CELEX: 62008CJ0526
Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen
Tutkittavaksi ottaminen
Ne bis in idem
Oikeusvoima
EY 226 ja EY 228 artikla
Työjärjestyksen 29 artikla
Oikeudenkäyntikieli
Direktiivi 91/676/ETY
Vesien suojeleminen maataloudesta peräisin olevien nitraattien aiheuttamalta pilaantumiselta
Kansalliset säännökset eivät ole sopusoinnussa lannoitteiden levittämiskausia, levittämisedellytyksiä ja levittämistekniikoita koskevien unionin säännösten kanssa
Lietelantasäiliöiden vähimmäistilavuus
Kielto käyttää lannoitteita maahan jyrkillä rinteillä
Tekniikat, joilla voidaan varmistaa lannoitteiden levityksen tasaisuus ja tehokkuus

Euroopan komissio vaatii kanteellaan unionin tuomioistuinta toteamaan, että Luxemburgin suurherttuakunta ei ole noudattanut
vesien suojelemisesta maataloudesta peräisin olevien nitraattien aiheuttamalta pilaantumiselta 12.12.1991 annetun neuvoston
direktiivin 91/676/ETY (EYVL L 375, s. 1) mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole antanut kaikkia kyseisen direktiivin 4
ja 5 artiklan, kun näitä säännöksiä sovelletaan yhdessä tämän direktiivin liitteessä II olevan A kohdan 1, 2, 5 ja 6 alakohdan
sekä liitteessä III olevan 1 kohdan 1 ja 2 alakohdan kanssa, täysimääräisen ja asianmukaisen noudattamisen edellyttämiä lakeja,
asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Unionin säännöstö
Direktiivin 91/676 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tämän direktiivin tavoitteena on:
–        maatalouslähteistä peräisin olevien nitraattien suoraan tai välillisesti aiheuttaman vesien pilaantumisen vähentäminen ja
–        estää vastaisuudessa tällainen pilaantuminen.”
Tämän direktiivin 4 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.      Jotta yleinen suojelutaso kaikkien vesien pilaantumisen ehkäisemiseksi voidaan varmistaa, jäsenvaltioiden on kahden vuoden
kuluessa tämän direktiivin tiedoksi antamisesta:
a)      laadittava hyvän maatalouskäytännön ohjeet, joita maanviljelijät noudattavat vapaaehtoisesti, ja joissa olisi oltava liitteen
II A kohdassa tarkoitetut määräykset,
b)      laadittava tarvittaessa ohjelma hyvän maatalouskäytännön ohjeiden noudattamisen edistämiseksi, mukaan lukien maanviljelijöille
annettava koulutus ja tiedotus.
2.      Jäsenvaltioiden on esitettävä hyvän maatalouskäytännön ohjeitaan koskevat yksityiskohtaiset säännöt komissiolle, joka sisällyttää
näitä ohjeita koskevat tiedot 11 artiklassa tarkoitettuun kertomukseen. Saamiensa tietojen perusteella komissio voi tehdä
neuvostolle aiheellisia ehdotuksia, jos se pitää sitä tarpeellisena.”
Mainitun direktiivin 5 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.      Jäsenvaltioiden on 1 artiklassa määriteltyjen tavoitteiden saavuttamiseksi laadittava toimintaohjelmia määriteltyjä pilaantumisalttiita
vyöhykkeitä varten kahden vuoden kuluessa 3 artiklan 2 kohdassa tarkoitetusta ensimmäisestä määrittelystä tai yhden vuoden
kuluessa kustakin 3 artiklan 4 kohdassa tarkoitetusta myöhemmästä määrittelystä.
2.      Toimintaohjelma voi koskea kaikkia jäsenvaltion alueella olevia pilaantumisalttiita vyöhykkeitä, tai jos jäsenvaltio pitää
sitä aiheellisena, eri pilaantumisalttiita vyöhykkeitä tai vyöhykkeiden osia varten voidaan laatia eri ohjelmia.
3.      Toimintaohjelmassa on otettava huomioon:
a)      saatavilla olevat tieteelliset ja tekniset tiedot pääasiallisesti siitä, mitkä ovat maataloudesta ja muista lähteistä peräisin
olevien typpimäärien osuudet,
b)      ympäristöolosuhteet kyseisen jäsenvaltion asianomaisilla alueilla.
