CELEX: 62005CJ0305
Direktiivi 91/308/ETY
Rahoitusjärjestelmän rahanpesutarkoituksiin käyttämisen estäminen
Asianajajien velvollisuus ilmoittaa toimivaltaisille viranomaisille kaikista seikoista, jotka saattavat viitata rahanpesuun
Oikeus oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin
Asianajajien salassapitovelvollisuus ja riippumattomuus

Ennakkoratkaisupyyntö koskee rahoitusjärjestelmän rahanpesutarkoituksiin käyttämisen estämisestä 10.6.1991 annetun neuvoston
direktiivin 91/308/ETY (EYVL L 166, s. 77), sellaisena kuin se on muutettuna 4.12.2001 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston
direktiivillä 2001/97/EY (EYVL L 344, s. 76; jäljempänä direktiivi 91/308), 2 a artiklan 5 kohdan pätevyyttä.
Tämä pyyntö on esitetty sellaisten kanteiden yhteydessä, jotka Ordre des barreaux francophones et germanophones (ranskan-
ja saksankielisten asianajajien liitto), Ordre français des avocats du barreau de Bruxelles (Brysselin ranskankielisten asianajajien
liitto), Ordre des barreaux flamands (flaaminkielisten asianajajien liitto) sekä Ordre néerlandais des avocats du barreau
de Bruxelles (Brysselin hollanninkielisten asianajajien liitto) ovat nostaneet ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa
ja joilla pyritään kumoamaan 12.1.2004 annetun lain, jolla muutetaan rahoitusjärjestelmän rahanpesutarkoituksiin käyttämisen
estämisestä 11.1.1993 annettua lakia, luottolaitosten asemasta ja valvonnasta 22.3.1993 annettua lakia sekä sijoituspalveluyritysten
asemasta ja valvonnasta, rahoituspalvelujen välittäjistä ja sijoitusneuvojista 6.4.1995 annettua lakia (loi du 12 janvier
2004, modifiant la loi du 11 janvier 1993 relative à la prévention de l’utilisation du système financier aux fins du blanchiment
de capitaux, la loi du 22 mars 1993 relative au statut et au contrôle des établissements de crédit, et la loi du 6 avril 1995
relative au statut des entreprises d’investissement et à leur contrôle, aux intermédiaires financiers et conseillers en placements;
Moniteur belge 23.1.2004, s. 4352; jäljempänä 12.1.2004 annettu laki) ja jolla saatetaan direktiivi 2001/97 osaksi kansallista
oikeusjärjestystä, tietyt pykälät.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehty yleissopimus
Ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn yleissopimuksen (jäljempänä Euroopan ihmisoikeussopimus) 6 artiklassa,
jonka otsikkona on ”Oikeus oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin”, määrätään seuraavaa:
”1      Jokaisella on oikeus kohtuullisen ajan kuluessa oikeudenmukaiseen ja julkiseen oikeudenkäyntiin laillisesti perustetussa riippumattomassa
ja puolueettomassa tuomioistuimessa silloin, kun päätetään hänen oikeuksistaan ja velvollisuuksistaan tai häntä vastaan nostetusta
rikossyytteestä. – –
2      Jokaista rikoksesta syytettyä on pidettävä syyttömänä, kunnes hänen syyllisyytensä on laillisesti näytetty toteen.
3      Jokaisella rikoksesta syytetyllä on seuraavat vähimmäisoikeudet:
a)      oikeus saada viipymättä yksityiskohtainen tieto häneen kohdistettujen syytteiden sisällöstä hänen ymmärtämällään kielellä;
b)      oikeus saada riittävästi aikaa ja edellytykset valmistella puolustustaan;
c)      oikeus puolustautua henkilökohtaisesti tai itse valitsemansa oikeudenkäyntiavustajan välityksellä, ja jos hän ei pysty itse
maksamaan saamastaan oikeusavusta, hänen on saatava se korvauksetta oikeudenmukaisuuden niin vaatiessa;
d)      oikeus kuulustella tai kuulusteluttaa todistajia, jotka kutsutaan todistamaan häntä vastaan, ja saada hänen puolestaan esiintyvät
todistajat kutsutuiksi ja kuulustelluiksi samoissa olosuhteissa kuin häntä vastaan todistamaan kutsutut todistajat;
e)      oikeus saada maksutta tulkin apua, jos hän ei ymmärrä tai puhu tuomioistuimessa käytettyä kieltä.”

Yhteisön lainsäädäntö
Direktiivin 91/308 johdanto-osan kolmannessa perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”Rahanpesulla on ilmeinen vaikutus järjestäytyneen rikollisuuden yleensä ja erityisesti huumausaineiden kaupan lisääntymiseen;
tietoisuus siitä, että rahanpesun vastustaminen on yksi tehokkaimmista keinoista vastustaa tätä rikollisuuden muotoa, joka
on erityinen jäsenvaltioiden yhteiskuntiin kohdistuva uhka, kasvaa jatkuvasti.”
