, och, särskilt, huruvida TU hade lagt fram övertygande
bevis för detta förhållande.
57     Av detta följer att överklagandet skall bifallas på TU:s första grund i den del den avser en felaktig rättstillämpning av
principen om en rimlig tidsfrist. Följaktligen skall den överklagade domen delvis upphävas, i den del det slås fast att den
omständigheten att det administrativa förfarandets första skede blev utdraget inte i sig kunde utgöra en kränkning av TU:s
rätt till försvar.
58     I enlighet med artikel 61 första stycket i domstolens stadga skall domstolen upphäva förstainstansrättens avgörande, om överklagandet
är välgrundat. Domstolen kan då antingen själv slutligt avgöra målet, om detta är färdigt för avgörande, eller återförvisa
målet till förstainstansrätten för avgörande.
59     Eftersom frågan om den påstådda kränkningen av rätten till försvar, som undersökts med hänsyn till att det administrativa
förfarandet blev utdraget, har behandlats i första instans och TU således har haft möjlighet att göra gällande sina argument
i detta hänseende, är domstolen i stånd att döma i saken.
60     TU har hävdat att den omständigheten att det administrativa förfarandet var utdraget har inverkat på utövandet av rätten till
försvar och, följaktligen, på utgången av det förfarande som inletts mot företaget. TU hämmades i sitt försvar redan då det
erhöll meddelandet om invändningar.
61     Det skall följaktligen prövas huruvida TU på ett tillfredsställande sätt har visat att företaget dagen då meddelandet om invändningar
skickades, det vill säga den 3 juli 1996, hade svårigheter att försvara sig mot kommissionens påståenden, svårigheter som
var en följd av att det administrativa förfarandet var utdraget.
62     TU har för det första påpekat att de överträdelser som kommissionen har påtalat i det ifrågasatta beslutet i huvudsak grundas
på protokoll över diskussioner mellan företrädare för FEG, NAVEG och TU. I ett visst antal fall är det emellertid så, att
de anställda i TU som vid den aktuella tidpunkten deltog i dessa diskussioner sedan länge inte arbetar i detta företag. Det
är således några år sedan deltagarna i de regionala mötena vid FEG, Van Hulten, de Beun, Romein och Van Wingen, lämnade TU,
antingen därför att de har gjort gällande sin pensionsrätt eller på grund av sjukdom. Coppoolse, som åsyftas i skälen 65 och
69 i nämnda beslut i egenskap av ordförande för FEG, inom vilken han företrädde TU, arbetar inte längre, sedan år 1989, i
detta företag. Sedan den 1 juni 1992 arbetar Coppoolse inte ens i företaget Schotman, TU:s moderbolag.
63     TU har hävdat att det vid avsaknaden av dessa personer rimligen inte kan krävas att företaget skall rekonstruera exakt det
sammanhang i vilket diskussionerna förekom vid den aktuella tidpunkten, i syfte att försvara sig mot den kritik som framställts
av kommissionen i meddelandet om invändningar.
64     I detta hänseende konstaterar domstolen att TU i sin talan vid förstainstansrätten underlät att ange vilken dag nämnda personer
lämnade företaget och vilka omständigheter som var ämnade att visa att det den 3 juli 1996 inte längre var möjligt att erhålla
upplysningar från dessa personer. De argument som TU har anfört i fråga om skälen till varför det var av avgörande betydelse
att närma sig nämnda personer för utövandet av rätten till försvar är likaså vaga. TU har inte angett vilka specifika invändningar
som skulle ha kunnat vederläggas med hjälp av dessa personers närvaro.
65     TU har för det andra åberopat elva protokoll över möten som kommissionen har lagt till grund för att fastställa att det fanns
ett kollektivt exklusivt handelsavtal. Av de personer som närvarade vid vissa av dessa möten kan tre inte längre utnyttjas
av TU, nämligen Vos (samtal mellan TU och företaget Holec), Van der Kaay (närvarande vid FEG:s möte för regionen Zuid‑Nederland
den14 februari 1990) och Van Nieuwenhof (närvarande vid mötet för samma region den 28 maj 1991).
66     TU har hävdat att även om företaget var i stånd att be om de berördas medverkan, är det ändå omöjligt att rekonstruera diskussioner
fem till åtta år efter det att de har ägt rum.
67     Det skall i detta hänseende erinras om att meddelandet om invändningar skickades till TU den 3 juli 1996. TU har emellertid
varken angett vilken dag de tre berörda personerna lämnade företaget eller varför den omständigheten att deras medverkan inte
längre kan efterfrågas skulle kunna äventyra TU:s möjligheter att försvara sig mot kommissionens invändningar.
68     Det är dessutom utrett att TU, åtminstone vid FEG:s möte för regionen Zuid‑Nederland den 14 februari 1990, inte bara företräddes
av Van der Kaay, utan också av andra personer som företrädde detta företag och vars medverkan företaget inte har angett att
det inte kan utnyttja.
69     Det framgår av det ovan anförda att TU inte, med stöd av övertygande bevisning, har kunnat visa att den omständigheten att
det skede i det administrativa förfarandet som föregick meddelandet om invändningar var utdraget kunde medföra en kränkning
av rätten till försvar och att dess möjligheter att försvara sig effektivt redan hade hämmats dagen då meddelandet skickades.
70     TU har med sin argumentering inte kunnat påvisa någon kränkning av rätten till försvar, vilket skall prövas mot bakgrund av
de särskilda omständigheterna i varje enskilt fall.
71     TU kan således inte vinna någon framgång med den grund som den åberopade till stöd för sin talan vid förstainstansrätten som
avser att principen om en rimlig tidsfrist har åsidosatts. Denna grund skall följaktligen underkännas.
72     Följaktligen kan inte TU:s talan vid förstainstansrätten bifallas på nämnda grund.

Den andra grunden: Påståendet att friande bevis från tiden efter den skriftliga varningen hade underkänts
Parternas argument
73     TU anser att motiveringen till den överklagade domen i sig är motsägelsefull och att motiveringen följaktligen är bristfällig
på grund av att det är tvetydigt vilken vikt förstainstansrätten har tillmätt dagen för delgivningen av den skriftliga varningen.
74     Å ena sidan ansåg förstainstansrätten, i punkt 79 i den överklagade domen, att dagen för delgivningen av meddelandet om invändningar
utgjorde den dag från och med vilken TU var föremål för en formell anklagelse. Det följer av detta synsätt att TU dessförinnan
inte behövde försvara sig, eftersom det ännu inte hade framställts någon formell anklagelse mot bolaget. Förstainstansrätten
beaktade följaktligen inte den period som föregick meddelandet om invändningar vid bedömningen av huruvida kommissionen hade
iakttagit principen om en rimlig tidsfrist innan den antog det ifrågasatta beslutet.
75     Å andra sidan följer det av punkterna 196 och 208 i den överklagade domen att förstainstansrätten ansåg att TU i realiteten
var föremål för en anklagelse från och med erhållandet av den skriftliga varningen eller i vart fall från och med erhållandet
av den första begäran om upplysningar. Förstainstansrätten underkände således, utan någon förklaring, friande bevis från tiden
efter erhållandet av den skriftliga varningen.
76     Enligt TU finns det en allvarlig brist i motiveringen till den överklagade domen och förstainstansrätten har gjort sig skyldig
till en kränkning av rätten till försvar.
77     Kommissionen har gjort gällande att den andra grund som TU har åberopat till stöd för sitt överklagande bygger på felaktiga
antaganden.
78     För det första tog förstainstansrätten hänsyn till den period som föregick meddelandet om invändningar i sin bedömning av
huruvida tidsfristen mellan de första handlingarna i det administrativa förfarandet och antagandet av det ifrågasatta beslutet
var rimlig.
79     För det andra har kommissionen gjort gällande att förstainstansrätten prövade de handlingar och argument som hade åberopats
av TU och konstaterade att de inte hade det bevisvärde som bolaget hade gjort gällande. Enligt kommissionen fäste förstainstansrätten,
i sin bedömning, vikt vid det förhållandet att de handlingar som TU stödde sig på hade upprättats först efter det att samtliga
berörda hade informerats om att kommissionen hade inlett ett administrativt förfarande.
80     Kommissionen anser att syftet med denna grund är att domstolen skall pröva förstainstansrättens bedömning av faktiska omständigheter
avseende bevisvärdet hos handlingarna i målet och att grunden följaktligen inte kan tas upp till sakprövning.
