CELEX: 62002TJ0171
Riigiabi
Väikeste põllumajandusettevõtete ümberkorraldamise abikava
Abi, mis mõjutab liikmesriikidevahelist kaubandust ning kahjustab või ähvardab kahjustada konkurentsi
Suunised raskustes ettevõtete päästmiseks ja ümberkorraldamiseks ettenähtud riigiabi kohta
Tingimuslik otsus
Riigiabi kontrollimise menetlusele kohaldatav tähtaeg
Õiguskindluse kaitse
Põhjendamine
Menetlusse astumine
Menetlusse astuja nõuded, õiguslikud alused ja argumendid

Vaidluse taust
1       Itaalia ametiasutused teatasid 12. jaanuri 1998. aasta kirjaga komisjonile Giunta regionale della Sardegna (Sardiinia maakonnavalitsus)
2. detsembri 1997. aasta otsusega nr 48/7 ettenähtud abikavaprojektist, millega kiideti heaks „kasvuhoonekultuuride sektori
ettevõtete ümberkorraldamise piirkondlik kava” (edaspidi „projekt”). Komisjon sai teate kätte 15. jaanuaril 1998.
2       Projektis nähti ette esiteks ümberkorraldamise abikava.
3       Projekti jaoks tunnistati abikõlblikuks raskustes väikesed Sardiinia põllumajandusettevõtted (VPE). Kriteeriumide kohaselt
võis raskusena selle projekti mõttes käsitleda olukorda, kui asjassepuutuvat VPE-d iseloomustas esiteks „põhikapitali tulu
kaotus vähemalt 25% aastas kolme viimase turustusaasta jooksul” ning teiseks „sissenõuatavaks muutunud võlad, mis ületasid
31. detsembril 1996 30% käibekapitalist”. Itaalia ametiasutuste väidete kohaselt vastas neile kriteeriumidele ligikaudu 500 Sardiinia
VPE-d.
4       Et abikava alusel toetust saada, pidid abikõlblikud ettevõtted pidama kinni tervest reast tingimustest, sealhulgas nt „ümberkorraldamise
plaani esitamine, milles on ära näidatud kõigi tootmiskulude katmise võimalused tavapärastes tegutsemise tingimustes, samuti
ettevõtlustulu saamine” ja „osaline tegevuse, struktuuride ja käibevara likvideerimine, kui see on vajalik ettevõtte majandusliku
ja finantsilise tasakaalu saavutamiseks”.
5       Tegemist on kasvuhoonekultuuride sektoriga. Kõnealuste toodete hulka kuuluvad erinevad klaaskasvuhoones kasvatatavad köögivilja-,
puuvilja-, seene-, taime- ja lillesordid.
6       Kavandatud abi kujutas endast esiteks abikõlblike ettevõtete võlakohustuste ümberkorraldamise meetmeid. Need meetmed pidid
vastu võtma kas vastava ettevõtte võlausaldajast pangaasutused (intresside ja 31. detsembriks 1996 sissenõutavaks muutunud
võlgadelt arvestatava viivise kustutamine; 1. jaanuari 1997 ja maksetähtaja pikendamise lepingu sõlmimise vahelisel perioodil
sissenõutavaks muutuvate võlakohustuste viiviste kustutamine) või teise võimalusena piirkondlikud ametiasutused (31. detsembril
1996 sissenõutavaks muutunud võlgade põhisumma osaline enda kanda võtmine; pärast 31. detsembrit 1996 sissenõutavaks muutuvate
võlgade intresside hüvitamine). Piirkondlike ametiasutuste kanda jäetud meetmete kuluosa moodustas 75% 31. detsembriks 1996
sissenõutavaks muutunud võlakohustuste moodustatavast võla kogusummast, mille suhtes ei olnud kohaldatud võlausaldajateks
olevatele pangaasutustele makstavat viivist. Nende meetmete maksimaalseks kestuseks oli määratud 15 aastat.
7       Teiseks oli ette nähtud toetus tagastamatu abina erinevate investreerimismeetmete vahendusel, mille eesmärk oli tootmisvahendi
loomine (kaitse-, õhutamis-, isoleerimis-, kuivendus-, niisutusvahendite ja kliimaseadmete paigaldamine ning amortiseerunud
varustuse parandamine või asendamine). Neid investeerimismeetmeid kirjeldati ümberkujundamise jaoks „hädavajalikena”. Piirkondlike
ametiasutuste kanda jäetud meetmete kuluosa moodustas 75% kõigist abikõlblikest kuludest. Nimetatud meetmete kestuseks oli
märgitud „elluviimiseks vajalik” aeg.
8       Kolmandaks olid ette nähtud meetmed, mis hõlmasid Ente regionale di sviluppo e assistenza tecnica in agrucoltura (põllumajandussektori
arengu ja tehnilise abi piirkondlik amet) tagatavat tehnilist abi, kutseõpet ja nõustamist. Nimetatud meetmeid kirjeldati
kui „tavapärast teenust”, mille kasutamine „ei too[nud] kaasa lisakulusid”. Meetmete kestuseks oli märgitud „piiramatu”.
9       Ümberkorraldamise abikava rahastamiseks mõeldud riiklike vahendite kogusumma oli 60 miljardit Itaalia liiri (ITL), mis võrdub
ligikaudu 30 miljoni euroga. Igale abikõlblikuks peetud ettevõttele riiklikest vahenditest eraldatav maksimaalne abisumma
oli 600 miljonit Itaalia liiri, st ligikaudu 300 000 eurot.
10     Teiseks näitas projekt Itaalia Vabariigi kavatsust näha ette ajutistes ja tõsistes finantsraskustes olevate VPE-de jaoks päästmisabi,
mida „võib anda tagatisena või minimaalse laenusummana intressi tavamääraga või mis on igal juhul arvestatud välja sõltuvalt
sellest, kas ettevõtja jätkab tegevust kuni ümberkorraldamiseni”.
11     Komisjon teatas oma 1. veebruari 1999. aasta kirjaga Itaalia Vabariigile oma otsusest algatada EÜ artikli 88 lõikes 2 ette
nähtud ametlik uurimismenetlus. Itaalia ametiasutused said kirja kätte 4. veebruaril 1999.
12     Itaalia ametiasutused palusid oma 14. septembri 2001. aasta kirjas komisjonil teha kahe kuu jooksul otsus nõukogu 22. märtsi
1999. aasta määruse (EÜ) nr 659/1999, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad EÜ asutamislepingu artikli [88] kohaldamiseks
(EÜT L 83, lk 1; ELT eriväljaanne 08/01, lk 339), artikli 7 lõike 7 alusel.
13     Komisjon võttis 13. novembril 2001 vastu otsuse 2002/229/EÜ abikava kohta, mida Sardiinia maakond (Itaalia) kavandab kohaldada
kasvuhoonekultuuride sektori raskustes ettevõtete ümberkorraldamiseks (EÜT L 77, lk 29; edaspidi „otsus”), mis avaldati 20. märtsil
2002.
14     Otsuse artiklis 1 on öeldud, et projekt on ühisturuga kokkusobimatu ning seda ei või täita.

Menetlus ja poolte nõuded
15     Regione autonoma della Sardegna esitas 6. juunil 2002 Esimese Astme Kohtu kantseleisse käesoleva hagi.
16     Kohtuasi määrati esialgu esimesele, laiendatud kojale, kuid kuna ettekandja-kohtunik nimetati tulenevalt Esimese Astme Kohtu
kodade koosseisu muudatustest alates 1. oktoobrist 2003 neljandasse kotta, siis suunati kohtuasi neljandale, laiendatud kojale.
17     Confederazione italiana agricoltori della Sardegna, Federazione regionale coltivatoridiretti della Sardegna ja Federazione
regionale degri agricoltori della Sardegna taotlesid 8. augustil 2002 Esimese Astme Kohtu kantseleisse esitatud avalduses
hageja nõuete toetuseks menetlusse astumise võimalust. Menetlusse astumise taotlus tehti pooltele teatavaks. Ettenähtud tähtajaks
pooled märkusi ei esitanud.
18     Esimese Astme Kohtu esimese, laiendatud koja esimees rahuldas oma 9. detsembri 2002. aasta määrusega menetlusse astumise taotluse.
5. veebruaril 2003 esitasid menetlusse astujad Esimese Astme Kohtu kantseleisse oma seisukohad.
19     Esimese Astme Kohus kuulas ära poolte kohtukõned ja vastused Esimese Astme Kohtu esitatud küsimustele 1. juuli 2004. aasta
kohtuistungil. Komisjon loobus sellest võimalusest, viidates asjaolule, et hagi tuleb hilinenud esitamise tõttu jätta vastuvõetamatuna
läbi vaatamata. See märgiti kohtuistungi protokolli.
20     Hageja palub Esimese Astme Kohtul:
–       tühistada otsus;
–       mõista kohtukulud välja komisjonilt.
21     Menetlusse astujad paluvad Esimese Astme Kohtul:
–       tühistada otsus;
–       teise võimalusena tühistada otsus „selles osas, milles see ei näe ette, et abi on 100 000 euro ulatuses ühe ettevõtte kohta
seaduslik”;
–       mõista kohtukulud välja komisjonilt.
22     Komisjon palub Esimese Astme Kohtul:
–       jätta hagi rahuldamata;
–       mõista kohtukulud välja hagejalt ning jätta menetlusse astujate kohtukulud nende endi kanda ning mõista neilt välja komisjoni
kohtukulud, mis on seotud menetlusse astumisega.

Õiguslik käsitlus
A –
Nõue tühistada otsus tervikuna
23     Hageja esitab menetlusse astujate toetusel otsuse tervikliku tühistamise nõude toetuseks sisuliselt järgmised kaheksa väidet:
–       komisjoni 19. septembri 1997. aasta teatise 97/K-283/02, mis käsitleb ühenduse suuniseid raskustes olevate äriühingute päästmiseks
ja ümberkorraldamiseks antava riigiabi kohta (EÜT C 283, lk 2; edaspidi „suunised”), punkti 4.1 esimese lõigu rikkumine;
–       EÜ artikli 88 rikkumine;
–       liiga pikk haldusmenetlus;
–       õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte mittejärgimine;
–       EÜ artikli 253 rikkumine;
–       hoolsuse puudumine;
–       EÜ artikli 87 lõike 3 punkti c ja suuniste rikkumine;
–       määruse nr 659/1999 artikli 7 lõike 4 rikkumine.
24     Lisaks paluvad menetlusse astujad Esimese Astme Kohtul „jätta teise võimalusena kohaldamata EÜ artikli 241 mõttes ebaseaduslikud
sätted” ning esitavad sisuliselt neli järgmist täiendavat väidet:
–       ärakuulamisõiguse rikkumine;
–       EÜ artikli 87 lõike 2 punkti b rikkumine;
–       rikutud on EÜ artiklit 158 ning saarealasid käsitleva deklaratsiooni nr 30, mis on lisatud Amsterdami lepingu lõppaktile;
–       nõukogu 17. aprilli 1972. aasta direktiivi 72/159/EMÜ talumajapidamiste kaasajastamise kohta (EÜT L 96, lk 1) ning nõukogu
28. aprilli 1975. aasta direktiivi 75/268/EMÜ mägipiirkondade ja teatavate ebasoodsamate alade põllumajanduse kohta (EÜT L 128,
lk 1) rikkumine.
25     Neid kahte väidete kogumit tuleb analüüsida eraldi.
1.
Hageja ja menetlusse astujate ühised väited
a)     Suuniste punkti 4.1 rikkumisele tuginev väide
Poolte argumendid
26     Hageja on seisukohal ning menetlusse astujad toetavad teda selles, et komisjon ei ole pidanud kinni tavapärasest kahekuulisest
tähtajast, mille ta on suuniste punkti 4.1 esimeses lõigus väikeste ja keskmise suurusega ettevõtjate (VKE) ümberkorraldamise
abikavaprojektide kontrollimenetluse läbiviimiseks ette näinud.
27     Komisjon vaidleb sellele väitele vastu.
Esimese Astme Kohtu hinnang
28     Suuniste punkti 4.1 esimeses lõigus on öeldud, et komisjon „lubab” väikeste ja keskmise suurusega ettevõtjate või VPE-de päästmise
või ümberkorraldamise abikavasid käsitlevaid projekte ning „teeb seda tavapärase kahekuulise tähtaja jooksul pärast täieliku
teabe saamist, välja arvatud juhul, kui kõnealuse abikava suhtes saab rakendada kiirendatud loaandmismenetlust, milleks on
komisjonil aega 20 tööpäeva”.
29     Neid sõnu tuleb tõlgendada asutamislepingus riigiabi kontrollimiseks ettenähtud menetlussätete kohaselt. Suunavad eeskirjad,
mille komisjon võib oma selles valdkonnas järgitava praktika selgitamiseks vastu võtta, ei või lahkneda asutamislepingu sätetest
(Euroopa Kohtu 24. veebruari 1987. aasta otsus kohtuasjas 310/85: Deufil
vs
. komisjon, EKL 1987, lk 901, punkt 22, ja 13. juuni 2002. asta otsus kohtuasjas C‑382/99: Madalmaad
vs
. komisjon, EKL 2002, lk I‑5163, punkt 24).
30     EÜ artikkel 88 eristab liikmesriikide poolt kavandatava uue abi kontrollimise juures esialgset uurimist ja ametlikku uurimismenetlust.