Direktiivin 2001/97 johdanto-osan 1, 14–17 ja 20 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”1)      Direktiivi 91/308 – –, joka on tärkeimpiä kansainvälisiä välineitä rahanpesun torjunnassa, olisi saatettava ajan tasalle komission
päätelmien sekä Euroopan parlamentin ja jäsenvaltioiden esittämien toiveiden mukaisesti. Näin direktiivi [91/308] vastaisi
tämän alan parasta kansainvälistä käytäntöä ja lisäksi asettaisi edelleenkin korkeatasoiset vaatimukset rahoitusalan ja muiden
rahanpesulle alttiiden toimintojen suojaamiseksi rikoksen tuottaman hyödyn haitallisilta vaikutuksilta.
– –
14)      Rahanpesu on suuntautumassa yhä enemmän rahoitusalan ulkopuoliseen liiketoimintaan. Tämän vahvistavat myös rahoitusalan rahanpesutyöryhmän
rahanpesun tekniikoista ja toimintatavoista tekemät tutkimukset.
15)      Direktiivin [91/308] velvoitteet, jotka koskevat asiakkaan henkilöllisyyden todentamista, rekisterien ylläpitoa ja epäilyttävistä
liiketoimista ilmoittamista, olisi ulotettava koskemaan rajoitettua joukkoa toimintoja ja ammatteja, joiden on osoitettu olevan
alttiita rahanpesulle.
16)      Direktiivin [91/308] säännöksiä olisi sovellettava jäsenvaltioiden määrittelemiin notaareihin ja itsenäisiin lakimiesammattien
harjoittajiin heidän hoitaessaan rahoitus- tai yritystoimintaan liittyviä liiketoimia, mukaan luettuna veroneuvonta, joihin
liittyy suurin riski siitä, että mainittujen lakimiesammattien harjoittajien palveluja käytetään väärin rikollisen toiminnan
tuottaman hyödyn pesemiseksi.
17)      Jos oikeudellisesti tunnustetun ja valvotun itsenäisen lakimiesammatin harjoittajat, kuten lakimiehet, jotka antavat lainopillista
neuvontaa, selvittävät asiakkaan oikeudellista asemaa tai edustavat asiakasta oikeudenkäynneissä, ei olisi asianmukaista,
että nämä lakimiesammatin harjoittajat direktiivin [91/308] mukaan velvoitettaisiin tämän toiminnan osalta ilmoittamaan rahanpesua
koskevista epäilyksistään. Ne tiedot, jotka on saatu ennen oikeuskäsittelyä, sen aikana tai sen jälkeen taikka selvitettäessä
asiakkaalle hänen oikeudellista asemaansa, on jätettävä ilmoittamisvelvollisuuden ulkopuolelle. Näin ollen lainopillinen neuvonta
kuuluu edelleen salassapitovelvollisuuden piiriin, jollei oikeudellinen avustaja ole osallisena rahanpesutoiminnassa, jollei
lainopillista neuvontaa ole annettu rahanpesutarkoituksiin tai jollei lakimies tiedä, että hänen asiakkaansa hakee lainopillista
neuvontaa rahanpesutarkoituksiin.
– –
20)      Jotta notaarien ja itsenäisten lakimiesammattien harjoittajien velvollisuus asiakkaitaan koskevaan vaitioloon otettaisiin
asianmukaisesti huomioon, jäsenvaltioiden olisi saatava nimetä asianajajaliitto tai muu itsenäisten ammattien harjoittajien
itsesääntelyelin elimeksi, joille näiden ammattien harjoittajat voivat toimittaa ilmoitukset mahdollisista rahanpesutapauksista.
Jäsenvaltioiden tehtävänä on määritellä tällaisten ilmoitusten käsittelyä ja niiden toimittamista mahdollisesti edelleen ’rahanpesun
vastustamisesta vastuussa oleville viranomaisille’ koskevat säännöt, sekä yleensä asianajajaliittojen tai ammatillisten elinten
ja näiden viranomaisten välisen yhteistyön asianmukaiset muodot.”
Direktiivin 91/308 2 a artiklan 5 kohdan mukaan direktiivissä säädetyt velvollisuudet koskevat seuraavia ryhmiä:
”5)      notaarit ja muut itsenäiset lakimiesammattien harjoittajat silloin, kun nämä:
a)      joko osallistuvat asiakkaansa puolesta seuraavien liiketoimien suunnitteluun tai toteuttamiseen:
i)      kiinteistöjen tai liiketoimintayksikköjen ostaminen ja myynti;
ii)      asiakkaan rahavarojen, arvopaperien tai muiden varojen hoitaminen;
iii)      pankki-, säästö- tai arvo-osuustilien avaaminen tai hoitaminen;
iv)      yhtiöiden perustamiseksi, johtamiseksi tai yritysten hallinnoimiseksi tarvittavien varojen järjestely;
v)      säätiöiden, yhtiöiden tai vastaavien yhteisöjen perustaminen, johtaminen tai niiden toiminnasta vastaaminen;
b)      tai toimivat asiakkaansa puolesta tai lukuun liiketoimissa tai kiinteistökaupoissa.”