Domstolens bedömning
–       Inledande synpunkter
81     Det skall erinras om gränserna för den domstolsprövning som domstolen gör inom ramen för ett överklagande.
82     Det följer av artiklarna 225 EG och 58 första stycket i domstolens stadga att förstainstansrätten är dels ensam behörig att
fastställa de faktiska omständigheterna, utom då det av handlingarna i målet framgår att de fastställda omständigheterna är
materiellt oriktiga, dels ensam behörig att bedöma dessa omständigheter. När förstainstansrätten har fastställt eller bedömt
de faktiska omständigheterna, är domstolen enligt artikel 225 EG behörig att pröva förstainstansrättens rättsliga bedömning
av dessa omständigheter och de rättsliga följderna därav (se bland annat domen i det ovannämnda målet Baustahlgewebe mot kommissionen,
punkt 23, och domen av den 6 april 2006 i mål C‑551/03 P, General Motors mot kommissionen, REG 2006, s. I‑0000, punkt 51).
83     Domstolen är således varken behörig att fastställa vilka faktiska omständigheter som är relevanta eller, i princip, att bedöma
den bevisning som förstainstansrätten har godtagit till stöd för dessa omständigheter. När bevisningen har förebringats på
rätt sätt och när de allmänna rättsgrundsatser och processuella regler som är tillämpliga i fråga om bevisbördan och bevisningen
har iakttagits, är det endast förstainstansrätten som skall bedöma vilket värde som uppgifterna i målet skall tillmätas. Med
förehåll för det fall att bevisningen har missuppfattats, utgör denna bedömning således inte en rättsfråga som i sig är underställd
domstolens prövning (domarna i de ovannämnda målen Baustahlgewebe mot kommissionen, punkt 24, och General Motors mot kommissionen,
punkt 52).
84     Det skall även erinras om att frågan huruvida motiveringen av en av förstainstansrättens domar är motsägelsefull eller otillräcklig
utgör en rättsfråga vilken som sådan kan åberopas i mål om överklagande (dom av den 7 maj 1998 i mål C-401/96 P, Somaco mot
kommissionen, REG 1998, s. I-2587, punkt 53, och av den 13 december 2001 i mål C‑446/00 P, Cubero Vermurie mot kommissionen,
REG 2001, s. I‑10315, punkt 20).
85     Det framgår av fast rättspraxis att motiveringsskyldigheten för övrigt inte innebär någon skyldighet för förstainstansrätten
att lämna en uttömmande redogörelse för vart och ett av de resonemang som parterna i tvisten fört. Motiveringen kan alltså
vara underförstådd på villkor att den ger de berörda personerna möjlighet att få reda på skälen till varför de ifrågavarande
åtgärderna har vidtagits, och att den behöriga domstolen kan få tillräckligt underlag för att utöva sin kontroll (se, för
ett liknande resonemang, dom av den 7 januari 2004 i de förenade målen C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00
P och C-219/00 P, Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen, REG 2004, s. I-123, point 372).
–       Prövning av den andra grunden
86     Den andra grunden kan tas upp till sakprövning, eftersom TU avser att visa att den överklagade domens motivering är otillräcklig
eller till och med motsägelsefull i fråga om underkännandet av vissa handlingars bevisvärde.
87     TU och FEG ifrågasatte, inom ramen för sin respektive talan vid förstainstansrätten, de handlingar som kommissionen hade hänvisat
till i det ifrågasatta beslutet såsom exempel för genomförandet av ett gentlemen’s agreement mellan NAVEG och FEG angående
leveranserna till medlemmarna i FEG (nedan kallat gentlemen’s agreement). I detta sammanhang åberopades bland annat två skrivelser
från företaget Spaanderman Licht, som är medlem i NAVEG.
88     Förstainstansrätten prövade dessa skrivelsers bevisvärde i punkterna 196 och 208 i den överklagade domen.
89     Vad särskilt gäller skrivelsen av den 14 augusti 1991 bedömde förstainstansrätten, i nämnda punkt 196, dess bevisvärde genom
att jämföra dess lydelse med det sammanhang i vilket skrivelsen hade avfattats. Förstainstansrätten påpekade för det första
att denna skrivelse var riktad till NAVEG som svar på en fråga som den sistnämnda hade ställt två dagar tidigare. Det var
således NAVEG som hade tagit initiativet till att förhöra Spaanderman Licht om skälet till varför detta företag inte sålde
till CEF. Förstainstansrätten anförde för det andra att denna skrivelse hade upprättats efter det att kommissionen hade skickat
begäran om upplysningar till FEG och TU den 25 juli 1991, och därför inte kan anses vara övertygande.
90     Vad gäller skrivelsen av den 22 maj 1991 från Spaanderman Licht till CEF, konstaterade förstainstansrätten att det förstnämnda
företaget endast angav att det inte önskade utvidga sitt nätverk av återförsäljare. Förstainstansrätten påpekade emellertid
att denna skrivelse hade upprättats efter det att kommissionens undersökning redan påbörjats.
91     Det framgår således av punkterna 196 och 208 i den överklagade domen att förstainstansrätten har gett en tillräcklig motivering
till varför den ansåg att nämnda skrivelser inte var övertygande och till varför de underkändes som friande bevis.
92     Vad beträffar TU:s påstående att motiveringen till den överklagade domen är motsägelsefull kan det konstateras, såsom generaladvokaten
påpekade i punkt 27 i sitt förslag till avgörande, att eftersom det inte finns något som helst samband mellan bedömningen
av om tidsåtgången för det administrativa förfarandet har varit rimlig och värderingen av bevisvärdet hos de handlingar som
getts in till förstainstansrätten såsom bevisning, kan nämnda dom inte anses vara motsägelsefull.
93     Bevisvärdet hos de handlingar som har getts in till förstainstansrätten såsom bevisning, vilket det ankommer på förstainstansrätten
att bedöma, är inte heller beroende av det skede i det administrativa förfarandet under vilket de har upprättats. Såsom generaladvokaten
påpekade i punkt 28 i sitt förslag till avgörande skall detta bevisvärde alltid prövas med beaktande av samtliga omständigheter
i det enskilda fallet. Det framgår av punkterna 196 och 208 i den överklagade domen att det förhållandet att kommissionen
redan hade inlett sin utredning inte var det enda skälet till att förstainstansrätten underkände bland annat skrivelserna
av den 22 maj och den 14 augusti 1991 från Spaanderman Licht på den grunden att de inte kunde vederlägga kommissionens bevis
för genomförandet av gentlemen’s agreement. Punkterna 196 och 208 i den överklagade domen kan följaktligen inte tolkas på
så sätt att det ligger i sakens natur att en handling som upprättas då kommissionens utredning redan har inletts inte kan
tillmätas något bevisvärde.
94     Med hänsyn till det föregående konstaterar domstolen att överklagandet inte kan bifallas på den andra grunden.

Den tredje grunden: TU:s deltagande i de överträdelser som hade konstaterats av kommissionen
95     TU har klandrat förstainstansrätten för att ha gjort sig skyldig till en felaktig rättstillämpning eller, i vart fall, för
att ha motiverat den överklagade domen på ett obegripligt sätt i den del den, i punkterna 367 och 379 i domen, slog fast att
kommissionen hade fog för att påtala att TU hade deltagit aktivt i de överträdelser som avsåg det kollektiva exklusiva handelsavtalet
och i FEG:s prisavtal. Den tredje grunden består av tre delar.
Den tredje grundens första del: TU:s deltagande i det kollektiva exklusiva handelsavtalet
–       Parternas argument
96     TU har genom den tredje grundens första del gjort gällande att förstainstansrätten har gjort sig skyldig till en felaktig
rättstillämpning eller, i vart fall, har motiverat den överklagade domen på ett obegripligt sätt genom att bedöma att företaget
hade deltagit aktivt i det kollektiva exklusiva handelsavtalet i form av gentlemen’s agreement.
97     För det första bortsåg förstainstansrätten från såväl FEG:s sätt att fungera internt som den nederländska associationsrättsliga
lagstiftningen.
98     TU har i detta hänseende påpekat att företaget vid förstainstansrätten påpekade att det i rättsligt hänseende inte kunde utöva
något inflytande på FEG:s beslut. TU har angett att förstainstansrätten, trots denna förklaring, i punkt 352 i den överklagade
domen slog fast att varken de invändningar som företaget hade framställt mot kommissionens uppfattning om att TU deltog aktivt
i det kollektiva exklusiva handelsavtalet eller företagets invändningar om FEG:s sätt att fungera internt och om den nederländska
associationsrättsliga lagstiftningen var relevanta.
99     Förstainstansrättens bedömning i detta avseende är obegriplig, eftersom den, i punkt 356 i den överklagade domen, ansåg att
just FEG:s sätt att fungera internt faktiskt var relevant vid bedömningen av den roll som TU spelade i driften av sammanslutningens
verksamhet.
100   Kommissionen har i detta hänseende gjort gällande att påståendet att punkterna 352 och 356 i den överklagade domen är motsägelsefulla
bygger på en felaktig tolkning av domen.
101   Enligt kommissionen ansåg förstainstansrätten således, i punkt 352 i den överklagade domen, att TU inte med framgång kunde
hänvisa till FEG:s sätt att fungera internt eller till bestämmelserna i den nederländska associationsrättsliga lagstiftningen
för att hävda att företaget inte deltog i de överträdelser som hade konstaterats. Kommissionen har gjort gällande att förstainstansrätten
underströk att endast det som verkligen hade inträffat skulle beaktas, och inte det som var formellt möjligt eller tillåtet.