31     EÜ artikli 88 lõikes 3 ette nähtud esialgse uurimise eesmärk on üksnes anda komisjonile tähtaeg järelemõtlemiseks ja uurimise
läbiviimiseks, võimaldamaks tal välja kujundada esialgne arvamus nende projektide kohta, millest talle on teatatud selleks,
et ta teeks järelduse, mille kohaselt need kas ei kujuta endast abi, sobivad kokku ühisturuga või esineb kahtlusi, mis sunnib
viima läbi põhjalikuma analüüsi (Euroopa Kohtu 11. detsembri 1973. aasta otsus kohtuasjas 120/73: Lorenz, EKL 1973, lk 1471,
punkt 3, ja 3. mai 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑204/97: Portugal
vs
. komisjon, EKL 2001, lk I‑3175, punkt 34). Arvestades kõnealuse liikmesriigi soovi saada kiire otsus, on see protsess põhimõtteliselt
kiireloomuline ning seetõttu tuleb otsus teha kahekuulise kohustusliku tähtaja jooksul, mida hakatakse arvestama ajast, mil
komisjon sai kätte täieliku teatise (eespool viidatud otsus Lorenz, punkt 4, ja 28. jaanuari 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑334/99:
Saksamaa
vs.
komisjon, EKL 2003, lk I‑1139, punktid 49 ja 50).
32     EÜ artikli 88 lõike 2 esimeses lõigus ette nähtud ametlik uurimismenetlus on hädavajalik juhul, kui komisjon ei ole esialgse
uurimise faasis jõudnud veendumusele, et projekt, mis ei kujuta endast abi või mis küll kujutab endast abi, sobib kokku ühisturuga.
Seega on komisjonil võimalik olla enne lõpliku otsuse tegemist täielikult informeeritud kõnealuse kohtuasja asjaoludest, võttes
talle pandud kohustuse kohaselt arvesse kõik vajalikud arvamused, ning teiseks kaitsta potentsiaalselt huvitatud kolmandate
isikute õigusi, andes neile võimaluse oma seisukohtade väljendamiseks (Euroopa Kohtu 20. märtsi 1984. aasta otsus kohtuasjas 84/82:
Saksamaa
vs.
komisjon, EKL 1984, lk 1451, punkt 13; 14. novembri 1984. aasta otsus kohtuasjas 323/82: Intermills
vs
. komisjon, EKL 1984, lk 3809, punkt 17, ja eespool punktis 31 viidatud kohtuotsus Portugal
vs
. komisjon, punkt 33).
33     Siit tuleneb, et komisjon võib väikeste ja keskmise suurusega ettevõtjate ümberkorraldamise abikavaprojektile suuniste punkti 4.1
esimeses lõigus nimetatud tähtaja jooksul loa anda üksnes juhul, kui komisjon leiab „tavapärase kahekuulise” tähtaja, st talle
esialgse uurimise läbiviimiseks ettenähtud tähtaja möödumisel, et tema kehtestatavad meetmed ei kujuta endast abi või et need
kujutavad endast abi, mille kokkusobivus ühisturuga ei tekita mingit kahtlust. Kui aga komisjon ei suuda sellisele järeldusele
jõuda, peab ta algatama ametliku uurimismenetluse.
34     Seda tõlgendust toetab komisjoni 2. juuli 1992. asta teatises 92/K-213/03, mis käsitleb väikestele ja keskmise suurusega ettevõtetele
mõeldud abikavade ja olemasolevate kavade muudatuste suhtes kehtivat kiirendatud loaandmismenetlust (EÜT C 213, lk 10), sätestatud
20-tööpäevase tähtaja kehtestamine, millele suunistes viidatakse. Selle teatise teise ja viimase lõigu sõnastusest nähtub,
et isegi juhul, kui abikava projekt vastab kõigile tingimustele 20-tööpäevase tähtaja kohaldamiseks, ei ole komisjonil üksnes
„printsiibis” kohustust esitada pärast tähtaja möödumist vastuväiteid, säilitades sel moel täiel määral oma volitused „seisukohta
võtmiseks”, st teha vajaduse korral otsus ametliku uurimismenetluse avamise kohta ning võtta selle menetluse raames vastu
kas positiivne, tingimuslik või negatiivne lõplik otsus.
35     Kuna suuniste punkti 4.1 esimeses lõigus viidatakse üksnes EÜ artikliga 88 ette nähtud esialgse uurimise faasile kohaldatavale
tähtajale, nagu Euroopa Kohus seda on tõlgendanud, tuleb käesolev väide tagasi lükata, kuna see oli esitatud iseseisva väitena,
ning analüüsida seda väidet selle sätte rikkumisele tugineva väitena.
b)     EÜ artikli 88 rikkumisele tuginev väide
Poolte argumendid
36     Hageja leiab, et komisjon on tema täiendava teabe saamise taotlused nende grupeerimise asemel ajaliselt reastanud ning ei
ole seetõttu tunnistanud EÜ artikli 88 lõikega 3 ette nähtud esialgse uurimise kiireloomulisust ja seda eelkõige seetõttu,
et projekt puudutab sarnaselt käesoleva asjaga raskustes olevaid äriühinguid.
37     Menetlusse astujad on seisukohal, et komisjon otsustas EÜ artikli 88 lõike 2 esimeses lõigus ette nähtud ametliku uurimismenetluse
algatada pärast talle selleks ettenähtud kahekuulise tähtaja möödumist ning seetõttu kujutas see otsus endast olemasoleva
abikava kohta tehtud otsust.
38     Komisjon vaidleb nendele argumentidele vastu.
Esimese Astme Kohtu hinnang
39     Hageja argumente, mis puudutavad esialgse uurimise faasi kulgu, ning menetlusse astujate väiteid, mis puudutavad ametliku
uurimismenetluse algatamise otsuse tegemise tingimusi, tuleb hinnata enne määruse nr 659/1999 jõustumist kehtestatud põhimõtetest
lähtudes. Määrus jõustus 16. aprillil 1999, st ajal, mil ametlik uurimismenetlus oli juba algatatud.
40     Esiteks, nagu eelmise väite analüüsimisel märgiti, on esialgse uurimise faas piiratud kohustusliku kahekuulise tähtajaga,
mida arvestatakse alates hetkest, kui komisjon on täieliku teatise kätte saanud. Selleks, et teatis oleks lõplik, piisab,
kui see sisaldab kas esialgset või komisjoni küsimustele asjassepuutuva liikmesriigi antud vastustest tulenevat vajalikku
teavet selleks, et komisjon saaks kujundada esialgse arvamuse teda teavitatud projekti kokkusobivuse kohta (Euroopa Kohtu
15. veebruari 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑99/88: Austria
vs
. komisjon, EKL 2001, lk I‑1101, punkt 56).
41     Siit nähtub, et kuigi komisjon ei saa takistada kahekuulise tähtaja kulgema hakkamist, nõudes teavet, mis ei ole esialgse
arvamuse kujundamiseks vajalik (punktis 40 viidatud otsus Austria
vs.
komisjon, punktid 61–65), on tal seevastu EÜ artikli 88 lõike 3 eesmärgi kohaselt õigus alustada asjassepuutuva liikmesriigiga
dialoogi, mis võimaldab viimati nimetatul täiendada oma teatist juhul, kui see ei sisalda vajalikku infot (Euroopa Kohtu 9. oktoobri
1984. aasta otsus liidetud kohtuasjades 91/83 ja 127/83: Heineken Brouwerijen, EKL 1984, lk 3435, punktid 17 ja 18; 14. veebruari
1990. aasta otsus kohtuasjas C‑301/87: Prantsusmaa
vs
. komisjon, EKL 1990, lk I-307, punktid 27 ja 28, ning 19. oktoobri 2000. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑15/98 ja C‑105/99:
Italie ja Sardegna Lines
vs.
komisjon, EKL 2000, I‑8855, punkt 44; Esimese Astme Kohtu 15. märtsi 2001. aasta otsus kohtuasjas T‑73/98: Prayon-Rupel
vs
. komisjon, EKL 2001, lk II‑867, punkt 99).
42     Käesolevas asjas leidis komisjon pärast Itaalia ametiasutuste esialgse teatise kättesaamist 15. jaanuaril 1998, et tal ei
ole esialgse arvamuse kujundamiseks kogu vajalikku infot koos. Komisjon nõudis 9. märtsi 1998. aasta faksiga Itaalia Vabariigilt,
et see saadaks talle nelja nädala jooksul esimese osa vajalikust lisainfost. Komisjoni teenistused kohtusid hageja esindajatega
4. juunil 1998. Komisjon nõudis 19. juuni 1998. aasta faksiga Itaalia ametiasutustelt, et need kinnitaksid koosolekul esitatud
teavet kirjalikult ning saadaksid talle nelja nädala jooksul 9. märtsil 1998 nõutud info. Hageja vastas neile taotlustele
27. augusti 1998. aasta kirjaga, mille Itaalia ametiasutused edastasid komisjonile 10. septembril 1998 ning mille komisjon
sai kätte sama kuu 15. kuupäeval. Komisjon leidis, et tal ei ole ikka veel kõiki vajalikke andmeid. 19. oktoobri 1998. aasta
faksiga taotles ta Itaalia Vabariigilt, et see saadaks talle nelja nädala jooksul teise osa vajalikust lisainfost. Hageja
vastas sellele taotlusele 12. novembri 1998. aasta kirjaga, mille Itaalia ametiasutused edastasid komisjonile 16. novembril
1998 ning mille komisjon sai kätte sama kuu 19. kuupäeval.
43     Sel moel jäi komisjoni esialgse teatise ning lõpliku teatise saamise kuupäevade vahele rohkem kui kümme kuud.
44     Seevastu kirjavahetuse analüüs näitab kõigepealt seda, et esialgne teatis, mille pikkus on viis lehekülge, sisaldas üksnes
Itaalia Vabariigi kavandatud ümberkorraldamise abikavade projekti lünklikku ja ebatäpset kirjeldust, eelkõige selle abikõlblikkuse
kriteeriumide, abikõlblikuks peetava ettevõtte esitatavas ümberkorraldamise kavas sisalduvate meetmete ja ettevõtetele antava
individuaalse abi osas. Lisaks nägi esialgne teatis üldsõnaliselt ette päästmisabi andmise. Itaalia ametiasutused loobusid
hiljem selle maksmisest, kuid teatasid sellest komisjonile alles 10. septembril 1998 saadetud kirjaga.
45     Komisjon esitas seejärel oma 19. juuni 1998. aasta ja 19. oktoobri 1998. aasta kirjaga mõned uued või täiendavad küsimused,
kuid kordas uuesti ka 9. märtsil 1998 esitatud küsimusi, millele sai vastuse alles 10. septembril 1998 saadetud kirjaga. Nimelt
palus komisjon mõlemas kirjas uuesti esitada teates puuduvad majandusalased dokumendid, mille vajadusest ta oli märku andnud
4. juuni 1998. aasta koosolekul. Hageja möönis ka, et „komisjon ja Itaalia ametiasutused vahetasid [esialgse uurimise faasis]
täiendavaid kirju” selleks, et „selgitada [projekti] ulatust ja mõju”.
46     Lisaks oli projekt olulise tähtsusega, kuna selle eesmärk oli lahendada ligikaudu 500 ettevõtte, st ligikaudu veerandi Sardiinias
klaaskasvuhoonetes kasvatatavate kultuuride sektoris tegutseva VPE probleemid, ning projekt oli keeruline ja mitmeosaline,
kuna sellega kavandati rakendada abikava, mis hõlmas erinevaid finantsmeetmeid, millest pidid ühe osa enda kanda võtma vastavalt
kas piirkondlikud ametiasutused või kõnealuste ettevõtete võlausaldajaks olevad pangaasutused, samuti sisaldas see erinevaid
investeerimismeetmeid viimati nimetatud ettevõtete kasuks.
47     Neil asjaoludel tegutses komisjon õigesti, kui ta püüdis saada Itaalia ametiasutustelt üksteisele järgnevate taotluste vahendusel
esialgse arvamuse kujundamiseks vajalikku infot. Kuna liikmesriik esitas lünkliku ja ebatäpse teatise ning hilines seejärel
komisjoni poolt õigustatult taotletud täiendava teabe ja selgituste esitamisega, ei saa nõustuda sellega, et selle liikmesriigi
piirkondlikud üksused võiksid toetuda tähtajast tulenevale argumendile.
48     Teiseks tuleb uue abi muutmisel olemasolevaks abiks järgiga kahte vajalikku ja piisavat tingimust, millest esimene seisneb
selles, et komisjon ei algata ametlikku uurimismenetlust kahe jooksul lõpliku teatise kättesaamisest arvates, ning teine seisneb
selles, et asjassepuutuv liikmesriik teatab komisjonile eelnevalt oma projekti elluviimisest (eespool punktis 31 viidatud
kohtuotsus Lorenz, punktid 4 ja 6, ning eespool punktis 40 viidatud kohtuotsus Austria
vs.
komisjon, punkt 48).
49     Käesolevas asjas piisab sellest, kui märkida, et Itaalia Vabariik ei saatnud komisjonile mingisugust eelnevat teadet ellurakendamise
kohta, seega ei ole abikava projekti olemasolevaks abiks muutmiseks vajalikust kahest tingimusest ühte täidetud, mistõttu
säilitas projekt uue abi staatuse ning seega oli komisjonil õigus algatada selle suhtes ametlik uurimismenetlus (vt selle
kohta Esimese Astme Kohtu 7. juuni 2001. aasta otsus kohtuasjas T‑187/99: Agrana Zucker und Stärke
vs.
komisjon, EKL 2001, lk II‑1587, punkt 39).
50     Seega tuleb see väide tervikuna tagasi lükata.
c)     Haldusmenetluse liigsele pikkusele tuginev väide
Poolte argumendid
51     Olles seisukohal, et haldusmenetlus oli liiga pikk, väitis hageja, keda toetavad menetlusse astujad, et ei järgitud mõistlikku
tähtaega ega õiguskindluse tagamise põhinõuet.