Direktiivin 91/308 6 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.      Jäsenvaltioiden on huolehdittava, että laitokset ja henkilöt, joihin tätä direktiiviä sovelletaan, sekä niiden johtajat ja
työntekijät ovat varauksettomasti yhteistyössä rahanpesun vastustamisesta vastuussa olevien viranomaisten kanssa:
a)      ilmoittamalla näille viranomaisille oma-aloitteisesti kaikista seikoista, jotka saattavat viitata rahanpesuun;
b)      toimittamalla näille viranomaisille niiden pyynnöstä kaikki tarvittavat tiedot sovellettavassa lainsäädännössä säädettyjen
menettelyjen mukaisesti.
2.      Edellä 1 kohdassa tarkoitetut tiedot on toimitettava sen jäsenvaltion, jossa tiedot toimittava laitos tai henkilö sijaitsee,
niille viranomaisille, jotka ovat vastuussa rahanpesun vastustamisesta. Nämä tiedot toimittaa tavallisesti laitoksen ja henkilöiden
11 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädettyjen menettelyjen mukaisesti nimeämä henkilö tai nimeämät henkilöt.
3.      Jäsenvaltiot voivat direktiivin 2 a artiklan 5 kohdassa tarkoitettujen notaarien ja itsenäisten lakimiesammattien harjoittajien
osalta nimetä kyseisen ammattiryhmän asianmukaisen itsesääntelyelimen siksi viranomaiseksi, jolle 1 kohdan a alakohdassa tarkoitetut
seikat on ilmoitettava, ja jäsenvaltioiden on tällöin vahvistettava tämän elimen ja rahanpesun vastustamisesta vastuussa olevien
viranomaisten väliset sopivat yhteistyömuodot.
Jäsenvaltiot eivät ole velvollisia soveltamaan 1 kohdassa säädettyjä velvollisuuksia notaareihin, itsenäisiin lakimiesammatin
harjoittajiin, tilintarkastajiin, ulkopuolisiin kirjanpitäjiin ja veroneuvojiin niiden tietojen osalta, joita nämä ovat saaneet
joltakin asiakkaaltaan tai jostakin asiakkaastaan selvittäessään asiakkaalleen tämän oikeudellista asemaa tai suorittaessaan
kyseistä asiakasta koskevaa puolustus- tai edustamistehtävää oikeuskäsittelyssä tai oikeuskäsittelyyn liittyen mukaan luettuna
oikeudenkäynnin käynnistämistä tai oikeudenkäynnin välttämistä koskeva neuvonta, riippumatta siitä, saadaanko tai hankitaanko
tällaiset tiedot ennen tällaista käsittelyä, sen aikana tai sen jälkeen.”

Kansallinen lainsäädäntö
Rahoitusjärjestelmän rahanpesutarkoituksiin ja terrorismin rahoittamiseen käyttämisen estämisestä 11.1.1993 annettuun lakiin
(loi du 11 janvier 1993 relative à la prévention de l’utilisation du systéme financier aux fins du blanchiment de capitaux
et du financement du terrorisme; Moniteur belge 9.2.1993, s. 2828; jäljempänä 11.1.1993 annettu laki) lisättiin 12.1.2004
annetun lain 4 §:llä 2 ter §, jonka sanamuoto on seuraava:
”Sikäli kuin tämän lain säännöksissä nimenomaisesti säädetään, niitä sovelletaan myös asianajajiin, silloin kun nämä:
1) joko avustavat asiakastaan seuraavien liiketoimien suunnittelussa tai toteuttamisessa:
a)      kiinteistöjen tai liiketoimintayksikköjen ostaminen ja myynti
b)      asiakkaan rahavarojen, arvopaperien tai muiden varojen hoitaminen
c)      pankki-, säästö- tai arvo-osuustilien avaaminen tai hoitaminen
d)      yhtiöiden perustamiseksi, johtamiseksi tai yritysten hallinnoimiseksi tarvittavien varojen järjestely
e)      trustien, yhtiöiden tai vastaavien rakenteiden tai yhteisöjen perustaminen, johtaminen tai niiden toiminnasta vastaaminen
2) tai toimivat asiakkaansa puolesta tai lukuun liiketoimissa tai kiinteistökaupoissa.”