102   Förstainstansrätten ansåg dessutom, i punkt 356 i den överklagade domen, genom att grunda sig på just en bedömning av vilken
roll som TU faktiskt hade spelat i driften av FEG, att företaget faktiskt hade deltagit i det kollektiva exklusiva handelsavtalet.
103   TU anser, för det andra, att förstainstansrättens resonemang i punkt 353 i den överklagade domen är obegripligt. Genom detsamma
bekräftas det kriterium som kommissionen tillämpade i det ifrågasatta beslutet, enligt vilket FEG:s och TU:s intressen sammanföll.
Enligt TU visar inte det förhållandet att företaget är en av de mest betydelsefulla medlemmarna i FEG att TU:s och sammanslutningens
”intressen sammanföll på ett naturligt sätt”.
104   Det kriterium som grundas på att intressena sammanfaller är inte relevant i detta fall. Förstainstansrätten borde därför ha
prövat huruvida det fanns en gemensam vilja mellan TU och FEG.
105   Kommissionen har i detta fall hävdat att förstainstansrättens konstaterande att FEG:s och TU:s intressen sammanföll inte uteslutande
grundas på det förhållandet att TU var en av de mest betydelsefulla medlemmarna i FEG. Enligt kommissionen framgår det av
punkt 356 i den överklagade domen att förstainstansrätten även tog hänsyn till att en företrädare för TU under flera år ingick
i FEG:s styrelse, varvid denne under en viss tid även ansvarade för ordförandeskapet i sammanslutningen, och till att företaget
även var starkt representerat i flera produktkommittéer.
106   Kommissionen har även kritiserat TU:s ståndpunkt att förstainstansrätten var skyldig att undersöka om det fanns en gemensam
vilja mellan TU och FEG. Kommissionen har anfört att förstainstansrätten prövade huruvida TU hade deltagit i det kollektiva
exklusiva handelsavtalet och att den av detta drog slutsatsen att så var fallet, vilket räcker för att det skall anses att
TU har gjort sig skyldig till en överträdelse.
107   TU har för det tredje hänvisat till förstainstansrättens konstaterande i punkt 356 i den överklagade domen, enligt vilket
företaget ”är ett av de mest betydelsefulla företagen i FEG” och enligt vilket ”[d]et är därför som vissa av dess chefer och
anställda [ingick] i FEG:s styrelse och deltog i överläggningarna i denna sammanslutnings organ mellan år 1985 och år 1995”.
TU anser att ett sådant konstaterande inte räcker för att visa att företaget ”aktivt” deltog i den överträdelse som avses
i artikel 1 i det ifrågasatta beslutet.
108   Kommissionen borde i detta fall ha undersökt om TU på något annat sätt hade uttryckt sitt godkännande av beteendet hos ”dess”
företrädare i FEG:s styrelse och, följaktligen, godkännandet av FEG:s politik samt av politikens genomförande. Kommissionen
vidtog ingen sådan åtgärd och förstainstansrätten gjorde följaktligen en felaktig rättslig bedömning i detta avseende.
109   Kommissionen har i detta hänseende gjort gällande att det är uppenbart att TU har felbedömt all den bevisning som förstainstansrätten
har prövat i punkterna 356–361 i den överklagade domen. Kommissionen har påpekat att förstainstansrätten i nämnda punkter
fastställde att TU hade deltagit i gentlemen’s agreement. Företaget hade härvid inte bara närvarat vid de möten där detta
avtal hade diskuterats, utan att ta avstånd från ett sådant avtal. TU hade också varit direkt inblandat i utarbetandet och
genomförandet av avtalet, i egenskap av ledamot av FEG:s styrelse.
110   Av detta följer att förstainstansrätten tillämpade ett korrekt rättsligt kriterium vid sin bedömning av huruvida TU skulle
anses ha deltagit i det kollektiva exklusiva handelsavtalet.
–       Domstolens bedömning
111   TU har genom den tredje grundens första del i huvudsak ifrågasatt de rättsliga kriterier som förstainstansrätten lade till
grund för bedömningen av den bevisning som kommissionen hade lagt fram till styrkande av TU:s deltagande i det kollektiva
exklusiva handelsavtalet. Eftersom bedömningen av huruvida ett företag skall anses ha gjort sig skyldigt till en överträdelse
är en rättsfråga, ankommer det på domstolen att pröva huruvida förstainstansrätten har gjort sig skyldig till en felaktig
rättstillämpning genom att bedöma att kommissionen med fog kunde anse att TU på ett aktivt sätt hade deltagit i ett sådant
konkurrensbegränsande beteende.
112   TU har inom ramen för den tredje grundens första del även påtalat den överklagade domens bristfälliga motivering i flera avseenden
som rör företagets deltagande i det kollektiva exklusiva handelsavtalet.
113   Av detta följer att den tredje grundens första del kan tas upp till sakprövning.
114   Enligt domstolens fasta rättspraxis räcker det att kommissionen visar att det berörda företaget har deltagit i möten under
vilka konkurrensbegränsande avtal har ingåtts, utan att tydligt ta avstånd från dessa avtal, för att påvisa att företaget
har deltagit i den konkurrensbegränsande samverkan. Om det är utrett att ett företag har deltagit i sådana möten, åvilar det
företaget att anföra omständigheter som visar att det inte deltog i mötena med någon som helst konkurrensbegränsande inställning
genom att styrka att det hade förklarat för sina konkurrenter att det deltog i mötena med en annan inställning än den som
konkurrenterna hade (se domarna av den 8 juli 1999 i mål C-49/92 P, kommissionen mot Anic Partecipazioni, REG 1999, s. I‑4125,
punkt 96, och mål C-199/92 P, Hüls mot kommissionen, REG 1999, s. I‑4287, punkt 155).
115   Det framgår av punkterna 359–361 i den överklagade domen att det är dessa principer som förstainstansrätten har lagt till
grund för sin bedömning av den bevisning som kommissionen hade lagt fram till stöd för sitt konstaterande angående TU:s deltagande
i det kollektiva exklusiva handelsavtalet. I sin prövning utgick förstainstansrätten inte alls från antagandet att ett företags
anslutning till en yrkessammanslutning automatiskt innebär att företaget skall göras ansvarigt för olika rättsstridiga beteenden
som sammanslutningen har gjort sig skyldig till. Det framgår i detta hänseende klart av punkt 355 i nämnda dom att förstainstansrätten
tillämpade ett kriterium enligt vilket företaget självt skall ha deltagit i överträdelsen.
116   Förstainstansrätten konstaterade, i punkt 357 i den överklagade domen, att kommissionen hade samlat in uppgifter som visar
att det fanns ett gentlemen's agreement. Enligt förstainstansrätten hade kommissionen samlat in skriftliga uppgifter om kontakter
mellan FEG och NAVEG då gentlemen’s agreement nämndes. Dessa uppgifter omfattar en period som inleddes den 11 mars 1986 genom
ett möte mellan NAVEG:s och FEG:s styrelser. Kommissionen har även hänvisat till det meningsutbyte som skedde mellan dessa
styrelser i möten den 28 februari 1989 och den 25 oktober 1991, samt i en skrivelse från FEG till NAVEG av den 18 november
1991.
117   Vad beträffar TU:s eget deltagande i gentlemen’s agreement, konstaterade förstainstansrätten, i punkt 358 i den överklagade
domen, att även om TU, bland de av FEG:s och NAVEG:s styrelsemöten som hade åberopats av kommissionen, varken närvarade eller
företräddes vid mötet den 28 februari 1989, hade FEG ändå upprättat ett protokoll över detta möte. Förstainstansrätten konstaterade
även att det inte hade bestritts att TU närvarade vid andra möten (den 11 mars 1986 och den 25 oktober 1991) eller att det
företräddes vid FEG:s styrelsemöte år 1991.
118   Förstainstansrätten drog, i punkt 360 i den överklagade domen, slutsatsen att eftersom det inte hade visats att ett avståndstagande
hade skett och, i ännu högre grad, eftersom TU deltog i egenskap av ledamot av FEG:s styrelse, måste TU anses ha deltagit
i gentlemen’s agreement.
119   Av detta följer att förstainstansrätten inte hade gjort sig skyldig till någon felaktig rättstillämpning vid sin bedömning
av huruvida TU hade deltagit i det kollektiva exklusiva handelsavtalet.
120   Domstolen skall även pröva de argument som TU har anfört till stöd för påståendet att den överklagade domen är bristfällig
i vissa avseenden som rör företagets deltagande i det kollektiva exklusiva handelsavtalet.
121   Vad för det första gäller TU:s argument om den påstådda motsättningen mellan punkterna 352 och 356 i den överklagade domen,
framgår det av en noggrann läsning av dessa punkter att de inte är motsägelsefulla.
