CELEX: 62006TJ0040
Konkurence
Aizliegtas vienošanās
Plastikāta rūpniecības maisu tirgus
Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums
Pārkāpuma ilgums
Naudas sodi
Pārkāpuma smagums
Atbildību mīkstinoši apstākļi
Sadarbība administratīvās procedūras laikā
Samērīgums
Solidārā atbildība
Tiesiskās drošības princips

Tiesvedības priekšvēsture
Prasītāja,
Trioplast Industrier AB
, ir grupas
Trioplast
mātes sabiedrība. Lēmums, kas ir šīs prasības priekšmets, tai ir adresēts kā sabiedrības
Trioplast Wittenheim SA
, kas reģistrēta Vitenheimā [
Wittenheim
] (Francija) un ražo rūpnieciskos maisus, plēves un izolācijas materiālus, mātes sabiedrībai.
1999. gadā prasītāja nopirka
Trioplast Wittenheim
, ko tolaik sauca par
Silvallac
, kā starpnieku izmantojot savu meitas sabiedrību
Trioplanex France SA
; pārdevēja bija
Nyborg Plast International A/S
, Dānijas tiesību sabiedrība, kas vēlāk tika pārdēvēta par
FLS Plast A/S
. Šī atsavināšana notika 1999. gada 19. janvārī ar atpakaļejošu spēku no 1999. gada 1. janvāra.

FLS Plast
pati bija iegādājusies 60 % no
Trioplast Wittenheim
akcijām 1990. gada decembrī no sabiedrības
Cellulose du Pin
, kas ir dalībniece grupā, kura pieder sabiedrībai
Compagnie de Saint‑Gobain SA
. Atlikušos 40 %
Cellulose du Pin
nodeva
FLS Plast
1991. gada decembrī.

Administratīvā procedūra
2001. gada novembrī sabiedrība
British Polythene Industries
informēja Komisiju, ka rūpniecisko maisu nozarē pastāv aizliegta vienošanās (turpmāk tekstā – “aizliegtā vienošanās”). Tā
pauda vēlēšanos sadarboties saskaņā ar Komisijas paziņojumu par naudas sodu neuzlikšanu vai to apmēra samazināšanu lietās,
kas skar aizliegtas vienošanās (OV 1996, C 207, 4. lpp.; turpmāk tekstā – “paziņojums par sadarbību”).
2002. gada 26. un 27. jūnijā Komisija, pamatojoties uz Padomes 1962. gada 6. februāra Regulas Nr. 17, Pirmās regulas par [EKL
81.] un [82.] panta īstenošanu (OV 1962, 13, 204. lpp.), 14. panta 2. un 3. punktu, veica pārbaudes 13 uzņēmumu telpās. Šo
uzņēmumu vidū bija arī
Trioplast Wittenheim
.
No 2002. gada 14. novembra līdz 2003. gada 21. februārim Komisija atbilstoši Regulas Nr. 17 11. pantam vairākiem uzņēmumiem,
to skaitā arī
Trioplast Wittenheim
, nosūtīja lūgumu sniegt informāciju.
Ar 2002. gada 19. decembra vēstuli, ko papildināja 2003. gada 16. janvāri datēta vēstule,
Trioplast Wittenheim
norādīja, ka arī tā vēlas sadarboties Komisijas izmeklēšanā saskaņā ar paziņojumu par sadarbību, un sniedza rakstveida paskaidrojumus.
Komisija 2003. gada 4. augustā nosūtīja
Trioplast Wittenheim
un citiem attiecīgajiem uzņēmumiem lūgumu sniegt papildu informāciju.
2004. gada 29. aprīlī Komisija uzsāka administratīvo procedūru un pieņēma paziņojumu par iebildumiem attiecībā pret vairākām
sabiedrībām, tostarp prasītāju un
Trioplast Wittenheim
. Uzklausīšana notika no 2004. gada 26. līdz 28. jūlijam.

Apstrīdētais lēmums
2005. gada 30. novembrī Komisija atbilstoši Padomes 2002. gada 16. decembra Regulai (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu
īstenošanu, kas noteikti [EKL] 81. un 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.), pieņēma Lēmumu C(2005) 4634, galīgā redakcija, par
procedūru saskaņā ar [EKL] 81. pantu (Lieta COMP/F/38.354 – Rūpnieciskie maisi) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”),
kura kopsavilkums ir publicēts 2007. gada 26. oktobra
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
(OV L 282, 41. lpp.). Apstrīdētā lēmuma adresātu vidū ir
Trioplast Wittenheim
, kuras dalību pārkāpumā Komisija uzskata par acīmredzamu, un prasītāja, par kuru Komisija norādījusi, ka tā ietilpst ekonomiskā
vienībā, kas atbildīga par pārkāpumu no 1999. līdz 2002. gadam. Apstrīdētā lēmuma adresātes ir arī sabiedrības
FLS Plast
un
FLSmidth & Co
.
A/S
(turpmāk tekstā – “
FLSmidth
”),
FLS
grupas holdinga sabiedrība, ko agrāk sauca par
FLS Industries A/S
. No 1990. līdz 1999. gadam tās bijušas vienā ekonomiskajā vienībā ar
Trioplast Wittenheim
.
Apstrīdētajā lēmumā, it īpaši 417.–548. apsvērumā, Komisija ir konstatējusi, ka vairāki uzņēmumi, pārkāpdami EKL 81. pantu,
ir piedalījušies pret konkurenci vērstās vienošanās vai saskaņotās darbībās, kuras aptvēra Beļģijas, Vācijas, Spānijas, Francijas,
Luksemburgas un Nīderlandes teritoriju. Saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 549.–576. apsvērumu pārkāpums noticis no 1982. gada janvāra
līdz 2002. gada jūnijam, dažādiem uzņēmumiem tajā tomēr piedaloties nevienādu laiku.
Apstrīdētā lēmuma 3.–14. apsvērumā precizēts, ka apstrīdētajā lēmumā apskatītie attiecīgie izstrādājumi ir rūpnieciski plastikāta
maisi, kas paredzēti pamatpreču iepakošanai, vispārīgāk ar to domātas dažādas izejvielas, mēslojums, polimēri, celtniecības
materiāli, lauksaimniecības un dārzkopības produkti un dzīvnieku barība. Saskaņā ar apstrīdēto lēmumu šie maisi, ko ražo no
vienām izejvielām, konkrēti, polietilēna, bet izmantojot dažādas tehnoloģijas, ir iedalāmi četrās kategorijās: maisi ar atvērtu
galu, maisi ar atveri,
FFS
(“Form, Fill and Seal” [izveido, piepilda un noslēdz], t.i., siltumveides maisi, ko piepilda un hermētiski noslēdz), kā arī
blokveida maisi. Komisija ir secinājusi, ka, lai arī tie var savstarpēji atšķirties, šie maisu veidi ir relatīvi viendabīgs
kopums.
Saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 165.–186. apsvērumu aizliegtā vienošanās shematiski bija organizēta divos mērogos, proti:
–        globālā mērogā, kurā piedalījās Eiropas Plastikāta maisu ar atveri ražotāju asociācija (turpmāk tekstā – “
Valveplast
”) un tai pakārtotās funkcionālās apakšgrupas, tostarp apakšgrupa “Blokveida maisi”, un
–        reģionālu ar
Valveplast
saistītu vai nesaistītu apakšgrupu mērogā, proti, apakšgrupā “Benilukss”, apakšgrupā “Beļģija”, apakšgrupā “Vācija”, apakšgrupā
“Francija” un grupā “Teppema” (šo organizāciju izveidoja Nīderlandes maisu ar atvērtu galu ražotāji, un tā galvenokārt attiecās
uz Nīderlandes un reizēm arī Beļģijas tirgu).
No apstrīdētā lēmuma 187.–416. apsvēruma izriet, ka pret konkurenci vērstās vienošanās un darbības bijušas šādas:
–        mehānisms regulārai informācijas, kas nav padarīta anonīma, apmaiņai par katras grupas un apakšgrupas dalībnieku tirdzniecības
apjomiem un tirgus daļām;
–        globāla sistēma tirdzniecības kvotu noteikšanai un kontrolei pa ģeogrāfiskajām zonām un uzņēmumiem katrā šādā zonā;
–        kopēji modeļi, pēc kuriem tika aprēķināta tirdzniecības cena klientiem;
–        klientu vadības sistēmas ieviešana grupu un apakšgrupu mērogā lielāko klientu gadījumā;
–        sankciju mehānisms gadījumā, ja tiek pārkāptas kvotas vai netiek ievērotas noteiktās cenas;
–        saskaņotas darbības un aizliegta vienošanās par cenām un piegādes apjomiem attiecībā uz konkrētiem klientiem un
–        konkursu piedāvājumu sadale un saskaņotu riska ierobežošanas piedāvājumu iesniegšana.
Saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 443. un 459. apsvērumu Komisija uzskata, ka, izņemot sabiedrību
Stempher
, visu uzņēmumu – apstrīdētā lēmuma adresātu – rīcība, dažādās pakāpēs piedaloties
Valveplast
vai vienas, vai vairāku apakšgrupu sanāksmēs, ir vienots un turpināts pārkāpums.
Apstrīdētā lēmuma 765. apsvērumā Komisija ir atzinusi pārkāpumu par ļoti smagu un ir secinājusi, ka, ja [arī] nav iespējams
precīzi izmērīt attiecīgo slepeno saskaņoto pasākumu konkrēto ietekmi, tomēr ir iespējams apliecināt, ka tie ir tikuši ieviesti
un tādējādi noteikti ietekmējuši tirgu.
Tad apstrīdētā lēmuma 766.–777. apsvērumā Komisija ir iedalījusi attiecīgos uzņēmumus sešās kategorijās, ņemot vērā to relatīvo
ietekmi attiecīgajā tirgū, kā arī balstoties uz tirgus daļām, ko ikviens no tiem konkrētā teritorijā 1996. gadā ir īstenojis
ar attiecīgo izstrādājumu. Pamatojoties uz to, Komisija ir noteikusi naudas sodu sākumsummas no EUR 5,5 miljoniem līdz EUR 35 miljoniem.
Komisija ir noteikusi
Trioplast Wittenheim
naudas soda sākumsummu EUR 8,5 miljonu apmērā (piektā kategorija), jo tās attiecīgā tirgus daļa 1996. gadā sasniedza 2,8 %.
Tā kā prasītāja un
FLS Plast
un
FLSmidth
piedalījās kā
Trioplast Wittenheim
mātes sabiedrības, tām tika noteikta tāda pati sākumsumma.
No apstrīdētā lēmuma 779.–783. apsvēruma izriet, ka naudas soda sākumsummas tika palielinātas par 10 % par katru pilno pārkāpuma
gadu un par 5 % par katru papildu laikposmu, kas vienāds ar vai ilgāks par sešiem mēnešiem, bet īsāks par vienu gadu. Tādējādi
Trioplast Wittenheim
naudas soda sākumsumma tika palielināta par 200 %, kas atbilst pārkāpumam 20 gadu un 5 mēnešu garumā, iegūstot naudas soda
pamatsummu EUR 25,50 miljonu apmērā. Naudas soda sākumsummas palielinājumi attiecībā uz
FLS Plast
(tāpat kā
FLSmidth
) un prasītājai tika noteikti attiecīgi 80 % un 30 % apmērā, kas nozīmē EUR 15,30 miljonus
FLS Plast
un
FLSmidth
un EUR 11,05 miljonus prasītājai.
No apstrīdētā lēmuma 802. un 812.–822. apsvēruma izriet, ka
Trioplast Wittenheim
un tās mātes sabiedrībām uzliktā naudas soda sākumsummas nav tikušas ne palielinātas, ne samazinātas nedz atbildību pastiprinošu
vai mīkstinošu apstākļu dēļ, nedz arī piemērojot noteikumu, kas nosaka naudas soda maksimālo 10 % robežu no kopējā attiecīgā
uzņēmuma apgrozījuma iepriekšējā finanšu gadā, kas paredzēts Regulas (EK) Nr. 1/2003 23. panta 2. punktā (turpmāk tekstā –
“apgrozījuma 10 % robeža”). Savukārt Komisija ir piemērojusi paziņojuma par sadarbību D punktu, lai ņemtu vērā
Trioplast Wittenheim
sadarbību. Apstrīdētā lēmuma 841. apsvērumā tā ir norādījusi, ka uzskata – ir pamats samazināt
Trioplast Wittenheim
un prasītājai naudas sodu par 30 % no naudas soda summas, kas tām būtu noteikta, ja tās nebūtu sadarbojušās. Savukārt
FLS Plast
un
FLSmidth
naudas soda pamatsummas šādā veidā nav samazinātas.
Tādējādi
Trioplast Wittenheim
uzliktā galīgā naudas soda apmērs ir noteikts EUR 17,85 miljonu apmērā. No šīs summas
FLS Plast
un
FLSmidth
ir solidāri atbildīgas par summu EUR 15,30 miljonu apmērā. Prasītāja ir solidāri atbildīga par summu EUR 7,73 miljonu apmērā.
Visbeidzot, apstrīdētā lēmuma rezolutīvajā daļā ir šādi noteikumi:
“
1. pants
1.      Turpmāk minētie uzņēmumi ir pārkāpuši EKL 81. pantu, norādītajos laikposmos piedaloties vienošanos un saskaņotu darbību kopumā
plastikāta rūpniecisko maisu nozarē Beļģijā, Vācijā, Spānijā, Francijā, Luksemburgā un Nīderlandē, kurš ietver cenu noteikšanu
un kopēju modeļu noteikšanu cenu aprēķināšanai, tirgu sadali un pārdošanas kvotu piešķiršanu, klientu, darījumu un pasūtījumu
piešķiršanu, saskaņotu piedāvājumu iesniegšanu atsevišķos uzaicinājumos uz konkursu un konfidenciālas informācijas apmaiņu:
[..]
g)
Trioplast Wittenheim
[..] no 1982. gada 6. janvāra līdz 2002. gada 26. jūnijam un [prasītāja] no 1999. gada 21. janvāra līdz 2002. gada 26. jūnijam;
h)
FLS Plast
[..] un
FLSmidth
[..] no 1990. gada 31. decembra līdz 1999. gada 19. janvārim;
[..]
2. pants
Par 1. pantā norādītājiem pārkāpumiem tiek noteikts šāds naudas sods:
[..]
f)
Trioplast Wittenheim
[..]: EUR 17,85 miljoni. No šīs summas
FLSmidth
[..] un
FLS Plast
[..] ir kopīgi un solidāri atbildīgas par summu EUR 15,30 miljonu apmērā un [prasītāja] ir kopīgi un solidāri atbildīga par
summu EUR 7,73 miljonu apmērā;
[..]
3. pants
Uzņēmumi, kas minēti 1. pantā, nekavējoties izbeidz šajā pantā minētos pārkāpumus, ja tie jau nav to izdarījuši.
Tie atturas no jebkādas 1. pantā aprakstītās darbības vai rīcības un no jebkuras darbības vai rīcības ar tādu pašu vai līdzīgu
mērķi vai sekām.
[..]”

Process un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas [tagad – Vispārējā tiesa] kancelejā iesniegts 2006. gada 9. februārī,
prasītāja cēla šo prasību.
Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        daļēji atcelt apstrīdētā lēmuma 1. panta 1. punkta g) apakšpunktu, ciktāl tas attiecas uz laikposmu, kurā prasītāju uzskata
par atbildīgu pārkāpumā;
–        daļēji atcelt apstrīdētā lēmuma 2. panta pirmās daļas f) punktu, ciktāl tas attiecas uz tai uzliktā naudas soda apmēru, un,
pakārtoti, samazināt šī naudas soda apmēru;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–        prasību noraidīt;
–        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Tā kā Vispārējās tiesas palātu sastāvs ir mainīts, tiesnesis referents tagad darbojas sestajā palātā, kurai tādējādi ir nodota
šī lieta.
Pēc lietas dalībnieku uzklausīšanas Vispārējās tiesas priekšsēdētājs ar 2010. gada 15. jūnija rīkojumu ir izlēmis šo lietu
apvienot ar lietu T‑26/06 (
Trioplast Wittenheim
/Komisija) mutvārdu procesam saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 50. pantu.
Tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un to atbildes uz jautājumiem, kurus Vispārējā tiesa uzdeva 2010. gada
30. jūnija tiesas sēdē.

Juridiskais pamatojums
Prasītāja savu prasījumu pamatojumam izvirza sešus pamatus.