Lisäksi 11.1.1993 annetun lain 14 bis §:ään lisättiin 12.1.2004 annetun lain 25 §:llä 3 momentti, jossa säädetään seuraavaa:
”Edellä 2 ter §:ssä tarkoitettujen henkilöiden on ilmoitettava välittömästi sen asianajajaliiton johtajalle, johon he kuuluvat,
seikoista, jotka he toteavat tässä pykälässä lueteltuja toimia harjoittaessaan ja joiden he tietävät tai epäilevät liittyvän
rahanpesuun tai terrorismin rahoittamiseen.
Edellä 2 ter §:ssä tarkoitettujen henkilöiden ei kuitenkaan tarvitse toimittaa näitä tietoja, jos he ovat saaneet tiedot joltain
asiakkaaltaan tai jostain asiakkaastaan arvioidessaan kyseisen asiakkaan oikeudellista tilannetta taikka toimiessaan kyseisen
asiakkaan puolustajana tai edustajana oikeudenkäyntimenettelyssä tai tällaiseen menettelyyn liittyvässä asiassa mukaan lukien
menettelyn käynnistämiseen tai välttämiseen liittyvä neuvonta, olipa nämä tiedot saatu ennen tätä menettelyä, sen aikana tai
sen jälkeen.
Asianajajaliiton johtaja varmistaa, että 2 ter §:ssä ja edeltävässä kohdassa säädetyt edellytykset täyttyvät. Jos nämä edellytykset
täyttyvät, hän toimittaa välittömästi tiedot rahoitustietojen käsittelystä vastaavalle yksikölle.”
Saman 11.1.1993 annetun lain 15 §:n 1 momentti on korvattu 12.1.2004 annetun lain 27 §:llä seuraavasti:
”1. Kun rahoitustietojen käsittelystä vastaava yksikkö saa 11 §:n 2 momentissa tarkoitetun tiedon, yksikkö tai sen jäsen tai
sitä johtavan hallintovirkamiehen tai hänen sijaisensa tätä tarkoitusta varten nimeämä sen henkilöstön jäsen voivat pyytää
saada vahvistamassaan määräajassa kaikki lisätiedot, jotka he katsovat hyödyllisiksi yksikön tehtävän täyttämiseksi,
1)      kaikilta 2, 2 bis ja 2 ter §:ssä tarkoitetuilta elimiltä ja henkilöiltä sekä 14 bis §:n 3 momentissa tarkoitetulta asianajajaliiton
johtajalta
– –
Edellä 2 ter §:ssä tarkoitetut henkilöt ja 14 bis §:n 3 momentissa tarkoitettu asianajajaliiton johtaja eivät toimita näitä
tietoja, jos 2 ter §:ssä tarkoitetut henkilöt ovat saaneet ne joltain asiakkaaltaan tai jostain asiakkaastaan arvioidessaan
kyseisen asiakkaan oikeudellista tilannetta taikka toimiessaan kyseisen asiakkaan puolustajana tai edustajana oikeudenkäyntimenettelyssä
tai tällaiseen menettelyyn liittyvässä asiassa mukaan lukien menettelyn käynnistämiseen tai välttämiseen liittyvä neuvonta,
olipa nämä tiedot saatu ennen tätä menettelyä, sen aikana tai sen jälkeen.
– –”

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Kahdella kanteella, jotka yhtäältä Ordre des barreaux francophones et germanophones ja Ordre français des avocats du barreau
de Bruxelles ja toisaalta Ordre des barreaux flamands ja Ordre néerlandais des avocats du barreau de Bruxelles nostivat 22.7.2004,
ennakkoratkaisua pyytänyttä tuomioistuinta vaadittiin kumoamaan 12.1.2004 annetun lain 4, 5, 7, 25, 27, 30 ja 31 §. Conseil
des barreaux de l’Union européenne (jäljempänä Euroopan unionin asianajajaliittojen neuvosto) ja Ordre des avocats du barreau
de Liège (Liègen asianajajaliitto) ovat väliintulijoina pääasiassa.
Kantajina olevat asianajajaliitot väittävät ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa erityisesti, että sikäli kuin 12.1.2004
annetun lain 4, 25 ja 27 §:ssä ulotetaan asianajajiin velvollisuus ilmoittaa toimivaltaisille viranomaisille seikoista, joiden
he tietävät tai epäilevät liittyvän rahanpesuun, ja velvollisuus toimittaa asianomaisille viranomaisille näiden viranomaisten
hyödyllisiksi katsomat lisätiedot, ne loukkaavat perusteettomasti salassapitovelvollisuutta ja asianajajan riippumattomuutta
koskevia periaatteita, jotka pääasian kantajien mukaan ovat olennainen osa jokaisen oikeussubjektin oikeudenmukaista oikeudenkäyntiä
ja puolustautumisoikeuksien kunnioittamista koskevaa perusoikeutta. Kyseiset pykälät rikkovat pääsian kantajien mukaan näin
ollen Belgian perustuslain 10 ja 11 artiklaa, tarkasteltuina yhdessä Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan, puolustautumisoikeuksia
koskevien yleisten oikeusperiaatteiden, EU 6 artiklan 2 kohdan sekä Nizzassa 7.12.2000 julistetun Euroopan unionin perusoikeuskirjan
(EYVL C 364, s. 1) 47 ja 48 artiklan kanssa.
