CELEX: 62005CJ0020
Директива 98/34/ЕО
Процедура за предоставяне на информация в областта на техническите стандарти и регламенти
Задължение за предоставяне на проектите за технически регламенти
Национален закон, налагащ задължение за поставяне на отличителния знак на националния орган, отговорен за събирането на авторски възнаграждения, върху пуснатите на пазара компакт дискове
Понятие за технически регламент

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на членове 3 ЕО, 23—27 ЕО, на Директива 98/34/EО на Европейския парламент и Съвета от 22 юни 1998 година, установяваща процедура за предоставянето на информация в сферата на техническите стандарти и регламенти и правила относно услугите на информационното общество (
ОВ L 204, стр. 37
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 23, стр. 207), изменена с Директива 98/48/EО на Европейския парламент и на Съвета от 20 юли 1998 година (
ОВ L 217, стр. 18
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 23, стр. 282, наричана по-нататък „Директива 98/34“), на Директива 92/100/EИО на Съвета от 19 ноември 1992 година относно правото на отдаване под наем и в заем и относно някои права, сродни на авторското право в областта на интелектуалната собственост (
ОВ L 346, стр. 61
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 120), както и на Директива 2001/29/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 22 май 2001 година относно хармонизирането на някои аспекти на авторското право и сродните му права в информационното общество (
ОВ L 167, стр. 10
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 230).
Запитването е отправено в рамките на наказателно производство, образувано в Италия срещу г-н Schwibbert за притежаване на компакт дискове (наричани по-нататък „CD“), които не носят отличителния знак на националния орган, отговорен за събирането на авторски възнаграждения.
Правна уредба
Общностна правна уредба
Директива 83/189/ЕИО на Съвета от 28 март 1983 година (
ОВ L 109, стр. 8
) установява процедура за предоставяне на информация в областта на техническите стандарти и регламенти в общностното право.
Член 12 от Директива 83/189 има следния текст:
„1.   Държавите-членки въвеждат в сила мерките, необходими за да се съобразят с настоящата директива, в срок от дванадесет месеца от нейното нотифициране и незабавно информират Комисията за това.
2.   Държавите-членки съобщават на Комисията текста на основните разпоредби от националното законодателство, които те приемат в областта, уредена с настоящата директива.“ [неофициален превод]
Директива 83/189 е изменяна многократно и съществено. Директива 98/34 осъществява нейното консолидиране.
Член 1 от Директива 98/34 гласи:
„За целите на настоящата директива се прилагат следните определения:
1)
„продукт“, всеки промишлен продукт и всеки селскостопански продукт, включително и рибни продукти;
[…]
3)
„техническа спецификация“, спецификацията, която се съдържа в документа, в който са изложени основните характеристики на продукта, като например ниво на качество, функционални характеристики, безопасност или размери, включително изискванията, които се прилагат към продукта по отношение на името, с което продукта се продава, терминология, символи, изпитване и методи за изпитване, опаковка, маркиране или етикетиране и процедури за оценяване на съответствието.
[…]
4)
„други изисквания“, изискване, различно от техническа спецификация, наложена на продукт най-вече с цел защита на потребителя или околната среда, и което засяга неговия цикъл на съществуването след пускането му на пазара, като например, условията на употреба, рециклиране, многократна употреба или изхвърляне, когато такива условия могат значително да повлияят върху състава или естеството на продукта или върху неговата продажба;
[…]
11)
„технически регламент“, техническа специфицикация и други изисквания или правила за услуги, включващи съответни [да се чете: „включително съответните“] административни разпоредби, спазването на които е задължително, юридически или фактически, в случаите на маркетинг [да се чете: „търговия“], предоставяне на услуги, установяване на оператор за услуги или използване в държава-членка или в голяма част от нея, както законите, регламентите или административните разпоредби [да се чете: „законите, подзаконовите или административните разпоредби“] на държавите-членки, с изключение на тези, предвидени в член 10, забраняващи производството, вноса, маркетинга [да се чете: „търговията“] или използването на един продукт или забраняващи предоставянето или използването на услуга или установяването на доставчик на услуги..