Pirmais pamats ir saistīts gan ar apstrīdētā lēmuma 1. panta 1. punkta g) apakšpunkta tiesiskumu, gan ar tā naudas soda likumību,
kuru Komisija uzlikusi prasītājai. Ar šī pamata trešo daļu prasītāja apstrīd apstrīdētā lēmuma tiesiskumu, jo tajā ir kļūdaini
noteikts tās izdarītā pārkāpuma ilgums. Tā paša pamata pirmā un otrā daļa attiecīgi ir saistīta ar Komisijas izmantotā naudas
soda aprēķina metodes likumību un pārkāpuma smaguma noteikšanas tiesiskumu, proti, attiecībā uz atskaites gada izvēli. Līdz
ar to vispirms jāizskata pirmā pamata trešā daļa un pēc tam – minētā pamata pirmā un otrā daļa.
Pārējie pieci pamati ir vērsti uz apstrīdētā lēmuma 2. panta pirmās daļas f) punkta atcelšanu, ciktāl tas saistīts ar prasītājai
uzliktā naudas soda apmēru. Ar otro pamatu prasītāja apstrīd Komisijas atteikuma piemērot tai atbildību mīkstinošus apstākļus
pamatotību. Trešais pamats ir balstīts uz apgrozījuma 10 % robežas neievērošanu. Ar ceturto pamatu prasītāja cenšas pierādīt,
ka Komisija ir kļūdaini novērtējusi prasītājas sadarbību saistībā ar paziņojumu par sadarbību. Piektais pamats ir saistīts
ar to, ka Komisija pārkāpusi samērīguma principu un vienlīdzīgas attieksmes principu. Visbeidzot, sestais pamats ir balstīts
uz to, ka, nosakot prasītājas solidāro atbildību, nav ievērots labas pārvaldības princips un tiesiskās drošības princips.
Tiesas sēdē prasītāja atsauca trešo pamatu. Līdz ar to tas vairs nav jāizskata.
1.
Par prasījumiem, kas vērsti uz daļēju apstrīdētā lēmuma atcelšanu

Par pirmo pamatu, kas balstīts uz kļūdām pārkāpuma ilguma un naudas soda apmēra noteikšanā
Par pirmā pamata trešo daļu saistībā ar pārkāpuma ilguma noteikšanas tiesiskumu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja apstrīd Komisijas analīzi, saskaņā ar kuru
Trioplast Wittenheim
pārkāpums ildzis 20 gadus un 5 mēnešus, proti, no 1982. gada janvāra līdz 2002. gada jūnijam. Tā uzskata, ka ir jāsamazina
naudas soda apmērs saistībā ar tās izvirzītajiem pieņēmumiem attiecībā uz
Trioplast Wittenheim
piedalīšanās pārkāpumā ilgumu.
Vispirms prasītāja apgalvo, ka
Trioplast Wittenheim
dalība pret konkurenci vērstajās darbībās ir beigusies
Valveplast
sanāksmē 1999. gada 23. martā. Tādējādi
Trioplast Wittenheim
pārkāpums esot ildzis 17 gadus un 2 mēnešus, un laikposms, par kuru prasītājai būtu jāuzņemas solidārā atbildība, pēc prasītājas
uzskatiem, ir no 1999. gada 21. janvāra līdz 23. martam. Prasītāja, kas pirms dažām nedēļām bija iegādājusies
Trioplast Wittenheim
, uzmanību pret konkurenci vērstajām darbībām pirmo reizi esot pievērsusi 1999. gada 23. marta sanāksmē. Prasītāja norāda,
ka
B.
, viena no augstākajām amatpersonām, kas kļuvis par jauno
Trioplast Wittenheim
valdes priekšsēdētāju un tās pārstāvi, nav bijis starpnieks nekādās prettiesiskās diskusijās. Prasītāja esot pēc tam izdevusi
iekšēju rīkojumu izbeigt pārkāpumu.
Atzīstot, ka
Trioplast Wittenheim
esot piedalījusies trijās
Valveplast
sanāksmēs 2001. gadā, prasītāja apgalvo, ka šajās sanāksmēs
Valveplast
risinājusi sarunas par diviem nozares projektiem, kas uzskatīti par likumīgiem, proti, pirmkārt, par metodi, kā aprēķināmas
cenas
FFS
maisiem, lai veicinātu pāreju uz plānākām plēvēm, un, otrkārt, lai noteiktu parametrus tirdzniecībai interneta izsolēs. Tiktāl,
ciktāl atklājies, ka diskusijām bijis arī pret konkurenci vērsts raksturs,
Trioplast Wittenheim
tam nav pievērsusi uzmanību. Tādējādi
Trioplast Wittenheim
mērķis neesot bijis izmantot aizliegto vienošanos peļņas nolūkos.
Tāpat, ja arī Vispārējā tiesa uzskatītu, ka
Trioplast Wittenheim
ir piedalījusies pārkāpumā tāpēc, ka ir piedalījusies šajās trijās
Valveplast
2001. gadā notikušajās sanāksmēs, prasītāja apliecina, ka
Trioplast Wittenheim
izstājusies no aizliegtās vienošanās laikā no 1999. gada 23. marta līdz 2001. gada 27. martam un ka
Trioplast Wittenheim
galīgi izbeigusi dalību pārkāpumā 2001. gada jūlijā. Šajā gadījumā
Trioplast Wittenheim
pārkāpums esot ildzis, augstākais, 17 gadus un 6 mēnešus.
Kas attiecas uz tās meitas sabiedrības nepiedalīšanos pārkāpumā no 1999. līdz 2001. gadam, prasītāja norāda, ka minētajā laikposmā
Trioplast Wittenheim
mērķis esot bijis izbeigt prettiesisko sadarbību, ko sākuši iepriekšējie īpašnieki vai iepriekšējā vadība, un rīkoties autonomi
un atbilstoši tirgus prasībām, un tādējādi palielināt savu apgrozījumu un tirgus daļu, un savā komercdarbībā neņemt vērā informāciju,
kas saņemta pret konkurenci vērsto darbību rezultātā.
Visbeidzot, saistībā ar
Valveplast
galīgo izstāšanos prasītāja apgalvo, ka pēc 2001. gada 12. jūlija sanāksmes
Trioplast Wittenheim
nav piedalījusies citās sanāksmēs. Prasītāja piebilst, ka
Trioplast
grupa 2001. gada novembrī ir pieņēmusi programmu konkurences tiesību ievērošanai, kas pierādot, ka tā norobežojusies no jebkādas
pret konkurenci vērstas rīcības. Prasītāja piebilst, ka
Trioplast Wittenheim
nekad neesot piedalījusies nekādā izsoļu koordinēšanā internetā, pat ja šis jautājums apskatīts sanāksmēs, kurās tā bijusi
klāt. Tolaik
Trioplast Wittenheim
esot piedalījusies tikai vienā izsolē, kas neesot bijusi saskaņota.
Komisija lūdz šo pirmā pamata daļu noraidīt.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Saskaņā ar judikatūru Komisijai ir jāpierāda ne tikai aizliegtas vienošanās esamība, bet arī tās ilgums. Šajā ziņā ir svarīgi,
lai, neesot tādiem pierādījumiem, kas tieši apstiprina pārkāpuma ilgumu, Komisija balstītos vismaz uz pierādījumiem, kas ir
pietiekami saistīti laikā, lai varētu saprātīgi pieņemt, ka šis pārkāpums ir veikts nepārtraukti no viena precīza datuma līdz
otram (Pirmās instances tiesas 1994. gada 7. jūlija spriedums lietā T‑43/92
Dunlop Slazenger
/Komisija,
Recueil
, II‑441. lpp., 79. punkts, un 2006. gada 16. novembra spriedums lietā T‑120/04
Peróxidos Orgánicos
/Komisija T‑120/04, Krājums, II‑4441. lpp., 51. punkts). Turklāt jāprecizē – ja laikposms, kas atdala divus prettiesiskas
rīcības izpausmes posmus, ir atbilstošs kritērijs, lai pierādītu, ka pārkāpums turpinājies, atliek vien secināt, ka jautājums
par to, vai minētais laikposms ir vai nav pietiekami ilgs, lai veidotu pārtraukumu pārkāpumā, nevar tikt izskatīts abstrakti.
Tieši pretēji, tas ir jāizvērtē, ņemot vērā attiecīgās aizliegtās vienošanās darbību (Vispārējās tiesas 2010. gada 19. maija
spriedums lietā T‑18/05
IMI
u.c./Komisija, Krājums, I‑0000. lpp., 89. punkts).
Tātad pierādīšanas pienākuma sadalījums var mainīties atkarībā no tā, vai viena lietas dalībnieka izvirzītie faktiskie apstākļi
var likt otram lietas dalībniekam sniegt skaidrojumu vai pamatojumu, bez kura ir iespējams secināt, ka pierādīšanas pienākums
ir izpildīts (skat. iepriekš 39. punktā minēto Pirmās instances tiesas spriedumu lietā
Peróxidos Orgánicos
/Komisija, 53. punkts; šajā ziņā skat. arī Tiesas 2004. gada 7. janvāra spriedumu apvienotajās lietās C‑204/00 P, C‑205/00 P,
C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P
Aalborg Portland
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑123. lpp., 79. punkts, un 2010. gada 17. jūnija spriedumu lietā C‑413/08 P
Lafarge
/Komisija, Krājums, I‑0000. lpp., 21. punkts).
Šādā aspektā ir uzskatāms, ka tiktāl, ciktāl tiek apstrīdēta dalība aizliegtā vienošanās vai šīs dalības pakāpe, vai arī ilgums,
Komisijai pietiek pierādīt, ka attiecīgais uzņēmums ir piedalījies sanāksmēs, kurās noslēgtas pret konkurenci vērstas vienošanās,
un nav skaidri vērsies pret tām, lai pietiekami pierādītu, ka minētais uzņēmums ir aizliegtās vienošanās dalībnieks. Kad ir
konstatēta dalība šādās sanāksmēs, tad uzņēmumam ir jāiesniedz norādes, kas apliecinātu, ka dalība sanāksmēs nekādi nav bijusi
vērsta pret konkurenci, un jāpierāda, ka tas saviem konkurentiem ir darījis zināmu, ka šajā sanāksmē pārstāv no tiem atšķirīgu
viedokli (iepriekš 40. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 81. punkts).
Piedaloties konkrētā sanāksmē un publiski nenorobežojoties no tās satura, uzņēmums vedina pārējos dalībniekus uz domām, ka
tas atbalsta tās mērķus un ka tas tos centīsies sasniegt (iepriekš 40. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 82. punkts).
Šajā lietā ir zināms, ka
Trioplast Wittenheim
ir bijusi aizliegtās vienošanās dalībniece no 1982. gada janvāra līdz 1999. gada 23. martam un ka prasītāja ir pārkāpusi EKL
81. pantu no 1999. gada 21. janvāra līdz 1999. gada 23. martam, piedaloties tajā pašā ekonomiskajā vienībā, kurā bijusi arī
Trioplast Wittenheim
. Prasītāja tomēr apstrīd, ka
Trioplast Wittenheim
būtu aizliegtās vienošanās dalībniece laikposmā no 1999. gada 23. marta līdz 2002. gada jūnijam. Pakārtoti prasītāja apgalvo,
ka
Trioplast Wittenheim
esot izstājusies no aizliegtās vienošanās laikposmā no 1999. gada 23. marta līdz 2001. gada 27. martam un ka tā esot galīgi
izbeigusi dalību
Valveplast
sanāksmēs 2001. gada 12. jūlijā.
Pirmkārt, jākonstatē – prasītāja atzīst, ka
Trioplast Wittenheim
ir piedalījusies pret konkurenci vērstajās
Valveplast
sanāksmēs 1999. gada 23. martā un 2001. gada 27. martā, 8. jūnijā un 12. jūlijā, kurās konkrēti tika apspriesti
FFS
maisu cenu modeļi un interneta izsoļu koordinēšana. No lietas materiāliem izriet, ka sabiedrību
Trioplast Wittenheim
šajās sanāksmēs pārstāvēja
Trioplast
grupas tālaika augsta amatpersona un
Trioplast Wittenheim
valdes priekšsēdētājs
B.
, izņemot 2001. gada 12. jūlija sanāksmi, kurā piedalījās kāds
W.
Līdz ar to jāuzskata, ka tiktāl, ciktāl
Trioplast Wittenheim
dalība sanāksmēs ir uzskatāma par pierādītu, prasītājai bija jāiesniedz norādes, kas apliecinātu, ka
Trioplast Wittenheim
dalība sanāksmēs nekādi nav bijusi vērsta pret konkurenci. Lai gan prasītāja aizbildinās, ka, ierodoties uz sanāksmēm,
Trioplast Wittenheim
neesot bijis nodoma piedalīties prettiesiskā aizliegtā vienošanā un tā neesot piedalījusies arī prettiesiskās diskusijās,
tā tomēr nepierāda, ka
Trioplast Wittenheim
būtu publiski norobežojusies no šo sanāksmju satura. Līdz ar to prasītājas apgalvojums, ka
Trioplast Wittenheim
esot pārtraukusi piedalīties aizliegtajā vienošanās 1999. gada 23. martā, ir noraidāms.
Otrkārt, attiecībā uz laikposmu no 1999. gada 23. marta līdz 2001. gada 27. martam ir jākonstatē, ka no apstrīdētā lēmuma,
un it īpaši no tā 1. pielikuma par
Valveplast
sanāksmju norises detalizēto informāciju, izriet, ka Komisijai nav tiešu pierādījumu par
Trioplast Wittenheim
dalību
Valveplast
sanāksmēs, kas esot notikušas šajā laikposmā. Komisija šo konstatējumu neapstrīd.
Toties ir pierādīts, ka
Trioplast Wittenheim
bijusi uzaicināta uz šīm sanāksmēm un ka tā vairākkārt atvainojusies, ka nevarēs ierasties. Pirmkārt, Komisija nudien atsaucās
uz šo apstākli ne vien rakstveida apsvērumos, bet pieminēja to arī tiesas sēdē, un prasītāja nekādi neiebilda. Otrkārt, Komisijas
apgalvojumu pamato arī vairāki lietas materiāli, kuru esamību un saturu prasītāja neapstrīd. Konkrēti, runa ir par 1999. gada
27. augusta un 25. novembra, kā arī 2000. gada 23. marta un 18. augusta sanāksmju protokoliem, no kuriem izriet, ka
Trioplast Wittenheim
ir atvainojusies, ka nevarēs ierasties, kā arī jāmin 2000. gada 5. decembra protokols, kas pierāda, ka tā uz šo sanāksmi vismaz
bija aicināta.
Šajos apstākļos uz Komisijas iesniegto faktu pamata var pieļaut, ka pārkāpums nepārtraukti ildzis arī laikā no 1999. gada
23. marta līdz 2001. gada 27. martam. Prasītāja turklāt nav iesniegusi nevienu elementu, kurš apliecinātu, ka
Trioplast Wittenheim
1999. gada 23. marta sanāksmē vai laikposmā pēc tās būtu norobežojusies no aizliegtās vienošanās. Prasītājas apgalvojums,
ka
Trioplast Wittenheim
tirgū darbojusies autonomi, neņemot vērā informāciju, kas saņemta, sazinoties ar citiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem,
nerada šaubas par minēto konstatējumu.
Treškārt, saistībā ar laikposmu no 2001. gada 12. jūlija sanāksmes līdz 2002. gada 26. jūnijam pietiek konstatēt, ka prasītāja
nav pierādījusi, ka minētās tikšanās laikā vai pēc šīs tikšanās
Trioplast Wittenheim
būtu pārējiem dalībniekiem skaidri likusi noprast, ka norobežojas no 2001. gada 12. jūlija sanāksmes satura. Tāpat nav pierādīts,
ka
Trioplast Wittenheim
būtu judikatūras izpratnē šādi norobežojusies laikposmā no 2001. gada 12. jūlija līdz 2002. gada 26. jūnijam.
Šajā sakarā jāņem vērā, ka no lietas materiāliem izriet – 2001. gada 10. decembrī
T.
rakstveidā uzaicināja
Trioplast Wittenheim
piedalīties sanāksmē, kam nākamajā dienā bija jānotiek Parīzē. Turklāt šīs sanāksmes piezīmēs norādīts, ka pārējie dalībnieki
nav zinājuši, kādi ir
Trioplast Wittenheim
nodomi saistībā ar dalību aizliegtajā vienošanās. Šo piezīmju ievaddaļā ir norādīts: “Dalībnieki – tikai
Fardem
,
B‑K
,
RKW
,
Cofira
un mēs,
BPI
vairs nepiedalīsies, par
TRIO
[
Trioplast
] nav zināms.”