122   Således framgår det av punkt 350 i den överklagade domen att förstainstansrätten prövade de invändningar som TU hade framställt
för att vederlägga bevisen för att företaget hade deltagit aktivt i överträdelserna. Det framgår däri även att förstainstansrätten
med denna prövning avsåg att avgöra frågan huruvida kommissionen på ett tillfredsställande sätt hade visat att företaget hade
deltagit i de överträdelser som avses i artiklarna 1 och 2 i det ifrågasatta beslutet.
123   Vad beträffar TU:s deltagande i det kollektiva exklusiva handelsavtalet underkände förstainstansrätten, i punkt 352 i den
överklagade domen, argumenteringen enligt vilken detta företag inte kunde utöva något inflytande på FEG:s beslut. Förstainstansrätten
konstaterade att TU:s argument om FEG:s sätt att fungera internt och den nederländska associationsrättsliga lagstiftningen
inte var relevant. Det var enligt förstainstansrätten avgörande att fastställa huruvida TU deltog i gentlemen’s agreement
och inte huruvida ett sådant deltagande var tillåtet enligt FEG:s stadgar eller den nederländska associationsrättsliga lagstiftningen.
124   Detta resonemang grundas med fog på nödvändigheten av att visa huruvida TU faktiskt deltog i gentlemen’s agreement och inte
bara huruvida ett sådant deltagande var möjligt.
125   Det var just genom ett sådant resonemang som förstainstansrätten, vid prövningen av frågan huruvida TU faktiskt hade deltagit
i det kollektiva exklusiva handelsavtalet, ansåg att det var relevant att vissa av TU:s chefer och anställda ingick i FEG:s
styrelse och, i punkt 356 i den överklagade domen, hänvisade till sammanslutningens stadgar för att erinra om att detta organ
utgjorde sammanslutningens allmänna ledning.
126   Den överklagade domens motivering är följaktligen inte motsägelsefull i detta avseende.
127   Vad för det andra gäller kritiken av punkt 353 i den överklagade domen, noterar domstolen att förstainstansrättens konstaterande
att FEG:s och TU:s intressen sammanföll inte bara grundas på det förhållandet att TU var ett av de mest betydelsefulla medlemsföretagen
i FEG. Det framgår nämligen av punkt 356 i domen att förstainstansrätten även tog hänsyn till att en företrädare för TU under
flera år ingick i sammanslutningens styrelse, till att denne företrädare under en viss tid ansvarade för ordförandeskapet
i sammanslutningen och till att TU var starkt representerat i flera produktkommittéer.
128   Vad beträffar den nämnda nödvändigheten för förstainstansrätten av att undersöka huruvida det fanns en gemensam vilja mellan
TU och FEG, kan det konstateras att eftersom förstainstansrätten prövade huruvida TU faktiskt hade deltagit i gentlemen’s
agreement och drog slutsatsen att så var fallet, var villkoret för att nämnda företag skulle kunna göras ansvarigt för överträdelsen
uppfyllt.
129   Mot bakgrund av det föregående kan överklagandet inte bifallas på den tredje grundens första del.
Den tredje grundens andra del: TU:s deltagande i utvidgningen av tillämpningsområdet för det kollektiva exklusiva handelsavtalet
–       Parternas argument
130   TU har gjort gällande att förstainstansrätten har gjort sig skyldig till en felaktig rättstillämpning eller, i vart fall,
har motiverat den överklagade domen på ett obegripligt sätt genom att bedöma huruvida företaget hade deltagit aktivt i FEG:s,
eller åtminstone dess medlemmars, samordnade förfaranden – och, om så ansågs vara fallet, under hur lång tid – förfaranden
som syftade till att företag som inte var medlemmar i NAVEG skulle ansluta sig till gentlemen’s agreement.
131   Det togs inte någon hänsyn till att TU för sista gången den 2 juli 1991 hade utövat påtryckningar för att en tillverkare som
inte var medlem i NAVEG inte skulle leverera elektroteknisk materiel till företag som inte var medlemmar i FEG. TU har gjort
gällandet att det således är felaktigt att, såsom förstainstansrätten gjorde, underförstått påstå att företaget aktivt hade
medverkat i den överträdelse som avses i artikel 1 i det ifrågasatta beslutet efter den 2 juli 1991. TU har därtill gjort
gällande att den överklagade domen i detta avseende i vart fall är bristfälligt motiverad. Kommissionen har inte kunnat konstatera
något sådant agerande från TU:s sida efter nämnda dag.
132   I detta hänseende har kommissionen gjort gällande att TU avser att ifrågasätta förstainstansrättens bedömning av faktiska
omständigheter med avseende på dagen den 2 juli 1991 och att det av fast rättspraxis följer att en deltagare i ett förbjudet
avtal anses vara ansvarigt för avtalet till dess att han offentligt har tagit avstånd från dess innehåll, vilket TU aldrig
har gjort.
133   Kommissionen har, enbart i andra hand, påpekat att TU har bortsett från förstainstansrättens konstaterande, i punkt 366 i
den överklagade domen, att TU inte bara självt utan senare även ”i samråd med andra FEG-medlemmar” utövade påtryckning på
företag som inte tillhörde NAVEG. Konstaterandet är ytterligare ett skäl för att hålla TU ansvarigt för överträdelsen för
hela den period under vilken den begicks.
–       Domstolens bedömning
134   Den tredje grundens andra del kan tas upp till sakprövning, eftersom syftet med den i huvudsak är att ifrågasätta de rättsliga
kriterier på grundval av vilka förstainstansrätten prövade den bevisning som kommissionen hade lagt fram till styrkande av
TU:s deltagande i det kollektiva exklusiva handelsavtalet.
135   Med denna delgrund har det emellertid bortsetts från de slutsatser som förstainstansrätten kom fram till i punkterna 365–376
i den överklagade domen.
136   Förstainstansrätten konstaterade således, i punkt 365 i nämnda dom, att TU var en av de mest betydelsefulla medlemmarna i
FEG och att det därför var kontinuerligt representerat i FEG:s styrelse under perioden åren 1985–1995, med undantag för år
1990. Förstainstansrätten konstaterade även att TU i denna egenskap hade deltagit direkt i utarbetandet av FEG:s politik och/eller
hade informerats om diskussionerna mellan denna sammanslutning och NAVEG rörande det kollektiva exklusiva handelsavtalet,
utan att någonsin sträva efter att offentligt ta avstånd från detsamma.
137   Förstainstansrätten tillade, i punkt 366 i den överklagade domen, att det med tillräcklig styrka framgick av de bevis som
hade bedömts av kommissionen i punkterna 53–70 i det ifrågasatta beslutet att TU spelade en särskilt viktig roll i det samordnade
förfarandet genom att utvidga tillämpningsområdet för det kollektiva exklusiva handelsavtalet till att även omfatta vissa
leverantörer som inte tillhörde NAVEG. Förstainstansrätten konstaterade att TU såväl självt som i samråd med andra medlemmar
i FEG hade utövat påtryckning på dessa företag för att de inte skulle leverera till konkurrerande grossister som inte var
medlemmar i FEG.
138   Eftersom förstainstansrätten, som ett led i sin suveräna behörighet att bedöma de faktiska omständigheterna, varvid denna
bedömning inte kan prövas på nytt inom ramen för ett överklagande och vars materiella riktighet inte har ifrågasatts av TU,
fastställde att sådana påtryckningar hade utövats, drar domstolen den slutsatsen att förstainstansrätten inte gjorde sig skyldig
till någon felaktig rättstillämpning genom att anse att kommissionen hade fog för att fastställa att TU hade deltagit i utvidgningen
av tillämpningsområdet för det kollektiva exklusiva handelsavtalet även efter den 2 juli 1991. För att kunna dra en sådan
slutsats hade förstainstansrätten grundat sig på TU:s egen roll i överträdelsen. Det har i detta hänseende inte heller kunnat
konstateras någon bristfällig motivering.
139   Mot denna bakgrund kan överklagandet inte bifallas på den tredje grundens andra del.
Den tredje grundens tredje del: TU:s deltagande i överträdelsen i fråga om priser
–       Parternas argument
140   TU har gjort gällande att förstainstansrätten har gjort sig skyldig till en felaktig rättstillämpning eller, i vart fall,
har motiverat den överklagade domen på ett obegripligt sätt genom att bedöma att kommissionen med fog kunde hålla företaget
ansvarigt för den överträdelse som avses i artikel 2 i det ifrågasatta beslutet beträffande prisavtalen, på grund av att företaget
hade deltagit aktivt i dessa avtal.
141   TU har kritiserat förstainstansrättens påstående, i punkt 371 i den överklagade domen, att ”TU … inte med framgång [kan] påstå
att den överträdelse som avses i artikel 2 [i det ifrågasatta beslutet] på grund av sin art enbart berör FEG och att TU därför
inte kan göras ansvarigt för denna”.