Kantajina olevat asianajajaliitot sekä Euroopan unionin asianajajaliittojen neuvosto väittävät myös, että tätä päätelmää ei
voida asettaa kyseenalaiseksi sillä, että Belgian lainsäätäjä on pannut täytäntöön direktiivin 91/308 säännökset, joilla rajoitetaan
asianajajien tiedonanto- ja yhteistyövelvoitteita. Tämän osalta Ordre des barreaux francophones et germanophones sekä Ordre
français des avocats du barreau de Bruxelles katsovat, että näissä säännöksissä tehty ero, joka perustuu luonteeltaan ensisijaiseen
tai toissijaiseen asianajajan toimintaan, on oikeudellisesti kestämätön ja johtaa huomattavaan oikeudellisen epävarmuuden
tilanteeseen. Ordre des barreaux flamands ja Ordre néerlandais des avocats du barreau de Bruxelles korostavat, että velvollisuudet
tehdä ilmoitus asiakkaasta ja paljastaa tämä ylittävät pelkän salassapitovelvollisuuden laiminlyönnin, joten ne särkevät täydellisesti
asiakkaan ja tämän asianajajan välisen luottamussuhteen.
Euroopan unionin asianajajaliittojen neuvosto väittää puolestaan, että 11.1.1993 annettu laki, sellaisena kuin se on muutettuna
12.1.2004 annetulla lailla, ei salli asianajajan perinteisen toiminnan säilyttämistä kokonaisuudessaan. Tämä neuvosto täsmentää
tältä osin, että asianajajan ammatin erityispiirteet, joihin kuuluvat muun muassa riippumattomuus ja salassapitovelvollisuus,
myötävaikuttavat yleisön luottamukseen tätä ammattiryhmää kohtaan ja että tällainen luottamus ei liity yksinomaan asianajajan
tiettyihin erityistehtäviin.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että kumoamiskanteet nostettiin 12.1.2004 tehdystä laista, jonka tarkoituksena
on saattaa direktiivin 2001/97 säännökset osaksi Belgian oikeusjärjestystä. Koska yhteisön lainsäätäjän on Belgian lainsäätäjän
tavoin noudatettava puolustautumisoikeuksia ja oikeutta oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin, kyseinen tuomioistuin katsoo,
että ennen kuin se lausuu siitä, onko tämä laki Belgian perustuslain mukainen, sen on ratkaistava kysymys direktiivin, johon
kyseinen laki perustuu, pätevyydestä.
Tässä tilanteessa Cour d’arbitrage on päättänyt lykätä asia käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Loukkaako – – direktiivin 2001/97 1 artiklan 2 kohta oikeutta oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin, sellaisena kuin se on taattu
Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklassa ja näin ollen EU 6 artiklan 2 kohdassa, koska uuden 2 a artiklan 5 kohdassa, joka
kyseisen 1 artiklan 2 kohdalla lisättiin direktiiviin 91/308/ETY, säädetään, että itsenäisten lakimiesammattien, mukaan lukien
asianajajan ammatti, harjoittajat sisällytetään tämän saman direktiivin soveltamisalaan, kun tämän direktiivin pääasiallisena
tavoitteena on velvoittaa direktiivin kohteena olevat henkilöt ja laitokset toimittamaan rahanpesun torjunnasta vastaaville
viranomaisille tiedot kaikista seikoista, jotka saattavat viitata rahanpesuun (direktiivin 91/308/ETY 6 artikla, joka on korvattu
direktiivin 2001/97/EY 1 artiklan 5 kohdalla)?”

Ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelu
Aluksi on todettava, että vaikka tähän ennakkoratkaisupyyntöön johtaneessa pääasian oikeudenkäynnissä kantajina olevat asianajajaliitot
ja väliintulijat ottivat esille sen kansallisen lainsäädännön pätevyyden, jolla pannaan täytäntöön direktiivi 91/308, useiden
ylemmänasteisten oikeussääntöjen valossa, on kuitenkin niin, että kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on
yksinomaan katsonut tarpeelliseksi pyytää yhteisöjen tuomioistuinta valvomaan kyseisen direktiivin pätevyyttä oikeudenmukaista
oikeudenkäyntiä koskevan oikeuden, joka taataan Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklassa ja EU 6 artiklan 2 kohdassa, valossa.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan EY 234 artikla perustuu kansallisten tuomioistuinten ja yhteisöjen tuomioistuimen selvään
tehtävänjakoon, joten yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta,
tehtävänä on kunkin asian erityispiirteiden perusteella harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko
sen yhteisöjen tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta (ks. asia C-448/01, EVN ja Wienstrom, tuomio
4.12.2003, Kok. 2003, s. I-14527, 74 kohta ja asia C-145/03, Keller, tuomio 12.4.2005, Kok. 2005, s. I-2529, 33 kohta).