[…]“
Членове 8 и 9 от Директива 98/34 задължават държавите-членки, от една страна, да съобщават на Комисията на Европейските общности проектите за технически регламенти, които попадат в приложното поле на тази директива, освен когато те само транспонират пълния текст на международен или европейски стандарт, в който случай информацията относно съответния стандарт е достатъчна, и от друга страна, да отложат с няколко месеца приемането на тези проекти, за да се даде възможност на Комисията да установи дали те са в съответствие с общностното право, по-конкретно със свободното движение на стоки, или да предложи директива, регламент или решение в съответната област.
Директива 92/100 има за предмет хармонизацията на правната закрила на произведенията на авторското право и на обектите на сродни права. Тя цели да гарантира на авторите и на артистите изпълнители адекватен доход. За тази цел Директива 92/100 формулира, че държавите-членки са длъжни да предвидят правото да се разрешава или забранява отдаването под наем и в заем на оригинали и екземпляри от произведения на авторското право и на други обекти, посочени в член 2, параграф 1 от тази директива. В рамките на глава II от Директива 92/100 относно правата, сродни на авторското право, член 9 изисква държавите-членки да предвидят изключително право за предоставяне на публиката чрез продажба или по друг начин на изброените в посочения член обекти.
Национална правна уредба
Според Закон № 633 от 22 април 1941 г. за авторското право (GURI № 166 от 16 юли 1941 г., наричан по-нататък „Законът от 1941 г.“) задължителното поставяне на отличителен знак върху всеки носител, съдържащ защитени произведения, е средство за удостоверяване и гаранция, което позволява позволеният от закона продукт да бъде различен от пиратския. Società Italiana degli Autori ed Editori (Италианско дружество на авторите и издателите), публичноправен орган ad hoc, отговаря за защитата, посредничеството и удостоверяването. Така предвиденият от закона отличителен знак носи инициалите „SIAE“.
Закон № 121/87 от 27 март 1987 г. (GURI № 73 от 28 март 1987 г.) разширява обхвата на изискването за поставяне на отличителен знак „SIAE“ върху други носители, съдържащи произведения на интелектуалния труд.
При транспониране на Директива 92/100, по-конкретно чрез Законодателен декрет № 685 от 16 ноември 1994 г. (GURI № 293 от 16 декември 1994 г.), отменящ Закон № 121/87, италианският законодател въвежда разпоредба в Закона от 1941 г., а именно член 171б, алинея 1, буква в), която предвижда специални наказателни санкции и има следното съдържание:
„1.   Наказва се с лишаване от свобода от три месеца до три години и с глоба от 500000 ITL до 6000000 ITL този, който:
[…]
в)
продава или отдава под наем видеокасети, касети с музика или всякакъв друг носител, съдържащ фонограми или видеограми на кинематографски или аудиовизуални произведения или на поредица от движещи се изображения, които не носят маркировката на Италианското дружество на авторите и издателите (SIAE) съгласно този закон и правилника за прилагането му.
[…]“
Спорът по главното производство и преюдициалният въпрос
На 12 февруари 2000 г. Procura della Repubblica presso il Tribunale civile e penale di Forlì (прокуратура към гражданския и наказателен съд на Forlì) образува досъдебно производство срещу г-н Schwibbert, пребиваващ в Италия, който е законен представител на дружество K.J.W.S. Srl, и установява, че на 9 и 10 февруари 2000 г. той е държал в складовете на посоченото дружество с цел продажба определен брой CD, съдържащи репродукции на произведения на художниците Giorgio De Chirico и Mario Schifano. Тези CD, внесени от Германия за сметка на други дружества с цел да бъдат продадени в рамките на културни мероприятия, не са носели отличителния знак „SIAE“.
При проверки, извършени на 9 и 10 февруари 2000 г. от членовете на Guardia di Finanza — Comando Tenenza di Cesena (Звено за финансово разследване — Управление Cesena), е съставен протокол за изземването на посочените CD в съответствие с наказателнопроцесуалния кодекс, в който е посочено, че след първоначалната проверка стоките изглеждат фалшификати.
На 23 май 2001 г. Procura della Repubblica presso il Tribunale civile e penale di Forlì повдига срещу г-н Schwibbert обвинение за престъпление по член 171б, алинея 1, буква в) от Закона от 1941 г. и го предава на посочения съд.
