CELEX: 62004CJ0053
Směrnice 1999/70/ES
Ustanovení 1 písm. b) a ustanovení 5 rámcové dohody o pracovních poměrech na dobu určitou
Vznik pracovního poměru na dobu neurčitou v případě porušení předpisů upravujících po sobě jdoucí pracovní smlouvy na dobu určitou
Možnost výjimky v případě pracovních smluv ve veřejné správě

1       Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu ustanovení 1 písm. b) a ustanovení 5 rámcové dohody o pracovních poměrech
na dobu určitou, uzavřené dne 18. března 1999 (dále jen „rámcová dohoda“), která je obsažena v příloze směrnice Rady 1999/70/ES
ze dne 28. června 1999 o rámcové dohodě o pracovních poměrech na dobu určitou uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS
(Úř. věst. L 175, s. 43; Zvl. vyd. 05/03, s. 368).
2       Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi C. Marrosuem a G. Sardinem a jejich zaměstnavatelem, Azienda Ospedaliera Ospedale
San Martino di Genova e Cliniche Universitarie Convenzionate (nemocniční zařízení, nemocnice San Martino v Janově a smluvní
univerzitní kliniky, dále jen „nemocniční zařízení“), ve věci neobnovení pracovních smluv, na jejichž základě byli tito zaměstnanci
zaměstnáni u posledně uvedeného zařízení.

Právní rámec

Právní úprava Společenství
3       Účelem rámcové dohody je podle jejího ustanovení 1:
„a)      zlepšit kvalitu práce na dobu určitou zajištěním uplatňování zásady zákazu diskriminace;
b)      vytvořit rámec, který zabrání zneužití vyplývajícímu z použití po sobě jdoucích pracovních smluv nebo poměrů uzavřených na
dobu určitou“.
4       Ustanovení 2 bod 1 rámcové dohody stanoví, že se tato dohoda „vztahuje na zaměstnance s pracovním poměrem na dobu určitou,
kteří mají pracovní smlouvu nebo jsou v pracovním poměru vymezeném platnými právními předpisy, kolektivními smlouvami nebo
zvyklostmi v každém členském státě“.
5       Podle ustanovení 5 rámcové dohody:
„1.      K předcházení zneužití vznikajícímu využitím po sobě jdoucích pracovních smluv nebo poměrů na dobu určitou, pokud žádná právní
opatření pro předcházení zneužití neexistují, zavedou členské státy po konzultaci se sociálními partnery, v souladu s vnitrostátními
právními předpisy, kolektivními smlouvami nebo zvyklostmi, nebo sociální partneři, způsobem, který přihlédne k potřebám specifických
odvětví nebo kategorií zaměstnanců, jedno nebo více z následujících opatření:
a)      objektivní důvody ospravedlňující obnovení těchto pracovních smluv a poměrů;
b)      maximální celkové trvání po sobě jdoucích pracovních smluv a poměrů na dobu určitou;
c)      počet obnovení těchto smluv a poměrů.
2.      Členské státy po konzultaci se sociálními partnery nebo sociální partneři případně stanoví podmínky, za jakých jsou pracovní
smlouvy nebo poměry na dobu určitou:
a)      považovány za ,po sobě jdoucí‘;
b)      považovány za uzavřené na dobu neurčitou.“
6       V souladu s čl. 2 prvním pododstavcem směrnice 1999/70 byly členské státy povinny uvést v účinnost právní a správní předpisy
nezbytné pro dosažení souladu s touto směrnicí nejpozději do 10. července 2001.

Vnitrostátní právní úprava
7       Zákonem č. 422 ze dne 29. prosince 2000 o předpisech přijatých za účelem splnění povinností vyplývajících ze členství Itálie
v Evropských společenstvích – Zákon Společenství 2000 (běžný doplněk ke GURI č. 16 ze dne 20. ledna 2001, dále jen „zákon
č. 422/2000“) vnitrostátní zákonodárce pověřil italskou vládu, aby přijala legislativní nařízení nezbytná pro provedení směrnic
Společenství uvedených v přílohách A a B tohoto zákona. V příloze B je zejména uvedena směrnice 1999/70.