Tässä tilanteessa ei ole syytä tarkastella direktiivin 91/308 pätevyyttä niin ikään sellaisten perusoikeuksien valossa, joihin
ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei viittaa ja joihin kuluu erityisesti Euroopan ihmisoikeussopimuksen 8 artiklassa
määrätty oikeus yksityiselämän suojaan.
Direktiivin 91/308 6 artiklan 1 kohdassa säädetään, että sen soveltamisalaan kuuluvien henkilöiden on oltava varauksettomasti
yhteistyössä rahanpesun vastustamisesta vastuussa olevien viranomaisten kanssa ilmoittamalla näille viranomaisille oma-aloitteisesti
kaikista seikoista, jotka saattavat viitata rahanpesuun, ja toimittamalla näille viranomaisille niiden pyynnöstä kaikki tarvittavat
tiedot sovellettavassa lainsäädännössä säädettyjen menettelyjen mukaisesti.
Direktiivissä 91/308 rajoitetaan näiden tiedonanto- ja yhteistyövelvoitteiden soveltamista asianajajien osalta kahdella tavoin.
Yhtäältä direktiivin 91/308 2 a artiklan 5 kohdan perusteella direktiivissä säädetyt velvoitteet ja erityisesti kyseisen direktiivin
6 artiklan 1 kohdassa säädetyt tiedonanto- ja yhteistyövelvoitteet koskevat asianajajia vain sikäli kuin he osallistuvat mainitussa
2 a artiklan 5 kohdassa täsmennetyin tavoin tiettyihin liiketoimiin, jotka luetellaan tyhjentävästi tässä säännöksessä.
Toisaalta direktiivin 91/308 6 artiklan 3 kohdan toisesta alakohdasta ilmenee, että jäsenvaltiot eivät ole velvollisia soveltamaan
asianajajien tiedonanto- ja yhteistyövelvoitteita tietoihin, jotka nämä ovat saaneet joltakin asiakkaaltaan tai jostakin asiakkaastaan
selvittäessään asiakkaalleen tämän oikeudellista asemaa tai suorittaessaan kyseistä asiakasta koskevaa puolustus- tai edustamistehtävää
oikeuskäsittelyssä tai oikeuskäsittelyyn liittyen mukaan luettuna oikeudenkäynnin käynnistämistä tai oikeudenkäynnin välttämistä
koskeva neuvonta, riippumatta siitä, saadaanko tai hankitaanko tällaiset tiedot ennen tällaista käsittelyä, sen aikana tai
sen jälkeen.
Tällaisen vapautuksen tärkeyttä korostetaan direktiivin 2001/97 johdanto-osan 17 perustelukappaleessa, jossa todetaan, että
ei olisi asianmukaista, että direktiivissä 91/308 velvoitettaisiin lainopillista neuvontaa antavat oikeudellisesti tunnustetun
ja valvotun itsenäisen lakimiesammatin harjoittajat, kuten lakimiehet, jotka selvittävät asiakkaan oikeudellista asemaa tai
edustavat asiakasta oikeudenkäynneissä, ilmoittamaan rahanpesua koskevista epäilyksistään. Tässä perustelukappaleessa todetaan
myös, että ne tiedot, jotka on saatu ennen oikeuskäsittelyä, sen aikana tai sen jälkeen taikka selvitettäessä asiakkaalle
hänen oikeudellista asemaansa, on jätettävä ilmoittamisvelvollisuuden ulkopuolelle. Kyseisessä perustelukappaleessa korostetaan
lopuksi, että tällaisesta vapautuksesta seuraa, että lainopillinen neuvonta kuuluu edelleen salassapitovelvollisuuden piiriin,
paitsi jos asianajaja itse on osallisena rahanpesutoiminnassa tai antaa lainopillista neuvontaa rahanpesutarkoituksiin taikka
tietää, että hänen asiakkaansa hakee lainopillista neuvontaa rahanpesutarkoituksiin.
Esillä olevassa tapauksessa 12.1.2004 annetun lain 25 ja 27 §:stä ilmenee, että Belgian lainsäätäjä on asianajajien osalta
ottanut kyseisessä laissa käyttöön vapautuksia, jotka kattavat direktiivin 91/308 6 artiklan 3 kohdan toisessa alakohdassa
tarkoitetuissa olosuhteissa saadut tai hankitut tiedot.