52     Komisjon vaidles sellele väitele vastu.
Esimese Astme Kohtu hinnang
53     Mõistliku tähtaja järgimine haldusmenetluse läbiviimisel on üks ühenduse õiguse üldpõhimõtteid (Esimese Astme Kohtu 27. novembri
2003. aasta otsus kohtuasjas T‑190/00: Regione Siciliana
vs
. komisjon, EKL 2003, lk II‑5015, punkt 136). Lisaks ajendab õiguskindluse tagamise põhinõue, mis välistab võimaluse komisjonil
oma volituste teostamist lõpmatuseni edasi lükata, kohut analüüsima, kas haldusmenetlus venis üleliia pikaks selle institutsiooni
süül (Euroopa Kohtu 24. septembri 2002. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑74/00 P ja C‑75/00 P: Falck ja Acciaierie di Bolzano
vs.
komisjon, EKL 2002, lk I‑7869, punktid 140 ja 141, ning Esimese Astme Kohtu 14. jaanuari 2004. aasta otsus kohtuasjas T‑109/01:
Fleuren Compost
vs
. komisjon, EKL 2004, lk II‑127, punktid 145–147).
54     Käesolevas asjas nähtub eespool punktis 42 kirjeldatud esialgse uurimise faasi kulgemisest, et ajavahemik komisjoni poolt
esialgse teatise 15. jaanuaril 1998 kättesaamise ning Itaalia Vabariigi poolt kirja, milles teatati ametliku uurimismenetluse
avamise otsusest, 4. veebruaril 1999 kättesaamise vahel oli pikem kui 12 kuud.
55     Igal juhul jääb komisjoni 9. märtsil 1998 Itaalia Vabariigile saadetud esimese lisainfo taotluse ning nõutud info 19. novembril
1998 kättesaamise vahele rohkem kui kaheksa kuud. Hageja on oma kirjalikes seisukohtades nentinud, et sel ajavahemikul peetud
kirjavahetus võimaldas selgitada projekti sisu ja ulatust. Samuti möönis ta kohtuistungil, et kirjavahetuse ajalise pikalevenimise
põhjustasid olulises osas tema komisjoni küsimustele antud hilinenud ja lünklikud vastused. Arvestades neid tõsiasju ja eespool
punktides 44–46 kirjeldatud olukorda, ei saa väita, et esialgse uurimise faas oleks veninud ebamõistlikult pikaks, samuti
ei saa väita seda, et komisjon oleks liigselt viivitanud.
56     Ametliku uurimismenetluse suhtes kehtib alates määruse nr 659/1999 jõustumisest 16. aprillil 1999 selle määruse artikli 7
lõikes 6 ette nähtud 18-kuuline tähtaeg, mida võib komisjoni ja asjassepuutuva liikmesriigi vastastikusel kokkuleppel pikendada.
Nimetatud määrust kohaldatakse selle jõustumise ajal mis tahes komisjoni läbiviidava poolelioleva haldusmenetluse suhtes,
välja arvatud need sätted, mille jõustmist reguleerivad erisätted (Esimese Astme Kohtu 10. aprilli 2003. aasta otsus kohtuasjas T‑369/00:
Département du Loiret
vs.
komisjon, EKL 2003, lk II‑1789, punktid 50 ja 51). Seega on see säte käesolevas asjas kohaldatav.
57     Kuna määruse nr 659/1999 artikli 7 lõikega 6 ette nähtud 18-kuuline tähtaeg on üksnes soovituslik, siis tuleb analüüsida,
kas ametliku uurimismenetluse kulgemisest ilmneb, et komisjon ei ole järginud mõistlikku tähtaega või on liigselt viivitanud.
Menetluse toimumise kronoloogia on järgmine:
–       4. veebruar 1999: Itaalia Vabariik saab kätte komisjoni 1. veebruari 1999. aasta kirja, milles komisjon teatab Itaalia Vabariigile
oma otsusest algatada ametlik uurimismenetlus ning kutsub teda esitama oma märkusi ühe kuu jooksul;
–       15. juuni 1999: komisjon saab kätte Itaalia Vabariigi märkused;
–       3. juuli 1999: avaldatakse komisjon teatis nr 1999/K‑187/02, milles kutsutakse esitama märkusi (EÜT C 187, lk 2);
–       7. detsember 1999: komisjon saadab ja Itaalia Vabariik saab kätte taotluse esitada täiendavat teavet nelja nädala jooksul;
–       4. juuli 2000: komisjon saab kätte Itaalia Vabariigi hageja taotluse alusel saadetud „menetluse lõpetamise tähtaja pikendamise”
taotluse;
–       11. juuli 2000: komisjon annab kahekuulise ajapikenduse 7. detsembril 1999 nõutud teabe edastamiseks;
–       9. veebruar 2001: komisjon saab kätte 7. detsembril 1999 taotletud teabe;
–       17. september 2001: komisjon saab kätte Itaalia Vabariigi hageja taotlusel saadetud taotluse teha määruse nr 659/1999 artikli 7
lõike 7 alusel kahekuulise tähtaja jooksul lõplik otsus;
–       15. november 2001: Itaalia Vabariigile otsusest teatamine.
58     Toodud kronoloogiast nähtub, et ametliku uurimismenetluse algatamise ja selle tähtaja pikendamise taotluse vahele jäi 17 kuud,
mis on väiksem kui määruse nr 659/1999 artikli 7 lõikes 6 ette nähtud soovituslik tähtaeg, mis on 18 kuud, ning et uurimismenetluse
lõpuni kulus kokku 33 ja pool kuud.
59     Viimati nimetatud asjaolu selgitab peamiselt see, et Itaalia Vabariik ei järginud talle märkuste esitamiseks ette nähtud ühe
kuu pikkust tähtaega (tähtaeg, mida ületati kolme ja poole kuu võrra), komisjoni taotletud täiendava teabe esitamiseks ette
nähtud neljanädalast tähtaega (tähtaeg, mida ületati kuue ja poole kuu võrra kuni pikendamise taotluseni) ning nimetatud teabe
kogumiseks ja edastamiseks talle võimaldatud kahekuulist ajapikendust (tähtaeg, mida ületati viie kuu võrra). Kuigi neist
tähtaegadest kinnipidamine oli Itaalia Vabariigi huvides, mitte aga kohustus, jääb ta siiski vastutavaks oma käitumise tõttu
kulunud aja eest (vt selle kohta Euroopa Kohtu 21. märtsi 1991. aasta otsus kohtuasjas C‑305/89: Itaalia
vs
. komisjon, EKL 1991, lk I‑1603, punkt 30, ja eespool punktis 53 viidatud kohtuotsus Regione Siciliana
vs.
komisjon, punkt 138).
60     Pealegi, kuigi Itaalia Vabariigi esitatud märkuste kättesaamise (15. juuni 1999) ja komisjoni saadetud täiendava infonõude
(7. detsember 1999) vahele jäänud kuuekuuline ajavahemik ning nimetatud info kättesaamise (9. veebruar 2001) ja otsuse tegemise
(13. november 2001) vahele jäänud üheksakuuline ajavahemik näivad märkimisväärsed, ei ole need siiski üleliia pikad, arvestades
eelkõige eespool punktides 46 ja 59 kirjeldatud asjaolusid ning komisjoni ametliku uurimismenetluse avamise otsuses väljendatud
arvukaid kahtlusi, mis puudutavad projekti kokkusobimist ühisturuga. Seega ei saa menetluse üleliigset pikalevenimist komisjonile
ette heita.
61     Seega tuleb see väide tagasi lükata.
d)     Õigupärase ootuse kaitse põhimõtte mittejärgimisele tuginev väide
Poolte argumendid
62     Hageja väidab, et tal tekkis õiguspärane ootus selles osas, et projekt sobib kokku ühisturuga, kuna esiteks pidasid Itaalia
Vabariik ja komisjon haldusmenetluse toimumise ajal mahukat kirjavahetust ja teiseks oli haldusmenetlus erakordselt pikk.
Menetlusse astujad leiavad, et sellise õiguspärase ootuse tekkimise aluseks oli komisjoni tegevusetus seitsme kuu jooksul
ametliku uurimismenetluse kestel arvates Itaalia Vabariigilt viimase taotletud info kättesaamisest.
63     Komisjon vaidleb sellele väitele vastu.
Esimese Astme Kohtu hinnang
64     Abi lubatavuse osas tekkinud õiguspärasele ootusele saab põhimõtteliselt tugineda üksnes siis, välja arvatud erandlikel asjaoludel,
kui see abi anti EÜ artiklis 88 ette nähtud menetlusega kooskõlas (Euroopa Kohtu 20. septembri 1990. aasta otsus kohtuasjas C‑5/89:
komisjon
vs
. Saksamaa, EKL 1990, lk I-3437, punktid 14 ja 16).
65     EÜ artiklis 88 ette nähtud menetlusega kooskõlas antud abi korral tuleb silmas pidada, et selline edasilükkava loomuga menetlus
ka lõpule viidaks. Selle tulemuseks on olukord, kus juhul, kui ametlik uurimismenetlus avati EÜ artikli 88 lõike 2 esimese
lõigu alusel, tuleb see lõpetada määruse nr 659/1999 artikli 7 lõigete 1 ja 3 alusel tehtud positiivse otsusega. Seega võib
õiguspärase ootuse kaitsele seoses kõnealuse abi lubatavusega toetuda põhimõtteliselt üksnes juhul, kui komisjon on sellise
otsuse teinud ja selle otsuse edasikaebamise tähtaeg on möödunud (Esimese Astme Kohtu 14. mai 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑126/99:
Graphischer Maschinenbau
vs
. komisjon, EKL 2002, lk II‑2427, punkt 42).
66     Kui käesolevas asjas eeldada, et hagejal, kes ei ole ettevõtja, vaid abikava projekti koostanud territoriaalne üksus, on õigus
toetuda õiguspärase ootuse põhimõttele, tuleb siiski nentida, et projekti suhtes pole kunagi tehtud positiivset otsust ning
et pooled pole kasutanud mitte ühtegi erandlikele ajaoludele viitavat faktilist põhjendust, mis oleks lubanud hagejal enne
otsuse vastuvõtmist loota sellele, et komisjon käsitleb või käsitleks projekti ühisturuga kokkusobivana.
67     Esiteks jäi haldusmenetluse kestel peetud kirjavahetus sellise dialoogi piiridesse, mis võimaldas komisjonil saada Itaalia
Vabariigi käest esialgse arvamuse kujundamiseks vajalikku teavet (vt eespool punktid 41–47 ja 55) ja seejärel täiendavat teavet,
mida ta oli taotlenud projekti turumõjude kohta (vt eespool punkt 59). Lisaks lubab kirjavahetuse lugemine järeldada, et neis
kirjades, sh ka nendes, mis Itaalia Vabariik saatis hagejale, väljendas komisjon projekti teatavate aspektide osas pidevalt
tõsiseid kahtlusi ning lükkas lõpliku hinnangu andmist edasi, nagu ta märkis ka kohtuistungil, ilma et talle oleks vastu vaieldud.
68     Teiseks ei olnud haldusmenetlus ebamõistlikult pikk, nagu nähtub eelmise väite analüüsist. Sellise pikkusega menetlus ei ole
midagi erandlikku.
69     Kolmandaks, kuigi on tõsi, et pärast viimasena taotletud teabe saamist ei andnud komisjon seitsme kuu jooksul endast märku,
st kuni hetkeni, mil Itaalia Vabariik esitas määruse nr 659/1999 artikli 7 lõike 7 alusel taotluse teha kahe kuu jooksul otsus,
ei saa sellist tegevusetust tõlgendada institutsiooni kaudse nõusolekuna, kuna sama määruse artikli 7 lõike 1 kohaselt peab
institutsioon ametliku uurimismenetluse lõpetamiseks tegema lõpliku otsuse.
70     Seega tuleb see väide tagasi lükata.
e)     EÜ artikli 253 rikkumisele tuginev väide
Poolte argumendid
71     Hageja ja menetlusse astujad väidavad, et otsuse tegemisel on rikutud EÜ artiklit 253 selles osas, et selle põhjendused on
ebapiisavad, mis puudutab kõnealuse majandussektori kirjeldust ja analüüsi projekti mõju kohta liikmesriikide kaubandusele
ja konkurentsile.
72     Komisjon vaidleb sellele väitele vastu.
Esimese Astme Kohtu hinnang
73     Akti põhjendused peavad vastama selle akti olemusele ning sellest peab selgelt ja üheselt selguma akti andnud institutsiooni
arutluskäik, mis võimaldab huvitatud isikutel võetud meetme põhjuseid mõista ja pädeval kohtuasutusel selle põhjendatust kontrollida,
ilma et põhjendustes oleks vaja täpsustada kõiki õiguslikke ja faktilisi asjaolusid, kuna põhjenduste vastavust EÜ artikli 253
nõuetele tuleb hinnata mitte ainult akti sõnastust, vaid ka õiguslikku ja faktilist raamistikku silmas pidades (Euroopa Kohtu
20. märtsi 1957. aasta otsus kohtuasjas 2/56: Geitling
vs
. ülemamet, EKL 1958, lk 9, punkt 37, ja 22. juuni 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑42/01: Portugal
vs.
komisjon, EKL 2004, lk I‑6079, punkt 66).
74     Juhul kui komisjon on võtnud vastu riigiabi kontrollimist puudutava otsuse, tekitab see olukorra, et kui ka riigiabi andmise
tingimustest lähtudes võib järeldada, et see abi võib mõjutada liikmesriikidevahelist kaubandust või kahjustab või ähvardab
kahjustada konkurentsi, peab komisjon sellise otsuse põhjendustes vähemalt need asjaolud ära tooma (Euroopa Kohtu 13. märtsi
1985. aasta otsus liidetud kohtuasjades 296/82 ja 318/82: Madalmaad ja Leeuwarder Papierwarenfabriek
vs
. komisjon, EKL 1985, lk 809, punkt 24, ja 29. aprilli 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑372/97: Itaalia
vs
. komisjon, EKL 2004, lk I‑3679, punkt 71).