8       Článek 2 odst. 1 písm. b) zákona č. 422/2000 zvláště stanoví, že „za účelem zabránění případnému nesouladu s platnými pravidly
v jednotlivých odvětvích dotčených právní úpravou, která má být provedena, budou dotčená pravidla případně pozměněna nebo
doplněna […]“ a totéž ustanovení písm. f) uvádí, že „legislativní nařízení zaručí ve všech případech, aby v případě záležitostí
upravených směrnicemi, které mají být provedeny, byla přijatá pravidla plně v souladu s ustanoveními dotčených směrnic […]“.
9       Na základě čl. 2 odst. 1 písm. f) zákona č. 422/2000 italská vláda dne 6. září 2001 přijala legislativní nařízení č. 368 o provedení
směrnice 1999/70/ES o rámcové dohodě o pracovních poměrech na dobu určitou uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS do
italského právního řádu (GURI č. 235 ze dne 9. října 2001, s. 4, dále jen „legislativní nařízení č. 368/2001“).
10     Článek 1 odst. 1 legislativního nařízení č. 368/2001 stanoví, že „pracovní smlouva může být z technických důvodů nebo z důvodů
nutných požadavků souvisejících s výrobou, organizací nebo nahrazováním zaměstnanců uzavřena na dobu určitou“.
11     Podle čl. 4 odst. 1 legislativního nařízení č. 368/2001 může být délka pracovní smlouvy jednou prodloužena, pokud byla původní
délka smlouvy kratší než tři roky, „za podmínky, že se tak stane na základě objektivních důvodů a že se bude týkat stejné
práce, pro jakou byla uzavřena smlouva na dobu určitou“. Nicméně v tomto případě nesmí celkové trvání uvedené smlouvy překročit
tři roky.
12     Článek 5 legislativního nařízení č. 368/2001, nazvaný „Uplynutí lhůty a sankce. Po sobě jdoucí pracovní smlouvy“, stanoví:
„1.      Pokud pracovní poměr trvá po uplynutí doby původně stanovené či později prodloužené v souladu s článkem 4, je zaměstnavatel
povinen zvýšit odměnu za práci pracovníka o 20 % za den až do desátého dne a o 40 % za každý další den.
2.      Pokud pracovní poměr trvá po dvacátém dnu v případě smluv na dobu kratší než šest měsíců nebo po třicátém dnu v ostatních
případech, je smlouva od uplynutí uvedených lhůt považována za smlouvu na dobu neurčitou.
3.      Je‑li pracovník znovu zaměstnán na dobu určitou podle článku 1 ve lhůtě deseti dnů od data uplynutí smlouvy, jejíž doba trvání
je kratší nebo rovna šesti měsícům, nebo dvaceti dnů od data uplynutí smlouvy, jejíž doba trvání je delší než šest měsíců,
druhá smlouva je považována za uzavřenou na dobu neurčitou.
4.      V případě uzavření dvou po sobě jdoucích smluv na dobu určitou, tedy provedených bez přerušení, je pracovní smlouva považována
za uzavřenou na dobu neurčitou od data uzavření první smlouvy.“
13     Článek 10 legislativního nařízení č. 368/2001 obsahuje seznam případů, ve kterých je použití nové právní úpravy týkající se
smluv na dobu určitou vyloučeno. Žádný z těchto případů se netýká veřejné správy.
14     Podle předkládajícího soudu nabylo legislativní nařízení č. 368/2001 účinnosti dne 21. září 2001. Jeho čl. 11 odst. 1 upřesňuje,
že „[o]d data nabytí účinnosti tohoto legislativního nařízení se zrušují […] všechna legislativní ustanovení, která jsou s tímto
nařízením neslučitelná a která nejsou v tomto legislativním nařízení výslovně uvedena“. Odstavec 3 uvedeného článku doplňuje,
že „jednotlivé smlouvy vyhotovené na základě předchozí právní úpravy mají i nadále právní účinky až do doby jejich uplynutí“.