142   TU har klandrat förstainstansrätten för att den underförstått ansåg att företaget hade deltagit i ett samordnat förfarande
genom att tillämpa två bindande beslut, varav det ena avsåg priser och det andra avsåg publikationer. TU har av innehållet
i punkt 376 i den överklagade domen dragit slutsatsen att förstainstansrätten ansåg att den omständigheten att TU var medlem
i FEG i sig räckte för att göra företaget ansvarigt för överträdelsen.
143   TU har gjort gällande att det förhållandet att ett företag är medlem i en företagssammanslutning som överträder konkurrensreglerna
i sig inte räcker för att göra medlemmen ansvarig för överträdelsen. Enligt TU krävs det att det i detta fall finns en individuell
verksamhet som kan påvisas och på grundval av vilken man kan sluta sig till att den berörda medlemmen i sammanslutningen har
uttryckt sin vilja att delta i överträdelsen i fråga.
144   Genom att inte undersöka i vilken mån TU faktiskt hade deltagit i den överträdelse som avses i artikel 2 i det ifrågasatta
beslutet, har förstainstansrätten gjort sig skyldig till en felaktig rättsillämpning eller, i vart fall, i detta avseende
motiverat den överklagade domen på ett obegripligt sätt.
145   I detta hänseende har kommissionen gjort gällande att den tredje grundens tredje del bygger på en felaktig tolkning av punkt
371 i den överklagade domen.
146   Enligt kommissionen erinrade förstainstansrätten, i nämnda punkt 371, om att TU enligt artikel 3 i det ifrågasatta beslutet
var ansvarigt för överträdelsen i fråga, särskilt genom att ta aktiv del i överträdelsen. Kommissionen har understrukit att
förstainstansrätten, i punkt 349 i den överklagade domen, underkände TU:s argument att det ansågs vara ansvarigt för överträdelserna
endast av det skälet att det var medlem i FEG. Underkännandet framgick uttryckligen av punkterna 351–371 i domen, i vilka
förstainstansrätten, på grundval av den tillgängliga bevisningen – och inte endast på grundval av det förhållandet att TU
var anslutet till FEG – slog fast att TU kunde hållas ansvarigt för de två överträdelser som hade konstaterats i nämnda beslut.
–       Domstolens bedömning
147   Såsom generaladvokaten anförde i punkt 51 i sitt förslag till avgörande har förstainstansrätten ingalunda utgått från att
TU i egenskap av medlem i FEG automatiskt är ansvarigt för sammanslutningens rättsstridiga beteende.
148   I punkterna 373–379 i den överklagade domen prövar förstainstansrätten tvärtom TU:s eget och aktiva deltagande i den överträdelse
som avser fastställande av priser.
149   Förstainstansrätten kan följaktligen inte klandras för att ha gjort sig skyldig till någon felaktig rättstillämpning. Den
överklagade domen är i detta avseende dessutom tillräckligt motiverad.
150   Av det föregående följer att överklagandet inte kan bifallas på den tredje grundens tredje del. Den tredje grunden skall följaktligen
underkännas i dess helhet.

Den fjärde grunden: Fastställandet av hur länge de överträdelser som kommissionen har klandrat TU för har pågått
151   TU har med sin fjärde grund, som består av tre delar, hävdat att förstainstansrätten har gjort sig skyldig till en felaktig
rättstillämpning eller, i vart fall, motiverat den överklagade domen på ett otillräckligt sätt när det gäller hur länge var
och en av de överträdelser som avses i artiklarna 1 och 2 i det ifrågasatta beslutet har pågått. Samma perioder har felaktigt
lagts till grund för att beräkna hur länge den överträdelse som avses i artikel 3 i samma beslut har pågått.
152   TU har riktat kritik mot innehållet i punkt 413 i den överklagade domen, i vilken förstainstansrätten ansåg ”att de olika
delarna i de överträdelser som avses i artiklarna 1 och 2 i det ifrågasatta beslutet pågått i åtta, femton, nio, fyra och
sex år”.
Den fjärde grundens första del: Frågan hur länge det kollektiva exklusiva handelsavtalet hade varat
–       Parternas argument
153   TU har hävdat att förstainstansrätten felaktigt slog fast att den överträdelse som avses i artikel 1 i det ifrågasatta beslutet
till sin art var fortlöpande och att den pågick från och med den 11 mars 1986 till och med den 25 februari 1994. I detta hänseende
har TU hänvisat till punkt 406 i den överklagade domen, i vilken förstainstansrätten slog fast att de överträdelser som avses
i artiklarna 1 och 2 i det ifrågasatta beslutet ”till sin art” är fortlöpande, med motiveringen att ”[d]e händelser som rör
utvidgningen av det kollektiva exklusiva handelsavtalet och FEG:s utskick av prisrekommendationer … inte [utgör] självständiga
överträdelser. Det rör sig om delar av … överträdelser …”. Förstainstansrätten grundade sig felaktigt på ”indicier”, eftersom
den för detta ändamål saknade direkt bevisning.
154   TU anser dessutom att förstainstansrätten, i punkt 408 i den överklagade domen, inte har förklarat varför det inte desto mindre
kunde anses vara frågan om ett kollektivt exklusivt handelsavtal mellan FEG och NAVEG under perioden den 11 mars 1986–25 februari
1994, när det saknades bevis för att det fanns ett sådant avtal under vissa perioder mellan dessa datum. Således finns det
inte något bevis för en sådan överträdelse
–       för perioden mellan den 11 mars 1986, då det möte hölls under vilket FEG och NAVEG för första gången talade om ”överenskommelserna
mellan de båda sammanslutningarna”, och den 28 februari 1989, då de två sammanslutningarnas styrelser för första gången efter
nämnda möte talade om gentlemen’s agreement,
–       för perioden mellan den 18 november 1991, då FEG för första gången korresponderade med NAVEG, och den 25 februari 1994, då
NAVEG för första gången framhöll att det fanns ett kollektivt exklusivt handelsavtal mellan FEG och NAVEG.
155   TU anser att ett sådant förhållande strider mot gällande bevisregler. Enligt TU kan en överträdelse anses fortlöpa under en
period som omfattar flera år, om det visas att de berörda företagen under dessa år alltjämt har sporrats genom en gemensam
vilja med avseende på överträdelsens syfte och att överträdelsen faktiskt har fortsatt att existera eller, i vart fall, att
genomföras.
156   Förstainstansrätten har följaktligen tillämpat ett felaktigt kriterium i fråga om bevisning.
157   Kommissionen anser att den fjärde grunden inte kan tas upp till sakprövning i någon del, eftersom den utgör ett ifrågasättande
av förstainstansrättens bedömning av faktiska omständigheter, nämligen att de konkurrensbegränsande handlingarna och beteendena
hade ett gemensamt syfte och följaktligen utgjorde en enda överträdelse.
158   I andra hand har kommissionen, i fråga om den fjärde grundens första del, gjort gällande att det i punkt 406 i den överklagade
domen, vars innehåll har påtalats av TU, klart anges att kvalificeringen i det ifrågasatta beslutet av de förfaranden som
hade konstaterats som ”fortlöpande överträdelser” inte alls har motiverats genom en hänvisning till förhållandet mellan de
olika konkurrensbegränsande handlingarna, utan grundas på överträdelsernas art, varvid överträdelserna avser avtal som ingåtts
på obestämd tid och åtgärder som syftar till att genomföra dessa avtal eller till att utvidga deras tillämpningsområde.
159   När det gäller TU:s argument om hur länge det kollektiva exklusiva handelsavtalet hade varat och om den påstådda avsaknaden
av bevis för dess existens under långa perioder, har kommissionen hänvisat till punkterna 90, 406 och 411 i den överklagade
domen, i vilka förstainstansrätten flera gånger slog fast att överträdelsen skulle anses vara ”fortlöpande”. I ett fall som
rör ett avtal som ingåtts på obestämd tid behöver kommissionen emellertid inte, just på grund av dess art, vid varje tillfälle
visa att avtalet existerar.
160   Kommissionen har dragit slutsatsen att, eftersom förstainstansrätten hade kvalificerat de påtalade överträdelserna som ”fortlöpande”,
vilket utgör ett konstaterande av faktiska omständigheter, och eftersom ingen av deltagarna i det kollektiva exklusiva handelsavtalet
uttryckligen hade tagit avstånd från avtalet, förstainstansrätten hade fog för att anse att kommissionen inte behövde lägga
fram ytterligare bevis till styrkande av att det fanns ett avtal vid varje tillfälle under de perioder som TU har hänvisat
till.
–       Domstolens bedömning
161   TU har inom ramen för den fjärde grundens första del i huvudsak hävdat att förstainstansrätten lade felaktiga rättsliga kriterier
till grund för sin bedömning av den bevisning som kommissionen hade lagt fram till styrkande av dess konstaterande med avseende
på hur länge det kollektiva exklusiva handelsavtalet, som TU har klandrats för att ha tagit del i, hade varat. I denna del
avser den fjärde grundens första del en rättsfråga som kan bli föremål för domstolens prövning inom ramen för ett överklagande.