Съдебното заседание пред Tribunale di Forlì civile e penale се провежда на 14 декември 2004 г. В протокола от него препращащата юрисдикция подчертава, че г-н Schwibbert не е обвинен в противозаконно възпроизвеждане на произведенията, тъй като последният е разполагал с необходимите разрешения, а само в това, че CD не са били обозначени с отличителния знак „SIAE“.
В посоченото съдебно заседание адвокатът на г-н Schwibbert призовава посочената юрисдикция да отправи преюдициален въпрос към Съда. Tribunale civile e penale di Forlì уважава това искане, но в акта за препращане само прилага писменото становище на посочения адвокат, а не формулира самият той конкретни въпроси.
В съответствие с член 104, параграф 5 от Процедурния правилник на 17 юли 2006 г. Съдът иска разяснения от националната юрисдикция. Нейният отговор е постъпил в Съда на 31 октомври 2006 г.
От този отговор следва, че формулираният от Tribunale civile e penale di Forlì въпрос е следният:
„Дали националните разпоредби в областта на маркировката SIAE са съвместими с членове 3 ЕО, 23—27 ЕО, членове 1, 8, 10 и 11 от Директива 98/34 и с Директиви 92/100 и 2001/29?“
По преюдициалния въпрос
По допустимостта
В писменото си становище, както и в съдебното заседание, италианското правителство посочва, че преюдициалното запитване трябвало да бъде отхвърлено като недопустимо. Всъщност според него това запитване не съдържало необходимата информация, за да може Съдът да даде полезен отговор на поставения въпрос. В това отношение италианското правителство поддържа, че противно на изискванията на член 20 от Статута на Съда, посоченото запитване не конкретизирало причините, поради които било необходимо тълкуване на норми на общностното право, и не изяснявало действително приложимите към спора по главното производство национални разпоредби. При всички случаи запитването било ирелевантно за разрешаването на този спор.
Що се отнася до Комисията, в писменото си становище тя посочва, че преюдициалният въпрос в частта относно тълкуването на членове 3 ЕО, 23—27 ЕО и на Директива 92/100 трябвало да бъде приет за недопустим поради липса на достатъчно сведения в акта за препращане.
Уместно е да се напомни, че целта на съдържащата се в актовете за препращане информация е не само да позволи на Съда да даде полезен отговор, но също така да даде възможност на правителствата на държавите-членки и на другите заинтересовани страни да представят бележки съгласно член 20 от Статута на Съда (Определение от 2 март 1999 г. по дело Colonia Versicherung и др.,
C-422/98, Recueil стр. I-1279
, точка 5). Съдът трябва да следи за запазване на тази възможност, предвид обстоятелството, че съгласно горепосочената разпоредба на заинтересованите страни се съобщават само актовете за препращане (Решение от 1 април 1982 г. по дело Holdijk и др.,
141/81—143/81, Recueil, стр. 1299
, точка 6, Определение от 13 март 1996 г. по дело Banco de Fomento e Exterior,
C-326/95, Recueil, стр. I-1385
, точка 7, както и Решение от 13 април 2000 г. по дело Lehtonen и Castors Braine,
C-176/96, Recueil, стр. I-2681
, точка 23). Така според практиката на Съда е необходимо националният съд да предостави минимални разяснения относно причините за избор на общностните разпоредби, чието тълкуване е поискал, и относно връзката, която провежда между тях и националното законодателство, приложимо към спора (вж. по-конкретно Определение от 28 юни 2000 г. по дело Laguillaumie,
C-116/00, Recueil, стр. I-4979
, точка 16, както и Решение от 5 декември 2006 г. по дело Cipolla и др.,
C-94/04 и C-202/04, Recueil, стр. I-11421
, точка 38).
Както е видно от точка 17 на настоящото решение, в настоящия случай по искане на Съда препращащата юрисдикция е дала разяснения относно обстоятелствата по спора в главното производство, както и относно националната и общностната правна уредба. Освен това Società Italiana degli Autori ed Editori, италианското правителство и Комисията са счели за възможно да представят становищата си пред Съда въз основа на предоставената от тази юрисдикция информация.