Līdz ar to prasītājas apgalvojums, ka
Trioplast Wittenheim
ir galīgi izbeigusi dalību aizliegtajā vienošanās 2001. gada 12. jūlijā, ir jānoraida.
Tātad prasītāja kļūdaini apgalvo, ka apstrīdētais lēmums ir prettiesisks saistībā ar tās meitas sabiedrības
Trioplast Wittenheim
izdarītā pārkāpuma ilguma noteikšanu, un tādējādi arī tās pašas kā mātes sabiedrības izdarītā pārkāpuma noteikšanu.
Līdz ar to pirmā pamata trešā daļa ir jānoraida un attiecīgi jānoraida arī prasījums daļēji atcelt apstrīdētā lēmuma 1. panta
1. punkta g) apakšpunktu.
Par pirmā pamata trešo daļu saistībā ar naudas soda apmēra noteikšanas metodes tiesiskumu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja apgalvo, ka Komisijas izmantotā metode, ar kuru aprēķināts tai uzliktais naudas sods, esot balstīts uz būtisku kļūdu,
turklāt tā vēl esot pretrunā judikatūrai. Pēc prasītājas uzskatiem minētā metode nekad iepriekš nav tikusi izmantota.
Tā atgādina, ka pati nav tikusi uzskatīta par atbildīgu konkurences noteikumu pārkāpumā. Prasītāja esot uzskatīta par solidāri
atbildīgu tikai tāpēc, ka
Trioplast Wittenheim
piedalījusies pret konkurenci vērstā darbībā laikposmā, kurā tai piederējusi šī sabiedrība, proti, laikposmā no 1999. gada
21. janvāra līdz 2002. gada 26. jūnijam.
Komisija esot pieļāvusi kļūdu, jo, aprēķinādama naudas sodu, tā nav ņēmusi vērā apstākli, ka
Trioplast Wittenheim
izdarītais pārkāpums aptver trīs atšķirīgus laikposmus, proti, laiku, kad tā piederēja
Saint‑Gobain
, laiku, kurā tās īpašnieces bija
FLS Plast
un
FLSmidth
, kā arī laiku, kurā tā piederēja
Trioplast
grupai. Attiecībā uz
FLS Plast
un
FLSmidth
, kā arī
Trioplast
grupu Komisijas aprēķina veida rezultāts esot tāds, ka šo sabiedrību kumulatīvā solidārā atbildība pārsniedzot
Trioplast Wittenheim
uzliktā naudas soda kopējo apmēru, kas esot absurds. Minētajām sabiedrībām turklāt uzlikts solidārs naudas sods arī par laikposmu,
kurā nevienai no tām nepiederēja
Trioplast Wittenheim
. Šāda pieeja esot pretrunā judikatūrai un konkrēti Tiesas 2000. gada 16. novembra spriedumam lietā C‑279/98 P
Cascades
/Komisija (
Recueil
, I‑9693. lpp.).
Prasītāja norāda – no vienas puses, pamatprincipi solidārās atbildības jomā nozīmē, ka šī atbildība sakrīt ar tās personas
atbildību, ar kuru pastāv solidārā atbildība, un to nevar noteikt šķirti. Līdz ar to prasītājai vajadzētu būt solidāri atbildīgai
ar
Trioplast Wittenheim
attiecībā uz to naudas soda daļu, kas atbilst laikposmam, kurā tai piederēja šī meitas sabiedrība, proti, trijiem gadiem.
No otras puses, prasītāja norāda, ka Komisijas izmantotā metode nozīmē, ka trīs gadi, kuros tai piederēja
Trioplast Wittenheim
, ir ieskaitīti divas reizes, proti, pierēķinot tos vienlaikus
Trioplast Wittenheim
un prasītājai.
Saistībā ar apgalvojumu, ka aprēķina metode nekad iepriekš neesot tikusi izmantota, prasītāja uzskata, ka Komisijas norādītajam
faktam, ka minētā metode jau ir izmantota virknē lēmumu kopš lietas
AstraZeneca
(Lieta COMP/A.37.507/F3 –
AstraZeneca
, OV 2006, L 332, 24. lpp.), nav nozīmes. Minētos lēmumus nav izskatījušas Kopienu tiesas, līdz ar to tie nav uzskatāmi par
pastāvīgu, iesakņojušos praksi.
Prasītāja norāda – ņemot vērā neērtības, ko rada piemērotā metode, Komisijai būtu vajadzējis izmantot citu metodi, kas tika
piemērota dažās agrākās lietās, tostarp Organisko peroksīdu lietā (Lieta COMP/E 2/37.857 – Organiskie peroksīdi, OV 2005,
L 110, 44. lpp.). Šajā lietā runa bija par meitas sabiedrību, kas piedalījās attiecīgajā pārkāpumā ilgāk nekā mātes sabiedrība,
un Komisija atšķirībā no
Trioplast Wittenheim
un divu mātes sabiedrību situācijas šeit bija noteikusi tikai vienu sākumsummu, sadalot to starp abām pārkāpumā secīgi iesaistītajām
ekonomiskajām vienībām, proti, pirmkārt, meitas sabiedrību un, otrkārt, meitas sabiedrību un mātes sabiedrību. Katrai no šīm
ekonomiskajām vienībām naudas soda sākumsumma tad tika pielāgota atkarībā no dalības ilguma, atbildību pastiprinošajiem vai
mīkstinošajiem apstākļiem, kā arī apgrozījuma 10 % robežas. Ņemot vērā Komisijas noteiktos parametrus prasītājas gadījumā,
rezultāts būtu bijis tāds, ka tā būtu solidāri atbildīga ar
Trioplast Wittenheim
EUR 2,58 miljonu apmērā.
Vēl viena metode, ko Komisija, pēc prasītājas uzskatiem, būtu varējusi izmantot, būtu šāda – sadalīt
Trioplast Wittenheim
naudas soda kopējo apmēru, t.i., EUR 17,85 miljonus, uz 20 gadiem, proti, pārkāpuma kopējo ilgumu, iegūstot EUR 0,89 miljonus
gadā. Lai noteiktu summu, par kuru, pirmkārt,
FLS Plast
un
FLSmidth
un, otrkārt, prasītājai būtu solidāri jāatbild, Komisijai pēc šīs metodes būtu vajadzējis sareizināt gada summu 0,89 ar attiecīgi
8 un 3 gadiem. Saskaņā ar šo metodi prasītāja tiktu atzīta par solidāri atbildīgu ar
Trioplast Wittenheim
[par summu] EUR 2,67 miljonu apmērā.
Ja Vispārējā tiesa pieņemtu naudas soda aprēķina metodi, kas piemērota šajā lietā, prasītāja uzskata, ka tā tiktu diskriminēta,
salīdzinot ar uzņēmumiem, kuriem naudas sods uzlikts pēc principiem, kas izmantoti pirms lēmumu pieņemšanas Organisko peroksīdu
lietā un Vara santehnikas cauruļu lietā (Lieta C.38.069 – Vara santehnikas caurules, OV 2006, L 192, 21. lpp.). Prasītāja
turklāt uzskata, ka tā tikusi diskriminēta, salīdzinot ar uzņēmumiem, kuriem uzlikts naudas sods saskaņā ar Pamatnostādnēm
naudas sodu noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 1/2003 (OV 2006, C 210, 2. lpp.; turpmāk tekstā – “jaunās Pamatnostādnes naudas
sodu noteikšanai”) 23. panta 2. punkta a) apakšpunktu, jo, tās piemērojot, naudas soda apmērs tai būtu bijis daudz mazāks.
Komisija lūdz šo pirmā pamata daļu noraidīt.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Jānorāda, ka apstrīdētā lēmuma 1. pantā noteikts, ka
Trioplast Wittenheim
,
FLS Plast
,
FLSmidth
, kā arī prasītāja ir pārkāpušas EKL 81. pantu. Tālāk precizēts, ka
Trioplast Wittenheim
pārkāpums ildzis no 1982. gada 6. janvāra līdz 2002. gada 26. jūnijam,
FLS Plast
un
FLSmidth
pārkāpums ildzis no 1990. gada 31. decembra līdz 1999. gada 19. janvārim, bet prasītājas pārkāpums – no 1999. gada 21. janvāra
līdz 2002. gada 26. jūnijam. Saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 2. panta pirmās daļas f) punktu
Trioplast Wittenheim
ir uzlikts naudas sods EUR 17,85 miljonu apmērā un no šīs summas
FLSmidth
un
FLS Plast
ir solidāri atbildīgas par summu EUR 15,30 miljonu apmērā un prasītāja – par summu EUR 7,73 miljonu apmērā.
Saistībā ar šo pamatu prasītāja būtībā apstrīd Komisijas izmantoto “naudas sodu” apmēra noteikšanas metodes tiesiskumu. Šajā
ziņā Vispārējā tiesa vispirms norāda, ka apstrīdētā lēmuma 879. apsvērumā Komisija nošķir, pirmkārt, naudas sodus, kas uzlikti
dažiem adresātiem, un, otrkārt, naudas sodu summas, par kādām citi lēmuma adresāti ir atbildīgi solidāri. Šajā sakarā jāpiebilst,
ka minētajā 879. apsvērumā Komisija dažos gadījumos attiecina ar aprēķina metodi iegūtās summas kā naudas sodu uz meitas sabiedrībām,
kas tieši piedalījušās aizliegtajā vienošanās, un uz mātes sabiedrībām, ciktāl tās tiek uzskatītas par solidāri atbildīgām.
Savukārt citos gadījumos minētās summas tiek attiecinātas uz mātes sabiedrībām kā naudas sods un uz meitas sabiedrībām, kas
tieši piedalījušās aizliegtajā vienošanās, ciktāl tās tiek uzskatītas par solidāri atbildīgām par naudas soda samaksu.
Turklāt jāpiebilst, ka Komisija lieto jēdzienu “naudas sods” bez atšķirības, proti, gan pamatnozīmē, gan apzīmējot robežu
summai, kuras apmērā adresāts tiek uzlūkots kā solidāri atbildīgs par naudas soda samaksu. Šis nediferencētais jēdziena “naudas
sods” lietojums vērojams apstrīdētā lēmuma 784., 841. un arī 867. apsvērumā, kuros Komisija norāda noteiktās summas, kā tās
minētas arī apstrīdētā lēmuma rezolutīvajā daļā – gan kā naudas sods, gan arī saistībā ar solidāro atbildību par minētā naudas
soda samaksu.
Tādējādi jākonstatē, ka Komisijas izmantotā aprēķina metode skar tikai to summu noteikšanu, kuras attiecināmas uz apstrīdētā
lēmuma adresātiem, neatkarīgi no tā, kādā statusā tās tiek uzliktas. Līdz ar to, ciktāl ar minēto aprēķina metodi netiek noteikts
statuss, kādā noteiktās summas tiek uzliktas apstrīdētā lēmuma adresātiem, proti, vai kā naudas sods vai arī kā robeža summai,
kuras apmērā uzņēmums tiek uzlūkots kā solidāri atbildīgs par naudas soda nomaksu, Vispārējā tiesa saistībā ar šo pamatu izskatīs
tikai Komisijas izmantotās apstrīdētās aprēķina metodes pamatotību, konkrēti, saistībā ar to, kā ar šo metodi tiek noteiktas
uzliktās summas.
Vispirms, saistībā ar
Trioplast Wittenheim
noteiktās summas aprēķinu, šī sprieduma 17.–20. punktā jau norādīts, ka Komisija ir ieguvusi galīgo apmēru EUR 17,85 miljonus,
ņemot vērā šīs sabiedrības attiecīgā produkta tirgus daļu konkrētajā teritorijā, diferencēti klasificējot to piektajā kategorijā
un nosakot tai sākumsummu EUR 8,5 miljonu apmērā. Pēc tam Komisija par ilgo dalību aizliegtajā vienošanās, kas atbilst 20 gadiem
un 5 mēnešiem, palielināja EUR 8,5 miljonu sākumsummu par 200 %, iegūstot [naudas soda] pamatsummu EUR 25,5 miljonu apmērā.
Nepastāvot ne atbildību pastiprinošiem, ne mīkstinošiem apstākļiem un tā kā apgrozījuma 10 % robežai nebija nozīmes, Komisija
saskaņā ar paziņojumu par sadarbību tikai samazināja pamatsummu par 30 %.
Kas attiecas uz prasītājai aprēķināto summu, Komisija tai uzlika tādu pašu pamatsummu kā
Trioplast Wittenheim
. Pēc tam Komisija palielināja pamatsummu par 30 %, lai pamatsumma atspoguļotu prasītājas dalības laiku pārkāpumā, proti,
trīs gadus. Pamatsumma EUR 11,05 miljonu apmērā saskaņā ar paziņojumu par sadarbību tika samazināta par 30 %. Līdz ar to prasītājai
uzliktais [naudas soda] apmērs atbilst EUR 7,73 miljoniem.
Tā pati metode tika piemērota arī
Trioplast Wittenheim
bijušajai mātes sabiedrībai
FLS Plast
un tās holdinga sabiedrībai
FLSmidth
, kurām tika noteikta summa EUR 15,30 miljonu apmērā. Arī šīm sabiedrībām netika piemēroti nekādi palielinājumi vai samazinājumi
atbildību pastiprinošu vai mīkstinošu apstākļu dēļ, turklāt atšķirībā no prasītājas tās nesaņēma arī nekādus samazinājumus
saskaņā ar paziņojumu par sadarbību.
Ņemot vērā šos apsvērumus, jāsecina – neskarot citu prasītājas izvirzīto pamatu vērtējumu –, ka prasītāja nav pierādījusi
to, ka Komisija, nosakot summas, kas noteiktas
Trioplast Wittenheim
un prasītājai, būtu pārkāpusi Regulu Nr. 1/2003 vai ka tā būtu novirzījusies no Pamatnostādnēm naudas sodu noteikšanai, piemērojot
Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu (OV 1998, C 9, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “Pamatnostādnes
naudas sodu noteikšanai”). Saistībā ar šo pirmā pamata daļu prasītāja nav izvirzījusi nevienu argumentu, kas ļautu uzskatīt,
ka pati aprēķina metode ir bijusi būtiski kļūdaina vai pretrunā judikatūrai.
Šajā ziņā, pirmkārt, jākonstatē, ka nevar piekrist prasītājas apgalvojumam, ka tā nav pārkāpusi konkurences noteikumus. Būtībā
prasītājai, kura tiek vainota
Trioplast Wittenheim
pret konkurenci vērstajās darbībās laikposmā no 1999. gada 21. janvāra līdz 2002. gada 26. jūnijam, saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003
23. panta 2. punktu tika uzlikts naudas sods saistībā ar tās atbildību par pārkāpumu – šīs atbildības dēļ tiek uzskatīts,
ka prasītāja to ir izdarījusi pati (šajā ziņā skat. Tiesas 2000. gada 16. novembra spriedumu lietā C‑294/98 P
Metsä‑Serla
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑10065. lpp., 28. punkts). Šajā sakarā jāuzsver, ka atbildības uzlikšana prasītājai par
Trioplast Wittenheim
rīcību nekādi netika apstrīdēta.
Otrkārt, jānorāda, ka prasītāja kļūdaini apgalvo, ka Komisija neesot ņēmusi vērā faktu, ka aizliegtās vienošanās laikā, kas
ilga vairāk nekā 20 gadus,
Trioplast Wittenheim
secīgi ir piederējusi trim mātes sabiedrībām. No apstrīdētā lēmuma faktiski izriet, ka, nosakot prasītājai un
FLS Plast
un
FLSmidth
uzliekamās summas, Komisija ir konstatējusi ciešu saikni starp šīm summām un laiku, kurā katra mātes sabiedrība bijusi saistīta
ar
Trioplast Wittenheim
. Kā minēts šī sprieduma 68. punktā, prasītājas gadījumā Komisija par 30 % palielināja EUR 8,5 miljonu sākumsummu, t.i., 10 %
par katru pilnu gadu, kurā prasītājai piederēja
Trioplast Wittenheim
kapitāls. Identiska pieeja tika izmantota arī attiecībā uz
FLS Plast
un
FLSmidth
.
Līdz ar to prasītājas apgalvojums, ka tā tiekot vainota pārkāpumā, kuru nav izdarījusi, ir nepamatots. Šajā ziņā iepriekš
56. punktā minētajam prasītājas norādītajam spriedumam lietā
Cascades
/Komisija nav nozīmes, jo atšķirībā no šīs lietas tajā bija runa par mātes sabiedrības atbildību par pārkāpumiem, kurus bija
izdarījušas meitas sabiedrības, vēl pirms tā bija tās iegādājusies.