75     Käesolevas asjas on otsuse 41. põhjenduses toodud, et kavandatud abi on mõeldud puuviljade, köögiviljade ja taimede tootmise
edendamiseks. Kui lugeda seda koostoimes 8. põhjendusega, kus on loetletud erinevad puuvilja-, köögivilja-, taime- ja lillesordid,
mida klaaskasvuhoones kasvatavad projekti subjektideks olevad Sardiinia VPE-d, on ilmne, et esitatu on kõnealuse majandussektori
kirjeldamiseks piisav.
76     Lisaks on otsuse 41. põhjenduses ära toodud arvandmed, mis näitavad, et Itaalia on Euroopa Liidu peamine köögiviljatootja
ning et Sardiinia on seal oluline tootmispiirkond. Sel moel viitab otsus asjaoludele, mis võimaldavad järeldada, et projekt
mõjutab liikmesriikidevahelist kaubavahetust.
77     Samamoodi on otsuse 43. põhjenduses märgitud, et raskustes olevate äriühingute ümberkorraldamiseks mõeldud abi nihutab struktuuriliste
muudatuste raskuspunkti edukamatele ettevõtetele ning soodustab toetusetaotluste esitamist. Samuti viidatakse suuniste punktile 1.1
ja punktile 2.3, milles seda küsimust käsitletakse. Seega viitab see otsus asjaoludele, miks antud projekt võib konkurentsi
kahjustada või tekitada konkurentsi kahjustamise ohu.
78     Otsuse 51. ja 54. põhjendus, milles käsitletakse projekti kokkusobivuse hindamist konkurentsi lubamatu kahjustamise ennetamise
suuniste punkti 3.2.2 alapunktis ii toodud tingimusest lähtudes, täiendavad neid põhjendusi, osutades konkreetsemalt ohule,
et projekt võib oluliselt tootmist suurendada ning mõjutada hindu kõnealuses sektoris.
79     Seega ei nähtu, et otsuse põhjendused ei võimalda aru saada, millise sektoriga on tegemist ning milline oli või võis olla
projekti mõju liikmesriikide kaubavahetusele ja konkurentsile.
80     Seega tuleb see väide tagasi lükata.
f)     Komisjoni hoolsuse puudumisele tuginev väide
Poolte argumendid
81     Hageja, keda toetavad menetlusse astujad, heidab komisjonile ette, et see on piirdunud projekti võimalike mõjude abstraktse
analüüsimisega. Tegeliku analüüsi tulemusena oleks saanud väita, et arvestades Sardiinias klaaskasvuhoones kasvatatavate kultuuride
sektori piiratud majanduslikku tähtsust, abikõlblike ettevõtete tagasihoidlikku suurust ja kavandatud abi väiksust, ei mõjuta
see projekt kaubavahetust ega kahjusta või ähvarda kahjustada konkurentsi.
82     Komisjon vaidleb sellele väitele vastu.
Esimese Astme Kohtu hinnang
83     Kuigi see väide on formaalselt tuletatud hoolsuse puudumisest, nähtub selle sisu analüüsist, et see seondub otsuse sisuga,
mitte otsuse vastuvõtmise tingimustega. Hageja kinnitas muu hulgas ka kohtuistungil, et ta vaidlustab „hoolsuse ja põhjendatuse
puudumise selles osas, mis puudutab projekti kokkusobivuse hindamist”, mis kujutab endast „sisulist puudust” selles mõttes,
et kui komisjon oleks „arvestanud tegelikku olukorda”, „oleks ta näinud, et igal juhul [oli] võimatu, et [projekt] saaks kahjustada
vaba konkurentsi”.
84     Osas, milles hageja viitab selgesõnaliselt otsuse 41. ja 43. põhjendusele, mis käsitlevad projekti määratlemist, näitab väite
analüüs, et väide tugineb kas õigusnormi rikkumisele seoses EÜ artikli 87 lõikega 1 komisjonile pandud kohustusega määratleda
projekti tegelik mõju liikmesriikidevahelisele kaubandusele ja konkurentsile, või hindamisveale seonduvalt sellega, et  käesolevas
asjas puudusid tingimused, mille alusel oleks EÜ artikli 87 lõiget 1 saanud liikmesriikidevahelise kaubanduse ja konkurentsi
suhtes kohaldada.
85     Komisjon ei pea määratlema abiprojekti või abikava reaalset ja tegelikku mõju, vaid peab analüüsima üksnes seda, kas projekt
võib mõjutada liikmesriikidevahelist kaubandust ja kahjustada või ähvardada kahjustada konkurentsi (Euroopa Kohtu 29. aprilli
2004. aasta otsus kohtuasjas C‑298/00 P: Itaalia
vs
. komisjon, EKL 2004, lk I‑4087, punkt 49, ja eespool punktis 74 viidatud otsus C‑372/97: Itaalia
vs
. komisjon, punkt 44). Seega pole komisjon käesolevas asjas õigusnormi rikkunud, kui analüüsis projekti mõju liikmesriikidevahelisele
kaubandusele ja konkurentsile eelmises väites osundatud viisil.
86     Ei kavandatud abi suhteliselt väikesed summad ega abikõlblike ettevõtete tagasihoidlik suurus välista iseenesest asjaolu,
et abikavaprojekt võib mõjutada liikmesriikidevahelist kaubandust ja kahjustada või ähvardada kahjustada konkurentsi (Euroopa
Kohtu 17. septembri 1980. aasta otsus kohtuasjas 730/79: Philip Morris
vs.
komisjon, EKL 1980, lk 2671, punktid 11 ja 12; 21. märtsi 1990. aasta otsus kohtuasjas C‑142/87: Belgia
vs
. komisjon, EKL 1990, lk I‑959, punkt 43 ning eespool punktis 74 viidatud 29. aprilli 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑372/97:
Itaalia
vs
. komisjon, punkt 53). Sama kehtib ka kõnealuse majandussektori piiratud tähtsuse kohta (Euroopa Kohtu 24. juuli 2003. aasta
otsus kohtuasjas C‑280/00: Altmark Trans ja Regierungspräsidium Magdeburg, EKL 2003, I‑7747, punkt 82, ja eespool punktis 74
viidatud 29. aprilli 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑372/97: Itaalia
vs
. komisjon, punkt 60).
87     Lisaks võivad arvesse tulla ka teised asjaolud, näiteks, mil määral sõltub konkurentsist see majandussektor, kus abikõlblikud
ettevõtted tegutsevad (Euroopa Kohtu 11. novembri 1987. aasta otsus kohtuasjas 259/85: Prantsusmaa
vs.
komisjon, EKL 1987, lk 4393, punkt 24, ja eespool punktis 74 viidatud 29. aprilli 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑372/97:
Itaalia
vs
. komisjon, punkt 54). Põllumajandussektoris, eelkõige puuviljade ja köögiviljade alal, valitseb tihe konkurents. Oma struktuurilt
on see sektor eelkõige selline, et seal tegutseb suur hulk väikeseid ettevõtjaid, ning neist suurt hulka puudutava abikorra
kohaldamine, nagu käesolevas asjas, võib konkurentsi kahjustada ka siis, kui selle korra raames antud individuaalse abi summad
ei ole suured (eespool punktis 74 viidatud 29. aprilli 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑372/97: Itaalia
vs
. komisjon, punkt 57). Seega ei võimalda hageja ja menetlusse astujate kasutatud argumendid iseenesest otsustada, kas selles
suhtes on tehtud hindamisviga või mitte.
88     Sellest vaatenurgast lähtudes tuleb see väide tagasi lükata.
89     Osas, milles hageja märgib, et ta vaidleb vastu EÜ artikli 87 lõike 3 punkti c kohaselt projekti kooskõlale antud hinnangule,
toetub see väide ilmselgee hindamisveale, mis on tehtud seoses sellega, et justkui ei muudaks projekt kaubandustingimusi ühisturu
huvidega vastuolus oleval moel. Viidatud sätte kohaldamine eeldab tegelikult ühtlasi ka seda, et arvestada tuleb riikliku
meetme mõju liikmesriikidevahelisele kaubandusele ja konkurentsile (Euroopa Kohtu 14. jaanuari 1997. aasta otsus C‑169/95:
Hispaania
vs
. komisjon, EKL 1997, lk I‑135, punkt 20), nii nagu märgitakse ka suuniste punkti 2.4 teises lõigus ja punkti 3.2.2. alapunktis ii.
90     Sellest vaatenurgast lähtudes seondub see väide järgneva väitega, millega koos teda tuleb analüüsida.
g)     EÜ artikli 87 lõike 3 punkti c ja suuniste rikkumisele tuginev väide
Poolte argumendid
91     Hageja, keda toetavad menetlusse astujad, leiab, et projekti ühisturuga kokkusobimise analüüsimisel, mis viidi läbi arvestades
EÜ artikli 87 lõike 3 punkti c, mis käsitleb teatava majandustegevuste või teatud majanduspiirkondade arengu soodustamiseks
mõeldud abi, ning suuniseid, on rikutud õigusnormi ja et see sisaldab ilmseid hindamisvigu.
92     Lisaks sellele väidavad menetlusse astujad, et komisjon on rikkunud suuniste punkte 3.2.3, 3.2.4 ja 3.2.5.
93     Komisjon leiab, et kõik need argumendid tuleb tagasi lükata.
Esimese Astme Kohtu hinnang
94     Komisjonil on EÜ artikli 87 lõike 3 kohaselt lai kaalutlusõigus (eespool punktis 86 viidatud otsus Philip Morris
vs
. komisjon, punkt 17, ja eespool punktis 74 viidatud 29. aprilli 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑372/97: Itaalia
vs
. komisjon, punkt 83).
95     Pealegi võib ta selle õiguse teostamiseks võtta vastu suunavaid eeskirju, nagu näiteks käesolevas asjas kohaldatavad suunised,
niivõrd, kuivõrd need ei kaldu kõrvale asutamislepingu sätetest. Kui komisjon on sellise akti vastu võtnud, siis on see talle
kohustuslik (eespool punktis 29 viidatud otsus Deufil
vs
. komisjon, punkt 22; Euroopa Kohtu 24.  märtsi 1993. aasta otsus kohtuasjas C‑313/90: CIRFS jt
vs.
komisjon, EKL 1993, lk I‑1125, punkt 36, ja eespool punktis 29 viidatud otsus Madalmaad
vs.
komisjon, punkt 24).
96     Seega peab kohus kontrollima, kas komisjon on järginud tema enda vastu võetud eeskirju (Esimese Astme Kohtu 30. jaanuari 2002. aasta
otsus kohtuasjas T‑35/99: Keller ja Keller Meccanica
vs
. komisjon, EKL 2002, lk II‑261, punkt 77).
97     Kuna komisjonile antud lai kaalutlusõigus, mida selgitavad asjakohasel juhul tema poolt vastuvõetud suunavad eeskirjad, tähendab
ühenduse raames elluviidavate keerukate majanduslike ja sotsiaalsete hinnangute andmist, teostab kohus nende üle piiratud
kontrolli. Kontroll piirdub menetluseeskirjade ja põhjendamiskohustuse täitmise järgimise, faktiliste asjaolude sisulise täpsuse,
ilmse hindamisvea ja võimu kuritarvimise puudumise kontrollimisega (eespool punktis 86 viidatud otsus Philip Morris
vs
. komisjon, punkt 24; Euroopa Kohtu 29. veebruari 1996. aasta otsus kohtuasjas C‑56/93: Belgia
vs.
komisjon, EKL 1996, lk I‑723, punkt 11; Esimese Astme Kohtu 6. oktoobri 1999. aasta otsus kohtuasjas T‑110/97: Kneissl Dachstein
vs.
komisjon, EKL 1999, lk II‑2881, punkt 46).
98     Sellega seoses kritiseerivad hageja ja menetlusse astujad esiteks projektile antud üldist hinnangut (otsuse 45. põhjendus),
teiseks hinnangut, mis anti projektis kasutatud raskustes ettevõtte mõiste määratlusele suuniste punkti 2.1 esimese lõigu
kohaselt (otsuse 46. põhjendus), kolmandaks asjaolu, et projekti kooskõla hindamisel pole arvesse võetud suuniste punktides 3.2.3,
3.2.4 ja 3.2.5 sätestatud erieeskirju, ning neljandaks hinnangut, mis anti projektile suuniste punktis 3.2.2 sätestatud üldeeskirjadest
lähtudes (otsuse 48–58. põhjendus).
–       Projektile antud üldine hinnang
99     Hageja leiab, et komisjon ei oleks tohtinud otsuse tegemisel tugineda asjaolule, et Itaalia Vabariigi teatatud ümberkorraldamise
abikava rakendamine võis projektiga ettenähtud meetmete automaatsuse tõttu viia selleni, et individuaalset abi makstakse VPE-dele,
kes ei ole raskustes ja kes pole seega abikõlblikud.
100   Nimetatud argument viib selleni, et esiteks tuleb analüüsida, kas komisjon võib toetuda sellisele põhjendusele, kui ta otsustab,
et raskustes olevate äriühingute ümberkorraldamise abikava projekt on ühisturuga kokkusobimatu, ja teiseks tuleb hinnata,
kas komisjon võis käesolevas asjas seesugust põhjendust otsuse toetuseks kasutada.
101   Komisjon võib EÜ artikli 87 lõike 3 alusel ning EÜ artikli 88 lõikega 2 ette nähtud menetluse lõpetamisel positiivse või tingimusliku
otsusega kinnitada, et abikavaprojekt on ühisturuga kooskõlas. Asjassepuutuv liikmesriik ei pea talle selle korra alusel antud
individuaalsest abist teatama, välja arvatud juhul, kui komisjon on selles osas kehtestanud tingimusi või kohustusi. Komisjonil
on selles küsimuses lai hindamisruum (Euroopa Kohtu 5. oktoobri 1994. aasta otsus kohtuasjas C‑47/91: Itaalia
vs
. komisjon, EKL 1994, lk I‑4635, punkt 21, ja 16. mai 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑321/99 P: ARAP jt
vs
. komisjon, EKL 2002, lk I‑4287, punkt 72).