Domstolen anser följaktligen att denna delgrund kan tas upp till sakprövning.
162   Eftersom FEG och TU hade bestritt att det fanns ett gentlemen’s agreement, bedömde förstainstansrätten, i punkt 141 i den
överklagade domen, att det fanns anledning att pröva huruvida kommissionen hade fullgjort sin bevisbörda när den drog slutsatsen
att det fanns ett gentlemen’s agreement för vilket det förekom bevis från och med den 11 mars 1986. Förstainstansrätten angav
att denna bedömning grundades på en helhetsbedömning av samtliga bevis och relevanta indicier.
163   Efter att ha undersökt ursprunget till och genomförandet av nämnda gentlemen’s agreement konstaterade förstainstansrätten,
i punkt 210 i den överklagade domen, att det efter en helhetsbedömning hade framkommit att TU och FEG inte hade lyckats anföra
någon omständighet som kunde påverka kommissionens bedömning i det ifrågasatta beslutet att det rörde sig om övertygande,
objektiva och samstämmiga indicier.
164   TU har inom ramen för detta överklagande ifrågasatt om det är korrekt att hänvisa till ”indicier” såsom bevis för att det
fanns ett kollektivt exklusivt handelsavtal.
165   TU kan inte vinna någon framgång med detta argument. Domstolen har tidigare slagit fast att i de flesta fall måste förekomsten
av ett konkurrensbegränsande förfarande eller avtal härledas ur ett antal sammanträffanden och indicier som när de beaktas
tillsammans kan utgöra bevis för att en överträdelse av konkurrensreglerna har skett, när annan hållbar förklaring saknas
(domen i de ovannämnda förenade målen Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen, punkt 57).
166   Såsom generaladvokaten påpekade i punkt 64 i sitt förslag till avgörande kan sådana indicier och sammanträffanden ge upplysning
inte bara om förekomsten av konkurrensbegränsande beteenden eller avtal, utan också om hur länge fortlöpande konkurrensbegränsande
beteenden har pågått eller om hur länge ett avtal som har ingåtts i strid med konkurrensreglerna har varit tillämpligt.
167   Mot bakgrund av denna rättspraxis kan det inte anses att förstainstansrätten har gjort sig skyldig till en felaktig rättstillämpning
genom att grunda sin bedömning av förekomsten av ett kollektivt exklusivt handelsavtal och dess varaktighet på ”en helhetsbedömning
av samtliga bevis och relevanta indicier”. Frågan vilket bevisvärde som förstainstansrätten har tillmätt varje del av dessa
bevis och indicier, som lagts fram av kommissionen, är i vart fall en fråga om en bedömning av faktiska omständigheter som
i denna egenskap inte är föremål för domstolens prövning inom ramen för ett överklagande.
168   TU har inom ramen för den fjärde grundens första del även klandrat förstainstansrätten för att ha bortsett från att det inte
hade visats att det fanns ett kollektivt exklusivt handelsavtal under vissa bestämda perioder.
169   Det skall i detta hänseende preciseras att förstainstansrätten, i punkt 406 i den överklagade domen, slog fast att kommissionen
hade påvisat en fortlöpande överträdelse under perioden mellan åren 1986 och 1994. Den omständigheten att ett sådant bevis
inte har lagts fram beträffande vissa bestämda perioder hindrar inte att överträdelsen kan anses omfatta en helhetsperiod
som är längre än förstnämnda perioder, om ett sådant konstaterande grundas på objektiva och samstämmiga indicier. Att den
konkurrensbegränsande samverkan, inom ramen för en överträdelse som pågår under flera år, kommer till uttryck vid olika perioder,
som kan vara mer eller mindre åtskilda i tiden, påverkar inte förekomsten av denna samverkan, förutsatt att de olika handlingar
som är en del av överträdelsen har samma syfte och ingår i en enda och fortlöpande överträdelse.
170   Förstainstansrätten konstaterade, i punkt 342 i den överklagade domen, att det kollektiva exklusiva handelsavtalet och förfarandena
för fastställande av priser hade samma konkurrensbegränsande syfte, vilket bestod i att bibehålla priserna på en icke-konkurrensutsatt
nivå, dels genom att minska konkurrenskraften hos företag som vill bedriva verksamhet på marknaden för grossisthandel med
elektroteknisk materiel i Nederländerna och som därmed vill konkurrera med FEG:s medlemmar utan att vara medlemmar i denna
företagssammanslutning, dels genom att delvis samordna medlemmarnas prispolitik.
171   Såsom generaladvokaten påpekade i punkt 61 i sitt förslag till avgörande framgår det av förstainstansrättens konstaterande
att var och en av nämnda överträdelser, det vill säga det exklusiva kollektiva handelsavtalet och de samordnade förfarandena
om priser, hade detta enda syfte.
172   Det skall dessutom understrykas att förstainstansrätten, i punkt 408 i den överklagade domen, utförligt och tydligt redogjorde
för de indicier på grundval av vilka kommissionen kunde fastställa hur länge det kollektiva exklusiva handelsavtalet skulle
anses ha varat. Nämnda punkt har följande lydelse:
”Vad gäller den överträdelse som avses i artikel 1 i det ifrågasatta beslutet har kommissionen inte exakt kunnat fastställa
det datum då det kollektiva exklusiva handelsavtalet ingicks. Inte desto mindre har kommissionen kunnat bevisa att detta avtal
existerade vid mötet den 11 mars 1986 då det så kallade gentlemen’s agreement diskuterades av FEG:s och NAVEG:s styrelser.
Kommissionen har även åberopat flera indicier som hänför sig till tiden efter detta möte och på grundval av vilka kommissionen
bedömde att detta gentlemen’s agreement fortsatte att tillämpas av NAVEG:s medlemmar (se skäl 47–49 i det ifrågasatta beslutet).
Kommissionen har dessutom åberopat flera indicier som visar att NAVEG:s medlemmar följde de rekommendationer som utfärdades
av deras sammanslutning i enlighet med gentlemen’s agreement (skäl 50–52 i det ifrågasatta beslutet). Det sista av dessa indicier
är rapporten från ett internt möte i företaget Hemmink den 25 februari 1994 då denna NAVEG-medlem angav att den vägrat att
leverera till en grossist som inte var medlem i FEG. Vad gäller de påtryckningar som utövats mot tillverkare utanför NAVEG,
särskilt av TU, för att de inte skulle leverera till grossister som inte var medlemmar i FEG, framgår det att dessa påtryckningar
pågick under tolv månader från och med juli 1990.”
173   Eftersom förstainstansrätten grundade sin bedömning av den bevisning som kommissionen hade lagt fram i frågan hur länge det
kollektiva exklusiva handelsavtalet hade varat på korrekta rättsliga kriterier och de punkter i den överklagade domen som
avser denna fråga är tillräckligt motiverade, kan överklagandet inte bifallas på den fjärde grundens första del.
Den fjärde grundens andra del: Frågan hur länge överträdelsen avseende fastställande av priser hade pågått
–       Parternas argument
174   TU har hävdat att förstainstansrätten, i punkt 406 i den överklagade domen, felaktigt slog fast att överträdelsen avseende
fastställande av priser, som avses i artikel 2 i det ifrågasatta beslutet, till sin art var fortlöpande och att den varade
från och med den 21 december 1988 till och med den 24 april 1994.
175   TU har särskilt kritiserat det förhållandet att förstainstansrätten ansåg att de delar som gjorde det möjligt att konstatera
den överträdelse som avses i artikel 2 i det ifrågasatta beslutet inte utgjorde fristående överträdelser, utan delar av en
enda och sammanhållen överträdelse. TU har understrukit att förstainstansrätten samtidigt likväl förklarade att den tid under
vilken dessa delar hade varat var mycket varierande, nämligen 15, 9, 4 och 6 år, såsom framgår av punkt 413 i den överklagade
domen.
176   TU anser att det av en närmare prövning av dessa ”delar” framkommer att de är av helt olika art. Förstainstansrätten borde
ha prövat varje del för sig mot bakgrund av kriterierna för tillämpningen av artikel 81.1 EG, särskilt det kriterium som avser
inverkan på handeln mellan medlemsstaterna.
177   Kommissionen anser att den fjärde grundens andra del bygger på en felaktig tolkning av den överklagade domen. Den har gjort
gällande att förstainstansrättens konstaterande i punkt 406 i domen, angående den fortlöpande karaktären hos överträdelsen
avseende fastställande av priser, grundas på överträdelsens art. Överträdelsen består nämligen av bindande beslut som antagits
på obestämd tid samt av flera handlingar och beteenden som alla syftar till att på ett konstgjort sätt upprätthålla höga priser
på den nederländska marknaden under obestämd tid.