Turklāt saistībā ar prasītājas apgalvojumiem, ka Komisijai būtu vajadzējis izdalīt sākumsummu ar trīs un tad grozīt to atkarībā
no citiem faktiem, jākonstatē, ka, pirmkārt, prasītāja nav izvirzījusi nevienu noteikumu vai tiesību principu, saskaņā ar
kuru Komisijai šajā sakarā būtu uzlikts pienākums. Otrkārt, pati pieeja, saskaņā ar kuru mātes sabiedrībai tiek noteikta tāda
pati sākumsumma kā meitas sabiedrībai, kas tieši piedalījusies aizliegtajā vienošanās, secīgi nesadalot to gadījumā, ja ir
vairākas secīgas mātes sabiedrības, pati par sevi nav uzskatāma par nepiemērotu pieeju. Izmantojot šo aprēķina metodi, Komisija
būtībā cenšas nodrošināt, lai mātes sabiedrībai, ko uzskata par atbildīgu pārkāpumā sakarā ar tai uzlikto atbildību, būtu
iespējams noteikt tādu pašu pamatsummu kā tā, kas tai būtu uzlikta, ja tā pati būtu bijusi tieša aizliegtās vienošanās dalībniece.
Tātad tas atbilst konkurences politikas mērķim un, konkrēti, naudas soda instrumenta mērķim, proti, centieniem likt uzņēmumiem
rīkoties, nepārkāpjot konkurences noteikumus (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 1995. gada 6. aprīļa spriedumu lietā
T‑150/89
Martinelli
/Komisija,
Recueil
, II‑1165. lpp., 59. punkts).
Katrā ziņā pienākums sadalīt pamatsummu šī sprieduma 74. punktā norādītajos apstākļos nevar izrietēt tikai no tā apstākļa
vien, ka šāda dalīšana veikta, izskatot agrākas lietas, piemēram, Organisko peroksīdu lietu. Tiktāl, ciktāl šādu lemšanas
praksi saistībā ar summu aprēķina metodi Komisija bija ieviesusi prasītājas norādīto lēmumu tapšanas laikā, tai nekas neliedz
atkāpties no tās vai grozīt to šajā lietā. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pati Komisijas agrākā lēmumu pieņemšanas prakse
nav juridisks pamats naudas sodu aprēķiniem konkurences jomā, jo tas ir noteikts tikai Regulā Nr. 1/2003 (šajā ziņā skat.
Tiesas 2009. gada 24. septembra spriedumu apvienotajās lietās C‑125/07 P, C‑133/07 P, C‑135/07 P un C‑137/07 P
Erste Bank der österreichischen Sparkassen
/Komisija, Krājums, I‑8681. lpp., 233. punkts un tajā minētā judikatūra; skat. arī pēc analoģijas Pirmās instances tiesas
2002. gada 20. marta spriedumu lietā T‑23/99
LR AF 1998
/Komisija,
Recueil
, II‑1705. lpp., 234. punkts).
Treškārt, izvēršot iepriekšējos punktus, jānorāda, ka pats fakts, ka, pirmkārt, prasītājai uzliktā summa un, otrkārt,
FLS Plast
un
FLSmidth
uzliktās summas, kopā ņemot, pārsniedz meitas sabiedrībai
Trioplast Wittenheim
uzlikto summu, vēl neliek secināt, ka Komisijas izmantotā aprēķina metode bijusi acīmredzami kļūdaina. Ņemot vērā Pamatnostādnēs
naudas sodu noteikšanai izklāstīto metodoloģiju, ko piemērojusi Komisija, kā arī sodu un sankciju individuālas piemērošanas
principu konkrētās lietas apstākļos, Komisija, konstatēdama ekonomisku vienību, kas piedalījusies pārkāpumā, bija tiesīga
uzskatīt kādu no tai piederošajām vai piederējušajām juridiskajām personām – neatkarīgi no tā, vai runa ir par mātes sabiedrību
vai meitas sabiedrību, – par atbildīgu par tāda naudas soda samaksu, kas pārsniedz to, kurš uzlikts citai juridiskai personai
vai personām, kas veido vai ir veidojušas minēto ekonomisko vienību. No tā izriet, ka gadījumos, kad pārkāpumu izdarījusi
meitas sabiedrība, kas šajā laikā secīgi piederējusi vairākām ekonomiskām vienībām, nevar
a priori
par nepiemērotu uzskatīt situāciju, kurā mātes sabiedrībām uzliktās summas kumulatīvi pārsniedz minētajai meitas sabiedrībai
uzlikto summu vai kumulatīvās summas.
Ceturtkārt, par prasītājas apgalvojumiem, ka Komisija esot pārkāpusi pamatprincipus, ko piemēro solidārās atbildības jomā,
jāpiebilst, ka prasītāja saistībā ar šo pamatu nav precizējusi, kāds ir šo principu raksturs vai saturs. Ja prasītāja cenšas
apgalvot, ka šī sprieduma 71.–76. punktā izklāstītie argumenti faktiski nozīmē minēto principu pārkāpumu, tad pietiek atkārtoti
norādīt, ka šie argumenti nav pamatoti, lai arī par kādu principu raksturu vai saturu šeit būtu runa. Līdz ar to šis iebildums
ir noraidāms.
Turklāt, tā kā prasītāja apstrīd summu, par kuru to uzskata par solidāri atbildīgu par
Trioplast Wittenheim
uzliktā naudas soda samaksu, atsaucoties uz apstākli, ka, pirmkārt, prasītājas solidārās atbildības summa un, otrkārt,
FLS Plast
un
FLSmidth
summa, kopā ņemot, pārsniedz galvenā naudas soda summu, kas uzlikta
Trioplast Wittenheim
, tad jāteic, ka par šo iebildumu ir runa sestajā pamatā. Tas arī tiks konkrēti izskatīts, aplūkojot minēto pamatu.
Piektkārt, ņemot vērā apgalvojumu, ka trīs gadi, kuru laikā prasītājai piederēja
Trioplast Wittenheim
, aprēķina metodes piemērošanas laikā esot pieskaitīti divreiz, jāteic, ka Komisijai nekas neliedza ņemt vērā šo trīs gadu
laikposmu, gan nosakot summu, kas uzliekama prasītājai, gan arī to, kas attiecināma uz
Trioplast Wittenheim
. Tiktāl, ciktāl saistībā ar solidāro atbildību katrs kreditors attiecībā uz galvenā parādnieka līdzatbildīgajām personām
dzēš parādu neatkarīgi no tā, kura persona veic maksājumu, solidārā atbildība nekādā veidā netiek dubultota.
Visbeidzot, prasītājas tēze, saskaņā ar kuru šī aprēķina metode nekad agrāk neesot tikusi izmantota, neatbilst faktiem, jo
mutvārdu procesā Vispārējā tiesā izskanēja, ka Komisija šo aprēķina metodi ir jau izmantojusi vairākos lēmumos pirms apstrīdētā
lēmuma. Šo konstatējumu neatspēko apstāklis, ka minētie lēmumi nav tikuši izskatīti Savienības tiesās. Turklāt, ņemot vērā
šī sprieduma 75. punktā minēto judikatūru, tam, ka Komisija pirms lietas
AstraZeneca
bija izmantojusi citu metodi, nav nekādas nozīmes.
Ņemot vērā prasītājas izvirzītos argumentus pirmā pamata pirmajā daļā, nevar uzskatīt, ka būtu pierādīts, ka Komisija ir nepamatoti
lietojusi šo aprēķina metodi, lai noteiktu prasītājai uzliekamo [naudas soda] apmēru. Noraidāms ir arī prasītājas iebildums
par to, ka Komisija esot pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu un jaunās Pamatnostādnes naudas sodu noteikšanai, kuras
turklāt šai lietai nemaz nav piemērojamas. Šajā ziņā pietiek atsaukties uz šī sprieduma 75. punktā norādīto judikatūru par
Komisijas lēmumu pieņemšanas praksi un uz judikatūru, saskaņā ar kuru tikai tas, ka, izmantojot naudas soda noteikšanas metodi,
ko paredz jaunās pamatnostādnes, varētu tikt uzlikts mazāks naudas sods salīdzinājumā ar apstrīdētajā lēmumā noteikto, vēl
nebūt nepierāda šī lēmuma nesamērīgo raksturu (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 2006. gada 27. septembra spriedumu
lietā T‑329/01
Archer Daniels Midland
/Komisija, Krājums, II‑3255. lpp., 380. punkts).
Tādējādi pirmā pamata pirmā daļa ir jānoraida un nav jāizskata prasītājas piedāvātās aprēķina metodes.
Par pirmā pamata otro daļu saistībā ar pārkāpuma smaguma noteikšanas tiesiskumu saistībā ar naudas soda aprēķinu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja Komisijai pārmet, ka, aprēķinot sākumsummu, tā balstījusies uz
Trioplast Wittenheim
tirgus daļu 1996. gadā, kas saskaņā ar apstrīdēto lēmumu bijis pēdējais pārkāpuma gads, kurā visi uzņēmumi, kas ir lēmuma
adresāti, vēl aktīvi darbojušies rūpniecisko maisu tirgū.
Saistībā ar diferencēto pieeju izvēlēdamās par atskaites gadu 1996. gadu, Komisija esot pārkāpusi savu agrāko praksi, ko tā
pati iedibinājusi, lai noteiktu pārkāpuma smagumu. Saskaņā ar šo praksi, ko akceptējušas arī Kopienu tiesas, atskaites gadam
ir jābūt laikposmā, kurā ir noticis pārkāpums, lai varētu iespējami adekvāti izvērtēt katra dalībnieka ekonomisko varu. Līdz
ar to šajā lietā par atskaites gadu būtu vajadzējis ņemt 2001. gadu.
Prasītāja tāpat apgalvo, ka, lai arī ar Komisijas metodi tā centusies uzlikt
FLS Plast
un
FLSmidth
, kā arī pašai prasītājai individuālu sākumsummu, t.i., summu, kas ir nošķirta no
Trioplast Wittenheim
sākumsummas, šai summai būtu jāattiecas uz laikposmiem, kuros šīm mātes sabiedrībām bija piederējusi sabiedrība
Trioplast Wittenheim
. Līdz ar to tai uzliktā sākumsumma nevarēja likumīgi balstīties uz
Trioplast Wittenheim
tirgus daļu 1996. gadā, jo prasītāja šo sabiedrību iegādājās tikai 1999. gadā.
Ja nu Vispārējā tiesa tomēr apstiprinātu 1996. gada izvēli par atskaites gadu, prasītāja apgalvo, ka Komisija ir pārkāpusi
arī samērīguma principu. Uzskatot, ka
Trioplast Wittenheim
tirgus daļa 1996. gadā bija 2,8 %, Komisija ražojumu klāstā ir iekļāvusi gan maisus ar atvērtu galu, gan maisus ar atveri,
ko
Trioplast Wittenheim
1997. gadā vairs neražoja. Tā kā 2001. gadā
Trioplast Wittenheim
tirgus daļa sasniedza aptuveni 0,4 %, Komisijai būtu vajadzējis iekļaut
Trioplast Wittenheim
nevis piektajā uzņēmumu kategorijā, bet gan sestajā vai pat septītajā.
Atsaucoties uz savu rīcības brīvību šajā jomā, Komisija apliecina, ka 1996. gads kā atskaites gads izvēlēts leģitīmi, jo šī
gada apgrozījuma izmantojums ļāvis Komisijai novērtēt katra uzņēmuma lielumu un ekonomisko varu nozarē, kā arī katra uzņēmuma
izdarītā pārkāpuma apjomu. Saskaņā ar vienlīdzīgas attieksmes principu Komisijai esot jāizvēlas viens atskaites gads, pat
ja konkrēta gada izvēle nenovēršami izraisot to, ka dažiem uzņēmumiem tajā gadā var būt lielāks vai mazāks apgrozījums nekā
citos gados.
Komisija uzskata, ka tai bijis pamats izvēlēties par atskaites gadu 1996. gadu, pat ja prasītāja nudien iegādājusies
Trioplast Wittenheim
no
FLS Plast
1999. gadā.
Trioplast Wittenheim
turpinājusi piedalīties aizliegtajā vienošanās pat pēc mātes sabiedrības maiņas. Komisija piebilst, ka atskaites gads var
būt vai nu laiks, kad pārkāpumā piedalījās
FLS Plast
, vai arī gads, kad piedalījās prasītāja, bet ne abi reizē.
Attiecībā uz apgalvojumu, ka, iespējams, ir pārkāpts samērīguma princips, Komisija uzsver – tas, ka
Trioplast Wittenheim
1997. gadā ir pārstājusi izgatavot konkrētu ražojumu, ir apstāklis, kas drīzāk liecina par labu 1996. gada kā atskaites gada
izvēlei, jo tas labāk atspoguļo
Trioplast Wittenheim
stāvokli tirgū un stāvokli attiecībā pret citiem aizliegtās vienošanās dalībniekiem lielākajā daļā (apmēram trijās ceturtdaļās)
no pārkāpuma kopējā ilguma.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Vispirms jānorāda – kā izriet no šī sprieduma 75. punkta, Komisijai nav saistoši tās agrākie lēmumi. Tādējādi, pat pieņemot,
ka atskaites gada noteikšana šajā lietā ir pastāvīgas prakses grozīšana, pats šis apstāklis nekādi neietekmētu apstrīdētā
lēmuma tiesiskumu.
Tāpat no pastāvīgās judikatūras izriet, ka pārkāpuma smaguma novērtējumam jābūt saistītam ar to saimniecisko situāciju, kāda
pastāvēja laikā, kad attiecīgais pārkāpums tika izdarīts; šajā ziņā it īpaši ir jāņem vērā tādi aspekti kā katra uzņēmuma
lielums un ekonomiskā vara un katra uzņēmuma izdarītā pārkāpuma apjoms (Pirmās instances tiesas 1998. gada 14. maija spriedums
lietā T‑334/94
Sarrió
/Komisija,
Recueil
, II‑1439. lpp., 397. punkts un tajā minētā judikatūra). Novērtējot šos aspektus, ir noteikti jābalstās uz apgrozījumu, kāds
īstenots attiecīgajā laikā (Tiesas 2000. gada 16. novembra spriedums lietā C‑291/98 P
Sarrió
/Komisija,
Recueil
, I‑9991. lpp., 86. punkts un tajā minētā judikatūra).
Ja – atbilstoši tam, ko norāda prasītāja, – lietā, kurā pasludināts iepriekš 91. punktā minētais 1998. gada 14. maija spriedums
lietā
Sarrió
/Komisija, un iepriekš 91. punktā minētais 2000. gada 16. novembra spriedums lietā
Sarrió
/Komisija, izmantotā aprēķinu metode tiešām bija pamatota ar apgrozījumu, kas īstenots pārkāpuma laikposma pēdējā pilnajā
gadā, tad šis apstāklis nenozīmē, ka joprojām jāizdara šāda izvēle. Kā izriet no tās pašas judikatūras, ir jāizvēlas tāda
aprēķina metode, kas ļautu ņemt vērā katra attiecīgā uzņēmuma lielumu un ekonomisko varu, kā arī katra uzņēmuma izdarītā pārkāpuma
apjomu, atkarībā no saimnieciskās situācijas, kāda pastāvējusi laikā, kad pārkāpums izdarīts (iepriekš 91. punktā minētais
2000. gada 16. novembra spriedums lietā
Sarrió
/Komisija, 88. punkts). Turklāt Pirmās instances tiesa ir uzskatījusi, ka vērā ņemamais laikposms ir jāierobežo tādā veidā,
lai iegūtie apgrozījumi būtu cik vien iespējams salīdzināmi (Pirmās instances tiesas 1998. gada 14. maija spriedums lietā
T‑319/94
Fiskeby Board
/Komisija,
Recueil
, II‑1331. lpp., 42. punkts).
No tā izriet, ka prasītājas uzskatam, saskaņā ar kuru atskaites gadam noteikti ir jābūt pēdējam pilnajam gadam, kurā turpinājies
pārkāpums, nevar piekrist.