4.      Toimintaohjelmat toteutetaan neljän vuoden kuluessa niiden laatimisesta, ja niissä on oltava seuraavat pakolliset toimenpiteet:
a)      liitteessä III tarkoitetut toimenpiteet,
b)      ne toimenpiteet, joista jäsenvaltiot ovat määränneet 4 artiklan mukaisesti laadituissa hyvän maatalouskäytännön ohjeissa,
lukuun ottamatta niitä, jotka on korvattu liitteessä III tarkoitetuilla toimenpiteillä.
5.      Jäsenvaltioiden on lisäksi toteutettava osana toimintaohjelmia, tarpeellisina pitämiään lisätoimenpiteitä tai vahvistettuja
toimia, jos toimintaohjelmien toteuttamisen pohjalta käy ilmeiseksi, että 4 kohdassa tarkoitetut toimenpiteet eivät ole riittäviä
1 artiklassa määriteltyjen tavoitteiden saavuttamiseksi. Jäsenvaltioiden on otettava näiden toimenpiteiden tai toimien valinnassa
huomioon niiden tehokkuus sekä niiden kustannukset verrattuna muihin mahdollisiin ehkäiseviin toimenpiteisiin.
6.      Jäsenvaltioiden on laadittava ja toteutettava asiaankuuluvia valvontaohjelmia tämän artiklan mukaisesti laadittujen toimintaohjelmien
tehokkuuden arvioimiseksi.
Jäsenvaltioiden, jotka soveltavat 5 artiklan säännöksiä koko alueellaan, on valvottava vesien (pinta- ja pohjavesien) nitraattipitoisuutta
valituissa mittauspaikoissa, jotka mahdollistavat vesien maatalouslähteistä peräisin olevien nitraattien aiheuttaman pilaantumisen
laajuuden toteamisen.
7.      Jäsenvaltioiden on tarkasteltava uudelleen toimintaohjelmiaan joka neljäs vuosi ja tarvittaessa muutettava niitä, mukaan lukien
kaikki 5 kohdan mukaisesti toteutetut lisätoimenpiteet. Niiden on ilmoitettava komissiolle kaikista toimintaohjelmiin tehdyistä
muutoksista.”
Direktiivin 91/676 liitteessä II, jonka otsikko on ”Hyvän maatalouskäytännön ohjeet”, säädetään seuraavaa:
”A.      Hyv[än] maatalouskäytännön ohjeissa, joiden tavoitteena on vähentää nitraattien aiheuttamaa pilaantumista ja joissa otetaan
huomioon yhteisön eri alueilla vallitsevat olosuhteet, olisi, sikäli kuin ne liittyvät asiaan, oltava seuraavat seikat kattavia
sääntöjä:
1)      kaudet, joina lannoitteiden levitys maahan ei ole aiheellista,
2)      lannoitteiden käyttö maahan jyrkillä rinteillä,
– –
5)      lietelantasäiliöiden tilavuus ja rakenne, erityisesti toimenpiteet, joilla estetään vesien pilaantuminen sen seurauksena,
että karjanlantaa tai säiliörehun kaltaisten varastoitujen kasviainesten puristemehua valuu ja imeytyy pohja- ja pintaveteen,
6)      keinolannoitteiden ja karjanlannan maahan levittämistä koskevat menettelyt, erityisesti levityksen määrä ja tasaisuus, jotta
ravintoaineiden pääsy veteen voitaisiin pitää hyväksyttävällä tasolla.
– –”
Tämän direktiivin liitteessä III, jonka otsikko on ”Toimenpiteet, jotka on sisällytettävä 5 artiklan 4 kohdan a alakohdassa
tarkoitettuihin toimintaohjelmiin”, säädetään seuraavaa:
”1.      Toimenpiteissä on oltava sääntöjä, jotka koskevat:
1)      kausia, joina tietynlaisten lannoitteiden levitys maahan on kielletty,
2)      lietelantasäiliöiden tilavuutta; tämän tilavuuden on oltava suurempi kuin se, joka tarvitaan lannan säilytykseen koko sinä
pisimpänä aikana, jona lannan levitys maahan pilaantumisalttiilla vyöhykkeellä on kielletty, paitsi jos toimivaltaiselle viranomaiselle
voidaan osoittaa, että todellisen säilytystilavuuden mahdollisesti ylittävästä lantamäärästä huolehditaan tavalla, joka ei
aiheuta haittaa ympäristölle,
– –
2.      Näillä toimenpiteillä varmistetaan, että jokaisella tilalla tai jokaisessa karjankasvatusyksikössä maahan kunakin vuonna käytetyn
karjanlannan määrä, mukaan lukien eläinten itsensä levittämä määrä, ei ylitä tiettyä hehtaarikohtaista määrää.