15     Mimoto podle článku 36 legislativního nařízení č. 165 ze dne 30. března 2001 o obecných pravidlech organizace práce ve veřejné
správě (běžný doplněk ke GURI č. 106 ze dne 9. května 2001, dále jen „legislativní nařízení č. 165/2001“):
„1.      Při dodržování ustanovení týkajících se přijímání zaměstnanců uvedených v předchozích odstavcích používá veřejná správa pružné
smluvní formy přijímání a zaměstnávání zaměstnanců upravené občanským zákoníkem a zákony týkajícími se podnikových pracovních
poměrů. Celostátní kolektivní smlouvy upravují smlouvy na dobu určitou, smlouvy o odborné přípravě, pracovní smlouvy, ostatní
vztahy v oblasti odborné přípravy a dočasné práce […]
2.      Porušení kogentních ustanovení týkajících se přijímání nebo zaměstnávání veřejnou správou nemůže v žádném případě vést ke
vzniku pracovních smluv na dobu neurčitou uzavřených s touto veřejnou správou, aniž by tím byla dotčena odpovědnost a sankce,
kterým je veřejná správa vystavena. Dotčený pracovník má nárok na náhradu škody vyplývající z práce odvedené při porušení
kogentních ustanovení. Veřejná správa je povinna vymáhat částky vyplacené z tohoto titulu u odpovědných vedoucích pracovníků,
je‑li toto porušení úmyslné nebo vyplývá‑li z hrubé nedbalosti.“
16     Předkládající soud zdůrazňuje, že Corte costituzionale (Ústavní soud) ve svém rozsudku č. 89 ze dne 13. března 2003 rozhodl,
že první věta čl. 36 odst. 2 legislativního nařízení č. 165/2001 je v souladu s ústavními zásadami rovnosti a řádné správy
uvedenými v článku 3, respektive článku 97 italské ústavy. Corte costituzionale usoudil, že základní zásada, podle níž se
pracovní místa v orgánech veřejné správy obsazují prostřednictvím výběrového řízení, na základě čl. 97 třetího pododstavce
uvedené ústavy, činí legitimním existující rozdílné zacházení mezi pracovníky soukromého sektoru a pracovníky veřejné správy
v případě zjištění protiprávnosti při uzavření po sobě jdoucích smluv na dobu určitou.

Spor v původním řízení a předběžná otázka
17     Žalobci v původním řízení byli nemocničním zařízením zaměstnáni jako technici v kuchyni na základě řady po sobě jdoucích smluv
na dobu určitou, přičemž poslední z nich byly uzavřeny v průběhu ledna roku 2002 na dobu šesti měsíců.
18     Byli přijati na základě seznamu vhodných uchazečů, který byl vyhotoven v návaznosti na veřejné výběrové řízení uspořádané
nemocničním zařízením v roce 1998 za účelem přijetí, na dobu určitou, „techniků v kuchyni“, kteréhožto výběrového řízení se
žalobci v původním řízení úspěšně zúčastnili.
19     Poslední smlouvy na dobu určitou nebyly nemocničním zařízením obnoveny, když v průběhu července roku 2002 uplynula doba jejich
platnosti, a zařízení žalobce v původním řízení formálně propustilo, když se dostavili na svá místa po uplynutí jejich příslušných
smluv.
20     Žalobci v původním řízení napadli rozhodnutí o propuštění u Tribunale di Genova, domáhajíce se u tohoto soudu, aby jednak
na základě legislativního nařízení č. 368/2001 určil existenci pracovních smluv na dobu neurčitou s nemocničním zařízením,
a to od počátku prvních pracovních poměrů trvajících při vstupu tohoto legislativního nařízení v platnost, a jednak tomuto
zařízení uložil zaplacení dlužné odměny za práci a náhradu utrpěné škody.
21     V projednávaném případě předkládající soud uvádí, že v obou jím projednávaných případech uběhlo mezi datem uplynutí předposlední
smlouvy uzavřené s nemocničním zařízením a datem, kdy s ním byla uzavřena poslední smlouva, osm dní. Článek 5 odst. 3 legislativního
nařízení č. 368/2001 přitom stanoví, že je‑li pracovník znovu zaměstnán na dobu určitou „ve lhůtě deseti dnů od data uplynutí
smlouvy, jejíž doba trvání je kratší nebo rovna šesti měsícům“, druhá smlouva je automaticky považována za uzavřenou na dobu
neurčitou.