Tässä tilanteessa on selvitettävä, merkitseekö direktiivin 91/308 6 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu ammattitoimintaansa harjoittavan
asianajajan velvollisuus tehdä yhteistyötä rahanpesun torjunnan alalla toimivaltaisten viranomaisten kanssa ja ilmoittaa näille
oma-aloitteisesti kaikista seikoista, jotka saattavat viitata rahanpesuun, kyseisen direktiivin 2 a artiklan 5 kohdassa ja
6 artiklan 3 kohdassa tähän velvollisuuteen säädettyjen rajoitusten valossa oikeudenmukaista oikeudenkäyntiä koskevan oikeuden,
joka taataan Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklassa ja EU 6 artiklan 2 kohdassa, loukkaamista.
Aluksi on todettava, että direktiivin 91/308 6 artiklan 3 kohdan toista alakohtaa voidaan tulkita usein tavoin, joten asianajajien
tiedonanto- ja yhteistyövelvoitteiden täsmällinen laajuus ei ole täysin selvä.
Tämän osalta vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tilanteessa, jossa yhteisön johdettua oikeutta voidaan tulkita eri tavoin,
etusija on annettava tulkinnalle, jonka ansiosta säännös on EY:n perustamissopimuksen mukainen, eikä tulkinnalle, jonka johdosta
säännös on ristiriidassa perustamissopimuksen kanssa (ks. asia 218/82, komissio v. neuvosto, tuomio 13.12.1983, Kok. 1983,
s. 4063, 15 kohta ja asia C-135/93, Espanja v. komissio, tuomio 29.6.1995, Kok. 1995, s. I-1651, 37 kohta). Jäsenvaltioiden
tehtävänä on paitsi tulkita kansallista oikeuttaan yhteisön oikeuden mukaisesti myös varottava tukeutumasta sellaiseen johdetun
oikeuden säädöksen tulkintaan, joka johtaisi ristiriitaan yhteisön oikeusjärjestyksessä suojattujen perusoikeuksien kanssa
tai muiden yhteisön oikeuden yleisten periaatteiden kanssa (asia C-101/01, Lindqvist, tuomio 6.11.2003, Kok. 2003, s. I-12971,
87 kohta).
On myös muistutettava, että perusoikeudet ovat erottamaton osa yleisiä oikeusperiaatteita, joiden noudattamista yhteisöjen
tuomioistuin valvoo. Yhteisöjen tuomioistuin tukeutuu tämän osalta jäsenvaltioiden yhteiseen valtiosääntöperinteeseen ja kansainvälisiin
ihmisoikeuksia koskeviin asiakirjoihin, joiden syntyyn jäsenvaltiot ovat vaikuttaneet tai joihin ne ovat liittyneet. Euroopan
ihmisoikeussopimuksella on tässä yhteydessä erityinen merkitys (ks. vastaavasti asia 29/69, Stauder, tuomio 12.11.1969, Kok.
1969, s. 419, Kok. Ep. I, s. 419, 7 kohta; asia C-274/99 P, Connolly v. komissio, tuomio 6.3.2001, Kok. 2001, s. I-1611, 37
kohta ja asia C-283/05, ASML, tuomio 14.12.2006, 26 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa). Näin ollen oikeus
oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin, josta määrätään muun muassa Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklassa, on perusoikeus,
jota Euroopan unioni kunnioittaa yleisenä periaatteena EU 6 artiklan 2 kohdan nojalla.
Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklassa myönnetään oikeus oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin jokaiselle joko päätettäessä
hänen yksityisluonteisista oikeuksistaan ja velvollisuuksistaan tai häntä vastaan nostetusta rikossyytteestä.
Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklassa tarkoitettu ”oikeudenmukaisen
oikeudenkäynnin” käsite muodostuu eri osatekijöistä, joihin kuuluvat muun muassa puolustautumisoikeudet, asianosaisten prosessuaalisen
yhdenvertaisuuden periaate, oikeus tuomioistuinkäsittelyyn sekä oikeus asianajajaan sekä siviili- että rikosasioissa (ks.
asia Golder v. Yhdistynyt kuningaskunta, tuomio 21.2.1975, A-sarja, nro 18, 26–40 kohta; asia Campbell ja Fell v. Yhdistynyt
kuningaskunta, tuomio 28.6.1984, A-sarja, nro 80, 97–99, 105–107 ja 111–113 kohta ja asia Borgers v. Belgia, tuomio 30.10.1991,
A-sarja, nro 214-B, 24 kohta).
Asianajaja ei voisi varmistaa asiakkaan neuvonta-, puolustus- ja edustamistehtäväänsä asianmukaisesti ja asiakkaalta evättäisiin
näin ollen tälle Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklassa myönnetyt oikeudet, jos asianajajan olisi oikeuskäsittelyn tai
sen valmistelun yhteydessä tehtävä yhteistyötä viranomaisten kanssa toimittamalla näille tietoja, jotka hän on saanut tällaisen
käsittelyn yhteydessä tapahtuneen lainopillisen neuvonnan puitteissa.