Tämä hehtaarikohtainen määrä on lantamäärä joka sisältää 170 kg typpeä. – –
– –”

Kansallinen lainsäädäntö
Typpilannoitteiden käyttämisestä maataloudessa 24.11.2000 annetun suurherttuan asetuksen (Mémorial A 2000, s. 2856; jäljempänä
suurherttuan asetus) 6 §:ssä, jonka otsikko on ”Kiellot ja rajoitukset”, säädetään seuraavaa:
”A.      Koko maan alueella sovellettavat kiellot ja rajoitukset
1)      Typpilannoitteiden levitys on kielletty
–        muokatuille kesannoille
–        monivuotisille kesannoille
–        luonnontilassa oleville kesannoille
–        syvässä roudassa olevaan maahan, josta lannoitteet voivat pintavirtauksina levitä levittämisalueen ulkopuolelle ennen roudan
sulamista
–        soiseen, tulvineeseen tai lumen peittämään maahan erityisesti, jos niiden absorptiokapasiteetti on ylitetty
–        orgaanisten lannoitteiden osalta 50:tä metriä lähemmäs kaivoja, juomaveden ottamispaikkoja ja säiliöitä sekä typpimineraaleja
sisältävien lannoitteiden osalta 10:tä metriä lähemmäs kaivoja ja juomaveden ottamispaikkoja
–        orgaanisten lannoitteiden osalta 10:tä metriä lähemmäs veden virtaamispaikkoja ja vesialueita.
Typpimineraaleja sisältävien lannoitteiden levittäminen on suoritettava niin, että levittäminen tapahtuu veden virtaussuunnan
vastaisesti. Typpilannoitteiden päästäminen veteen on kielletty.
2)      Lietelannan, lantaveden ja jätevesilietteen levittäminen maahan, jossa ei ole kasvipeitettä, on kielletty 15.10. ja 1.3. välisenä
aikana.
3)      Lietelannan, lantaveden ja jätevesilietteen levittäminen muuhun kasvipeitteiseen maahan kuin niityille ja laitumille on kielletty
15.10. ja 15.2. välisenä aikana. Niittyjä ja laitumia, joille on levitetty orgaanisia lannoitteita 15.10. ja 15.2. välisenä
aikana, ei saa kyntää aikaisemmin kuin 15.2. kyseisenä vuonna.
4)      Lietelannan, lantaveden ja jätevesilietteen 1.9. ja 1.3. välisenä aikana levitetty kokonaismäärä ei saa sisältää enempää kuin
80 kg typpeä hehtaaria kohti.
5)      Lietelannan, lantaveden ja jätevesilietteen levittäminen maahan rinteillä on tehtävä niin, ettei lannoitteita pääse virtaamaan
levitysalueen ulkopuolelle, kun otetaan huomioon erityisesti
–        maan ominaisuudet ja muokkaustapa
–        suunta, johon kasvipeite on istutettu
–        sääolosuhteet mahdollisina lannnoitusaikoina
–        lannoitusaineiden ominaisuudet.
Rinteissä, joiden keskimääräinen kaltevuus on yli 8 prosenttia ja joilla ei ole kasvipeitettä, lietelannan, lantaveden ja
jätevesilietteen levittäminen on kielletty, paitsi jos maanpinnan muokkaaminen suoritetaan välittömästi ja viimeistään 48
tuntia levityksen jälkeen.
6)      Typpilannoitteiden levittäminen on sallittu vain viljelykasvien fysiologisten tarpeiden täyttämiseksi, siten että ravintoaineiden
hävikkiä rajoitetaan ja huomioon otetaan maaperästä saatavissa oleva typpi.
Levitettyjen orgaanisten lannoitteiden vuosi- ja hehtaarikohtainen määrä ei saa sisältää yli 170 kg typpeä lukuun ottamatta
valkuaiskasveille ja yksinomaan palkokasveille tarkoitettuja viljelyksiä, joiden osalta rajana on 85 kg typpeä.