Tomēr šajā lietā ir jānorāda, ka pārkāpums ir turpinājies vairāk nekā 20 gadus un ka pārkāpumā iesaistīto uzņēmumu skaits,
kā arī katra attiecīgā uzņēmuma struktūra šo 20 gadu gaitā var būt mainījusies, tāpat kā katra attiecīgā uzņēmuma lielums
un ekonomiskā vara. Šajā ziņā ir jākonstatē, ka prasītāja – lai gan ir atsevišķi ietverta apstrīdētā lēmuma adresātu vidū
–, kā minēts tā 767. apsvērumā, neietilpst to uzņēmumu kopumā, kuri ir apstrīdētā lēmuma adresāti, kuri 1996. gadā, kas tika
izraudzīts par atskaites gadu, darbojās rūpniecisko maisu tirgū. Turklāt no lietas materiāliem izriet, ka ekonomiskā vienība,
kurā prasītāja piedalījās laikposmā no 1999. gada 21. janvāra līdz 2002. gada 26. jūnijam, proti, pārkāpuma laikposma beigās,
vairs neizgatavoja abus ražojumus, kas ietilpst rūpniecisko maisu nozarē, kurus iepriekš izgatavoja
Trioplast Wittenheim
, un ka prasītājas tirgus daļa tajā pašā laikposmā bija apmēram 0,4 līdz 0,5 %. Šajos apstākļos nevar apgalvot, ka Komisijas
norādītais apgrozījums un tirgus daļa, proti,
Trioplast Wittenheim
apgrozījums un tirgus daļa 1996. gadā, varētu atspoguļot lielumu un ekonomisko varu, kādi ir uzņēmumam, kurā prasītāja piedalījusies
kopš 1999. gada.
Šajā pašā aspektā jānorāda – no apstrīdētā lēmuma izriet, ka, aprēķinot naudas sodus, Komisija ir izmantojusi individuālu
pieeju, lai pret apstrīdētā lēmuma adresātiem, kuri tika uzskatīti par atbildīgiem vienīgi kā mātes sabiedrības, attiektos
kā pret tiešiem pārkāpuma dalībniekiem. Tomēr tā kā prasītāja un
Trioplast Wittenheim
veidoja ekonomisku vienību, kuras līdz 1999. gadam nebija, tad tas, ka 1996. gads tiek uzskatīts par atskaites gadu šādai
vienībai, nesniedzot citas atbilstošas norādes, nevar atbilst saimnieciskajai situācijai, kāda pastāvēja laikā, kad šis uzņēmums
piedalījās pārkāpumā. Tātad minētais atskaites gads nevar liecināt par tā pārkāpuma apjomu, kurā prasītāja vainojama.
Argumenti, ko Komisija šajā ziņā izvirzījusi, nevar radīt šaubas par minēto secinājumu. Tiktāl, ciktāl Komisija, konkrēti,
atbildē uz Vispārējās tiesas jautājumiem ir plānojusi atsaukties uz savu rīcības brīvību šajā jomā, no šī sprieduma 94. un
95. punkta izriet, ka, saistībā ar atšķirīgas attieksmes īstenošanu iekļaudama prasītāju kategorijā, kāda
Trioplast Wittenheim
piešķirta, pamatojoties uz tās tirgus daļu 1996. gadā, Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā. Jāpiebilst – ja
ir tāds stāvoklis, kāds attīstījies šajā lietā, tad tādas atskaites gada tirgus daļas ņemšana vērā, ko nevar salīdzināt ar
vēlākajiem gadiem, var radīt diskrimināciju, kurā laika ziņā atšķirīgas situācijas tiek izvērtētas, pamatojoties uz vienu
un to pašu atskaites kritēriju.
Turklāt argumentā, saskaņā ar kuru 1996. gads
Trioplast Wittenheim
stāvokli attiecīgajā tirgū visā pārkāpuma laikā atspoguļojot labāk, nekā to atspoguļotu stāvoklis pēc tam, kad tā 1997. gadā
atteicās no atsevišķu rūpniecisko maisu nozarē ietilpstošu ražojumu izgatavošanas, nav ņemts vērā fakts, ka šajā lietā, aprēķinot
naudas sodu, prasītājai ir noteikta summa, kura ir nošķirta no summas, ko Komisija noteikusi tās meitas sabiedrībai. Šajā
ziņā argumentam, saskaņā ar kuru
Trioplast Wittenheim
tirgus daļa ir ņemta vērā, īstenojot atšķirīgu attieksmi pret prasītāju, nav nozīmes, jo šī atšķirīgā attieksme ir balstīta
uz apgrozījumu, kurā prasītāja nav piedalījusies. Tādējādi minētais apgrozījums nevar atbilst saimnieciskajai situācijai laikā,
kurā prasītāja veidoja ekonomisku vienību ar
Trioplast Wittenheim
.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, ir jāuzskata, ka pirmā pamata otrā daļa ir jāapmierina. Tātad apstrīdētais lēmums ir jāatceļ
tiktāl, ciktāl prasītājai noteiktā sākumsumma ir balstīta uz
Trioplast Wittenheim
tirgus daļu, kas īstenota 1996. gadā, kurš ir atskaites gads.

Par otro pamatu, kas saistīts ar Komisijas atteikuma piemērot atbildību mīkstinošus apstākļus pamatotību
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja uzskata, ka, nosakot naudas soda apmēru, Komisijai vajadzēja ņemt vērā atbildību mīkstinošus apstākļus, kādi raksturīgi
Trioplast Wittenheim
dalībai pārkāpumā.
Pirmkārt, prasītāja apgalvo, ka
Trioplast Wittenheim
tikai reizumis piedalījusies prettiesiskajās sanāksmēs. Šajā ziņā prasītāja atsaucas uz vairākiem sanāksmju protokoliem,
kas it īpaši pierādot, ka pārējie uzņēmēji apšaubīja
Trioplast Wittenheim
dalību un ka
Trioplast Wittenheim
regulāri neieradās uz sanāksmēm. Turklāt tie paši dokumenti apstiprinot, ka
Trioplast Wittenheim
bija mazsvarīga saimnieciskās darbības veicēja, kurai bija maza tirgus daļa, un ka šai sabiedrībai nebija aktīvas pieejas
jautājumos, kuri tika apspriesti saistībā ar darbībām, kas vērstas pret konkurenci.
Otrkārt, prasītāja uzsver, ka
Trioplast Wittenheim
piedalījās tikai trijās no sešām apakšgrupām, proti, apakšgrupās “Francija”, “Benilukss” un “Blokveida maisi”, un ka
Trioplast Wittenheim
no tām izstājās, vēlākais, 1997. gada februārī. Tiktāl, ciktāl dalība apakšgrupās veidoja pārkāpumu saskaņā ar EKL 81. pantu,
prasītāja norāda, ka uz šo
Trioplast Wittenheim
pārkāpumu attiekušies noteikumi par noilgumu. Katrā ziņā gan
Trioplast Wittenheim
dalība, kas izpaudās tikai kā dalība apakšgrupās, gan tās relatīvi agrā izstāšanās esot fakti, kurus vajadzēja atzīt par
atbildību mīkstinošiem apstākļiem.
Treškārt, gadījumā, ja Vispārējā tiesa nospriestu, ka
Trioplast Wittenheim
ir piedalījusies pārkāpumā pēc 1999. gada 23. marta, prasītāja apgalvo, ka šīs sabiedrības īpašo lomu
Valveplast
laikposmā, kurā tā bija minētās sabiedrības meitas uzņēmums, vajadzētu uzskatīt par atbildību mīkstinošu apstākli. Prasītāja
šajā ziņā uzsver, ka
Valveplast
par darbībām, kas vērstas pret konkurenci, pirmoreiz ir uzzinājusi sanāksmes laikā, kura rīkota 1999. gada 23. martā. Tas
izrietot no līguma par akciju atsavināšanu starp
FLS Plast
un
Trioplanex France
un no šķīrējtiesas nolēmuma, kas pieņemts procedūrā attiecībā uz šī līguma iespējamo neievērošanu. Jāpiebilst, ka pēc šīs
sanāksmes esot mainījusies nostāja [sabiedrībā]
Trioplast Wittenheim
, jo tās darbiniekiem ticis aizliegts piedalīties
Valveplast
pret konkurenci vērstās darbībās;
Trioplast Wittenheim
esot no jauna apmeklējusi trīs sanāksmes, kas notikušas 2001. gadā, tikai labticīgi, cerēdama apspriest likumīgus jautājumus.
Turpinot šo argumentāciju, prasītāja uzsver, ka faktiem, ko Komisija norādījusi, noliedzot to, ka pastāvētu atbildību mīkstinoši
apstākļi, piemēram, dalībai apakšgrupās, attiecībā uz prasītāju nav nozīmes, jo tie attiecas uz laiku, kurā tā vēl nebija
iegādājusies
Trioplast Wittenheim
. Gadījumā, ja Vispārējā tiesa tai noteiktu atsevišķu naudas soda aprēķinu, prasītāja uzskata, ka Komisijai vajadzētu ņemt
vērā atbildību mīkstinošus apstākļus, kādi pastāvēja pēc minētās iegādes, vismaz attiecībā uz tās atbildību.
Komisija prasa šo pamatu noraidīt.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Saskaņā ar judikatūru gadījumos, kad pārkāpumu izdarījuši vairāki uzņēmumi, ir jāizvērtē katra šī uzņēmuma dalības pārkāpumā
relatīvais smagums (Tiesas 1975. gada 16. decembra spriedums apvienotajās lietās no 40/73 līdz 48/73, 50/73, no 54/73 līdz
56/73, 111/73, 113/73 un 114/73
Suiker Unie
u.c./Komisija,
Recueil
, 1663. lpp., 623. punkts), lai noteiktu, vai ir pienācīgi ņemt vērā atbildību mīkstinošus vai atbildību pastiprinošus apstākļus.
Atbilstoši Pamatnostādņu naudas sodu noteikšanai 3. punkta pirmajam ievilkumam uzņēmuma “vienīgi pasīva vērotāja vai sekotāja
loma” pārkāpumā, ja tā ir pierādīta, ir atbildību mīkstinošs apstāklis. Pasīva vērotāja loma nozīmē, ka attiecīgais uzņēmums
“neizceļas”, t.i., tas aktīvi nepiedalās viena vai vairāku pret konkurenci vērstu nolīgumu izstrādē (šajā ziņā skat. Pirmās
instances tiesas 2003. gada 9. jūlija spriedumu lietā T‑220/00
Cheil Jedang
/Komisija,
Recueil
, II‑2473. lpp., 167. punkts).
Šajā ziņā no judikatūras izriet, ka to apstākļu vidū, kas var liecināt, ka uzņēmums ir aizliegtas vienošanās pasīvs vērotājs,
var ņemt vērā tā dalības sanāksmēs sporādisko raksturu, salīdzinot ar parastajiem vienošanās dalībniekiem, kā arī tā novēloto
ienākšanu tirgū, kas ir pārkāpuma priekšmets, neatkarīgi no uzņēmuma līdzdalības ilguma tajā, vai arī skaidrus paziņojumus
šajā sakarā, kurus ir pauduši trešo uzņēmumu pārstāvji, kas piedalījušies pārkāpumā (iepriekš 106. punktā minētais Pirmās
instances tiesas spriedums lietā
Cheil Jedang
/Komisija, 168. punkts, un 2004. gada 29. aprīļa spriedums apvienotajās lietās T‑236/01, T‑239/01, no T‑244/01 līdz T‑246/01,
T‑251/01 un T‑252/01
Tokai Carbon
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑1181. lpp., 331. punkts).
Turklāt Vispārējā tiesa jau ir precizējusi – fakts, ka citi uzņēmumi, kas bijuši vienas un tās pašas aizliegtās vienošanās
dalībnieki, varbūt bija aktīvāki nekā kāds atsevišķs dalībnieks, arī nenozīmē, ka pēdējam minētajam bijusi vienīgi pasīva
vērotāja vai sekotāja loma. Varētu ņemt vērā vienīgi tā pilnīgu pasivitāti, un tā jāpierāda lietas dalībniekam, kas uz to
norāda (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 2007. gada 26. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02,
T‑125/02 un T‑126/02, T‑128/02 un T‑129/02, T‑132/02 un T‑136/02
Bolloré
u.c./Komisija, Krājums, II‑947. lpp., 611. punkts).
Šajā lietā ir uzskatāms, ka nevar pieņemt nevienu no argumentiem par pasīva vērotāja un sekotāja lomu, kāda prasītājai esot
bijusi saistībā ar aizliegto vienošanos. Šos argumentus var apvienot trijās grupās: konkrēti, pirmā attiecas uz
Trioplast Wittenheim
nepiedalīšanos
Valveplast
sanāksmēs un uz tās stāvokli tirgū, otrā attiecas uz tās dalību apakšgrupās un pēdējā ir vērsta uz apstākļiem, kuri iestājušies
laikposmā pēc 1999. gada.
Pirmkārt, no apstrīdētā lēmuma 1. pielikuma, kurā iekļautas daudzas sīkas ziņas attiecībā uz
Valveplast
sanāksmēm, kas notikušas no 1984. līdz 2002. gadam, izriet, ka, izņemot laikposmu pēc 1999. gada – par ko ir minēts šī sprieduma
44.–50. punktā –,
Trioplast Wittenheim
ir regulāri piedalījusies
Valveplast
sanāksmēs un ka tā vairākas reizes neierašanās gadījumā lūgusi to atvainot. Tā kā šie dati nav apstrīdēti un šajā posmā nav
nepieciešams ņemt vērā
Trioplast Wittenheim
dalības biežumu apakšgrupu sanāksmēs, Komisijai šajā lietā nevar pārmest, ka tā nebūtu konstatējusi šīs sabiedrības pasīvas
vērotājas un sekotājas lomu tādēļ, ka tā nav bieži piedalījusies
Valveplast
sanāksmēs.
Šajā ziņā jāprecizē – Komisijai arī nebija pamata pieņemt, ka pārējiem uzņēmējiem bija faktiskas šaubas par
Trioplast Wittenheim
dalību. Prasītāja par to nav iesniegusi pierādījumus, piemēram, citu aizliegtās vienošanās dalībnieku paziņojumus par īpašo
lomu, kāda būtu bijusi
Trioplast Wittenheim
. Prasītājas apgalvojumi ir balstīti vienīgi uz
Valveplast
sanāksmju protokolu saturu, kas nevar pamatot secinājumus, kurus tā vēlas no tā izdarīt. Nav teikts, ka 1993. gada 2. marta
sanāksmes protokolā ietvertais
Trioplast Wittenheim
pārstāvja
G
. apsvērums par “pasīvās dalības” maiņu uz “aktīvu dalību” būtu norāde par pārējo dalībnieku šaubām attiecībā uz pašas šīs
sabiedrības līdzdalību, jo to līdz 1992. gadam pārstāvēja citas personas. Katrā ziņā minētajā protokolā ir norādīts, ka
G.
dalība ir attīstījusies, līdz tas kļuvis par aktīvu aizliegtās vienošanās dalībnieku kopš 1993. gada marta. Arī pats apstāklis,
ka 2000. gadā kādam
Valveplast
dalībniekam esot uzdots sazināties ar
Trioplast Wittenheim
pārstāvi, lai apspriestos par tās turpmāko pārstāvību, nav pamats apšaubīt, ka tā bijusi aizliegtās vienošanās dalībniece.
Attiecībā uz apgalvojumu, saskaņā ar kuru
Trioplast Wittenheim
esot bijis mazsvarīga dalībniece tirgū, ir jāuzsver, ka tā nav un ka
Trioplast Wittenheim
darbojās gan atbilstošajā tirgū, gan
Valveplast
un apakšgrupās. No apstrīdētā lēmuma 134., 135. un 400. apsvēruma izriet, ka
Trioplast Wittenheim
izgatavoja visus četrus ražojumus, kuri bija aizliegtās vienošanās priekšmets, proti, maisus ar atvērtu galu, maisus ar atveri,
FFS
maisus un blokveida maisus. Šajā ziņā
Trioplast Wittenheim
, kā izriet no apstrīdētā lēmuma 173., 179., 185. un 205. apsvēruma, piedalījās ne tikai
Valveplast
darbībā, bet arī apakšgrupās “Blokveida maisi”, “Francija” un “Benilukss”.
Arī apgalvojumam, saskaņā ar kuru
Trioplast Wittenheim
neesot bijusi aktīva pieeja jautājumiem, kas apspriesti saistībā ar darbībām, kas vērstas pret konkurenci, nav pamata. Kā
izriet no apstrīdētā lēmuma, un it īpaši tā 802. apsvēruma,
Trioplast Wittenheim
, kas bija minēta starp aizliegtās vienošanās dibinātājiem, atkārtoti piedalījās vairākās no paredzētajām saskaņotajām darbībām,
it īpaši informācijas apmaiņas sistēmā attiecībā uz tirdzniecības apjomiem un tirgus daļām, un attiecībā uz klientu sadali.