22     Nemocniční zařízení uplatňuje, že článek 5 legislativního nařízení č. 368/2001 není v projednávaném případě použitelný, neboť
článek 36 legislativního nařízení č. 165/2001 zakazuje veřejné správě uzavírat pracovní smlouvy na dobu neurčitou.
23     Předkládající soud uvádí, že rámcová dohoda neurčuje žádnou oblast činnosti, kterou by bylo možné vyloučit z její působnosti,
s výjimkou určitých vztahů v rámci odborného vzdělávání nebo pracovních poměrů uvedených v ustanovení 2 bodě 2 této rámcové
dohody, které však s věcí projednávanou tímto soudem nesouvisí. Krom toho zákon č. 422/2002, který zmocnil vládu k provedení
směrnice 1999/70, nestanovil žádné omezení, pokud jde o jeho uplatnění na veřejnou správu. Legislativní nařízení skutečně
neobsahuje žádné omezení v tomto smyslu. Vzhledem k tomu, že bylo přijato později než legislativní nařízení č. 165/2001, dokonce
výslovně zrušilo „všechna legislativní ustanovení, která jsou s tímto nařízením neslučitelná a která nejsou v tomto legislativním
nařízení výslovně uvedena“.
24     Předkládající soud si klade otázku ohledně slučitelnosti první věty čl. 36 odst. 2 legislativního nařízení č. 165/2001 s právem
Společenství, jelikož, pokud jde o důsledky porušení kogentních ustanovení týkajících se po sobě jdoucích pracovních smluv
na dobu určitou, tato věta velmi jasně rozlišuje mezi těmito smlouvami podle toho, zda byly uzavřeny s veřejnou správou nebo
zaměstnavateli v soukromém sektoru. Uvedený soud v tomto ohledu uvádí, že ochranu prostřednictvím náhrady škody, která má
ve vnitrostátním právním řádu obecnou povahu, nelze, zejména vzhledem k otázkám důkazního břemene ohledně škody, jimž musí
čelit dotčení pracovníci, považovat za rovnocennou ochraně, která vyplývá z opětovného přijetí na dříve zaujímané místo. Tato
posledně uvedená forma ochrany odpovídá lépe nezbytnosti zabránit zneužitím, jichž se může dopouštět zaměstnavatel uzavíráním
po sobě jdoucích smluv na dobu určitou.
25     Za těchto podmínek se Tribunale di Genova rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Musí být směrnice 1999/70/ES (článek 1, jakož i ustanovení 1 písm. b) a ustanovení 5 [rámcové dohody]) vykládána v tom smyslu,
že brání vnitrostátní právní úpravě (před provedením této směrnice) odlišující pracovní smlouvy uzavřené s veřejnou správou
od smluv uzavřených se soukromými zaměstnavateli, přičemž prvně uvedené vylučuje z ochrany poskytované vznikem pracovního
poměru na dobu neurčitou v případě porušení kogentních pravidel v oblasti po sobě jdoucích smluv na dobu určitou.“

K předběžné otázce

K přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce
Vyjádření předložená Soudnímu dvoru
26     Nemocniční zařízení má za to, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce není přípustná, jelikož směrnice 1999/70 není přímo
použitelná na věc v původním řízení s ohledem na nedostatek horizontálního účinku směrnic, neboť zařízení není závislé ani
na italském státu, ani na žádném ministerstvu. Je samostatným zařízením s vlastními vedoucími pracovníky, kteří jsou v rámci
své správy povinni uplatňovat pravidla vnitrostátního práva, která nemohou opominout a od kterých se nemohou odchýlit.
27     Italská vláda rovněž uplatňuje, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je nepřípustná. Domnívá se jednak, že tato žádost
je čistě hypotetická, jelikož použitelnost článku 5 legislativního nařízení č. 368/2001, který se odchyluje od článku 36 legislativního
nařízení č. 165/2001, na spor v původním řízení nevyvolává žádnou pochybnost předkládajícího soudu, který je jediný oprávněn
k výkladu ustanovení vnitrostátního práva.
28     Kromě toho má za to, že uvedená žádost není nikterak relevantní pro řešení sporu v původním řízení, jelikož první smlouvy
byly uzavřeny před koncem lhůty pro provedení směrnice 1999/70, stanoveným na 10. července 2001.