Levitettyjen typpeä sisältävien mineraalilannoitteiden vuosi- ja hehtaarikohtainen määrä ei saa ylittää liitteessä I olevassa
taulukossa viljelysten ominaisuuksien ja satomäärien mukaan määritettyjä typpilannoitteiden enimmäismääriä, kun otetaan huomioon
paikalliset erityispiirteet ja se, millaiset sääolosuhteet ovat kyseisenä vuonna viljelyn kannalta.
Kun käytetään sekä orgaanisia lannoitteita että mineraalilannoitteita, typpilannoitteiden enimmäismäärää on vähennettävä levitettyjen
orgaanisten lannoitteiden määrän mukaisesti, siten että huomioon otetaan hyvän maatalouskäytännön ohjeissa kuvatulla tavalla
orgaanisen lannoitteen ominaisuudet, levittämistapa, viljelystyyppi ja levittämisajankohta.
Jos maataloustoiminnan harjoittajalla ei ole käytettävissään riittävästi sellaista maata, jolla orgaanisten lannoitteiden
levittäminen on sallittu, hänen on varmistauduttava siitä, että muille maataloustoiminnan harjoittajille kuuluvia, lannoitteiden
levittämiseen soveltuvia peltoja on käytettävissä.
B.      Juomavedeksi tarkoitettujen vesien suojavyöhykkeitä koskevat erityiset kiellot ja rajoitukset
1)      Typpilannoitteiden käyttö välittömillä suojavyöhykkeillä on kielletty.
2)      Lähellä sijaitsevilla suojavyöhykkeillä ja kaukaisilla suojavyöhykkeillä on kiellettyä levittää
–        lantaa, komposteja ja kuivatettua jätevesilietettä 1.8. ja 1.2. välisenä aikana. Maan, jolla on kasvipeite, osalta tätä kieltoa
sovelletaan 1.10. ja 1.2. välisenä aikana.
–        kaikkia muita orgaanisia lannoitteita 1.8. ja 1.3. välisenä aikana. Maan, jolla on kasvipeite, osalta tätä kieltoa sovelletaan
talvivehnän, talviruisvehnän ja talvirukiin viljelyä lukuun ottamatta 1.10. ja 1.3. välisenä aikana.
3)      Orgaanisten lannoitteiden käyttö on kielletty silloin, kun pysyvien tai väliaikaisten laidunten ja niittyjen käyttötarkoitusta
muutetaan tai kun niillä palataan yksinomaan palkokasvien viljelyyn.
4)      Lietelannan, lantaveden ja jätevesilietteen 1.8. ja 1.10. välisenä aikana levitetty kokonaismäärä ei saa sisältää enempää
kuin 80 kg typpeä hehtaaria kohti.
5)      Maata, jolla on kasvipeite ja jolle on levitetty orgaanisia lannoitteita 1.8. ja 1.10 välisenä aikana, ei saa kyntää aikaisemmin
kuin 1.12. kyseisenä vuonna.
6)      Levitettyjen orgaanisten lannoitteiden vuosi- ja hehtaarikohtainen määrä ei saa sisältää enempää kuin 130 kg typpeä lukuun
ottamatta valkuaiskasveille ja yksinomaan palkokasveille tarkoitettuja viljelyksiä, joiden osalta orgaanisten lannoitteiden
käyttäminen on kielletty.
Levitettyjen typpeä sisältävien mineraalilannoitteiden vuosi- ja hehtaarikohtainen määrä ei saa ylittää liitteessä II olevassa
taulukossa viljelysten ominaisuuksien ja satomäärien mukaan määritettyjä typpilannoitteiden enimmäismääriä, kun otetaan huomioon
paikalliset erityispiirteet ja se, millaiset sääolosuhteet ovat kyseisenä vuonna viljelyn kannalta.
Kun käytetään sekä orgaanisia lannoitteita että mineraalilannoitteita, typpilannoitteiden enimmäismäärää on vähennettävä levitettyjen
orgaanisten lannoitteiden määrän mukaisesti, siten että huomioon otetaan hyvän maatalouskäytännön ohjeissa kuvatulla tavalla
orgaanisen lannoitteen ominaisuudet, levittämistapa, viljelystyyppi ja levittämisajankohta.”