102   Hinnates seesuguse projekti määratlust ja ühisturuga kokkusobimist, on komisjonil õigus analüüsimisel piirduda projekti üldkirjelduse
hindamisega, st nagu need nähtuvad lõplikust teatisest, ilma et ta oleks kohustatud analüüsima iga kohaldamisjuhtumit eraldi
(Euroopa Kohtu 14. oktoobri 1987. aasta otsus kohtuasjas 248/84: Saksamaa
vs
. komisjon, EKL 1987, lk 4013, punkt 18; 17. juuni 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑75/97: Belgia
v
. komisjon, EKL 1999, lk I-3671, punkt 48; eespool punktis 41 viidatud kohtuotsus Itaalia ja Sardegna Lines
vs
. komisjon, punkt 51; 26. septembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑351/98: Hispaania
vs
. komisjon, EKL 2002, lk I‑8031, punkt 67, ja 29. aprilli 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑278/00: Kreeka
vs.
komisjon, EKL 2004, lk I‑3997, punkt 24).
103   Asjassepuutuvale liikmesriigile pakutud võimalus teatada abikavaprojektist ning pärast seda, kui komisjon on projekti selle
üldise kirjelduse analüüsi tulemusena heaks kiitnud, olla vaba teatamiskohustusest projekti alusel antud individuaalse abi
osas, arvestades vajadusel komisjoni selles osas kehtestatud tingimuste või kohustustega, ei saa õigustada seda, nagu komisjon
õigesti väidab, et makstakse individuaalset abi, mis tunnistataks kokkusobimatuks juhul, kui selle kohta tuleks edastada individuaalne
teatis, eitamata EÜ artiklis 87 sätestatud abi kokkusobimatuse põhimõtet. Eelkõige ei tohi see viia sellise individuaalse
abi maksmiseni, mis on küll kooskõlas ühe EÜ artikli 87 lõike 3 punktides a–d sätestatud eesmärgiga, kuid ei ole siiski vajalik
selle eesmärgi saavutamiseks (eespool punktis 86 viidatud kohtuotsus Philip Morris
vs.
komisjon, punkt 17; punktis 49 viidatud kohtuotsus Agrana Zucker und Stärke
vs.
komisjon, punkt 74, ja punktis 65 viidatud kohtuotsus Graphischer Maschinenbau
vs.
komisjon, punkt 34).
104   Seega peab komisjon kontrollima, et talle analüüsimiseks esitatud abikavaprojektid oleksid sellised, et oleks tagatud nende
sätete alusel antav individuaalne abi ettevõtetele, kes vastavad selle saamise tingimustele.
105   Kui selgub, et see nii ei olet, võtab komisjon selle oma laia kaalutlusõiguse raames arvesse ning võtab seisukoha, kas tuleks
teha tingimuslik või negatiivne otsus niivõrd, kuivõrd tema käsutuses olevad andmed seda võimaldavad (vt selle kohta eespool
punktis 102 viidatud kohtuotsus Hispaania
vs
. komisjon, punkt 87, ja Esimese Astme Kohtu 22. novembri 2001. aasta otsus kohtuasjas T‑9/98: Mitteldeutsche Erdöl-Raffinerie
vs
. komisjon, EKL 2001, lk II‑3367, punkt 116).
106   Käesolevas asjas on küsimus, kas komisjon võis võtta seisukoha, et sellise juhtumiga ei ole tegemist, seotud projektiga hõlmatud
raskustes ettevõtte mõiste määratluse asjakohasusega, nagu nähtub otsuse 46. põhjendusest. Seega tuleb neid analüüsida koos.
–       Projektiga hõlmatud raskustes ettevõtete mõiste määratluse hinnang, arvestades suuniste punkti 2.1 esimest lõiku
107   Hageja ja menetlusse astujad väidavad, et otsuse 46. põhjenduses, milles on antud hinnang projektiga hõlmatud raskustes ettevõtete
mõiste määratlusele, on rikutud õigusnormi või vähemalt tehtud ilmne hindamisviga. Komisjon rikkus õigusnormi, kui ta kaldus
kõrvale suunistest, mille punkti 2.1 esimene lõik ei näe ette, et see mõiste määratlus peaks tuginema kriteeriumidele, mis
võimaldavad tuvastada ümberkorraldamiseks mõeldud abi taotlevate ettevõtete olukorra halvenemist. Vähemalt tegi komisjon ilmse
hindamisvea, kuna ei järeldanud, et projektis nimetatud kriteeriumid olid piisavad, et näidata huvitatud ettevõttete sellist
majanduslikku olukorda, mis õigustab neile ümberkorraldamiseks mõeldud abi andmist, vaatamata sellise olukorra võimalikule
paranemisele võrdlusperioodi lõpus.
108   Suuniste punkti 2.1 esimeses lõigus on täpsustatud, et komisjon käsitleb raskustes ettevõttena selliseid ettevõtteid, mis
ei suuda omaenda vahenditega või aktsionäridelt saadud vahenditega või laenu abil majandustegevust taastada. Selles on ära
toodud mitu erinevat näitajat, mis osutavad ettevõtte olukorra halvenemisele, millele lisanduvad mitmesugused konkreetsed
näitajad, mis võimaldavad mõõta olukorra tõsidust konkreetsetel juhtudel.
109   Viidatud punkti sõnastusest nähtub selgelt, et komisjon ei ole suunistest kõrvale kaldunud, rõhutades enne käesolevas asjas
kasutatud mõiste määratlusele hinnangu andmist seda, kuivõrd olulisel määral ta arvestab näitajaid, mis tõendavad ümberkorraldamise
abikavade alusel abisaajateks olevate ettevõtete raskuste järkjärgulist süvenemist. Seega tuleb selles osas õigusnormi rikkumisele
tuginev väide tagasi lükata.
110   Otsuse 46. põhjendusest nähtub, et toetamaks hinnangut, mille kohaselt Itaalia ametiasutuste käesolevas asjas kasutatud raskustes
ettevõtte mõiste määratlus tekitas kahtlusi projekti kokkusobivuse osas ühisturuga, on komisjon märkinud, et sisuliselt ei
olnud kasutatud kriteeriumid asjakohased ja usaldusväärsed, kuna need tuginesid keskmisele näitajale.
111   Suuniste punkti 2.1 esimese lõigu sõnastus võimaldab väita, et komisjoni poolt olukorra muutumise näitajate tähtsustamine
ei tähenda ilmtingimata seda, et muud kriteeriumid, nt näitajad, mis tuginevad keskmisele näitajale, ei oleks asjakohased.
Igal juhul on seesugused näitajad asjakohased vaid juhul, kui need võimaldavad konstateerida abikõlblike ettevõtete tõsiste
ja tõendatud raskuste olemasolu. Vastasel juhul ei saa sellist abi pidada neile ettevõtetele ning EÜ artikli 87 lõike 3 punktis c
sätestatud eesmärgi elluviimiseks vajalikuks.
112   Käesolevas asjas ei saa pidada ilmselgelt ekslikuks järeldust, et kasutatud kriteeriumid ei võimaldanud tagada seda, et juurdepääs
abikavadele oleks suunatud üksnes ettevõtetele, keda saab pidada raskustes ettevõteteks suuniste punkti 2.1 esimese lõigu
tähenduses. Hageja ja menetlusse astujate väited ei toetu selles osas õigupoolest mitte ühelegi sellisele asjaolule, mis võimaldaks
järeldada, et selles punkti on tehtud ilmne hindamisviga.
–       Suuniste punktides 3.2.3, 3.2.4 ja 3.2.5 esinevate eeskirjade kohaldamata jätmine
113   Suuniste punktides 3.2.3, 3.2.4 ja 3.2.5 esinevad eeskirjad, mille osas heidavad menetlusse astujad komisjonile ette, et viimane
pole neid kasutanud, kujutavad endast „erisätteid”, mille kohaselt tuleb suuniste punktis 3.2.2 loetletud „üldtingimusi” rakendada,
nagu see ka üldtingimuste esimeses lõigus märgitud on.
114   Esiteks leiavad menetlusse astujad, et osas, milles komisjon võttis arvesse sektori ületootmise puudumist ning loobus tootmise
vähendamise nõudest (otsuse 53. põhjendus), oleks ta pidanud järeldama, et projekt on suuniste punktiga 3.2.3 kooskõlas ning
järelikult sobib kokku ühisturuga.
115   Suuniste punkti 2.4 teises lõigus on märgitud, et kui ümberkorraldamise abiprojektiga hõlmatud ettevõtted asuvad abisaavas
piirkonnas, võtab komisjon suuniste punktis 3.2.3 märgitud viisil arvesse EÜ artikli 87 lõike 3 punktides a ja c nimetatud
piirkondlikke kaalutlusi. Viimati nimetatud punkt, mille pealkiri on „Ümberkorraldamise abile abisaavates piirkondades kohaldatavad
eritingimused”, näeb ette, et kui raskustes ettevõtete ümberkorraldamise abikavaprojekt puudutab abi saavat või ebasoodsas
olukorras olevat piirkonda, peab komisjon seda arvestama ning kohaldab suunistega sätestatud tootmise vähendamise nõuet paindlikult,
kui piirkondliku arengu vajadus seda õigustab, vaatamata kõnealuse sektori struktuurilisele ületootmisele.
116   Seevastu ei ilmne sellest, et kui uue abi projektiga hõlmatud sektoris ei esine ületootmist ja kui komisjon loobub selle tulemusena
abikõlblike ettevõtete suhtes tootmise vähendamise nõude kehtestamisest, tuleks seda projekti ainuüksi sellest asjaolust lähtudes
pidada ühisturuga kooskõlas olevaks.
117   Vastupidi, tegelikult on endiselt vajalik, et projekt vastaks suuniste punktis 3.2.1 kehtestatud põhimõttele, mille kohaselt
saab uut ümberkorraldamise abiprojekti lubada vaid siis, kui saab tõendada, et see on ühenduse huvides ning seega vastab suuniste
punktis 3.2.2 kehtestatud uuesti elujõulisuse taastamise, konkurentsi lubamatu kahjustamise vältimise ja proportsionaalsuse
tingimustele. Kuigi komisjon võib selles osas olla „paindlik”, ei või ta „lubada kõike” vastavalt juhiste punkti 3.2.3 sõnastusele
(Esimese Astme Kohtu 11. juuli 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑152/99: HAMSA
vs
. komisjon, EKL 2002, lk II‑3049, punkt 114).
118   Käesolevas asjas ei pane konstateering, mille kohaselt ei nähtu, et klaaskasvuhoones kasvatatavate kultuuride sektor Sardiinias
kannataks ületootmise all, komisjonile kohustust järeldada, et projekt on ühisturuga kooskõlas. Seega on põhjendamatu argument,
mille kohaselt on selles punktis rikutud õigusnormi.
119   Teiseks leiavad menetlusse astujad, et kuna kõik projekti jaoks abikõlblikud ettevõtted olid VPE-d, oleks komisjon pidanud
kohaldama suuniste punkti 3.2.4.
120   Suuniste punktist 1.2 nähtub, et ümberkorraldamiseks mõeldud abi võib teatud olukorras põhjendatuks lugeda, eelkõige „kuna
tuleb arvestada [VKE] sektori tänuväärset rolli üldisest majanduslikust vaatenurgast nähtuna, samuti nende ettevõtete ja VPE-de
konkreetseid vajadusi”. Samade suuniste punktis 3.2.4 pealkirjaga „Väikeste ja keskmise suurusega ettevõtjate ümberkorraldamiseks
mõeldud abi” on öeldud, et „komisjon ei nõua, et ümberkorraldamiseks mõeldud abi vastaks sama rangetele tingimustele kui suurte
ettevõtete suhtes kohaldatav abi, mis eelkõige puudutab tootmismahu vähendamist ja aruannetega seotud kohustusi”.
121   Siit nähtub, et analüüsides väikeste ja keskmise suurusega ettevõtjate või raskustes VPE-de ümberkorraldamiseks mõeldud abiprojekti
kokkusobivust ühisturuga nagu käesolevas asjas, peab komisjon suuniste punktis 3.2.2 sätestatud eeskirju kohaldama paindlikult.
Paindlikkusele vaatamata tuleb neid eeskirju siiski kohaldada.
122   Seega määrab põhjenduste sisu hindamine, mis viis komisjoni järelduseni, et kõnealuse projekti puhul ei ole neist eeskirjadest
kinni peetud, kas komisjon kohaldas eeskirju paindlikult, arvestades VPE-de majanduslikku rolli ja nende erivajadusi (vt allpool
punkt 141).
123   Kolmandaks väidavad menetlusse astujad, et komisjonil ei olnud õigust jätta hindamata projekti kokkusobivust suuniste punkti 3.2.5
alusel põhjendusel, et Itaalia ametiasutused ei olnud komisjonilt selle punkti kohaldamist taotlenud, mis menetlusse astujate
arvates on asjakohatu.
124   Suuniste punkti 3.2.5 sissejuhatav lõik pealkirjaga „Sätted, mida kohaldatakse ümberkorraldamiseks mõeldud abile üksnes põllumajandussektoris”
näeb ette:
„Põllumajandussektori ettevõtjate suhtes kohaldab komisjon asjassepuutuva liikmesriigi taotluse alusel ning tootmismahu vähendamist
reguleerivate üldsätete asemel järgmisi sätteid […]”
125   Käesolevas asjas on otsuse, mille täpsust selles punktis ei vaidlustata, punktides 33 ja 52 öeldud, et Itaalia ametiasutused
ei ole taotlenud ühelgi juhul komisjonilt, kes oli nende tähelepanu sellele võimalusele juhtinud, suuniste punktis 3.2.5 kehtestatud
eeskirjade kohaldamist. Seega komisjon mitte ainult ei võinud, vaid pidi piirduma suuniste punktis 3.2.2 toodud eeskirjade
kohaldamisega. Seega on selles punktis õigusnormi rikkumisele tuginev väide põhjendamatu.