Otrkārt, attiecībā uz apstākli, saskaņā ar kuru
Trioplast Wittenheim
esot piedalījusies tikai trijās no sešām apakšgrupām un esot izstājusies no minētajām apakšgrupām, vēlākais, 1997. gadā,
ir jānorāda, pirmkārt, ka dalība trijās apakšgrupās nav īpaši reta salīdzinājumā ar pārējo aizliegtās vienošanās dalībnieku
dalību; tā liecina par līdzīgu iesaistīšanās pakāpi apakšgrupās. No apstrīdētā lēmuma 173.–185. apsvēruma izriet, ka vienīgi
sabiedrības
Wavin
un
Fardem Packaging
bija klāt vairāk nekā triju apakšgrupu sanāksmēs. Savukārt, ņemot vērā faktu, ka
Trioplast Wittenheim
faktiski apmeklēja sanāksmes iepriekš minētās trijās apakšgrupās aptuveni trīs ceturtdaļas no pārkāpuma ilguma, nav iemesla
secināt, ka izstāšanās no minētajām apakšgrupām varētu nozīmēt, ka
Trioplast Wittenheim
bijusi pasīvas vērotājas loma.
Attiecībā uz prasītājas argumentu, kas balstīts uz to, ka
Trioplast Wittenheim
pārkāpumam bija iestājies noilgums, jo tas attiecas uz dalību apakšgrupās, pietiek norādīt, ka prasītāja neapstrīd kvalifikāciju
par vienotu un turpinātu pārkāpumu. Tā kā vienotais un turpinātais pārkāpums beidzās 2002. gada 26. jūnijā un tādējādi to
nevar uzskatīt par noilgušu, tam, ka
Trioplast Wittenheim
izbeidza dalību apakšgrupās, nav nozīmes.
Treškārt, jānorāda, – pat pieņemot, ka prasītāja nemaz nav zinājusi par darbībām
Valveplast
, kas vērstas pret konkurenci, iegādājoties
Trioplast Wittenheim
1999. gadā, tā nav pierādījusi, ka tās meitas sabiedrība būtu bijusi šī sprieduma 108. punktā minētās judikatūras nozīmē
pilnīgi pasīva aizliegtās vienošanās dalībniece laikposmā no 1999. gada janvāra līdz 2002. gada jūnijam. Kā izriet no pirmā
pamata trešās daļas vērtējuma, un it īpaši no šī sprieduma 44. un 45. punkta,
Trioplast Wittenheim
apmeklēja trīs sanāksmes 2001. gadā, kuru gaitā tika izstrādātas divas būtiskas aizliegtās vienošanās sastāvdaļas, proti,
cenu aprēķina modelis un izsoļu koordinēšana internetā.
Tā kā prasītāja nav pierādījusi, ka Komisija būtu pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, jo nav atbildību mīkstinošu apstākļu
dēļ samazinājusi summu, par kuras kā naudas soda samaksu prasītāja ir solidāri atbildīga, otrais pamats ir jānoraida.

Par ceturto pamatu saistībā ar lūgumu par iecietību
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja uzskata, ka sākotnējam naudas soda samazinājumam par 30 %, ko Komisija tai noteica saskaņā ar paziņojuma par sadarbību
D punktu, vajadzētu būt būtiskākam.
Prasītāja vispirms norāda, ka pēc tam, kad tās bija iesniegušas lūgumu samazināt naudas soda apmēru,
Trioplast Wittenheim
un prasītāja pati efektīvi sadarbojās ar Komisiju. Tā apgalvo, ka, pirmkārt, ir sniegusi paziņojumus un dokumentus, kas Komisijai
bijuši noderīgi pārkāpuma identificēšanas darbā, un, otrkārt, tam, ka administratīvā procesa laikā tā apstrīdēja dažus faktus,
kas izrietēja no paziņojuma par iebildumiem, nevajadzējis izraisīt naudas soda apmēra samazinājuma ierobežošanu. Prasītāja
esot vienīgi uzsvērusi atsevišķus apstākļus, kurus Komisija neesot pareizi sapratusi; prasītāja nemaz neesot apstrīdējusi
pret konkurenci vērstās darbības esamību. Pēc tam Komisija esot izdarījusi vairākus grozījumus attiecībā uz faktu izklāstu.
Šajā ziņā prasītāja uzskata, ka tai vajadzētu būt tiesībām uz faktu vērtējumu, kas “nedaudz” atšķiras no Komisijas vērtējuma,
turklāt par to nepiemērojot sankciju attiecībā uz tās lūguma par iecietību ņemšanu vērā.
Pēc tam prasītāja norāda, ka Komisija ir noteikusi samazinājumu par 25 % sabiedrībai
Bischof+Klein
un ka saskaņā ar apstrīdēto lēmumu tas, ka paziņojumā par iebildumiem izklāstīto faktu pareizība netika apstrīdēta, sekmēja
naudas soda apmēra samazināšanu šim uzņēmumam. Tā kā arī prasītāja neesot apstrīdējusi, ka pret konkurenci vērstā darbība
notikusi, un prasītāja esot sniegusi vairāk pierādījumu nekā
Bischof+Klein
, tad esot vajadzējis noteikt tai būtiskāku samazinājumu.
Komisija prasa šo pamatu noraidīt.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Jāatgādina, ka Komisijai ir plaša rīcības brīvība attiecībā uz naudas soda apmēra noteikšanas metodi un ka tā šajā sakarā
var ņemt vērā vairākus faktorus, tostarp attiecīgo uzņēmumu sadarbību izmeklēšanā, ko veic šīs iestādes dienesti. Šādā kontekstā
Komisijai ir jāveic komplekss novērtējums par tādiem faktiem, kas, piemēram, attiecas uz minēto uzņēmumu attiecīgo sadarbību
(Tiesas 2007. gada 10. maija spriedums lietā C‑328/05 P
SGL Carbon
/Komisija, Krājums, I‑3921. lpp., 81. punkts).
Šajā ziņā Komisijai ir plaša rīcības brīvība, izvērtējot uzņēmuma sadarbības kvalitāti un noderīgumu, īpaši salīdzinājumā
ar citu uzņēmumu ieguldījumu (iepriekš 122. punktā minētais spriedums lietā
SGL Carbon
/Komisija, 88. punkts). Tomēr, veicot šo izvērtēšanu, tā nedrīkst neievērot vienlīdzīgas attieksmes principu (Vispārējās tiesas
2010. gada 28. aprīļa spriedums lietā T‑452/05
BST
/Komisija, Krājums, I‑0000. lpp., 142. punkts).
Paziņojumā par sadarbību Komisija ir precizējusi nosacījumus, ar kādiem uzņēmumi, kas sadarbojas ar Komisiju, tai izmeklējot
aizliegtu vienošanos, var tikt atbrīvoti no naudas soda vai tiem var tikt samazināts tā naudas soda apmērs, kas tiem citādi
būtu piemērots.
Paziņojuma par sadarbību D punktā ir paredzēts:
“1. Gadījumā, kad uzņēmums sadarbojas un nav izpildīti [visi] B un C [punktā] paredzētie nosacījumi, tam tiek piešķirts naudas
soda, kas tam tiktu piemērots sadarbības neesamības gadījumā, samazinājums no 10 līdz 50 % apmērā.
2. Samazinājumu tostarp var piešķirt gadījumā, ja:
–       pirms paziņojuma par iebildumiem nosūtīšanas uzņēmums sniedz Komisijai informāciju, dokumentus vai citus pierādījumus, ar
kuru palīdzību tiek apstiprināts izdarītais pārkāpums,
–       pēc paziņojuma par iebildumiem saņemšanas uzņēmums informē Komisiju, ka tas neapstrīd faktu, ar kuriem Komisija pamato savas
apsūdzības, pareizību.”
Šajā lietā, pirmkārt, jānorāda, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā ir konstatējusi, ka prasītājas detalizētie paskaidrojumi par
aizliegtās vienošanās darbību
Valveplast
un apakšgrupās, it īpaši apakšgrupā “Francija”, kā arī par kvotām, klientu sadales mehānismiem un tabulu par tirgus daļām
izsniegšanu palīdzēja apstiprināt pārkāpuma esamību. Otrkārt, Komisija ņēma vērā to, ka prasītāja bija apstrīdējusi dažus
faktus, kas izrietēja no paziņojuma par iebildumiem. Šie apsvērumi lika Komisijai samazināt prasītājai uzliktā naudas soda
apmēru par 30 %.
Vispirms, attiecībā uz Komisijas konstatējumu, ka prasītāja ir apstrīdējusi dažus faktus, kas izriet no paziņojuma par iebildumiem,
un attiecībā uz šī iemesla dēļ nebūtiskāka samazinājuma noteikšanu summai, par kuras samaksu prasītāja ir solidāri atbildīga,
nevar uzskatīt, ka šīs Komisijas darbības būtu acīmredzama kļūda vērtējumā.
No apstrīdētā lēmuma izriet, ka prasītāja ir apstrīdējusi dažus paziņojumā par iebildumiem sniegtos faktus tādā veidā, kas
pārsniedz vienkāršu norādi uz faktiem, kurus Komisija būtu nepareizi interpretējusi. Saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 275. un
276. apsvērumu prasītāja ir apgalvojusi, ka
Trioplast Wittenheim
nav bijusi līdzdalībniece sistēmas izveidē izsoļu koordinēšanai internetā. Taču ir pierādīts, ka
Trioplast Wittenheim
apmeklēja
Valveplast
2001. gada 8. jūnija sanāksmi, kurā šis jautājums tika aplūkots, un ka
Trioplast Wittenheim
nav publiski norobežojusies no sanāksmes satura. Saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 301. apsvērumu prasītāja ir noraidījusi jebkādu
Trioplast Wittenheim
līdzdalību cenu aprēķina modeļa izstrādē attiecībā uz
FFS
maisiem, lai gan ir zināms, ka tā piedalījās
Valveplast
2000. gada 15. septembra sanāksmē, kurā tika nolemts izveidot tam veltīto darba grupu.
Trioplast Wittenheim
nav norobežojusies arī no šīs sanāksmes satura.
Minētos apstrīdēšanas [argumentus], ko prasītāja izvirzījusi administratīvā procesa laikā, nevar uzskatīt par faktu vērtējumiem,
kuri vienkārši “nedaudz” atšķiras no Komisijas vērtējumiem. Tie attiecas uz divām būtiskām aizliegtās vienošanās sastāvdaļām,
proti, izsoļu koordinēšanu internetā un cenu aprēķina modeli. Jāpiebilst, ka šaubas par šo vērtējumu nerada tas, ka pēc prasītājas
atbildes apstrīdētajā lēmumā ir dažas atšķirības faktu izklāstā salīdzinājumā ar paziņojumu par iebildumiem.
Tāpat attiecībā uz prasītājas situācijas salīdzinājumu ar
Bischof+Klein
situāciju, kam turklāt tika piemērots samazinājums, kurš bija mazāks par 30 % samazinājumu, kāds noteikts prasītājai, ir
jāvērš uzmanība uz to, ka no apstrīdētā lēmuma 851. apsvēruma izriet, ka
Bischof+Klein
atbildē uz paziņojumu par iebildumiem ir norādījusi, ka tā neapstrīd no minētā paziņojuma izrietošo faktu pareizību. Tādējādi
tā ir ievērojusi paziņojuma par sadarbību D2. punkta otro ievilkumu, atšķirībā no prasītājas, kura – kā izriet no lietas materiāliem
– nekad nav tieši atsaukusies uz šo normu.
Turklāt, kaut gan ir pierādīts, ka prasītāja administratīvās procedūras laikā ir apstrīdējusi dažus faktus, tā nav izvirzījusi
nekādus elementus, lai pierādītu, ka, neraugoties uz paziņojumu, kurš ietverts atbildē uz paziņojumu par iebildumiem,
Bischof+Klein
minētā procesa laikā būtu apstrīdējusi faktu pareizību. Tādējādi pat tad, ja Komisija, pirmkārt, būtu noteikusi samazinājumu
naudas soda apmēram, kurš piemērots
Bischof+Klein
, vai būtu noteikusi būtiskāku samazinājumu, nekā tā citādi noteica minētajam uzņēmumam, pamatodamās uz to, ka šis uzņēmums
nav apstrīdējis faktu pareizību, un, otrkārt, nebūtu noteikusi šādu samazinājumu prasītājai, nevarētu uzskatīt, ka šajā ziņā
būtu pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā.
Visbeidzot, jānorāda, ka prasītāja nav nedz apgalvojusi, nedz
a fortiori
pierādījusi to, ka pierādījumi, kurus tā sniegusi Komisijai, būtu vairāk palīdzējuši apstiprināt pārkāpumu nekā pierādījumi,
kurus iesniegusi
Bischof+Klein
. Tātad šajā ziņā arī nevar atzīt, ka Komisija būtu pieļāvusi kļūdu.
Tādējādi ceturtais pamats ir jānoraida.

Par piekto pamatu, kas saistīts ar samērīguma principa un vienlīdzīgas attieksmes principa ievērošanu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja apgalvo, ka Komisija nav ievērojusi samērīguma principu un vienlīdzīgas attieksmes principu.
Pirmkārt, prasītāja uzskata, ka ir nesamērīgi tas, ka naudas sodu apmērs, kopā ņemot visiem uzņēmumiem, kas bija pārkāpuma
dalībnieki, proti, summa EUR 290,71 miljona apmērā pēc tam, kad bija piemērota apgrozījuma 10 % robeža un paziņojums par sadarbību
(un vairāk nekā EUR 600 miljonu iepriekš), pārsniedz gada apgrozījumu attiecīgajā tirgū kopumā, proti, aptuveni EUR 250 miljonus.
Prasītāja arī pārmet Komisijai, ka
Trioplast Wittenheim
naudas sods, kā arī prasītājas naudas sods, kurš tai uzlikts saistībā ar tās solidāro atbildību, ir pārāk lieli salīdzinājumā
ar attiecīgajā tirgū īstenoto apgrozījumu. Šajā ziņā prasītāja apstrīd faktu, ka Pirmās instances tiesas 2003. gada 9. jūlija
spriedums lietā T‑224/00
Archer Daniels Midland
un
Archer Daniels Midland Ingredients
/Komisija (
Recueil
, II‑2597. lpp.) būtu piemērojams šajā gadījumā, jo atšķirībā no prasītājas
Archer Daniels Midland
esot bijusi attiecīgās aizliegtās vienošanās aizsācēja loma.
Otrkārt, tā uzskata, ka Komisija ir atšķirīgi attiekusies pret līdzīgiem gadījumiem un nav ievērojusi pati savu praksi attiecībā
uz naudas sodiem. Pirmkārt, prasītāja atsaucas uz citām lietām, to skaitā, piemēram, uz Metionīna lietu (Lieta C.37.519 –
Metionīns, OV 2003, L 255, 1. lpp.), kurās attiecība starp uzliktajiem naudas sodiem un apgrozījumu, kas īstenots attiecīgajos
tirgos, esot bijusi mērenāka. Otrkārt, prasītāja norāda, ka
Trioplast Wittenheim
naudas soda apmērs ir nesamērīgāks attiecībā pret tās apgrozījumu nekā citiem apstrīdētā lēmuma adresātiem, piemēram, sabiedrībām
Bischof+Klein
,
Nordenia International
un
Cofira‑Sac
.
Prasītāja piebilst, ka attiecība starp pirmās kategorijas uzņēmumiem noteiktajām sākumsummām un ceturtās kategorijas uzņēmumiem
noteiktajām sākumsummām ir aptuveni četri pret vienu. Pēc tās uzskatiem,
Trioplast Wittenheim
naudas soda galīgo summu vajadzēja samazināt, lai tā būtu vienāda vismaz ar (aptuveni) vienu ceturtdaļu no naudas soda galīgās
summas, kas jāmaksā
Bischof+Klein
, kura bija klasificēta pirmajā kategorijā.