Suurherttuan asetuksen 7 §:ssä, jonka otsikko on ”Poikkeukset”, säädetään seuraavaa:
”1)      Maatalous- ja ympäristöasioista vastaavat ministerit voivat, jos sääolosuhteet ovat poikkeukselliset, poiketa 6 §:ssä tarkoitetun
levittämiskiellon voimassaoloajoista ja määrätä edellytyksistä, joilla levittäminen on asianmukaista.
2)      Maatalous- ja ympäristöasioista vastaavat ministerit tai heidän määräämänsä voivat maataloustoiminnan harjoittamiseen vaikuttavien
poikkeuksellisten tapahtumien vuoksi kyseisen maataloustoiminnan harjoittajan erityisestä pyynnöstä myöntää poikkeuksen 6
§:ssä tarkoitetun levittämiskiellon voimassaoloajoista ja määrätä edellytyksistä ja yksityiskohtaisista säännöistä, joiden
mukaisesti levittäminen voidaan suorittaa.”
Suurherttuan asetuksen 8 §:ssä, jonka otsikko on ”Säilyttäminen”, säädetään seuraavaa:
”Maataloustoiminnan harjoittajilla on itsellään oltava lietelannan säilyttämiseen ja levittämiseen käytettävä välineistö tai
näiden on huolehdittava siitä, että tällainen välineistö on käytettävissä.
Uudella tai nykyaikaistettavalla välineistöllä on voitava taata lietelannan ja lantaveden säilyttäminen kuuden kuukauden yhtämittaisen
vähimmäisjakson ajan.”

Oikeudenkäyntiä edeltänyt menettely
Komissio aloitti EY 226 artiklassa määrätyn jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan menettelyn, koska se katsoi,
että Luxemburgin suurherttuakunta ei ollut saattanut direktiivin 91/676 4 ja 5 artiklan sekä sen liitteessä II olevan A kohdan
1, 2, 5 ja 6 alakohdan ja liitteessä III olevan 1 kohdan 1 ja 2 alakohdan säännöksiä asianmukaisesti osaksi lainsäädäntöään.
Komissio esitti ensin tälle jäsenvaltiolle virallisen huomautuksen, jolla se kehotti tätä esittämään huomautuksensa, ja antoi
sitten, koska se ei pitänyt huomautuksia esittämiensä seikkojen osalta tyydyttävinä, 27.6.2007 perustellun lausunnon, jolla
se kehotti Luxemburgin suurherttuakuntaa ryhtymään tarpeellisiin toimenpiteisiin tämän perustellun lausunnon noudattamiseksi
kahden kuukauden kuluessa sen vastaanottamisesta.
Luxemburgin suurherttuakunta puolusti kantaansa 29.5.2008 päivätyssä kirjeessä.
Tässä tilanteessa komissio päätti nostaa nyt käsiteltävänä olevan kanteen.

Kanne

Kanteen tutkittavaksi ottaminen
Oikeudenkäyntikielen määräytymistä koskevien sääntöjen noudattamatta jättäminen
Luxemburgin suurherttuakunta vaatii, että komission kanne julistetaan pätemättömäksi tai että se jätetään tutkimatta sen vuoksi,
että unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 29 artiklan 2 kohdan a alakohtaa ja 3 kohdan toista alakohtaa on rikottu, koska
komissio ei ole noudattanut oikeudenkäyntikielen määräytymistä koskevia säännöksiä. Se esittää, että kannekirjelmä on esitetty
oikeudenkäyntikieleksi valitulla ranskan kielellä. Kannekirjelmän liiteasiakirjat V ja VII on kuitenkin laadittu englannin
kielellä.
Komissio esittää tältä osin, että työjärjestyksen 29 artiklan 3 kohdan kolmanteen alakohtaan sisältyy poikkeus, jonka perusteella
se saattoi katsoa, että kannekirjelmän liiteasiakirjan V laajuuden ja sen, että kannekirjelmässä viitataan vain kerran kahteen
kyseessä olevaan liiteasiakirjaan, sekä sen, että kannekirjelmään sisältyy täydellinen käännös näiden liiteasiakirjojen olennaisista
osista, vuoksi täydellisten käännösten toimittaminen mainituista liiteasiakirjoista ei ollut välttämätöntä. Komissio huomauttaa,
että se noudatti joka tapauksessa täysin työjärjestyksen 29 artiklan säännöksiä, koska se toimitti kirjaamoon kyseisten liiteasiakirjojen
ranskankieliset versiot tätä koskevan pyynnön jälkeen.