–       Projektile suuniste punktis 3.2.2 toodud eeskirjadest lähtudes antud hinnang
126   Et raskustes ettevõtte ümberkorraldamiseks antavat abi käsitlevat projekti saaks pidada EÜ artikli 87 lõike 3 punkti c kohaselt
ühisturuga kokkusobivaks, peab sellele olema lisatud ümberkorraldamise kava, mis on mõeldud ettevõtte tegevuse vähendamiseks
või ümberkorraldamiseks (Euroopa Kohtu 14. septembri 1994. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑278/92, C‑279/92 ja C‑280/92:
Hispaania
vs
. komisjon, EKL 1994, lk I‑4103, lk 67; 22. märtsi 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑17/99: Prantsusmaa
vs
. komisjon, EKL 2001, lk I‑2481, punkt 45, ja eespool punktis 41 viidatud kohtuotsus Prayon-Rupel
vs
. komisjon, punkt 70).
127   Suuniste punkt 3.2.2, millega seda nõuet rakendatakse, näeb ette, et ümberkorraldamise kava peab vastama kolmele sisulisele
tingimusele. Esiteks on kohustuslik, et see võimaldaks abisaajal ettevõttel mõistliku tähtaja jooksul ja realistlike eelduste
kohaselt oma elujõulisus taastada (punkti 3.2.2 alapunkt i), teiseks peab see välistama lubamatud konkurentsimoonutused (punkti 3.2.2
alapunkt ii) ning kolmandaks peavad ümberkorraldamise kulud ja tulud olema proportsionaalsed (punkti 3.2.2 alapunkt iii).
128   Kuna need tingimused on kumulatiivsed, siis peab komisjon tunnistama abiprojekti kokkusobimatuks, kui kasvõi üks neist tingimustest
on täitmata (eespool punktis 126 viidatud kohtuotsus Prantsusmaa
vs.
komisjon, punktid 49 ja 50; eespool punktis 102 viidatud kohtuotsus Kreeka
vs
. komisjon, punktid 100 ja 101, ja eespool punktis 117 viidatud kohtuotsus HAMSA
vs
. komisjon, punkt 79).
129   Lisaks peab asjakohane liikmesriik komisjoniga tehtava koostöökohustuse täitmiseks esitama kogu teabe, mis võimaldab sel institutsioonil
kontrollida, kas erandit lubavad tingimused, millest lähtudes ta abisaamist taotleb, on täidetud (Euroopa Kohtu 28. aprilli
1993. aasta otsus kohtuasjas C‑364/90: Itaalia
vs
. komisjon, EKL 1993, lk I‑2097, punkt 20, ja eespool punktis 74 viidatud 29. aprilli 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑372/97:
Itaalia
vs
. komisjon, punktid 81‑85).
130   Kohus peab hindama komisjoni otsuse seaduslikkust riigiabi kohta, tuginedes teabele, mis oli või sai olla institutsioonile
otsuse tegemise ajal kättesaadav (Euroopa Kohtu 10. juuli 1986. aasta otsus kohtuasjas 234/84: Belgia
vs
. komisjon, EKL 1986, lk 2263, punkt 16, ja 29. aprilli 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑277/00: Saksamaa
vs
. komisjon, EKL 2004, lk I‑3925, punkt 39).
131   Käesolevas asjas teatasid Itaalia ametiasutused ligikaudu 500 VPE ümberkorraldamiseks mõeldud abikavaprojektist. See projekt
pidi tagama, et nende VPE-de, kes taotesid abisaaja staatust, esitatud individuaalsed ümberkorraldamiskavad vastaksid suuniste
punktis 3.2.2 kehtestatud tingimustele. Komisjon leidis otsuse põhjendustes 48–58, et nii see ei olnud.
132   Hageja ja menelusse astujad väidavad kõigepealt seda, et projektile suuniste punkti 3.2.2 alusel antud hinnangu puhul on tehtud
ilmseid hindamisvigu.
133   Suuniste punkti 3.2.2 alapunkti i pealkirjaga „Elujõulisuse taastamine” sõnastusest nähtub, et sätestatud tingimus hõlmab
kahte nõuet. Esiteks peab elujõulisuse taastamine tuginema põhimõtteliselt sisemistele teguritele ning võib seega üksnes teise
võimalusena toetuda välistele teguritele, tingimusel et need tegurid näivad realistlikud. Teiseks peab see olema mõistliku
aja jooksul elluviidav ning kestva iseloomuga.
134   Esimese nõude osas on komisjon otsuse punktides 49 ja 50 märkinud, et elujõulisuse taastamine tugines eelkõige kahele välisele
tegurile: esiteks pidi tulu suurenema tänu sooduskampaaniatele, mis pidid eeldatavasti looma uusi turustusvõimalusi, ning
teiseks ei tohtinud tulu väheneda, kuna suurenenud tootmine ei mõjuta hindu. Komisjon leidis, et esimene eeldus ei ole tõendatud
ning et teine oli ebatõenäoline ja eelkõige ebarealistlik.
135   Itaalia ametiasutuste ja hageja väidete kohaselt tugines projekt „eelkõige sisemistele meetmetele”, mis tähendas abisaavate
ettevõtete tootmismahu suurenemist ligikaudu 40% võrra ja nende tulu suurenemist ligikaudu 50% võrra, ning „märkimisväärsel
määral” ühele välisele tegurile, nimelt „kohalike toodete kasvavale nõudlusele”.
136   Otsusest, mille 49. ja 50. põhjendus käsitlesid seda välist tegurit, võis esmapilgul jääda mulje, et komisjon on sisemised
tegurid jätnud analüüsimata. Tähelepanelikumal lugemisel nähtub siiski, et komisjon on nende tegurite olulisust ja asjakohasust
kaudselt, kuid vajalikul määral tunnustanud. Tulenevalt sellest, et komisjon oli möönnud võimalust, et need tegurid võimaldavad
pakkumise suurenemist 40% suurusjärgus, arutles ta, kas selline suurenemine võib piisava nõudluse puudumisel tuua kaasa hindade
järsu languse ning takistada ettevõtete elujõulisuse taastamist, mida ta pidi tagama. Sel põhjendusel taotles komisjon majandusalast
teavet turustusvõimaluste olemasolu ja tootmise suurenemisega hindadele avalduva mõju kohta, nagu ta kinnitas seda ka kohtuistungil,
ilma et sellele oleks vastu vaieldud.
137   Seevastu Itaalia ametiasutused turustusvõimaluste ega kavandatavate sooduskampaaniate kohta täpset infot ei esitanud, ehkki
olid seda komisjonile haldusmenetluses lubanud. Loomulikult ei saanud komisjon anda hinnangut üheainsa väite alusel (vt analoogia
alusel eespool punktis 74 viidatud Euroopa Kohtu 29. aprilli 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑372/97: Itaalia
vs
. komisjon, punkt 84).
138   Kui hagejale selle kohta kohtuistungil küsimusi esitati, nentis ta muu hulgas, et sooduskampaaniad olid üksnes „eelduslikud”.
139   Itaalia ametiasutused ei esitanud kokkuvõtlikku infot tootmise suurenemise mõju kohta hindadele, mida nad olid komisjonile
kirjeldanud. Tegelikult esitasid nad 26. jaanuari 2001. aasta kirjas sisuliselt komisjoni 19. juunil 1998, 19. oktoobril 1998
ja 7. detsembril 1999 taotletud turu-uuringu. See uuring, milles kirjeldatakse eelkõige „lauatomatiks” nimetatud tomatite
ning punase pipra müügihinna järkjärgulist kasvu Cagliari provintsis aastatel 1995–1997, annab ettekujutuse, milline võiks
olla nende kahe toote hindade muutumine selles provintsis, kui asjaolud oleks samad. Seevastu võis ilma ilmset hindamisviga
tegemata väita, et uuringus ei olnud esitatud usaldusväärseid andmeid selles osas, milliseks kujuneb nende ja teiste asjakohaste
toodete hindade areng Cagliari provintsis ja kogu ülejäänud Sardiinias, arvestades tootmise loodetavat suurenemist 40% võrra
selles piirkonnas projekti elluviimise tulemusena.
140   Kui hagejale selle kohta kohtuistungil küsimusi esitati, ei vaielnud ta vastu uuringu ebapiisavusele ning selgitas üksnes
seda, et oleks tulnud arvestada muid asjaolusid, nagu projektis osalevate VPE-de julgustamise, ratsionaliseerimise ja spetsialiseerumise
võimaldamise eesmärki.
141   Siiski ei saa seda argumenti toetada. Komisjon saab suuniste punkti 3.2.4 alusel talle kuuluva ülesande täitmisel paindlikkust
kohaldada vaid siis, kui ta otsustab, kas väikeseid ja keskmise suurusega ettevõtjaid ja VPE-sid käsitlev projekt vastab suuniste
punkti 3.2.2 alapunktis i sätestatud elujõulisuse taastamist võimaldavatele tingimustele, kui komisjoni käsutuses on täpsed
ja kokkuvõtlikud andmed.
142   Seega nähtub kõigepealt, et Itaalia Vabariik ei ole edastanud infot, mis oleks võimaldanud komisjonil veenduda, et projekt
oli sobiv abikõlblike VPE-de elujõulisuse taastamiseks realistlike eelduste alusel, vaatamata institutsiooni korduvalt väljendatud
taotlustele, ning teiseks jõudis institutsioon sellest tulenevalt järeldusele, ilma et oleks selles punktis ilmset hindamisviga
teinud, et tema käsutuses olev info ei võimalda tal hajutada selles küsimuses tekkinud kahtlusi.
143   Kuna ei saa väita, et komisjon oleks teinud ilmse hindamisvea, leides, et tema käsutuses olev info ei võimalda tal järeldada,
et projekt vastab elujõulisuse taasatamise tingimustele, ning kuna suuniste punktis 3.2.2 kehtestatud tingimused on kumulatiivsed
(vt eespool punktid 127 ja 128), tuleb see väide tagasi lükata, ilma et oleks vaja analüüsida argumente, mis puudutavad projektile
teiste selles punktis loetletud tingimuste alusel antud hinnangut (eespool punktis 126 viidatud 22. märtsi 2001. aasta kohtuotsus
Prantsusmaa v
s
. komisjon, punkt 50; eespool punktis 102 viidatud kohtuotsus Kreeka
vs
. komisjon, punkt 101, ja eespool punktis 117 viidatud kohtuotsus HAMSA
vs
. komisjon, punkt 108).
h)     Määruse nr 659/1999 artikli 7 lõike 4 rikkumisele tuginev väide
Poolte argumendid
144   Hageja on seisukohal, ning menetlusse astujad toetavad teda selles, et komisjon on määruse nr 659/1999 artikli 7 lõike 5 alusel
teinud ekslikult negatiivse otsuse, selle asemel, et teha sama määruse artikli 7 lõike 4 alusel tingimuslik otsus.
145   Komisjon vaidleb sellele väitele vastu.
Esimese Astme Kohtu hinnang
146   Määruse nr 659/1999 artikkel 7 pealkirjaga „Komisjoni otsused ametliku uurimismenetluse lõpetamiseks” sätestab:
„1. Ilma et see piiraks [kõnealuse liikmesriigi poolt teatise tagasivõtmist], lõpetatakse ametlik uurimismenetlus otsusega,
nagu on ette nähtud käesoleva artikli lõigetes 2–5.
[…]
4. Komisjon võib positiivsele otsusele lisada tingimused, mille täitmisel võib abi lugeda ühisturuga kokkusobivaks, ja sätestada
kohustused, mis võimaldavad jälgida otsuse täitmist (edaspidi „tingimuslik otsus”).
5. Kui komisjon leiab, et abi, millest teatati, ei sobi ühisturuga kokku, otsustab ta, et abi ei tohi kehtestada (edaspidi
„negatiivne otsus”).
6. Niipea, kui artikli 4 lõikes 4 osutatud kahtlused on kõrvaldatud, võetakse otsused vastu vastavalt lõigetele 2, 3, 4 ja 5.
Komisjon püüab oma võimaluste piires otsuse vastu võtta 18 kuu jooksul pärast menetluse algust. Seda tähtaega võib pikendada
komisjoni ja kõnealuse liikmesriigi ühisel kokkuleppel.
7. Kui lõikes 6 osutatud tähtaeg on lõppenud ja kui kõnealune liikmesriik seda taotleb, siis teeb komisjon otsuse kahe kuu
jooksul talle kättesaadava teabe alusel. Kui esitatud teave ei ole kokkusobivuse kindlakstegemiseks piisav, teeb komisjon
negatiivse otsuse.”
147   Nende sätete kohaldamine käesolevas asjas tuletab meelde, et 14. septembril 2001 taotles Itaalia Vabariik komisjonilt otsuse
vastuvõtmist määruse nr 659/1999 artikli 7 lõike 7 alusel, ning et 13. novembril 2001 tegi komisjon otsuse, milles leidis,
et Itaalia Vabariigi esitatud info ei võimalda sisuliselt hajutada kahtlusi, mis olid tekkinud seoses projekti ühisturuga
kokkusobimisega.
148   EÜ artikli 87 lõike 3 punkti c ja suuniste rikkumisele tuginev väide viib järelduseni, et hinnangut, mille alusel komisjon
võttis seisukoha, et projekt ei vasta suuniste punkti 3.2.2 alapunktiga 1 sätestatud elujõulisuse taastamise tingimusele (otsuse
49. ja 50. põhjendus), ei saa pidada ilmselgelt ekslikuks (vt eespool punktid 132–142).
149   Kuna suuniste punktis 3.2.2 toodud tingimused olid kumulatiivsed (vt eespool punktid 127, 128 ja 143) ning Itaalia Vabariigi
edastatud info ei võimaldanud teha kindlaks projekti kokkusobivust ühisturuga, oli komisjonil õigus teha määruse nr 659/1999
artikli 7 lõike 7 alusel negatiivne otsus.