Що се отнася до Директива 98/34, позицията на заинтересованите страни е различна във връзка с това дали задължението за поставяне на отличителния знак „SIAE“ се отнася за разглежданите в главното производство CD и евентуално от кой момент това задължение е разпростряно върху посочените носители, а именно дали преди или след въвеждането в общностното право на задължението за съобщаване на проекти за технически регламенти. В дадения случай няма спор относно обстоятелството, че е образувано наказателно производство срещу г-н Schwibbert за това, че не е поставил посочения знак „SIAE“. Определянето обаче на момента на действителното въвеждане на задължението за обозначаване в италианското право е свързано с тълкуването на националното право, за което Съдът не е компетентен. При всички случаи несигурността относно този елемент не е от такова естество, че да лиши от полезност отговора, който Съдът следва да даде на поставения въпрос, уточнен от препращащия съд в отговора му на искането за разяснения.
При тези обстоятелства Съдът счита, че разполага с достатъчно информация, за да отговори на поставения въпрос относно Директива 98/34.
От друга страна, що се отнася до тълкуването на членове 3 ЕО, 23—27 ЕО и на Директива 92/100, трябва да се отбележи, че актът за препращане не предоставя необходимата информация, която да позволи на Съда да даде полезен отговор на препращащата юрисдикция.
Всъщност следва да се припомни, че тези разпоредби на Договора за ЕО забраняват митата върху вноса и износа и таксите с равностоен ефект между държавите-членки. Що се отнася до Директива 92/100, тя хармонизира нормите относно правото на отдаване под наем и в заем, както и относно някои права, сродни на авторското право в областта на интелектуалната собственост.
Предоставените от препращащата юрисдикция сведения относно фактическата обстановка по спора в главното производство обаче не позволяват да се определи със сигурност мястото на производство на CD, нито да се установи, че те действително са били внесени в Италия. Що се отнася до сведенията относно националната правна уредба, те не позволяват на Съда да се запознае в достатъчна степен с характеристиките на финансовата престация, дължима срещу получаването на отличителния знак „SIAE“, за да може да се определи дали става въпрос за вносно мито или за такса с равностоен ефект по смисъла на посочените членове от Договора. На последно място, тези сведения не позволяват също и да се прецени дали Директива 92/100 не допуска такива национални разпоредби.
При тези условия не е възможно Съдът да се произнесе относно това дали членове 3 ЕО, 23—27 ЕО и Директива 92/100 не допускат задължение като разглежданото в главното производство.
Освен това следва да се уточни, че преюдициалният въпрос се отнася и до тълкуването на Директива 2001/29. Тази директива се основава на вече установените в частност от Директива 92/100 принципи и норми и изменя последната. Директива 2001/29 е приета на 22 май 2001 г. и член 13 от нея предвижда, че държавите-членки трябва да се съобразят с нея преди 22 декември 2002 г. Обстоятелствата в основата на спора по главното производство са се осъществили през месец февруари 2000 г., когато посочената директива още не е била приета. Поради това преюдициалният въпрос относно тълкуването на Директива 2001/29 е недопустим.
Следователно преюдициалното запитване трябва да се приеме за допустимо само що се отнася до тълкуването на Директива 98/34.
По съществото на спора
С въпроса си препращащата юрисдикция по същество иска да се установи дали членове 1, 8, 10 и 11 от Директива 98/34 не допускат национални разпоредби като разглежданите в главното производство, които предвиждат при възпроизвеждане на произведения на интелектуалния труд поставяне на съкращението на Società Italiana degli Autori ed Editori върху техния носител.
В това отношение от представената на Съда преписка е видно, че в рамките на главното производство срещу г-н Schwibbert е било образувано наказателно производство, поради това че не е поставил този отличителен знак върху CD с произведения на изобразителното изкуство. Поради това следва да се провери дали посочените от препращащата юрисдикция общностни норми не допускат национални разпоредби, предвиждащи такова задължение.