Závěry Soudního dvora
29     Pokud jde, zaprvé, o námitku nepřípustnosti vznesenou nemocničním zařízením, postačí konstatovat, že z předkládacího rozhodnutí
vyplývá, že vnitrostátní soud považuje za prokázanou skutečnost, že toto zařízení je orgánem veřejného sektoru vázaným na
veřejnou správu. Podle ustálené judikatury se přitom směrnice lze dovolávat nejen proti orgánům státu, ale rovněž proti institucím
a entitám, které jsou v pravomoci státu či pod jeho kontrolou nebo které disponují výjimečnými pravomocemi ve srovnání s těmi,
které vyplývají z pravidel použitelných na vztahy mezi jednotlivci, jako jsou regionální nebo místní orgány nebo útvary, které
mají bez ohledu na svou právní formu na základě aktu orgánu veřejné správy pravomoc vykonávat pod kontrolou posledně uvedeného
orgánu službu ve veřejném zájmu (rozsudky ze dne 22. června 1989, Fratelli Costanzo, 103/88, Recueil, s. 1839, bod 31; ze
dne 12. července 1990, Foster a další, C‑188/89, Recueil, s. I‑3313, bod 19, jakož i ze dne 5. února 2004, Rieser Internationale
Transporte, C‑157/02, Recueil, s. I‑1477, bod 24).
30     Uvedenou námitku nepřípustnosti tedy nelze v projednávaném případě přijmout.
31     Pokud jde, zadruhé, o první z námitek nepřípustnosti vznesených italskou vládou, je třeba konstatovat, že z judikatury vyplývá,
že v rámci řízení zahájeného na základě článku 234 ES Soudnímu dvoru zajisté nepřísluší rozhodovat o výkladu vnitrostátního
práva nebo o slučitelnosti vnitrostátních právních předpisů s právem Společenství (viz zejména rozsudky ze dne 19. března
1964, Unger, 75/63, Recueil, s. 347, 365, a ze dne 8. září 2005, Yonemoto, C‑40/04, Sb. rozh. s. I‑7755, bod 27).
32     Nicméně je třeba připomenout, že v souladu s ustálenou judikaturou v rámci spolupráce mezi Soudním dvorem a vnitrostátními
soudy založené týmž článkem Smlouvy o ES, je pouze věcí vnitrostátního soudu, kterému byl spor předložen a jenž musí nést
odpovědnost za soudní rozhodnutí, které bude vydáno, posoudit s ohledem na konkrétní okolnosti věci jak nezbytnost rozhodnutí
o předběžné otázce pro vydání jeho rozsudku, tak i relevanci otázek, které klade Soudnímu dvoru. V důsledku toho, jestliže
se položené předběžné otázky týkají výkladu práva Společenství, je Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout (viz zejména rozsudky
ze dne 15. prosince 1995, Bosman, C‑415/93, Recueil, s. I‑4921, bod 59, a ze dne 10. listopadu 2005, Stichting Zuid-Hollandse
Milieufederatie, C‑316/04, Sb. rozh. s. I‑9759, bod 29).
33     Pouze ve výjimečných případech Soudnímu dvoru přísluší zkoumat podmínky, za nichž byl dotázán vnitrostátním soudem, za účelem
ověření své vlastní pravomoci (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 16. prosince 1981, Foglia, 244/80, Recueil, s. 3045, bod
21). Odmítnout rozhodnutí o předběžné otázce položené vnitrostátním soudem je možné pouze tehdy, pokud je zjevné, že žádaný
výklad práva Společenství nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, pokud se jedná o hypotetický problém
nebo také pokud Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro podání užitečné odpovědi na otázky,
které jsou mu položeny (viz zejména výše uvedené rozsudky Bosman, bod 61, a Stichting Zuid-Hollandse Milieufederatie, bod
30).
34     V projednávaném případě však nelze právoplatně tvrdit, že výklad směrnice 1999/70 nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu
sporu v původním řízení nebo že se jedná o hypotetický problém, protože uvedený výklad požadovaný předkládajícím soudem směřuje
právě k tomu, umožnit mu odpovědět na otázku týkající se slučitelnosti ustanovení vnitrostátního práva s touto směrnicí.