–       Domstolens bedömning
178   Ett åsidosättande av artikel 81.1 EG kan följa inte bara genom ett enstaka handlande utan även genom en serie handlanden eller
genom ett fortlöpande beteende. Denna tolkning kan inte ifrågasättas med motiveringen att ett eller flera led i denna serie
handlanden eller i detta fortlöpande beteende även i sig och helt isolerat kan utgöra ett åsidosättande av nämnda bestämmelse.
När de olika handlandena ingår i en ”samlad plan” på grund av deras identiska syfte som snedvrider konkurrensen inom den gemensamma
marknaden, får kommissionen tillskriva företag ansvar för dessa handlanden utifrån deltagandet i överträdelsen bedömd i dess
helhet (se domen i de ovannämnda förenade målen Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen, punkt 258).
179   Det följer av den överklagade domen att förstainstansrätten har grundat kvalificeringen av de samordnade förfarandena om priser
som en enda och fortlöpande överträdelse på just ett sådant resonemang.
180   I punkt 342 i den överklagade domen konstaterade förstainstansrätten bland annat att det kollektiva exklusiva handelsavtalet
och förfarandena för fastställande av priser hade samma konkurrensbegränsande syfte, vilket bestod i att bibehålla priserna
på en icke-konkurrensutsatt nivå, dels genom att minska konkurrenskraften hos företag som vill bedriva verksamhet på marknaden
för grossisthandel med elektroteknisk materiel i Nederländerna och som därmed vill konkurrera med medlemmarna i FEG utan att
vara medlemmar i denna företagssammanslutning, dels genom att delvis samordna medlemmarnas prispolitik.
181   Såsom generaladvokaten påpekade i punkt 61 i sitt förslag till avgörande framgår det även av detta konstaterande att var och
en av överträdelserna i sig, det vill säga det kollektiva exklusiva handelsavtalet och de samordnade förfarandena om priser,
hade detta enda syfte.
182   Det har vid en läsning av punkt 406 i den överklagade domen, mot bakgrund av förstainstansrättens konstaterande i nämnda punkt
342, följaktligen varken framkommit att nämnda dom skulle vara ett uttryck för en felaktig rättstillämpning eller att den
skulle lida av en bristfällig motivering.
183   Domstolen erinrar dessutom om att det vid tillämpningen av artikel 81.1 EG är överflödigt att ta hänsyn till den faktiska
verkan av ett avtal när det framgår att syftet med detta är att hindra, begränsa eller snedvrida konkurrensen på den gemensamma
marknaden (domen i de ovannämnda förenade målen Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen, punkt 261).
184   Eftersom förstainstansrätten hade konstaterat att de samordnade förfarandena för fastställande av priser hade ett konkurrensbegränsande
syfte, var den följaktligen inte alls skyldig att undersöka deras faktiska inverkan på marknaden.
185   Av det föregående följer att överklagandet inte kan bifallas på den fjärde grundens andra del.
Den fjärde grundens tredje del: Frågan hur länge de överträdelser som TU tillskrivits hade pågått
–       Parternas argument
186   TU har gjort gällande att om överklagandet bifalls på den fjärde grundens första och andra delar bör, som en följd av detta,
den tid under vilken den överträdelse som avses i artikel 3 i det ifrågasatta beslutet anses ha pågått minskas.
187   Kommissionen har hänvisat till sin argumentering avseende den fjärde grundens första och andra delar och dragit slutsatsen
att överklagandet, i den del det avser den fjärde grundens tredje del och, därmed, grunden i dess helhet, skall avvisas eller,
i vart fall, ogillas.
–       Domstolens bedömning
188   Eftersom det har konstaterats att överklagandet inte kan bifallas på den fjärde grundens första och andra delar, kan TU inte
vinna någon framgång med grundens tredje del.

Den femte grunden: Yrkandet att böterna skall sättas ned
189   Enligt TU har förstainstansrätten gjort sig skyldig till en felaktig rättstillämpning, eftersom den, trots att kommissionen
hade gjort en oriktig bedömning av hur länge överträdelserna hade pågått och åsidosatt principen om en rimlig tidsfrist, inte
medgav ytterligare en nedsättning av böterna. TU har tillagt att den överklagade domen i vart fall är otillräckligt motiverad
i detta avseende. Grunden består av tre delar.
Den femte grundens första del: Huruvida böterna skall sättas ned på grund av det påstått felaktiga fastställandet av hur länge
de överträdelser som TU tillskrivits hade pågått
–       Parternas argument
190   TU har hävdat att det av artikel 15 i förordning nr 17 framgår att det, vid fastställandet av de böter som kommissionen ålägger
ett företag för en överträdelse av artikel 81.1 EG, skall tas hänsyn till hur allvarlig överträdelsen är och till hur länge
den har pågått. TU har gjort gällande att det enligt kommissionens meddelande om riktlinjer för beräkning av böter som döms
ut enligt artikel 15.2 i förordning nr 17 och artikel 65.5 i EKSG‑fördraget, som publicerats i
Europeiska gemenskapernas officiella tidning
av den 14 januari 1998 (EGT C 9, s. 3), är möjligt att sätta ned böterna om det är motiverat av förmildrande omständigheter.
191   TU anser att kommissionen och förstainstansrätten inte tog någon hänsyn till dessa bestämmelser när de fastställde böterna
och att de således har åsidosatt gemenskapsrätten eller, i vart fall, principerna om motivering och om att böter skall vara
proportionerliga. Det är nämligen så, att kommissionen vid fastställande av böterna misstog sig i frågan om hur länge överträdelsen
hade pågått och att förstainstansrätten lämnade en otillräcklig motivering till varför den inte medgav ytterligare en nedsättning
av böterna.
192   TU anser nämligen att eftersom de överträdelser som det antas att det har begått inte kan anses utgöra en enda och fortlöpande
överträdelse, kan det inte med framgång hävdas att överträdelsens varaktighet, på grundval av vilken företaget har ålagts
böter, sträckte sig över en period av åtta år. Till skillnad från vad domstolen slog fast i punkt 258 i domen i det ovannämnda
målet Aalborg Portland m.fl. mot kommissionen kan det i förevarande fall inte anses vara frågan om en ”samlad plan”.
193   Kommissionen har i första hand gjort gällande att det är uppenbart att den femte grunden inte kan tas upp till sakprövning.
Förstainstansrätten ansåg, i punkterna 436–438 i den överklagade domen, att de särskilda omständigheterna i målet inte motiverade
att böterna sattes ned ytterligare. Enligt fast rättspraxis ankommer det inte på domstolen att ersätta förstainstansrättens
bedömning, som har innefattat en prövning av bötesbeloppet, med sin egen (domen i det ovannämnda målet Limburgse Vinyl Maatschappij
m.fl. mot kommissionen, punkt 614).
194   Kommissionen har i andra hand, såvitt avser en ”samlad plan”, vars existens TU har förnekat, hänvisat till punkt 342 i den
överklagade domen, i vilken förstainstansrätten konstaterade att de två överträdelserna hade samma konkurrensbegränsande syfte.
195   Kommissionen drar följaktligen slutsatsen att det är uppenbart att överklagandet, i den del det avser den femte grunden, skall
lämnas utan bifall.
–       Domstolens bedömning
196   Det skall erinras om att förstainstansrätten är ensam behörig att kontrollera på vilket sätt kommissionen i varje enskilt
fall har bedömt hur allvarliga de rättsstridiga beteendena har varit. Inom ramen för överklagandet är syftet med domstolens
kontroll dels att undersöka i vilken utsträckning förstainstansrätten rättsenligt har beaktat alla de faktorer som är väsentliga
för bedömningen av hur allvarligt ett visst beteende har varit mot bakgrund av artikel 81 EG och artikel 15 i förordning nr
17, dels att undersöka om förstainstansrätten på ett tillfredsställande sätt har besvarat samtliga argument som sökanden har
anfört i syfte att utverka att böterna undanröjs eller sätts ned (se bland annat domen i det ovannämnda målet Baustahlgewebe
mot kommissionen, punkt 128).
197   I förevarande fall har TU inte anfört någon omständighet som visar att förstainstansrätten inte rättsenligt beaktade alla
de faktorer som är väsentliga för bedömningen av hur allvarligt det påtalade beteende har varit mot bakgrund av artikel 81
EG och artikel 15 i förordning nr 17. TU har inte heller påstått att förstainstansrätten inte på ett tillfredsställande sätt
besvarade samtliga argument som företaget hade anfört i syfte att utverka att böterna undanröjdes eller sattes ned.
198   Det är dessutom uppenbart att den femte grundens första del hänger direkt samman med de argument som TU har åberopat till
stöd för sin fjärde grund, enligt vilka förstainstansrätten gjorde sig skyldig till en felaktig rättstillämpning, eftersom
den ansåg att kommissionen hade lagt fram övertygande bevis för hur länge de överträdelser som konstaterats i det ifrågasatta
beslutet hade pågått. Eftersom det vid prövningen av den fjärde grunden har slagits fast att TU inte kan vinna någon framgång
med dessa argument, kan överklagandet följaktligen inte vinna bifall på den femte grundens första del.