На първо място, следва да се провери дали задължението за поставяне на такова съкращение може да се квалифицира като „технически регламент“ по смисъла на член 1 от Директива 98/34. При утвърдителен отговор следва да се провери дали италианските власти са уведомили Комисията за проекта за технически регламент, като ако това не е направено, той не може да бъде противопоставен на г-н Schwibbert (вж. по-конкретно Решение от 30 април 1996 г. по дело CIA Security International,
C-194/94, Recueil, стр. I-2201
, точки 48 и 54, Решение от 16 юни 1998 г. по дело Lemmens,
C-226/97, Recueil, стр. I-3711
, точка 33, както и Решение от 6 юни 2002 г. по дело Sapod Audic,
C-159/00, Recueil, стр. I-5031
, точка 49).
От член 1, точка 11 от Директива 98/34 е видно, че понятието „технически регламент“ се разделя на три категории, а именно: на първо място — „техническа спецификация“ по смисъла на член 1, точка 3 от посочената директива, на второ място — „други изисквания“, които са дефинирани в член 1, точка 4 от тази директива, и на трето място — забрана за производството, вноса, търговията или използването на продукт, посочен в член 1, точка 11 от същата директива (вж. по-конкретно Решение от 21 април 2005 г. по дело Lindberg,
C-267/03, Recueil, стр. I-3247
, точка 54).
Както Съдът вече е приел, понятието „техническа спецификация“ предполага националната мярка задължително да се отнася до продукта или до опаковката му като такива и по този начин да определя една от изискуемите характеристики на даден продукт (вж. в този смисъл Решение от 8 март 2001 г. по дело van der Burg,
C-278/99, Recueil, стр. I-2015
, точка 20, Решение от 22 януари 2002 г. по дело Canal Satélite Digital,
C-390/99, Recueil, стр. I-607
, точка 45, както и посочените по-горе Решение по дело Sapod Audic, точка 30 и Решение по дело Lindberg, точка 57).
Както генералният адвокат е изтъкнал в точки 46 и 48 от заключението си, в дадения случай следва да се отбележи, че поставянето на отличителния знак „SIAE“, който има за цел да осведоми потребителите и националните власти, че възпроизвеждането е законно направено, се прави върху самия носител, който съдържа произведението на интелектуалния труд, тоест върху самия продукт. Следователно не е правилно да се твърди, както изтъкват Società Italiana degli Autori ed Editori и италианското правителство, че този знак се отнасял само за произведението на интелектуалния труд.
Такъв отличителен знак обаче представлява „техническа спецификация“ по смисъла на член 1, точка 3 от Директива 98/34, тъй като спада към приложимите за съответните продукти изисквания във връзка с маркирането и етикетирането. Следователно след като съблюдаването на тази спецификация е задължително de jure за търговията с тези продукти, тази спецификация представлява „технически регламент“ по смисъла на член 1, точка 11, първа алинея от посочената директива (вж. в този смисъл Решение от 20 март 1997 г. по дело Bic Benelux,
C-13/96, Recueil, стр. I-1753
, точка 23).
Съгласно член 8 от Директива 98/34 „държавите-членки незабавно предоставят [другаде в текста: „съобщават”] на Комисията всички проекти за технически регламенти“. Ако това задължение не е спазено, техническият регламент остава непротивопоставим на частноправните субекти, както е посочено в точка 33 от настоящото решение. Следователно трябва да се провери дали в дадения случай държавата-членка е изпълнила задълженията си, произтичащи от член 8 от Директива 98/34. При отрицателен отговор разглежданият технически регламент няма да може да се противопостави на г-н Schwibbert.
Società Italiana degli Autori ed Editori и италианското правителство твърдят, че задължението за поставяне на отличителен знак „SIAE“ върху носителите, съдържащи произведения на интелектуалния труд, вече било предвидено в Закона от 1941 г. относно хартиените носители, много време преди влизане в сила на релевантните общностни директиви, и че законодателните промени след това влизане в сила, респективно през 1987 и 1994 г., съставлявали само приспособяване във връзка с технологичния прогрес единствено чрез включване на нови носители в приложното поле на това задължение. Следователно Комисията не следвало да бъде уведомявана за тези законодателни промени.