150   Seega tuleb see väide tagasi lükata.
2.
Menetlusse astujate muud väited
151   Euroopa Kohtu põhikirja artikli 40 neljas lõik näeb ette, et menetlusse astuja võib esitada üksnes nõudeid, mis toetavad ühe
poole esitatud nõudeid. Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 116 lõige 4 sätestab, et menetlusse astuja seisukohad sisaldavad
menetlusse astuja nõudeid, mis toetavad või vastustavad täielikult või osaliselt kohtuasja ühe poole nõudeid, samuti menetlusse
astuja esitatud väiteid ja argumente.
152   Nende sätetega on menetlusse astujale antud õigus esitada sõltumatult nii argumente kui ka väiteid, kuid seda osas, kus need
toetavad kohtuasja ühe poole nõudeid ega ole hageja ja kostja vahelise vaidluse aluseks olevate kaalutluste kontekstiga niivõrd
mitteseotud, et muudaksid kohtuvaidluse eset (vt Euroopa Kohtu 23. veebruari 1961. aasta otsus kohtuasjas 30/59: De Gezamenlijke
Steenkolenmijnen in Limburg
vs
. ülemamet, EKL 1961, lk 3, punkt 37; 17. märtsi 1993. aasta otsus kohtuasjas C‑155/91: komisjon
vs
. nõukogu, EKL 1993, lk I‑939, punkt 24, ja 15. juuli 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑501/00: Hispaania
vs
. komisjon, EKL 2004, lk I‑6717, punktid 131–157; Esimese Astme Kohtu 1. detsembri 1999. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑125/96
ja T‑152/96: Boehringer
vs
. nõukogu ja komisjon, EKL 1999, lk II‑3427, punkt 183).
153   Seega peab Esimese Astme Kohus menetlusse astuja esitatud väidete vastuvõetavuse üle otsustamiseks kontrollima, kas need on
seotud poolte määratletud vaidlusesemega.
154   Kuna tegemist on hagiga, mille esitas territoriaalne haldusüksus ning mis puudutab majandussektori ümberkorraldamise abikorra
kokkusobivust ühisturuga, siis ei saa vastu vaielda asjaolule, et ettevõtted, mis võivad selle korra alusel abi saada, ning
nende esindajad võivad täiendada hagejaks oleva haldusüksuse esitatud argumente, eelkõige seoses raskustega, mille lahendamiseks
oli abi mõeldud, ja seoses abi võimaliku avaldatava mõjuga. Seega ei tohi nende esitatud väidete seost vaidluse esemega hinnata
kitsendavalt.
155   Kui ilmneb, et hagi, mille vastuvõetavus tekitab kahtlusi, tuleb igal juhul sisulistel põhjustel tagasi lükata, võib kohus
menetlusökonoomiat silmas pidades võtta kohe hagi sisu suhtes seisukoha (vt selle kohta Euroopa Kohtu 26. veebruari 2002. aasta
otsus kohtuasjas C‑23/00 P: nõukogu
vs
. Boehringer, EKL 2002, lk I‑1873, punkt 52, ja 23. märtsi 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑233/02: Prantsusmaa
vs.
komisjon, EKL 2004, lk I‑2759, punkt 26). Samuti kui ilmneb, et väide, mille seos hagi esemega on vaieldav, tuleb mõnel muul
põhjusel vastuvõetamatuse või põhjendamatuse tõttu tagasi lükata, võib kohus selle väite tagasi lükata, ilma et ta otsustaks,
kas menetlusse astuja on ületanud kohtuasja ühe poole nõuete toetamise piire (vt näiteks Euroopa Kohtu 24. jaanuari 2002. aasta
otsus kohtuasjas C‑118/99: Prantsusmaa
vs
. komisjon, EKL 2002, lk I‑747, punktid 64 ja 65).
156   Menetlusse astujate esitatud väiteid tuleb analüüsida neid põhimõtteid silmas pidades.
a)     Väide, mis tugineb asjaolule, et rikuti õigust olla ära kuulatud
Poolte argumendid
157   Menetlusse astujad on seisukohal, et sisuliselt on võimalik, et komisjon on rikkunud õigust olla ära kuulatud, mis kujutab
endast ühte EÜ artikli 88 lõikes 2 ette nähtud menetluslikku tagatist. Otsus ei võimalda kindlaks teha, kas teised liikmesriigid
on projekti ühisturuga kokkusobimise kohta huvitatud isikutena märkusi esitanud. Kui nad seda on teinud, siis tuleb märkida,
et Itaalia Vabariigile pole antud võimalust nendele vastata.
158   Komisjon, kes oma kirjalikes märkustes sellele väitele ei vastanud, kinnitas kohtuistungil üldiselt, et menetlusse astujate
esitatud väited olid suures osas vastuvõetamatud põhjusel, et need ei langenud kokku hageja omadega.
Esimese Astme Kohtu hinnang
159   Otsus, mille täpsust selle punkti osas menetlusse astujad ei ole vastustanud, lubab järeldada, et see väide, mis on esitatud
oletuslikuna, ei toetu faktidele. Otsuse neljandas põhjenduses on öeldud, et komisjon ei ole ametliku uurimismenetluse jooksul
huvitatud pooltelt märkusi saanud.
160   Määruse nr 659/1999 artikli 1 punktis h toodud määratluse kohaselt hõlmab huvitatud poole mõiste eelkõige mis tahes liikmesriiki,
välja arvatud liikmesriik, kes kavandab uue abi andmist või on seda juba teinud, ning kuulub seega asjassepuutuva liikmesriigi
mõiste alla.
161   Seega tuleneb otsusest, et ükski liikmesriik, kes on huvitatud pool, ei ole esitanud projekti ühisturuga kokkusobimist puudutavaid
märkusi, mida komisjon oleks saanud Itaalia Vabariigile edastada.
162   Neis tingimustes tuleb see väide tagasi lükata, ilma et oleks vaja võtta seisukohta selle vastuvõetavuse suhtes osas, milles
see puudutab seost vaidlusesemega, või võimalust, et selle abikava potentsiaalsed abisaajad oleksid saanud toetuda asjaolule,
et rikutud on õigst olla ära kuulatud, mis on asjassepuutuvale liikmesriigile EÜ artikli 88 lõikes 2 sätestatud menetluses
ette nähtud.
b)     EÜ artikli 87 lõike 2 punkti b rikkumisele tuginev väide
Poolte argumendid
163   Menetlusse astujad väidavad, et komisjon on rikkunud EÜ artikli 87 lõike 2 punkti b, mis käsitleb loodusõnnetuste ja erakorraliste
sündmuste tekitatud kahju korvamiseks antavat abi, kuna keeldus seda kohaldamast.
164   Komisjon ei vastanud sellele väitele oma kirjalikes märkustes, kuid kinnitas kohtuistungil üldiselt, et menetlusse astujate
esitatud väited olid suures osas vastuvõetamatud põhjusel, et need ei langenud kokku hageja omadega. Hageja leidis, et need
väited ei muutnud mitte mingis osas vaidluse eset.
Esimese Astme Kohtu hinnang
165   Väide on ilmselgelt põhjendamatu. EÜ artikli 87 lõike 2 punkt b kehtestab erandi abi ühisturuga kokkusobimatuse üldpõhimõttest
ning sellisena tuleb seda kitsalt tõlgendada, st nii, et selle sätte kohaldamise aluseks võib olla üksnes kahju, mis on tekkinud
otseselt loodusõnnetuste või erakorraliste sündmuste tagajärjel (eespool punktis 102 viidatud otsus Kreeka
vs.
komisjon, punkt 81). Pealegi, nagu varem juba märgitud, peab kohus hindama riigiabi käsitleva komisjoni otsuse seaduslikkust
teabe alusel, mis oli või sai olla institutsioonile otsuse tegemise ajal kättesaadav.
166   Käesolevas asjas nähtub haldusmenetluse ajal vahetatud kirjade analüüsist, et Itaalia ametiasutused ei näidanud ega tõendanud
ühelgi korral komisjonile, et projektiga rakendati EÜ artikli 87 lõike 2 punktis b nimetatud kahju korvamiseks mõeldud abi.
Vastupidi, ametiasutused kirjeldasid projekti, mis oli mõeldud raskustes ettevõtete ümberkorraldamise abikava elluviimiseks.
Sellisena oleks seda tulnud analüüsida suuniste kohaselt, mille punkti 2.4 esimene lõik välistab selgesõnaliselt nende kohaldamisalast
EÜ artikli 87 lõike 2 punktis b nimetatud abi.
167   Pealegi kinnitas hageja kohtuistungil, et olgugi et tema poolt loodusõnnetusena määratletud sündmused olid muu hulgas sellised,
et Sardiinia VPE-de raskuste põhjuseks on asjaolu, et Sardiinia näol on tegemist saarega, oli projekti eesmärk „minna kaugemale
kui [nende sündmuste] lihtsalt hüvitamine”.
168   Seega ei saa komisjonile süüks panna, et ta otsuse 44. põhjenduses leidis, et projekt ei ole mõeldud abi andmiseks EÜ artikli 87
lõike 2 punktis b alusel, ning jättis selle sätte kohaldamata (vt selle kohta eespool punktis 129 viidatud kohtuotsus Itaalia
vs
. komisjon, punkt 20; Euroopa Kohtu 19. septembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑113/00: Hispaania
vs
. komisjon, EKL 2002, lk I‑7601, punktid 68 ja 69, ja eespool punktis 130 viidatud 29. aprilli 2004. aasta kohtuotsus Saksamaa
vs
. komisjon, punkt 40).
169   Neil asjaoludel tuleb väide tagasi lükata, ilma et oleks vaja võtta seisukohta tema seose kohta vaidluse esemega.
c)     Väide, mis tugineb asjaolule, et rikutud on EÜ artiklit 158 ning saarealasid käsitleva deklaratsiooni nr 30, mis on lisatud
Amsterdami lepingu lõppaktile
Poolte argumendid
170   Menetlusse astujad väidavad, et komisjon on valesti tõlgendanud EÜ artiklit 158 ja deklaratsiooni nr 30, kuna ei võtnud otsuses
arvesse, et kavandatud projekt oli mõeldud neis sätestatud eesmärkide täitmiseks. Menetlusse astujad viitavad otsustele, milles
komisjon on arvestanud majandusliku ja sotsiaalse arengu mahajäämust seoses sellega, et tegemist on saarega.
171   Komisjon leiab, et see väide tuleb vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata, kuna hageja pole seda esitanud, ning et see on igal
juhul põhjendamatu. Hageja väitis kohtuistungil, et see väide ei muutnud mitte mingis osas vaidluse eset.
Esimese Astme Kohtu hinnang
172   Vaatamata sellele, et see väide on hageja esitatutest erinev, on see vastuvõetav. Hageja esitas EÜ artikli 87 lõike 3 punkti c
ja suuniste rikkumisele tugineva väite. Hinnates raskustes ettevõtete ümberkorraldamiseks antava uue abi projekti, mis puudutab
abisaavat või ebasoodsas olukorras piirkonda, võtab komisjon EÜ artiklit 158 arvesse suuniste punkti 1.3 teises lõigus ja
punktis 3.2.3 kirjeldatud viisil. Seega, kui komisjon ei ole menetlusse astujate väidete kohaselt võtnud mitte mingil moel
arvesse asjaolu, et projekt oli mõeldud EÜ artikli 158 eesmärkide saavutamiseks, on ta rikkunud EÜ artikli 87 lõike 3 punkti c
ja suuniseid.
173   Sisuliselt tuleb märkida, et EÜ artikli 158 esimeses lõigus on ette nähtud, et ühenduse igakülgse harmoonilise arengu edendamiseks
töötab ühendus välja ja rakendab meetmeid majandusliku ja sotsiaalse ühtekuuluvuse tugevdamiseks, ning teises lõigus taotleb
ühendus iseäranis eri regioonide arengutaseme ühtlustamist ning mahajäämuse vähendamist kõige ebasoodsamates piirkondades
ja saartel, kaasa arvatud maapiirkonnad.
174   Analüüsides, kas raskustes ettevõtete ümberkorraldamiseks mõeldud abikava projekti saab EÜ artikli 87 lõike 3 punktis c ette
nähtud erandi kohaselt ühisturuga kokkusobivaks tunnistada, peab komisjon, nagu juba varemgi märgitud, suuniste punkti 3.2.3
kohaselt arvestama EÜ artikli 158 eesmärke ja uue abikava projekti piirkondlikku mõju sellele sektorile.
175   Sellegipoolest ei tähenda asjaolu, et uue abi projekt, millega taotletakse mõnes muus asutamislepingu sättes kui asjassepuutuva
liikmesriigi viidatud EÜ artikli 87 lõikes 3 ette nähtud erand kehtestatud eesmärkide täitmist, iseenesest seda, et projekt
vastab tingimustele, mis on vajalikud selle erandi kohaldamiseks (vt selle kohta Euroopa Kohtu 25. juuni 1970. aasta otsus
kohtuasjas 47/69: Prantsusmaa
vs
. komisjon, EKL 1970, lk 487, punkt 13, ja 21. oktoobri 2003. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑261/01 ja C‑262/01: van
Calster jt, EKL 2003, lk I‑12249, punkt 47).
176   Vastupidiselt sellele on käsolevas asjas suuniste punktis 3.2.2 kehtestatud tingimused siiski kohaldatavad, kuigi paindlikult,
ning eelnenud väidete analüüs näitab, et komisjon, kes pidi tema käsutuses oleva info põhjal kahe kuu jooksul seisukoha võtma,
jõudis seisukohale, et Itaalia Vabariik polnud esitanud piisavalt infot, mis võimaldaks tõendada, et projekt vastas neile
tingimustele, ning arvestades selles suhtes esinenud kahtlusi, lõpetada uurimine lõpliku negatiivse otsusega.