Tältä osin on todettava, että työjärjestyksen 29 artiklan 2 kohdan a alakohdan ja 3 kohdan ensimmäisen ja toisen alakohdan
mukaan tässä asiassa oikeudenkäyntikieli on ranska ja kirjalliset lausumat ja niiden liiteasiakirjat on esitettävä tällä kielellä,
ja muilla kielellä laadittuihin asiakirjoihin on oheistettava ranskankielinen käännös.
Esillä olevassa asiassa kannekirjelmä on laadittu kokonaan ranskan kielellä. Vaikka kaksi tähän kannekirjelmään liitettyä
asiakirjaa on laadittu muulla kielellä, mainittujen asiakirjojen olennaiset kohdat on kuitenkin käännetty ja toistettu kannekirjelmässä.
Tässä tilanteessa kanteen ei voida katsoa olevan sellainen, ettei se täytä tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä, ja kysymys
on yksinomaan siitä, onko kyseessä olevat kaksi liiteasiakirjaa poistettava oikeudenkäyntiaineistosta.
Tältä osin on huomattava, että työjärjestyksen 29 artiklan 3 kohdan kolmannen alakohdan mukaan silloin, jos asiakirjat ovat
laajoja, käännökset voidaan rajoittaa otteisiin niistä. Lisäksi unionin tuomioistuin voi aina, joko omasta aloitteestaan tai
asianosaisen pyynnöstä, vaatia laajempaa tai täydellistä käännöstä. Komissio on käsiteltävänä olevassa asiassa toimittanut
kahden kyseessä olevan liiteasiakirjan ranskankieliset käännökset unionin tuomioistuimen kirjaamon esittämän pyynnön mukaisesti.
Niinpä kahta kyseessä olevaa liiteasiakirjaa, jotka on tätä kannetta nostettaessa laadittu muulla kuin oikeudenkäyntikielellä
ja joista on työjärjestyksen 29 artiklan 3 kohdan kolmannen alakohdan mukaisesti esitetty oikeudenkäyntikielinen käännös myöhemmässä
vaiheessa, ei ole syytä poistaa oikeudenkäyntiaineistosta.
Oikeusvoiman periaatteen ja ne bis in idem -periaatteen loukkaaminen
Luxemburgin suurherttuakunta väittää, että kanne on jätettävä tutkimatta siitä syystä, että EY 226 artiklaa on rikottu, koska
kanteella loukataan ensimmäisen kanneperusteen ensimmäisen osan ja kolmannen kanneperusteen osalta oikeusvoiman periaatetta
ja ne bis in idem -periaatetta. Se esittää, että ensimmäisen kanneperusteen ensimmäinen osa, joka koskee keinolannoitteiden
levittämistä koskevan kiellon puuttumista, vastaa asiassa C-266/00, komissio vastaan Luxemburg, jossa annettiin tuomio 8.3.2001
(Kok., s. I‑2073), esitettyä ensimmäistä kanneperustetta ja että lannoitteiden käyttöä maahan jyrkillä rinteillä koskeva kolmas
kanneperuste oli myös esitetty mainitussa asiassa, jossa se oli toinen kanneperuste. Luxemburgin suurherttuakunta on sitä
mieltä, että jos komissio katsoo, että se ei ole ryhtynyt toimenpiteisiin mainitun tuomion täytäntöönpanemiseksi, komission
olisi pitänyt toimia EY 228 artiklan 2 kohdan mukaisesti eikä aloittaa uutta menettelyä EY 226 artiklan perusteella.