Den femte grundens andra del: Frågan huruvida böterna skall sättas ned på grund av att det administrativa förfarandet var
utdraget
–       Parternas argument
199   TU har gjort gällande att förstainstansrätten gjorde sig skyldig till en felaktig rättstillämpning vid fastställandet av storleken
på de böter som företaget hade ålagts eller, i vart fall, motiverade den överklagade domen på ett otillräckligt sätt i detta
avseende, emedan den borde ha satt ned beloppet på grund av att det administrativa förfarandet var utdraget.
200   TU har kritiserat förstainstansrätten för att, i punkterna 77 och 85 i den överklagade domen, ha slagit fast att kommissionen
var ansvarig för de fall där principen om en rimlig tidsfrist hade åsidosatts och för att, i punkt 438 i den överklagade domen,
ha förklarat att FEG och TU ”inte [har] åberopat någon omständighet som kan motivera att förstainstansrätten inom ramen för
sin obegränsade behörighet skulle medge ytterligare en nedsättning av bötesbeloppet”. Denna bedömning har motiverats på ett
obegripligt sätt.
201   Kommissionen har gjort gällande att den överklagade domen har motiverats på ett klart och utförligt sätt i frågan om förhållandet
mellan det administrativa förfarandets tidsåtgång och den ytterligare nedsättningen av de böter som TU hade ålagts. Kommissionen
har för det första anfört att förstainstansrätten, i punkterna 87–93 i domen, konstaterade att TU inte hade hindrats i utövandet
av sitt försvar till följd av att en rimlig tidsfrist hade överskridits. För det andra prövade förstainstansrätten huruvida
de särskilda omständigheterna i målet motiverade ytterligare en nedsättning av böterna. Förstainstansrätten slog i detta hänseende
fast att TU inte hade anfört någon omständighet som motiverade en sådan nedsättning, såsom framgår av punkt 438 i domen.
–       Domstolens bedömning
202   Såsom framgår av punkterna 152 och 153 i det ifrågasatta beslutet, vilka citeras i punkt 9 i förevarande dom, har kommissionen
genom att sätta ned böterna tagit hänsyn till att det administrativa förfarandet var utdraget, varvid kommissionen kan lastas
för sistnämnda omständighet.
203   I punkt 438 i den överklagade domen konstaterade förstainstansrätten att ”kommissionen på eget initiativ har nedsatt böterna.
Möjligheten att medge en sådan nedsättning ingår i utövandet av kommissionens behörighet. Sökandena har inte åberopat någon
omständighet som kan motivera att förstainstansrätten inom ramen för sin obegränsade behörighet skulle medge ytterligare en
nedsättning av bötesbeloppet. Följaktligen kan sökandenas yrkande inte bifallas i detta avseende.”
204   Detta konstaterande utgör inte någon felaktig rättstillämpning.
205   Den femte grundens andra del hänger dessutom direkt samman med de argument som TU har åberopat till stöd för sin första grund,
enligt vilka förstainstansrätten gjorde sig skyldig till en felaktig rättstillämpning i den del den ansåg att den omständigheten
att en rimlig tidsfrist överskreds inte motiverade att det ifrågasatta beslutet ogiltigförklarades. Eftersom TU inte har vunnit
någon framgång med den grund som avser att principen om en rimlig tidsfrist har åsidosatts, vilket framgår dels av den del
av den överklagade domen som inte upphävs, dels av domstolens bedömning vid prövningen av nämnda grund, kan överklagandet
inte bifallas på den femte grundens andra del.
Den femte grundens tredje del: Fastställandet av böterna med hänsyn till TU:s deltagande i de överträdelser som avses i det
ifrågasatta beslutet
–       Parternas argument
206   TU har gjort gällande att det var på ett otillräckligt sätt som förstainstansrätten, vid fastställandet av storleken på de
böter som TU hade ålagts, motiverade sin bedömning att beloppet var rimligt jämfört med storleken på de böter som FEG hade
ålagts (punkterna 431–433 i den överklagade domen).
207   Kommissionen har i detta hänseende hänvisat till punkterna 416–438 i den överklagade domen, i vilka förstainstansrätten prövade
och på ett motiverat sätt underkände alla de argument som syftade till att böterna skulle sättas ned.
208   Kommissionen har dragit slutsatsen att den femte grundens tredje del inte kan tas upp till sakprövning och att TU i vart fall
inte kan vinna någon framgång med denna delgrund, vilket även gäller grunden i dess helhet.
209   CEF har också gjort gällande att den femte grunden inte kan tas upp till sakprövning, eftersom det i detta fall rör sig om
förstainstansrättens konstateranden av faktiska omständigheter som inte kan prövas på nytt inom ramen för förevarande överklagande.
–       Domstolens bedömning
210   I fråga om påståendet att böterna är oproportionerliga, skall det erinras om att det inte är domstolens uppgift att, när den
uttalar sig om rättsfrågor inom ramen för ett överklagande, av skälighetshänsyn sätta sin bedömning i stället för den som
förstainstansrätten, i utövandet av sin fulla prövningsrätt, har gjort avseende storleken på de böter som företag har ålagts
på grund av att de har åsidosatt gemenskapsrätten (dom av den 17 juli 1997 i mål C-219/95 P, Ferriere Nord mot kommissionen,
REG 1997, s. I-4411, punkt 31, och domen i det ovannämnda målet Baustahlgewebe mot kommissionen, punkt 129).
211   Av detta följer att den femte grundens tredje del inte kan tas upp till sakprövning, eftersom syftet med den är att storleken
på de böter som har ålagts av kommissionen skall bli föremål för en ny prövning (se domen i det ovannämnda målet Baustahlgewebe
mot kommissionen, punkt 129).
212   En närmare undersökning av den femte grundens tredje del visar dessutom att denna delgrund hänger samman med de argument som
TU har åberopat till stöd för sin tredje grund, enligt vilka förstainstansrätten har gjort sig skyldig till en felaktig rättstillämpning,
eftersom den ansåg att kommissionen med fog kunde hålla företaget personligen ansvarigt för de överträdelser som avses i artiklarna
1 och 2 i det ifrågasatta beslutet. Eftersom det har konstaterats att överklagandet inte kan bifallas på den tredje grunden,
kan TU hur som helst inte vinna någon framgång med den femte grundens tredje del.
213   Av det föregående följer att TU inte i något avseende kan vinna någon framgång med den femte grunden och att överklagandet,
i den del det avser och kan prövas på nämnda grund, skall lämnas utan bifall.

Rättegångskostnader
214   Enligt artikel 122 första stycket i rättegångsreglerna skall domstolen besluta om rättegångskostnaderna när överklagandet
ogillas eller när det bifalls och domstolen själv slutligt avgör tvisten. Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna, vilken
enligt artikel 118 skall tillämpas i mål om överklagande, skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna,
om detta har yrkats. Eftersom TU har tappat målet, med undantag för den grund som avser ett åsidosättande av principen om
en rimlig tidsfrist, som likväl underkänts av domstolen, skall detta företag förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna
i förevarande mål. Vad gäller de rättegångskostnader som är hänförliga till de förfaranden i första instans som har lett till
den överklagade domen, skall det fastställas att de, trots att nämnda dom delvis upphävs, alltjämt skall betalas av TU, på
det sätt som anges i punkt 3 i domslutet till nämnda dom.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (första avdelningen) följande:
1)
Den dom som har meddelats av Europeiska gemenskapernas förstainstansrätt den 16 december 2003 i de förenade målen T‑5/00 och
T-6/00, Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied och Technische Unie mot kommissionen
upphävs endast i den del förstainstansrätten, vid prövningen av den grund som avser ett åsidosättande av principen om en rimlig
tidsfrist, har underlåtit att undersöka huruvida den utdragna tiden, som skall tillskrivas Europeiska gemenskapernas kommission,
för hela det administrativa förfarandet, inklusive det skede som föregick meddelandet om invändningar, kunde inverka på de
framtida försvarsmöjligheterna för Technische Unie BV.
2)
Överklagandet ogillas i övrigt.
3)
Den talan som Technische Unie BV har väckt vid förstainstansrätten ogillas i den del den delvis stöds av den grund som avser
ett åsidosättande av en rimlig tidsfrist.
4)
Technische Unie BV skall ersätta rättegångskostnaderna i förevarande mål. De rättegångskostnader som är hänförliga till de
förfaranden i första instans som har lett till domen av den 16 december 2003 i de förenade målen T-5/00 och T-6/00, Nederlandse
Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied och Technische Unie mot kommissionen, skall alltjämt
betalas av Technische Unie BV, på det sätt som anges i punkt 3 i domslutet till nämnda dom.
Underskrifter
*
* Rättegångsspråk: nederländska.