35     Tato námitka nepřípustnosti musí být tedy rovněž zamítnuta.
36     Pokud jde, zatřetí, o druhou námitku nepřípustnosti vznesenou italskou vládou, postačuje konstatovat, že ze směrnice 1999/70,
jejíž lhůta pro provedení uplynula dne 10. července 2001, vyplývá, že jejím cílem je zabránit zneužití vyplývajícímu z použití
po sobě jdoucích pracovních smluv nebo poměrů uzavřených na dobu určitou, a že se její ustanovení týkají převážně obnovení
smluv na dobu určitou a podmínek, které se vztahují na takové obnovení. K obnovení smluv dotčených ve věci v původním řízení
přitom došlo dne 10. ledna, respektive 11. ledna 2002, a tedy po datu, ke kterému měla být uvedená směrnice provedena do vnitrostátního
práva. Za těchto podmínek nelze právoplatně uplatňovat, že její výklad není pro řešení sporů, o kterých rozhoduje předkládající
soud, nikterak relevantní.
37     Z výše uvedených úvah vyplývá, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je přípustná.

K věci samé
38     Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda musí být rámcová dohoda vykládána v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní
úpravě, která v případě zneužití vyplývajícího z použití po sobě jdoucích pracovních smluv nebo poměrů uzavřených na dobu
určitou zaměstnavatelem ve veřejné správě vylučuje, aby tyto smlouvy nebo poměry byly změněny na pracovní smlouvy nebo poměry
na dobu neurčitou i přesto, že taková změna je stanovena, pokud jde o pracovní smlouvy nebo poměry uzavřené se zaměstnavatelem
v soukromém sektoru.
39     Za účelem poskytnutí odpovědi na tuto otázku je nutné bez dalšího uvést, že v rozporu s tím, co tvrdila italská vláda na jednání,
se směrnice 1999/70 a rámcová dohoda použijí na pracovní smlouvy a poměry na dobu určitou uzavřené se správními orgány a dalšími
subjekty veřejného sektoru (rozsudek ze dne 4. července 2006, Adeneler a další, C‑212/04, Sb. rozh. s. I‑6057, bod 54).
40     Ustanovení obou těchto aktů totiž neobsahují žádnou informaci umožňující dospět k závěru, že by jejich rozsah působnosti byl
omezen na smlouvy na dobu určitou uzavřené zaměstnanci se zaměstnavateli pouze v soukromém sektoru (výše uvedený rozsudek
Adeneler a další, bod 55).
41     Naopak jak vyplývá jednak ze samotného znění ustanovení 2 bodu 1 rámcové dohody, je její rozsah působnosti určen široce a vztahuje
se obecně na „zaměstnance s pracovním poměrem na dobu určitou, kteří mají pracovní smlouvu nebo jsou v pracovním poměru vymezeném
platnými právními předpisy, kolektivními smlouvami nebo zvyklostmi v každém členském státě“. Krom toho vymezení pojmu „zaměstnanec
v pracovním poměru na dobu určitou“ ve smyslu rámcové dohody, uvedené v jejím ustanovení 3 bodě 1, zahrnuje všechny zaměstnance,
aniž by rozlišovalo podle toho, zda jsou zaměstnáni zaměstnavatelem ve veřejném či soukromém sektoru (výše uvedený rozsudek
Adeneler a další, bod 56).
42     Krom toho ustanovení 2 bod 2 téže rámcové dohody se omezuje, aniž by upravovalo vyloučení pracovních smluv nebo poměrů na
dobu určitou uzavřených se zaměstnavatelem ve veřejném sektoru, na to, že poskytuje členským státům nebo sociálním partnerům
možnost vyjmout z rozsahu působnosti této rámcové dohody „vztahy v rámci základního odborného vzdělávání a učňovského vzdělávání“,
jakož i pracovní smlouvy a poměry „uzavřené v rámci zvláštního veřejného nebo veřejně podporovaného výučního, integračního
programu a programu odborného vzdělávání“ (výše uvedený rozsudek Adeneler a další, bod 57).
43     Je rovněž namístě připomenout, že jak vyplývá z ustanovení 1 písm. b) rámcové dohody, účelem této dohody je vytvořit rámec,
který zabrání zneužití vyplývajícímu z použití po sobě jdoucích pracovních smluv nebo poměrů uzavřených na dobu určitou.