Що се отнася до носителите, разглеждани в главното производство, а именно CD с произведения на изобразителното изкуство, в дадения случай от представената на Съда преписка изглежда, че по силата на Законодателен декрет № 685 задължението за поставяне на отличителния знак „SIAE“ е станало приложимо за тях през 1994 г. При тези условия Комисията е трябвало да бъде уведомена от Италианската република за посоченото задължение, тъй като е въведено след установяване от Директива 83/189 на процедурата за предоставяне на информация в сферата на техническите стандарти и регламенти. Както обаче е посочено в точка 23 от настоящото решение, препращащата юрисдикция следва да установи дали разглеждане задължение е било действително въведено в италианското право към онзи момент.
Доколкото задължението за поставяне на отличителния знак „SIAE“ е обхванало продуктите като тези, предмет на спора по главното производство, след въвеждането на Директива 83/189 следва да се отбележи, че според постоянната съдебна практика целта на член 8, параграф 1, първа алинея, второ изречение от Директива 98/34 е да позволи на Комисията да има възможно най-пълната информация за всеки проект на технически регламент, що се отнася до съдържанието му, до неговия обхват и до общия му контекст, за да може да упражни по възможно най-ефикасния начин правомощията, които са ѝ предоставени с посочената директива (вж. по-конкретно Решение по дело CIA Security International, посочено по-горе, точка 50, Решение от 16 септември 1997 г. по дело Комисия/Италия,
C-279/94, Recueil, стр. I-4743
, точка 40 и Решение от 7 май 1998 г. по дело Комисията/Белгия,
C-145/97, Recueil, стр. I-2643
, точка 12).
По същия начин съгласно параграф 1, трета алинея от посочения член 8 „Държавите-членки предоставят отново проекта […], ако направят промени в проекта, с които значително се изменя обхвата му […]“. Включването в приложното поле на задължението за поставяне на отличителния знак „SIAE“ на нови носители като CD следва да се счита за такава промяна (вж. в този смисъл Решение от 1 юни 1994 г. по дело Комисия/Германия,
C-317/92, Recueil, стр. I-2039
, точка 25 и Решение по дело Lindberg, посочено по-горе, точки 84 и 85).
В своето писмено становище и в съдебното заседание Комисията заявява, че Италианската република не ѝ е съобщила посоченото изменение, без да бъде опровергана в това отношение от държавата-членка.
Съгласно съдебната практика на Съда нарушаването на задължението за уведомяване представлява процесуално нарушение при приемане на съответните технически регламенти и води до тяхната неприложимост, така че те не могат да бъдат противопоставени на частноправните субекти (вж. по-конкретно горепосоченото Решение по дело CIA Security International, точка 54 и Решение по дело Lemmens, точка 33). Частноправните субекти могат да се позоват на тази неприложимост пред националния съд, който е длъжен да откаже да приложи национален технически регламент, за който не е било извършено уведомяване в съответствие с Директива 98/34 (вж. по-конкретно горепосоченото Решение по дело CIA Security International, точка 55 и Решение по дело Sapod Audic, точка 50).
С оглед на тези обстоятелства следва да се приеме за установено, че Директива 98/34 трябва да се тълкува в смисъл, че национални разпоредби като разглежданите в главното производство, доколкото след въвеждането на Директива 83/189 установяват задължението за поставяне на отличителния знак „SIAE“ върху CD с произведения на изобразителното изкуство с цел търговия в съответната държава-членка, съставляват технически регламент, който поради това че Комисията не е била уведомена за него не може да се изтъкне срещу частноправен субект.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред препращащата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (трети състав) реши:

1)
Директива 98/34/EО на Европейския парламент и Съвета от 22 юни 1998 година, установяваща процедура за предоставянето на информация в сферата на техническите стандарти и регламенти и правила относно услугите на информационното общество, изменена с Директива 98/48/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 20 юли 1998 година, трябва да се тълкува в смисъл, че национални разпоредби като разглежданите в главното производство, доколкото след въвеждането на Директива 83/189/ЕИО на Съвета от 28 март 1983 година, установяваща процедура за предоставянето на информация в сферата на техническите стандарти и регламенти, установяват задължението за поставяне на отличителния знак „SIAE“ върху компакт дискове с произведения на изобразителното изкуство с цел търговия в съответната държава-членка, съставляват технически регламент, който поради това че Комисията не е била уведомена за него не може да се изтъкне срещу частноправен субект.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: италиански.