Treškārt, prasītāja apgalvo, ka
Trioplast Wittenheim
bija neliela saimnieciskās darbības veicēja bez būtiskas ietekmes tirgū un ka tā nav guvusi nekādu peļņu no dalības pret
konkurenci vērstajā darbībā. Šajā ziņā prasītāja norāda, ka naudas sods EUR 7,3 miljonu apmērā, par kura samaksu prasītāja
ir solidāri atbildīga, esot 21 reizi lielāks par kopējo labumu no
Trioplast
grupas attiecīgo ražojumu pārdošanas 1999., 2000. un 2001. gadā. Turklāt, nosakot naudas soda apmēru, Komisija neesot ņēmusi
vērā
Trioplast Wittenheim
faktisko spēju to samaksāt. Kā norāda prasītāja, esot bijis iespējams novērst pēdējā minētā uzņēmuma bankrotu, ja Komisija
būtu ņēmusi vērā tā nestabilo stāvokli un ja tā, pieņemdama apstrīdēto lēmumu, būtu atzinusi tā iepriekšējā īpašnieka, proti,
FLS Plast
, tiešo finansiālo atbildību.
Ceturtkārt, tā apgalvo, ka šajā lietā uzliktajiem naudas sodiem vajadzētu būt daudz mazākiem, ja tiktu piemērotas jaunās Pamatnostādnes
naudas soda noteikšanai.
Komisija lūdz šo pamatu noraidīt.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Pirmkārt, un tiktāl, ciktāl piektais pamats ir balstīts uz samērīguma principa pārkāpumu, ir jāatgādina judikatūra, saskaņā
ar kuru, nosakot naudas soda summu, Komisijas rīcībā ir zināma rīcības brīvība un tai šajā sakarā nav jāpiemēro konkrēta matemātiska
formula (Tiesas 2000. gada 16. novembra spriedums lietā C‑283/98 P
Mo och Domsjö
/Komisija,
Recueil
, I‑9855. lpp., 47. punkts, un Pirmās instances tiesas 2006. gada 5. decembra spriedums lietā T‑303/02
Westfalen Gassen Nederland
/Komisija, Krājums, II‑4567. lpp., 151. punkts). Jāpiebilst, ka atbilstoši Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punktam naudas
soda summu nosaka, pamatojoties uz pārkāpuma smagumu un tā ilgumu. Turklāt minētā summa ir Komisijas skaitlisku aprēķinu,
kas veikti atbilstoši Pamatnostādnēm naudas sodu noteikšanai, virknes rezultāts. Šis summa tostarp tiek noteikts atbilstoši
vairākiem apstākļiem, kas saistīti ar attiecīgā uzņēmuma individuālu rīcību, piemēram, atbildību pastiprinošu vai mīkstinošu
apstākļu esamībai (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 2006. gada 4. jūlija spriedumu lietā T‑304/02
Hoek Loos
/Komisija, Krājums, II‑1887. lpp., 82. un 85. punkts).
No šī tiesiskā regulējuma nevar secināt, ka Komisijai būtu jānodrošina proporcija starp šādi aprēķināto un aizliegtās vienošanās
dalībniekiem uzlikto naudas sodu kopējo summu un konkrētās preces tirgus apjomu konkrētā pārkāpuma gadā, lai gan šis pārkāpums
ir ildzis vairāk nekā 20 gadus un naudas sodu summas ir atkarīgas arī no citiem ar attiecīgo uzņēmumu individuālo rīcību saistītiem
apstākļiem (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 2008. gada 18. jūnija spriedumu lietā T‑410/03
Hoechst
/Komisija, Krājums, II‑881. lpp., 342. punkts).
Tiktāl, ciktāl jautājums ir par attiecību starp prasītājas gada apgrozījumu un tai uzliktā naudas soda apmēru, ir jānorāda,
ka, pirmkārt, nosakot prasītājas izdarītā pārkāpuma smagumu, Komisija faktiski pamatojās uz apgrozījumu, kas īstenots 1996. gadā,
un, otrkārt, ka sākumsumma EUR 8,5 miljonu apmērā, kas no tā izrietēja, bija mazāka nekā sākumsumma, kuru tā varēja piemērot
saskaņā ar Pamatnostādņu naudas sodu noteikšanai A punkta trešo ievilkumu, proti, EUR 20 miljoni (šajā ziņā skat. Vispārējās
tiesas 2010. gada 28. aprīļa spriedumu lietā T‑446/05
Amann & Söhne
un
Cousin Filterie
/Komisija, Krājums, I‑0000. lpp., 180. punkts). Pats apstāklis, ka Komisijai vajadzēja ņemt vērā apgrozījumu gadā, kurā prasītāja
darbojās attiecīgajā tirgū, nevar ietekmēt šo analīzi.
Katrā ziņā Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta mērķis ir novērst, ka naudas sodi ir nesamērīgi. Tā kā šajā lietā galīgā
naudas soda summa nepārsniedz apgrozījuma 10 % robežu, to nevar uzskatīt par nesamērīgu nedz tāpēc, ka naudas sodu kopējā
summa pārsniedz attiecīgā tirgus kopējo apjomu, nedz tāpēc, ka
Trioplast Wittenheim
naudas sods un prasītājas naudas sods attiecīgi pārsniedz to gada apgrozījumu no minētā ražojuma (šajā ziņā skat. iepriekš
135. punktā minēto spriedumu lietā
Archer Daniels Midland
un
Archer Daniels Midland Ingredients
/Komisija, 200. punkts). Pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, apgrozījuma 10 % robeža ir jāpiemēro, neņemot vērā uzņēmuma konkrēto
lomu aizliegtās vienošanās ietvaros.
Otrkārt, attiecībā uz iespējamo vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu ir jākonstatē, ka, pirmkārt, – saistībā ar prasītājas
veiktajiem salīdzinājumiem ar citiem Komisijas lēmumiem, kuri pieņemti naudas sodu jomā, it īpaši saistībā ar proporciju starp
naudas sodu summu un attiecīgā tirgus apjomu, – šiem lēmumiem var būt nozīme attiecībā uz vienlīdzīgas attieksmes principa
ievērošanu tikai tad, ja tiek pierādīts, ka faktiskie apstākļi saistībā ar šiem citiem lēmumiem, piemēram, tirgi, produkti,
valstis, uzņēmumi un attiecīgie laikposmi, ir salīdzināmi ar šīs lietas apstākļiem (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas
2006. gada 27. septembra spriedumu lietā T‑59/02
Archer Daniels Midland
/Komisija, Krājums, II‑3627. lpp., 316. punkts).
Ar to vien, ka prasītāja ir norādījusi kopējos naudas sodus un apgrozījumus, kas īstenoti tirgos, uz kuriem attiecas minētie
lēmumi, nevar būt pietiekami, lai uzskatītu, ka tie paši nosacījumi bija izpildīti šajā lietā. Tādējādi prasītāja nav pierādījusi,
ka attiecīgie tirgi, produkti, valstis, uzņēmumi un laikposmi būtu salīdzināmi ar tiem, kādi ir šajā lietā.
Savukārt attiecībā uz prasītājas veikto salīdzinājumu ar citiem apstrīdētā lēmuma adresātiem ir jānorāda, ka apgrozījuma 10 %
robeža šajā lietā tika piemērota attiecībā uz sabiedrībām
Bischof+Klein
,
Nordenia International
un
Cofira‑Sac
. Toties šis noteikums neizraisīja tās summas samazinājumu, par kuras samaksu prasītāja ir solidāri atbildīga; tas lielā mērā
izskaidro to, ko prasītāja vērtē kā nesamērīgumu starp galīgajām summām. Saskaņā ar judikatūru šo apstākli nevar uzskatīt
par diskrimināciju. Attieksmes atšķirība ir tiešas sekas maksimālajai robežai, kas naudas sodiem noteikta ar Regulu Nr. 1/2003,
kuras tiesiskums nav apstrīdēts un kura acīmredzami attiecas tikai uz gadījumiem, kuros paredzētā naudas soda summa būtu pārsniegusi
10 % no attiecīgā uzņēmuma apgrozījuma (Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. marta spriedums lietā T‑31/99
ABB Asea Brown Boveri
/Komisija,
Recueil
, II‑1881. lpp., 185. punkts).
Treškārt, attiecībā uz to, ka prasītāja nav guvusi labumu no aizliegtās vienošanās, jāuzsver – tas, ka uzņēmums nav guvis
nekādu labumu no pārkāpuma, neliedz uzlikt naudas sodu, jo citādi sodam nebūtu preventīvā rakstura. No tā izriet, ka Komisijai,
nosakot naudas sodus, nav nedz jāpierāda tas, ka pārkāpums ir prettiesiski radījis attiecīgajiem uzņēmumiem priekšrocības,
nedz, attiecīgā gadījumā, jāņem vērā tas, ka no šāda pārkāpuma nav gūts labums (Pirmās instances tiesas 2000. gada 15. marta
spriedums apvienotajās lietās T‑25/95, T‑26/95, no T‑30/95 līdz T‑32/95, no T‑34/95 līdz T‑39/95, no T‑42/95 līdz T‑46/95,
T‑48/95, no T‑50/95 līdz T‑65/95, no T‑68/95 līdz T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 un T‑104/95
Cimenteries CBR
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑491. lpp., 4881. punkts). Tādējādi šis arguments ir neefektīvs.
Attiecībā uz iebildumu, ka nav ņemts vērā
Trioplast Wittenheim
nestabilais finansiālais stāvoklis administratīvās procedūras laikā, ir jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru Komisijai, nosakot
naudas soda apmēru, nav jāņem vērā ieinteresētā uzņēmuma finansiālā deficīta stāvoklis, tā kā šāda pienākuma atzīšana nozīmētu
nepamatotu konkurences priekšrocību piešķiršanu uzņēmumiem, kas nav tik veiksmīgi pielāgojušies tirgus apstākļiem (Tiesas
1983. gada 8. novembra spriedums apvienotajās lietās no 96/82 līdz 102/82, 104/82, 105/82, 108/82 un 110/82
IAZ International Belgium
u.c./Komisija,
Recueil
, 3369. lpp., 54. un 55. punkts).
Turklāt, lai gan nav nepieciešams aplūkot atsauci – ko sniegusi Komisija, bet ko prasītāja nav izvirzījusi – uz Pamatnostādņu
naudas sodu noteikšanai 5. panta b) punktu, saskaņā ar kuru ir jāņem vērā uzņēmuma reālā maksātspēja, ir jānorāda, ka minēto
judikatūru nevar apšaubīt, pamatojoties uz šīm pamatnostādnēm. Šai maksātspējai ir nozīme tikai saistībā ar “konkrētiem sociāliem
apstākļiem”, ko veido sekas, kādas varētu rasties naudas soda samaksāšanas rezultātā, it īpaši izraisot bezdarba paaugstināšanos
vai nozaru ekonomiskā stāvokļa pasliktināšanos, nelabvēlīgi ietekmējot attiecīgā uzņēmuma piegādātāju un pircēju ekonomisko
stāvokli (Tiesas 2006. gada 29. jūnija spriedums lietā C‑308/04 P
SGL Carbon
/Komisija, Krājums, I‑5977. lpp., 105. un 106. punkts). Šajā lietā administratīvās procedūras laikā nav iesniegti pierādījumi,
kas varētu pamatot šādu apstākļu esamību.
Saistībā ar prasītājas norādi uz
FLS Plast
stāvokli ir jākonstatē – lai gan tiesas sēdē Vispārējā tiesa lūdza prasītājai precizēt savu nostāju, prasītāja neizvirzīja
pierādījumus, kas ļautu konstatēt saikni starp
Trioplast Wittenheim
atzīšanu par maksātnespējīgu un veidu, kādā Komisija attiekusies pret
FLS Plast
.
Ceturtkārt, nav jāsalīdzina šajā lietā uzlikto naudas sodu apmērs un to hipotētisko naudas sodu apmērs, kādi būtu noteikti,
pamatojoties uz jaunajām Pamatnostādnēm naudas soda noteikšanai, kā to iesaka prasītāja. Atbilstošais tiesiskais regulējums
šajā lietā ir Pamatnostādnes naudas sodu noteikšanai, un fakts, ka Komisija vēlāk ir publicējusi jaunās Pamatnostādnes naudas
soda noteikšanai, nekādi neietekmē iepriekšējo pamatnostādņu piemērojamību laikā.
No visa iepriekš izklāstītā izriet, ka piektais pamats ir jānoraida.

Par sesto pamatu, kas saistīts ar labas pārvaldības principa un tiesiskās drošības principa ievērošanu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja pārmet Komisijai, ka tā pārkāpusi, pirmkārt, Regulas Nr. 1/2003 normas, kā arī principus, kuri ir pamatā tās 23. panta
1. punktam, un, otrkārt, labas pārvaldības principu, kāds paredzēts judikatūrā un Eiropas Savienības Pamattiesību hartā, kas
pasludināta Nicā 2000. gada 7. decembrī (OV C 364, 1. lpp.). Kā norāda prasītāja, no šiem principiem izriet, ka ikvienam iestāžu
aktam, kas rada juridiskas sekas, ir jābūt skaidram un precīzam un tas jādara zināms adresātam tādā veidā, lai tas varētu
droši pārliecināties par šī akta iedarbību un sekām.
Šajā ziņā prasītāja apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā nav skaidri noteikts, cik lielā mērā tā tiek uzskatīta par atbildīgu par
Trioplast Wittenheim
pārkāpumu, un nav skaidri noteikts precīzs naudas soda apmērs, kas tai beigās būs jāmaksā. Neesot precizēts, kādā veidā naudas
soda, kas uzlikts
Trioplast Wittenheim
, maksājums EUR 17,85 miljonu apmērā ir jāsadala starp, pirmkārt, prasītāju un, otrkārt,
FLS Plast
un
FLSmidth
, ņemot vērā, ka kopējā summa, par kuras samaksu šīs mātes sabiedrības tiek uzskatītas par solidāri atbildīgām, pārsniedz
summu, kas noteikta
Trioplast Wittenheim
. Tādējādi apstrīdētais lēmums esot radījis tiesisko nedrošību, kura varot izraisīt tiesvedību starp dažādām mātes sabiedrībām
valsts tiesās vai pie šķīrējtiesneša, jo tām vēl esot jānosaka to savstarpējās atbildības sadalījums.
Prasītāja uzskata, ka, ņemot vērā faktu, ka summas, par kuru samaksu secīgās mātes sabiedrības tiek uzskatītas par solidāri
atbildīgām, kopā ņemot pārsniedz naudas sodu, kas uzlikts
Trioplast Wittenheim
, Komisija nevarot atsaukties uz savu rīcības brīvību, lai pieprasītu naudas soda samaksu no sabiedrības, kura acīmredzot
spēj maksāt. Šajā ziņā prasītāja norāda, ka ikviena mātes sabiedrība varot būt solidāri atbildīga kopā ar
Trioplast Wittenheim
tikai par atšķirīgu pārkāpuma daļu. Pēc prasītājas uzskatiem, solidārā atbildība dod Komisijai vienīgi pilnvaras pieprasīt
naudas soda daļu atkarībā no attiecīgā laikposma – vai nu
FLS Plast
un
FLSmidth
vai
Trioplast Wittenheim
, vai arī prasītājai vai
Trioplast Wittenheim
. Šajā gadījumā Komisija esot izdomājusi faktisku solidāro atbildību starp, pirmkārt,
FLS Plast
un
FLSmidth
un, otrkārt, prasītāju; šādai atbildībai neesot nekāda juridiska pamata.
Tāpat prasītāja atkārto argumentus, ko tā izvirzījusi saistībā ar pirmā pamata pirmo daļu par to, ka nav ievērots fakts, ka
Trioplast Wittenheim
piederēja
Compagnie de Saint‑Gobain
un ka mātes sabiedrību kumulatīvā atbildība pārsniedz tā naudas soda apmēru, kurš uzlikts
Trioplast Wittenheim
. Prasītāja uzsver, ka Komisijai vajadzējis izmantot kādu no tās ieteiktajām aprēķina metodēm.
Komisija vispirms atgādina – no apstrīdētā lēmuma izriet, ka
Trioplast Wittenheim
ir jāmaksā summa EUR 17,85 miljonu apmērā. Attiecībā uz šo summu
FLS Plast
un
FLSmidth
esot pienākums saistībā ar to solidāro atbildību maksāt maksimālo summu EUR 15,30 miljonu apmērā un prasītājai esot pienākums
maksāt maksimālo summu EUR 7,73 miljonu apmērā. Katrs maksājums, ko veic kāda no šīm četrām sabiedrībām, pēc Komisijas uzskatiem,
ir jāatskaita no kopējā apmēra – EUR 17,85 miljoniem. Komisija apgalvo, ka tai esot rīcības brīvība prasīt samaksu uzņēmumam,
kurš visticamāk var šo pienākumu izpildīt. Pēc tam, kad viens vai vairāki no solidāri atbildīgajiem uzņēmumiem ir samaksājuši,
tiem esot jānosaka, kāda daļa no maksājuma katram adresātam ir jāuzņemas un kādām jābūt iespējamām savstarpējām kompensācijām.