44     Ustanovení 5 bod 1 rámcové dohody ukládá za tímto účelem členským státům povinnost zavést v jejich právním řádu alespoň jedno
z opatření uvedených v tomto bodě 1 písm. a) až c), pokud v dotyčném členském státě ještě neexistují odpovídající právní předpisy,
jež mají účinně zabránit zneužívání po sobě jdoucích pracovních smluv na dobu určitou (výše uvedený rozsudek Adeneler a další,
bod 65).
45     Je třeba však poukázat na to, že uvedené ustanovení, jak vyplývá z jeho znění, přiznává členským státům možnost, je-li to
objektivně odůvodněno, přihlédnout ke zvláštním potřebám dotčených specifických odvětví nebo kategorií zaměstnanců.
46     Ustanovení 5 bod 2 rámcové dohody sice členským státům nepřiznává výslovně stejnou možnost, pokud jde o stanovení podmínek,
za jakých musí být po sobě jdoucí pracovní smlouvy nebo poměry na dobu určitou považovány za uzavřené na dobu neurčitou.
47     Nicméně vzhledem k tomu, že uvedené ustanovení nestanoví všeobecnou povinnost členských států upravit přeměnu pracovních smluv
na dobu určitou na smlouvy na dobu neurčitou, ani nestanoví přesné podmínky, za nichž lze smlouvy na dobu určitou použít (výše
uvedený rozsudek Adeneler a další, bod 91), ponechává členským státům v této oblasti určitou posuzovací pravomoc.
48     Z toho vyplývá, že ustanovení 5 rámcové dohody samo o sobě nebrání tomu, aby členský stát upravil odlišně zneužití využitím
po sobě jdoucích pracovních smluv nebo poměrů na dobu určitou podle toho, zda byly uvedené smlouvy nebo poměry uzavřeny se
zaměstnavatelem ze soukromého sektoru nebo se zaměstnavatelem z veřejného sektoru.
49     Jak však vyplývá z bodu 105 výše uvedeného rozsudku Adeneler a další, aby bylo možné takovou vnitrostátní právní úpravu, jaká
je dotčena ve věci v původním řízení a která zakazuje pouze ve veřejném sektoru přeměnu po sobě jdoucích smluv na dobu určitou
na smlouvu na dobu neurčitou, považovat za slučitelnou s rámcovou dohodou, vnitrostátní právní řád dotyčného členského státu
musí v daném sektoru obsahovat jiné účinné opatření, které by zabránilo a případně sankcionovalo zneužití po sobě jdoucích
smluv na dobu určitou.
50     Pokud jde o tuto posledně uvedenou podmínku, je třeba připomenout, že ustanovení 5 bod 1 ukládá členským státům účinné a závazné
přijetí alespoň jednoho z opatření uvedených v tomto ustanovení, jejichž cílem je předcházení zneužívání po sobě jdoucích
pracovních smluv nebo poměrů na dobu určitou, pokud vnitrostátní právo odpovídající opatření ještě neobsahuje.
51     Krom toho, pokud jako v projednávaném případě nestanoví právo Společenství specifické sankce v případě, že bylo přesto zjištěno
zneužití, je věcí vnitrostátních orgánů, aby přijaly vhodná opatření k řešení takové situace, která musejí být nejen přiměřená,
ale i dostatečně účinná a musejí mít odrazující účinek, aby zajistila úplnou účinnost norem přijatých podle rámcové dohody
(výše uvedený rozsudek Adeneler a další, bod 94).
52     Podmínky provádění takových norem sice spadají do vnitrostátního právního řádu členských států podle zásady procesní autonomie
těchto států, nesmějí však být méně příznivé než podmínky upravující obdobné situace vnitřní povahy (zásada rovnocennosti)
ani nesmějí v praxi znemožňovat či nadměrně ztěžovat výkon práv přiznaných právním řádem Společenství (zásada efektivity)
(viz zejména rozsudek ze dne 14. prosince 1995, Peterbroeck, C‑312/93, Recueil, s. I‑4599, bod 12, jakož i výše uvedený rozsudek
Adeneler a další, bod 95).