Kuten tämän tuomion 22 kohdassa muistutettiin, direktiivin 91/308 2 a artiklan 5 kohdasta ilmenee, että tiedonanto- ja yhteistyövelvoitteita
sovelletaan asianajajiin ainoastaan sikäli kuin he osallistuvat asiakkaansa puolesta tämän säännöksen a alakohdassa tarkoitettujen
tiettyjen, lähinnä rahoitustoimintaan tai kiinteistökauppoihin liittyvien liiketoimien suunnitteluun ja toteuttamiseen tai
he toimivat asiakkaansa nimissä ja tämän lukuun rahoitustoimintaan tai kiinteistökauppoihin liittyvissä liiketoimissa. Yleisesti
ottaen nämä toimet tapahtuvat luonteensa vuoksi asiayhteydessä, jolla ei ole mitään tekemistä oikeuskäsittelyn kanssa, ja
näin ollen oikeudenmukaista oikeudenkäyntiä koskevan oikeuden soveltamisalan ulkopuolella.
Lisäksi siitä hetkestä lähtien, jolloin asianajajaa, joka on myötävaikuttanut direktiivin 91/308 2 a artiklan 5 kohdassa tarkoitettuun
liiketoimeen, pyydetään suorittamaan puolustus- tai edustamistehtävä tuomioistuimessa tai antamaan neuvoja oikeudenkäynnin
käynnistämiseksi tai sen välttämiseksi, kyseinen asianajaja vapautetaan kyseisen direktiivin 6 artiklan 3 kohdan toisen alakohdan
nojalla tämän artiklan 1 kohdassa vahvistetuista velvoitteista riippumatta siitä, saadaanko tai hankitaanko tällaiset tiedot
ennen käsittelyä, sen aikana tai sen jälkeen. Tällainen vapautus merkitsee asiakkaan oikeudenmukaista oikeudenkäyntiä koskevan
oikeuden säilyttämistä.
Koska oikeudenmukaista oikeudenkäyntiä koskevaan oikeuteen perustuvat vaatimukset merkitsevät määritelmällisesti yhteyttä
oikeuskäsittelyyn ja koska direktiivin 91/308 6 artiklan 3 kohdan toisessa alakohdassa asianajajat vapautetaan kyseisen direktiivin
6 artiklan 1 kohdassa tarkoitetusta tiedonanto- ja yhteistyövelvoitteista, kun heidän toiminnallaan on tällainen yhteys, kyseiset
vaatimukset turvataan.
On puolestaan myönnettävä, että oikeudenmukaista oikeudenkäyntiä koskevaan oikeuteen liittyvät vaatimukset eivät ole esteenä
sille, että kun asianajajat suorittavat direktiivin 91/308 2 a artiklan 5 kohdassa lueteltuja nimenomaisia toimia asiayhteydessä,
joka ei kuulu kyseisen direktiivin 6 artiklan 3 kohdan toisen alakohdan soveltamisalaan, heihin sovelletaan tämän direktiivin
6 artiklan 1 kohdassa käyttöön otettuja tiedonanto- ja yhteistyövelvoitteita, koska tällaiset velvoitteet ovat perusteltavissa
– kuten korostetaan muun muassa direktiivin 91/308 johdanto-osan kolmannessa perustelukappaleessa – tarpeella torjua tehokkaasti
rahanpesua, jolla on ilmeinen vaikutus järjestäytyneen rikollisuuden, joka on itse jäsenvaltioiden yhteiskuntiin kohdistuva
erityinen uhka, lisääntymiseen.
Edellä esitetyn perusteella on todettava, että direktiivin 91/308 6 artiklan 1 kohdassa säädetyt ja sen 2 a artiklan 5 kohdassa
asianajajille asetetut velvoitteet, jotka koskevat tiedonantoa ja yhteistyötä rahanpesun torjunnasta vastaavien viranomaisten
kanssa, eivät loukkaa Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklassa ja EU 6 artiklan 2 kohdassa taattua oikeutta oikeudenmukaiseen
oikeudenkäyntiin, kun otetaan huomioon direktiivin 6 artiklan 3 kohdan toinen alakohta.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä yhteisöjen tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (suuri jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Rahoitusjärjestelmän rahanpesutarkoituksiin käyttämisen estämisestä 10.6.1991 annetun neuvoston direktiivin 91/308/ETY, sellaisena
kuin se on muutettuna 4.12.2001 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2001/97/EY, 6 artiklan 1 kohdassa
säädetyt ja sen 2 a artiklan 5 kohdassa asianajajille asetetut velvoitteet, jotka koskevat tiedonantoa ja yhteistyötä rahanpesun
torjunnasta vastaavien viranomaisten kanssa, eivät loukkaa Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklassa ja EU 6 artiklan 2
kohdassa taattua oikeutta oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin, kun otetaan huomioon direktiivin 6 artiklan 3 kohdan toinen
alakohta.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: ranska.