177   Seda järeldust ei lükka ümber ka asjaolu, et mõnes varasemas riigiabi kontrollimist puudutavas otsustes võttis komisjon arvesse
asjaolu, et tegemist on saarega, ilma et menetlusse astujad oleksid täpsustanud sellise arvessevõtmise viisi. Seda, kas komisjoni
otsus, millega on leitud, et uus abi ei vasta EÜ artikli 87 lõike 3 punktis c toodud erandi jaoks sätestatud tingimustele,
on seaduslik, tuleb hinnata üksnes selle artikli kontekstis, mitte komisjoni varasema otsusetegemise praktikale tuginedes,
eeldusel, et selline praktika eksisteerib (vt analoogselt Euroopa Kohtu 30. septembri 2003. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑57/00 P
ja C‑61/00 P: Freistaat Sachsen jt
vs.
komisjon, EKL 2003, lk I‑9975, punktid 52 ja 53).
178   Deklaratsioonile nr 30 tuginemine ei ole asjakohane. Otsus on individuaalse mõjuga akt, mille vastuvõtmine kuulub komisjoni
pädevusse, tagamaks EÜ artikli 87 järgimine ja EÜ artikli 88 rakendamine; tegemist ei ole ühenduse seadusandliku pädevusega,
mis hõlmab „erimeetmete” vastuvõtmist „[saarealade] arengu soodustamiseks, kui see ennast õigustab, et neid [deklaratsioonis
nimetatud] õiglastel tingimustel siseturgu paremini integreerida”.
179   Seega tuleb see väide tagasi lükata.
d)     Direktiivide 72/159 ja 75/268 rikkumisele tuginev väide
Poolte argumendid
180   Menetlusse astujad heidavad komisjonile ette, et see ei ole otsuses viidanud direktiivide 72/159 ja 75/268 sätetele. Esimene
neist direktiividest võimaldab tunnistada ühisturuga kokkusobivaks sellise finants- ja investeerimisabi nagu käesoleval juhul,
ning teine näeb ette ühise põllumajanduspoliitika eesmärkide saavutamise vähemarenenud põllumajanduspiirkondades. Nõukogu
12. märtsi 1985. aasta määrus (EMÜ) nr 797/85 põllumajandusstruktuuride tõhustamise kohta (EÜT L 93, lk 1), mis annab artiklis 18
liikmesriikidele täieliku pädevuse võtta vastu piirkondlikke erimeetmeid, mille hulka võivad kuuluda ka projektiga ettenähtud
meetmed. Nende sätete koostoimes oleks komisjon saanud suuniste kohaldamisest kõrvale kalduda ning mitte teha projekti elluviimise
suhtes negatiivset otsust.
181   Komisjon leiab, et see väide tuleb tagasi lükata, kuna see on vastuvõetamatu ja igal juhul asjakohatu. Hageja väitis kohtuistungil,
et see väide ei muutnud mitte mingil määral vaidluse eset.
Esimese Astme Kohtu hinnang
182   Otsus tehti 13. novembril 2001, st 15. jaanuaril 1998 alustatud esialgse uurimisfaasi ning ametliku uurimismenetluse, mis
avati otsusega, mille Itaalia Vabariik sai kätte 4. veebruaril 1999, lõpus.
183   Direktiiv 75/268 tunnistati kehtetuks nõukogu 20. mai 1997. aasta määrusega (EÜ) nr 950/97 põllumajandusstruktuuride tõhustamise
kohta (EÜT L 142, lk 1), mis jõustus seitsmendal päeval pärast selle avaldamist 2. juunil 1997 Euroopa Ühenduste Teatajas,
artikli 41 lõikega 1. Määrus (EMÜ) nr 797/85 tunnistati kehtetuks nõukogu 15. juuli 1991. aasta määrusega (EÜ) nr 2328/91
põllumajandusstruktuuride tõhustamise kohta (EÜT L 218, lk 1), mis jõustus kolmandal päeval pärast selle avaldamist 6. augustil
1991 Euroopa Ühenduste Teatajas, artikli 40 lõikega 1. Seega ei saa menetlusse astujad esitada argumente neile direktiividele
tuginedes; lisaks täheldati, et nad ei ole ühelgi korral toetunud aktidele, millega direktiivid asendati.
184   Direktiivi 72/159 osas on menetlusse astujad piirdunud väitega, et artiklid 8 ja 14 „ei välista [projekti] kokkusobivust ning
võimaldavad kalduda kõrvale suuniste kohaldamisest”, kuid ei selgita ega näita, mis osas oleks komisjon pidanud või vähemalt
oleks võinud otsustada teisiti, kui ta seda tegi. Veelgi enam, mainitud sätetes ei käsitleta raskustes ettevõtete ümberkujundamiseks
mõeldud uusi abiprojekte, millest teatatakse komisjonile nende uurimiseks EÜ artikli 87 lõike 3 punkti c alusel, nagu seda
oli projekt, mille suhtes otsus tehti. Vastupidi, direktiivi 72/159 artikkel 8 käsitleb „arenguvõimeliste põllumajandustalude
toetamise valikulisi abisüsteeme, mida liikmesriigid on esitanud” eesmärgiga „toetada nende tegevust ja arengut mõistlikes
tingimustes” nimetatud direktiivi artiklites 1–10 ette nähtud tingimustel. Selle direktiivi artikkel 14 käsitleb „investeerimisabi”,
mis on kas keelatud või erandkorras lubatud „juhul, kui seda antakse kooskõlas [EÜ artiklites 87–89] ette nähtud sätetega”.
185   Neil tingimustel tuleb see väide tagasi lükata, ilma et oleks vaja võtta seisukohta selle seose kohta vaidlusesemega.
e)     Taotlus, et Esimese Astme Kohus „jätaks teise võimalusena kohaldamata EÜ artikli 241 mõttes ebaseaduslikud sätted”
186   Seda taotlust, mida võib käsitleda hagis toodud nõuete toetuseks esitatud väitena (Euroopa Kohtu 16. novembri 2000. aasta
määrus kohtuasjas C-289/99 P: Schiocchet
vs.
komisjon, EKL 2000, lk I‑10279, punkt 25), peab kodukorra artikli 116 lõike 4 punkti b kohaselt põhjendama taotluse esitaja.
Abstraktne väide, millele ei ole lisatud piisavalt selget ja täpset infot, mis võimaldaks pooltel sellele vastata ning Esimese
Astme Kohtul seda kontrollida, sellele nõudele ei vasta (Euroopa Kohtu 15. detsembri 1961. aasta otsus liidetud kohtuasjades 19/60,
21/60, 2/61 ja 3/61: Fives Lille Cail jt
v
. ülemamet, EKL 1961, lk 561, punkt 558, ja Esimese Astme Kohtu 28. aprilli 1993. aasta määrus kohtuasjas T‑85/92: De Hoe
vs.
komisjon, EKL 1993, lk II‑523, punkt 20).
187   Käesolevas asjas ei ole menetlusse astujad isegi mitte kokkuvõtlikult väitnud, et mõni ühenduse akt oleks ebaseaduslik. Olgugi
et nad väidavad, et üks osa määruse nr 659/1999 sätetest on vastuolus õiguskindluse tagamise põhimõttega, ei ole nad täpsustanud,
milliste sätetega on tegemist, ega vastustanud nende sätete seaduslikkust ilmselgel moel.
188   Neil tingimustel ei vasta väide kodukorras ette nähtud miinimumnõuetele ning tuleb seega vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata,
ilma et oleks vaja võtta seisukoht selle seose kohta vaidlusesemega.
189   Kuna kõik otsuse täielikku tühistamist taotlevate nõuete toetuseks esitatud väited on tagasi lükatud, tuleb tagasi lükata
ka siinkohal esitatud väited.
B –
Nõuded, milles taotletakse otsuse osalist tühistamist osas, milles sellega ei sätestatud, et abi oli 100 000 euro ulatuses
seaduslik
1.
Poolte argumendid
190   Menetlusse astujad esitavad otsuse osalise tühistamise nõude toetuseks üheainsa väite, mis tugineb alammäära reegli ebaõigele
kohaldamisele.
191   Komisjon leiab, et need nõuded ei toeta hageja nõudeid, kuna hageja taotleb otsuse täielikku, mitte osalist tühistamist, ning
need tuleb seetõttu vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata; nende toetuseks esitatud väide ei ole seotud kohtuasja esemega,
kuna see ei seostu hageja esitatud väidetega, ning tuleb seetõttu vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata; see väide on igal
juhul asjakohatu, kuna alammäära reeglit ei saa selles asjas kohaldada.
192   Hageja väitis kohtuistungil, et menetlusse astujate täiendavad nõuded on tema enda nõuetega hõlmatud ning et nende täiendavate
nõuete toetuseks esitatud väide ei muutnud mitte mingil määral vaidluse eset.
2.
Esimese Astme Kohtu hinnang
193   Euroopa Kohtu põhikirja artikli 40 neljandast lõigust ja Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 116 lõikest 4 tuleneb, et kui
menetlusse astuja ei saa esitada nõudeid, mis ületaksid need, mille toetuseks ta menetlusse astub (Esimese Astme Kohtu 27. septembri
2000. aasta otsus kohtuasjas T‑184/97: BP Chemicals
vs
. komisjon, EKL 2000, lk II‑3145, punkt 39), võib ta neid nõudeid toetada osaliselt.
194   Käesolevas asjas taotles hageja otsuse tühistamist osas, milles see tunnistab artiklis 1, et projekt on ühisturuga kokkusobimatu.
Kuna menetlusse astujad taotlevad teise võimalusena otsuse tühistamist osas, milles sellega ei piirata abi ühisturuga kokkusobimatuks
tunnistamist 100 000 euroga võrduvas või seda ületavas summas, ei lisa nad hageja nõuetele midagi uut. Nende täiendavad nõuded
toetavad hageja nõudeid osaliselt ning on seega kodukorra artikli 116 lõike 4 kohaselt vastuvõetavad.
195   Nagu juba eespool märgitud, annavad Euroopa Kohtu põhikirja artikli 40 neljas lõik ja Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 116
lõige 4 menetlusse astujale õiguse esitada iseseisvalt mitte üksnes argumente, vaid ka väiteid osas, milles need toetavad
ühe poole nõudeid ega ole hageja ja kostja vahelise vaidluse aluseks olevate asjaoludega niivõrd mitteseotud, et muudaksid
vaidluse eset.
196   Käesolevas asjas esitas hageja ühe väite, mis tulenes sisuliselt asjaolust, et projektiga nähti ette väikesed abisummad, mis
ei mõjuta liikmesriikidevahelist kaubandust EÜ artikli 87 lõike 1 mõttes ning ei muuda kaubavahetuse tingimusi sel määral,
et see oleks vastuolus ühiste huvidega EÜ artikli 87 lõike 3 punkti c tähenduses (vt eespool punktid 81–90). Menetlusse astujad
esitavad alammäära reegli rikkumisele tugineva väite.
197   Alammäära reegel puudutab EÜ artikli 87 lõikes 1 sätestatud liikmesriikidevahelise kaubanduse kahjustamise asjaolusid ning
täpsustab, mil viisil peab komisjon seda olukorda analüüsima, lähtudes sellest, et väikesesummaline abi liikmesriikidevahelist
kaubandust oluliselt ei mõjuta (eespool punktis 29 viidatud kohtuotsus Madalmaad
vs
. komisjon, punktid 3 ja 25).
198   Seega seostub menetlusse astujate esitatud väide vaidlusesemega ning on seega vastuvõetav.
199   Alammäära reeglit põllumajandussektoris tegutsevatele ettevõtjatele antava abi suhtes ei kohaldata, nagu see on märgitud suuniste
punkti 2.3 teises lõigus ja punkti 3.2.5 alapunkti c esimeses lõigus. Käesolevas asjas on selge, et projektiga nähti ette
niisugustele ettevõtetele abi andmine. Seega ei ole asjakohane väita, et seda reeglit on kohaldatud ebaõigelt (eespool punktis 168
viidatud 19. septembri 2002. aasta otsus Hispaania
vs.
komisjon, punkt 35, ja punktis 102 viidatud kohtuotsus Kreeka
vs
. komisjon, punkt 74).
200   Seega tuleb see väide tagasi lükata, samuti tuleb tagasi lükata otsuse osalise tühistamise taotlus.
201   Järelikult tuleb hagi jätta tervikuna rahuldamata.

Kohtukulud
202   Kodukorra artikli 87 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda
nõudnud. Kodukorra artikli 87 lõike 4 kohaselt võib kohus otsustada, et menetlusse astuja, kes ei ole liikmesriik või institutsioon,
kannab ise oma kohtukulud.
203   Kuna käesolevas asjas tehti kohtuotsus hageja kahjuks, tuleb kohtukulud – v.a kulud, mis tekkisid komisjonil seoses menetlusse
astumisega – vastavalt komisjoni sellekohasele nõudele mõista välja hagejalt. Samuti tuleb otsustada, et menetlusse astujad
kannavad oma kohtukulud ise ning vastavalt komisjoni sellekohasele nõudele mõista neilt välja kohtukulud, mis on tekkinud
komisjonil seoses nende menetlusse astumisega.
Esitatud põhjendustest lähtudes
ESIMESE ASTME KOHUS (neljas koda laiendatud koosseisus)
otsustab:
1.
Jätta hagi rahuldamata.
2.
Mõista kohtukulud välja Regione autonoma della Sardegnalt, välja arvatud järgnevas punktis 3 märgitud kulud.
3.
Confederazione italiana agricoltori della Sardegna, Federazione regionale coltivatori diretti della Sardegna ja Federazione
regionale degli agricoltori della Sardegna kannavad oma kohtukulud ise ning neilt mõistetakse välja komisjoni kohtukulud seoses
nende menetlusse astumisega.
Legal
Tiili
Meij
Vilaras

Forwood
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 15. juunil 2005 Luxembourgis.
Kohtusekretär

Koja esimees
H. Jung

H. Legal
*
Kohtumenetluse keel: itaalia.