53     Z toho vyplývá, že pokud k takovému zneužití po sobě jdoucích pracovních smluv na dobu určitou došlo, musí být možné použít
opatření poskytující účinné a rovnocenné záruky ochrany zaměstnanců za účelem uložení řádné sankce za toto zneužití a odstranění
následků porušení práva Společenství. Podle samotného čl. 2 prvního pododstavce směrnice 1999/70 totiž členské státy musí
„přijmout veškerá nezbytná opatření, která jim umožní kdykoli zaručit výsledky stanovené [uvedenou] směrnicí“ (výše uvedený
rozsudek Adeneler a další, bod 102).
54     Není věcí Soudního dvora vykládat vnitrostátní právo, jelikož tento úkol přísluší výlučně předkládajícímu soudu, který musí
v projednávaném případě určit, zda jsou požadavky uvedené ve třech předchozích bodech splněny příslušnými ustanoveními vnitrostátní
právní úpravy. Soudní dvůr však při rozhodování o předběžné otázce může případně podat upřesnění, aby vnitrostátnímu soudu
poskytl vodítko při jeho posouzení (viz rozsudek ze dne 21. února 2006, Halifax a další, C‑255/02, Sb. rozh. s. I‑1609, body
76 a 77).
55     V tomto ohledu je namístě konstatovat, že se na první pohled zdá, že taková vnitrostátní právní úprava, jako je úprava dotčená
v původním řízení, která stanoví kogentní pravidla týkající se trvání a obnovení smluv na dobu určitou, jakož i právo na náhradu
škody utrpěné zaměstnancem z důvodu zneužití po sobě jdoucích pracovních smluv nebo poměrů uzavřených na dobu určitou veřejnou
správou, splňuje požadavky uvedené v bodech 51 až 53 tohoto rozsudku.
56     Nicméně je věcí předkládajícího soudu, aby posoudil, v jakém rozsahu podmínky pro použití, jakož i účinné provedení čl. 36
odst. 2 první věty legislativního nařízení č. 165/2001 činí z tohoto ustanovení náležité opatření, které by předcházelo a případně
sankcionovalo zneužití po sobě jdoucích pracovních smluv na dobu určitou veřejnou správou.
57     S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba odpovědět na položenou otázku tak, že rámcová dohoda musí být vykládána v tom smyslu,
že v zásadě nebrání vnitrostátní právní úpravě, která v případě zneužití vyplývajícího z použití po sobě jdoucích pracovních
smluv nebo poměrů na dobu určitou zaměstnavatelem ve veřejné správě vylučuje, aby byly tyto smlouvy nebo poměry změněny na
pracovní smlouvy nebo poměry na dobu neurčitou i přesto, že taková změna je stanovena, pokud jde o pracovní smlouvy nebo poměry
uzavřené se zaměstnavatelem v soukromém sektoru, jestliže tato právní úprava obsahuje jiné účinné opatření, jehož účelem je
zabránit a případně sankcionovat zneužití po sobě jdoucích smluv na dobu určitou zaměstnavatelem ve veřejné správě.

K nákladům řízení
58     Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
Rámcová dohoda o pracovních poměrech na dobu určitou, uzavřená dne 18. března 1999, která je obsažena v příloze směrnice Rady
1999/70/ES ze dne 28. června 1999 o rámcové dohodě o pracovních poměrech na dobu určitou uzavřené mezi organizacemi UNICE,
CEEP a EKOS, musí být vykládána v tom smyslu, že v zásadě nebrání vnitrostátní právní úpravě, která v případě zneužití vyplývajícího
z použití po sobě jdoucích pracovních smluv nebo poměrů na dobu určitou zaměstnavatelem ve veřejné správě vylučuje, aby byly
tyto smlouvy nebo poměry změněny na pracovní smlouvy nebo poměry na dobu neurčitou, i přesto, že taková změna je stanovena,
pokud jde o pracovní smlouvy nebo poměry uzavřené se zaměstnavatelem v soukromém sektoru, jestliže tato právní úprava obsahuje
jiné účinné opatření, jehož účelem je zabránit a případně sankcionovat zneužití po sobě jdoucích smluv na dobu určitou zaměstnavatelem
ve veřejné správě.
Podpisy.
*
Jednací jazyk: italština.