Komissio esittää, että vaikka edellä mainitussa asiassa komissio vastaan Luxemburg annetulla tuomiolla olisi vaikutusta vireillä
olevaan asiaan, vireillä oleva asia koskee uutta kansallista lainsäädäntöä ja eri kanneperusteita. Ne bis in idem -periaatteen
osalta komissio väittää, että sitä ei voida soveltaa esillä olevaan asiaan, sillä kyse ei ole oikeudenkäynnistä, jossa vaaditaan
määrättäväksi hallinnollisia tai rikosoikeudellisia seuraamuksia. Sen mukaan siinäkin tapauksessa, että tätä periaatetta voitaisiin
soveltaa jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevaan kanteeseen, sen soveltamisen edellytykset eivät käsiteltävänä
olevassa asiassa täyty, koska soveltamiselle on kolme edellytystä: tosiseikkojen on oltava samat, tekoon syyllistyneen on
oltava sama ja suojatun oikeudellisen edun on oltava sama.
Ensinnäkin on huomattava, että komissio on saattanut esillä olevan asian vireille EY 226 artiklan nojalla. EY 228 artiklan
soveltaminen on mahdollista vain, jos käy ilmi, että asiassa esitetyt kanneperusteet ovat tosiseikkojen ja oikeudellisten
seikkojen osalta identtiset edellä mainitussa asiassa komissio vastaan Luxemburg esitettyjen kanneperusteiden kanssa.
Oikeusvoiman periaatteen osalta sekä asianosaiset että huomautuksia esittäneet jäsenvaltiot ja Euroopan parlamentti katsovat,
että tätä periaatetta voidaan soveltaa jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskeviin asioihin.
Esillä olevassa asiassa pohditaan sitä, onko oikeusvoiman periaate esteenä sille, että komissio nostaa esillä olevan kanteen
EY 226 artiklan perusteella, siitä syystä, että edellä mainitussa asiassa komissio vastaan Luxemburg annettiin tuomio komission
saman artiklan perusteella nostaman kanteen seurauksena.
Unionin tuomioistuin on useaan otteeseen muistuttanut oikeusvoimaa ja lainvoimaa koskevan periaatteen tärkeydestä sekä unionin
oikeusjärjestyksessä että kansallisissa oikeusjärjestyksissä (asia C-224/01, Köbler, tuomio 30.9.2003, Kok., s. I-10239, 38
kohta; asia C-234/04, Kapferer, tuomio 16.3.2006, Kok., s. I-2585, 20 kohta ja asia C-2/08, Fallimento Olimpiclub, tuomio
3.9.2009, 22 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Oikeuskäytännöstä seuraa, että tätä periaatetta sovelletaan myös jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskeviin
asioihin ja että oikeusvoima ulottuu ainoastaan niihin tosiasia- ja oikeuskysymyksiin, jotka kyseisellä tuomioistuinratkaisulla
nimenomaisesti tai väistämättä on ratkaistu (asia C-462/05, komissio v. Portugali, tuomio 12.6.2008, Kok., s. I‑4183, 23 kohta
oikeuskäytäntöviittauksineen).
Koska komissio on aloittanut sekä edellä mainitun asian komissio vastaan Luxemburg että vireillä olevan asian EY 226 artiklan
perusteella, on syytä tutkia näihin kahteen asiaan liittyvät tosiseikat ja oikeudelliset seikat sen selvittämiseksi, ovatko
niiden tosiseikat ja oikeudelliset seikat olennaisilta osin samat.
Komission tuomioon johtaneessa asiassa esittämien kanneperusteiden tutkiminen edellyttää kyseisen tuomion tuomiolauselman
arviointia sen taustalla olevien toteamusten ja perusteiden valossa.
Edellä mainitussa asiassa komissio vastaan Luxemburg esitetyn ensimmäisen kanneperusteen osalta kyseisen tuomion tuomiolauselmaa
on siten arvioitava saman tuomion 22 ja 29–31 kohdan valossa. Kyseisistä kohdista ilmenee, että mainitussa asiassa oli kyse
direktiivin 91/676 liitteessä II olevan A kohdan 4 alakohtaan ja liitteessä III olevan 1 kohdan 3 alakohtaan perustuvista
velvoitteista. Nämä velvoitteet koskivat yhtäältä edellytyksiä keinolannoitteiden levittämiselle maahan virtaavien vesien
läheisyydessä ja toisaalta viljelykasvien ennakoidun typen tarpeen ja niiden etenkin keinolannoitteista peräisin olevista
typpiyhdisteistä saaman typen määrän saattamista tasapainoon.
Esillä olevan asian ensimmäisen kanneperusteen ensimmäinen osa sen sijaan liittyy direktiivin 91/676 liitteessä II olevan
A kohdan 1 alakohtaan. Tässä säännöksessä säädetään velvoitteesta sisällyttää hyvän maatalouskäytännön ohjeisiin kaudet, joina
lannoitteiden levitys maahan ei ole aiheellista.