Komisija precizē – tā neapgalvojot, ka pastāv solidāra atbildība starp, pirmkārt,
FLS Plast
un
FLSmidth
, un, otrkārt, prasītāju. Prasītāja esot solidāri atbildīga kopā ar
Trioplast Wittenheim
tikai par to daļu no pārkāpuma ilguma, kas uz to attiecas. Turklāt Komisija uzskata, ka tai nevajadzēja precizēt veidu, kādā
samaksas pienākums galīgi ir jāsadala starp prasītāju un
Trioplast Wittenheim
vai starp
FLS Plast
un
FLSmidth
, un
Trioplast Wittenheim
.
Tad Komisija, atsaucoties uz argumentiem, ko tā izvirzījusi saistībā ar pirmā pamata pirmo daļu, noraida argumentus par atbildību
attiecībā uz laikposmu, kurā
Trioplast Wittenheim
piederēja
Compagnie de Saint‑Gobain
, un par naudas soda, kas uzlikts
Trioplast Wittenheim
, apmēra pārsniegšanu.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Jāatgādina, ka tiesiskās drošības princips ir Eiropas Savienības tiesību vispārējs princips, saskaņā ar kuru ikvienam Eiropas
Savienības iestāžu aktam, it īpaši, ja tas nosaka vai ļauj noteikt sodu, ir jābūt skaidram un precīzam, lai attiecīgajām personām
nepārprotami būtu zināmas no tā izrietošās tiesības un pienākumi un lai tās varētu veikt atbilstošus pasākumus (šajā ziņā
skat. Tiesas 2008. gada 22. maija spriedumu lietā C‑266/06 P
Evonik Degussa
/Komisija un Padome, Krājumā nav publicēts, 43. punkts, un Pirmās instances tiesas 2006. gada 5. aprīļa spriedumu lietā T‑279/02
Degussa
/Komisija, Krājums, II‑897. lpp., 66. punkts).
Prasītājas iebildumi galvenokārt ir balstīti uz to, ka, tā kā summas, par kuru samaksu, pirmkārt, prasītāja un, otrkārt,
FLS Plast
un
FLSmidth
tiek uzskatītas par solidāri atbildīgām, kopā ņemot, pārsniedz naudas soda, kas uzlikts
Trioplast Wittenheim
, apmēru, apstrīdētajā lēmumā nav precīzi noteikta summa, kura tai beigās būs jāmaksā, un uz to, ka Komisija esot radījusi
faktisku solidāru atbildību starp, pirmkārt, prasītāju un, otrkārt,
FLS Plast
un
FLSmidth
.
Šajā ziņā jāatgādina – ja mātes sabiedrība un meitas sabiedrība veido vai ir veidojušas ekonomisku vienību, kura piedalījusies
aizliegtā vienošanās, tad Komisija var uzskatīt tās par solidāri atbildīgām par konkurences noteikumu pārkāpumu (šajā ziņā
skat. Tiesas 2009. gada 10. septembra spriedumu lietā C‑97/08 P
Akzo Nobel
u.c./Komisija, Krājums, I‑8237. lpp., 58. un 59. punkts).
Šajā lietā jākonstatē, ka
Trioplast Wittenheim
veidoja ekonomisku vienību ar secīgi
FLS Plast
un
FLSmidth
laikposmā no 1990. gada 31. decembra līdz 1999. gada 19. janvārim un prasītāju laikposmā no 1999. gada 21. janvāra līdz 2002. gada
26. jūnijam. Tādējādi nekas neliedz Komisijai uzskatīt gan
FLS Plast
un
FLSmidth
, gan prasītāju par solidāri atbildīgām par naudas soda samaksu, kurš uzlikts to meitas sabiedrībai
Trioplast Wittenheim
. Tādējādi Komisija ir uzlikusi
Trioplast Wittenheim
naudas sodu EUR 17,85 miljonu apmērā un uzskata, ka par minētā naudas soda samaksu ir solidāri atbildīgas, pirmkārt,
FLS Plast
un
FLSmidth
un, otrkārt, prasītāja, attiecīgi, par summām EUR 15,30 miljonu un EUR 7,73 miljonu apmērā.
Jāpiebilst – kā norāda Komisija, apstrīdētā lēmuma 2. panta pirmās daļas f) punktā tai ir piešķirta pilnīga brīvība attiecībā
uz naudas soda piedziņu no tās vai citas no attiecīgajām juridiskajām personām atkarībā no to maksātspējas. Tādējādi Komisija
var nolemt visu naudas sodu vai daļu no tā piedzīt no meitas sabiedrības vai no vienas mātes sabiedrības vai visām mātes sabiedrībām,
kuras secīgi kontrolējušas meitas sabiedrību, līdz naudas sods ir pilnībā samaksāts. Tiktāl, ciktāl Komisija izvēlas piedzīt
visu naudas sodu no mātes sabiedrībām, tai var attiecīgā gadījumā nākties piedzīt no prasītājas maksimālo summu, par kādu
ir pierādīta tās solidārā atbildība, proti, EUR 7,73 miljonus, un piedzīt no
FLS Plast
un no
FLSmidth
atlikušo naudas soda apmēru, kurš noteikti būs mazāks par summu EUR 15,30 miljonu apmērā, par kādu ir noteikta to solidārā
atbildība. Pretējā gadījumā Komisija var izvēlēties piedzīt no
FLS Plast
un no
FLSmidth
maksimālo summu, par kādu ir noteikta to solidārā atbildība. Šādā gadījumā tā varēs piedzīt no prasītājas tikai summu, kas
ir mazāka par apmēru, par kādu ir pierādīta tās solidārā atbildība.
Tādējādi, tā kā nevar norādīt nekādu pamatojumu, kas balstīts uz naudas sodu preventīvo raksturu, šķiet, ka Komisijas izvēles
brīvība, izpildot apstrīdētā lēmuma 2. panta pirmās daļas f) punktu, padara summu, kas faktiski piedzīta no prasītājas, atkarīgu
no summām, kuras piedzītas no
FLS Plast
un no
FLSmidth
, un otrādi.
Ir svarīgi norādīt, ka, pirmkārt, prasītāja un, otrkārt,
FLS Plast
un
FLSmidth
nekad kopā nav veidojušas ekonomisku vienību. Šīs mātes sabiedrības ar
Trioplast Wittenheim
ir secīgi veidojušas divas atsevišķas ekonomiskas vienības; katra no šīm vienībām ir individuāli atbildīga par aizliegto
vienošanos atšķirīgos laikposmos un atšķirīgos apstākļos. Tiktāl, ciktāl šī iemesla dēļ nekāda solidārā atbildība nevar savstarpēji
saistīt secīgās mātes sabiedrības, apstrīdētais lēmums nevar ļaut Komisijai padarīt summu, kas faktiski piedzīta no prasītājas,
atkarīgu no summas, kura piedzīta pārējām mātes sabiedrībām, un otrādi.
Šajā ziņā apstrīdētajā lēmumā tiešām ir pierādīta katras mātes sabiedrības personiskā atbildība par attiecīgā pārkāpuma izdarīšanu,
ņemot vērā ilgumu, kādā tām bijusi kontrole
Trioplast Wittenheim
, atbildību pastiprinošu vai atbildību mīkstinošu apstākļu neesamību attiecībā uz tām un to sadarbību ar Komisiju izmeklēšanas
laikā, kā izriet no [apstrīdētā lēmuma] 782., 783., 785.–812., 836.–841. un 862.–865. apsvēruma. Tomēr šādā veidā pierādītās
summas atbilst maksimālajām summām, par kādām Komisija noteikusi attiecīgu secīgo mātes sabiedrību solidāro atbildību ar
Trioplast Wittenheim
.
Tā kā, pirmkārt, prasītāja un, otrkārt,
FLS Plast
un
FLSmidth
nekad kopā nav veidojušas ekonomisku vienību, saskaņā ar sodu un sankciju individuālas piemērošanas principu prasītājas faktiski
samaksātā summa nedrīkst pārsniegt tās solidārās atbildības domājamo daļu. Šī domājamā daļa atbilst prasītājai noteiktajai
summas daļai attiecībā pret kopējo summu, par kuras samaksu secīgās mātes sabiedrības tiek attiecīgi uzskatītas par solidāri
atbildīgām saistībā ar naudas sodu, kas uzlikts
Trioplast Wittenheim
. Šajā ziņā ir svarīgi norādīt, ka sodu un sankciju individuālas piemērošanas princips, saskaņā ar kuru ekonomiska vienība
var tikt sodīta tikai par tās individuālajiem pārkāpumiem, ir piemērojams visās administratīvajās procedūrās, kuru rezultātā
var tikt uzliktas sankcijas atbilstoši konkurences noteikumiem (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 2005. gada 29. novembra
spriedumu lietā T‑62/02
Union Pigments
/Komisija, Krājums, II‑5057. lpp., 119. punkts).
Tiktāl, ciktāl apstrīdētā lēmuma 2. panta pirmās daļas f) punktā nav precizēta domājamā daļa, kas attiecas uz prasītāju, vienlaikus
piešķirot Komisijai pilnīgu brīvību saistībā ar solidārās atbildības īstenošanu, kāda ir attiecīgajām secīgajām mātes sabiedrībām,
kuras nekad nav savstarpēji veidojušas ekonomisku vienību, minētā norma nav saderīga ar pienākumu, kāds Komisijai ir saskaņā
ar tiesiskās drošības principu, – nepārprotami darīt prasītājai zināmu precīzo naudas soda apmēru, kas tai jāmaksā saistībā
ar laikposmu, par kuru tā tiek uzskatīta par solidāri atbildīgu par pārkāpumu ar
Trioplast Wittenheim
. Tādējādi ar apstrīdēto lēmumu ir pārkāpts gan tiesiskās drošības princips, gan sodu un sankciju individuālas piemērošanas
princips.
Ņemot vērā visu iepriekš izklāstīto, sestais pamats ir jāapmierina. Tāpēc, nepastāvot vajadzībai aplūkot šo pamatu no labas
pārvaldības principa viedokļa, ir jāatceļ apstrīdētā lēmuma 2. panta pirmās daļas f) punkts tiktāl, ciktāl tas attiecas uz
prasītāju.
2.
Par pakārtoti izvirzīto prasījumu samazināt naudas soda apmēru
Tiktāl, ciktāl prasītājas izvirzītie pamati ir paredzēti, lai pamatotu prasījumu daļu, kura vērsta uz naudas soda samazināšanu,
no šī sprieduma 94.–98. punkta izriet, ka apstrīdētajā lēmumā ir pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā tiktāl, ciktāl Komisija
attiecībā uz prasītāju ir uzskatījusi 1996. gadu par atskaites gadu pārkāpuma smaguma noteikšanai. Tāpēc Vispārējai tiesai,
īstenojot savu neierobežoto kompetenci, saskaņā ar Regulas Nr. 1/2003 31. pantu ir jānosaka jauna sākumsumma tās summas aprēķināšanai,
par kuras samaksu prasītāja tiek uzskatīta par solidāri atbildīgu saistībā ar tās meitas sabiedrībai uzlikto naudas sodu.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, Vispārējā tiesa uzskata, ka, izvērtējot lietas apstākļus, kas izriet no lietas
materiāliem, būs taisnīgi noteikt prasītājai sākumsummu EUR 3 miljonu apmērā.
Tad, ņemot vērā, pirmkārt, vajadzīgo palielinājumu atkarībā no prasītājas dalības ilguma aizliegtajā vienošanās un, otrkārt,
vajadzīgo samazinājumu saskaņā ar paziņojumu par sadarbību, prasītājai uzliktā summa ir jānosaka EUR 2,73 miljonu apmērā.
No secinājuma, kas izdarīts šī sprieduma 171. punktā – atbilstoši kuram sestais pamats ir jāapmierina –, izriet, ka šī summa
ir pamats, pēc kura jānosaka prasītājas domājamā daļa secīgo mātes sabiedrību solidārajā atbildībā par naudas soda, kas uzlikts
Trioplast Wittenheim
, samaksu.
Tiktāl, ciktāl pārējā informācija, kas vajadzīga šī sprieduma 169. punktā minētās domājamās daļas, kura attiecas uz prasītāju,
aprēķināšanai, – tostarp it īpaši summa, kas noteikta pārējām
Trioplast Wittenheim
mātes sabiedrībām, – nav kļuvusi galīga un to nevar pierādīt šajā procedūrā, Komisijai atbilstoši tās pienākumam veikt vajadzīgos
pasākumus, lai izpildītu šo spriedumu saskaņā ar LESD 266. pantu, būs jānosaka prasītājas domājamā daļa atkarībā no galīgās
informācijas, kas nepieciešama šajā nolūkā.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 3. punktam, ja abiem lietas dalībniekiem spiedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs
vai ja pastāv izņēmuma apstākļi, Vispārējā tiesa var nolemt, ka tiesāšanās izdevumi ir jāsadala.
Tā kā šajā gadījumā prasītājas celtā prasība ir daļēji apmierināta, Vispārējā tiesa uzskata, ka ir jāpiespriež prasītājai
segt pusi savu tiesāšanās izdevumu un atlīdzināt pusi Komisijas tiesāšanās izdevumu; Komisija sedz pusi savu tiesāšanās izdevumu
un atlīdzina pusi prasītājas tiesāšanās izdevumu.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (sestā palāta)
nospriež:
1)
atcelt 2. panta pirmās daļas f) punktu Komisijas 2005. gada 30. novembra Lēmumā C(2005) 4634, galīgā redakcija, par procedūru
saskaņā ar EKL 81. pantu (Lieta COMP/F/38.354 – Rūpnieciskie maisi) tiktāl, ciktāl tas attiecas uz
Trioplast Industrier AB
;
2)
noteikt
Trioplast Industrier
uzlikto summu EUR 2,73 miljonu apmērā, pamatojoties uz kuru ir jānosaka tās domājamā daļa secīgo mātes sabiedrību solidārajā
atbildībā par naudas soda, kas uzlikts
Trioplast Wittenheim SA
, samaksu;
3)
pārējā daļā prasību noraidīt;
4)
Trioplast Industrier
sedz pusi savu tiesāšanās izdevumu un atlīdzina pusi Komisijas tiesāšanās izdevumu;
5)
Komisija sedz pusi savu tiesāšanās izdevumu un atlīdzina pusi
Trioplast Industrier
tiesāšanās izdevumu.
Meij
Vadapalas
Truchot
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2010. gada 13. septembrī.
[Paraksti]
Satura rādītājs
Tiesvedības priekšvēsture
Administratīvā procedūra
Apstrīdētais lēmums
Process un lietas dalībnieku prasījumi
Juridiskais pamatojums
1.  Par prasījumiem, kas vērsti uz daļēju apstrīdētā lēmuma atcelšanu
Par pirmo pamatu, kas balstīts uz kļūdām pārkāpuma ilguma un naudas soda apmēra noteikšanā
Par pirmā pamata trešo daļu saistībā ar pārkāpuma ilguma noteikšanas tiesiskumu
–  Lietas dalībnieku argumenti
–  Vispārējās tiesas vērtējums
Par pirmā pamata trešo daļu saistībā ar naudas soda apmēra noteikšanas metodes tiesiskumu
–  Lietas dalībnieku argumenti
–  Vispārējās tiesas vērtējums
Par pirmā pamata otro daļu saistībā ar pārkāpuma smaguma noteikšanas tiesiskumu saistībā ar naudas soda aprēķinu
–  Lietas dalībnieku argumenti
–  Vispārējās tiesas vērtējums
Par otro pamatu, kas saistīts ar Komisijas atteikuma piemērot atbildību mīkstinošus apstākļus pamatotību
Lietas dalībnieku argumenti
–  Vispārējās tiesas vērtējums
Par ceturto pamatu saistībā ar lūgumu par iecietību
–  Lietas dalībnieku argumenti
–  Vispārējās tiesas vērtējums
Par piekto pamatu, kas saistīts ar samērīguma principa un vienlīdzīgas attieksmes principa ievērošanu
–  Lietas dalībnieku argumenti
–  Vispārējās tiesas vērtējums
Par sesto pamatu, kas saistīts ar labas pārvaldības principa un tiesiskās drošības principa ievērošanu
–  Lietas dalībnieku argumenti
–  Vispārējās tiesas vērtējums
2.  Par pakārtoti izvirzīto prasījumu samazināt naudas soda apmēru
Par tiesāšanās izdevumiem
*
Tiesvedības valoda – zviedru.