Edellä mainitussa asiassa komissio vastaan Luxemburg esitetyn toisen kanneperusteen osalta kyseisen tuomion tuomiolauselmasta
sekä sen 23 ja 33 kohdasta ilmenee, että komissio on tällä kanneperusteella moittinut Luxemburgin suurherttuakuntaa siitä,
ettei se ole säätänyt edellytyksistä lannoitteiden käytölle maahan jyrkillä rinteillä muuten kuin niiden tilanteiden osalta,
että maa on soinen, tulviva, lumen peitossa yli 24 tunnin ajan taikka roudassa, vaikka oli tarpeen ottaa käyttöön ilmasto-olosuhteista
riippumaton säännöstö.
Komissio moittii esillä olevassa asiassa esitetyllä kolmannella kanneperusteella kuitenkin sitä, että rinteillä sijaitseviin
maihin liittyvät suurherttuan asetuksen säännökset koskevat yksinomaan nestemäisiä orgaanisia lannoitteita, ja sitä, että
keinolannoitteiden levittämisestä tällaiseen maahan ei ole säännöstöä.
Niinpä ensinnäkin edellä mainitussa asiassa komissio vastaan Luxemburg esitettyjen ensimmäisen ja toisen kanneperusteen sisältö
ja toiseksi komission käsiteltävänä olevassa asiassa esittämän ensimmäisen kanneperusteen ensimmäisen osan ja kolmannen kanneperusteen
sisältö huomioon ottaen on todettava, että näiden kahden asian tosiseikat ja oikeudelliset seikat eivät ole olennaisilta osin
samat.
Tässä tilanteessa komissio ei ole loukannut oikeusvoiman periaatetta, kun se on nostanut käsiteltävänä olevan kanteen.
Ne bis in idem -periaatteen osalta on todettava, että siinäkin tapauksessa, että tähän periaatteeseen voitaisiin vedota esillä
olevassa asiassa, sen soveltaminen siinä on joka tapauksessa suljettu pois, koska sen ja edellä mainitun asian komissio vastaan
Luxemburg tosiseikat ja oikeudelliset seikat eivät ole samat.
Lisäksi on niin, että koska näiden kahden asian tosiseikat ja oikeudelliset seikat eivät ole samat, ei ole tarpeen pohtia
EY 228 artiklan sovellettavuutta.
Edellä esitetystä seuraa, että komission kanne voidaan ottaa tutkittavaksi.

Asiakysymys
Asianosaisten lausumat
Komissio esittää kanteensa tueksi neljä kanneperustetta.
Komissio moittii kolmeen osaan jaetulla ensimmäisellä kanneperusteellaan Luxemburgin suurherttuakuntaa siitä, että suurherttuan
asetus, jolla säädetään kausista, jolloin lannoitteita ei voida käyttää viljelymaahan, ei koske keinolannoitteita, ja siitä,
että mainitussa asetuksessa ei säädetä kaudesta, jolloin niittyjen osalta sovelletaan täydellistä kieltoa, sekä siitä, että
asetuksessa määritellään poikkeusten soveltamisala riittämättömällä tavalla.
Komissio huomauttaa tämän kanneperusteen ensimmäisessä osassa, että direktiivin 91/676 liitteessä II olevan A kohdan 1 alakohdan
mukaan kansalliseen lainsäädäntöön on sisällytettävä säännökset, joilla kielletään ”lannoitteiden” levittäminen tiettyinä
kausina, eikä siinä tehdä eroa orgaanisten lannoitteiden ja keinolannoitteiden välillä. Sen mukaan suurherttuan asetuksen
6 §:ssä säädetyt kaudet, jolloin levittäminen on kielletty, koskevat vain orgaanisia lannoitteita eivätkä keinolannoitteita,
vaikka missään direktiivin 91/676 säännöksessä ei säädetä keinolannoitteiden poisjättämisestä tai sallita sitä. Niinpä komissio
esittää, että Luxemburgin lainsäädäntö ei ole sopusoinnussa termille ”lannoite” tämän direktiivin 2 artiklan e alakohdassa
annetun määritelmän kanssa.
Ensimmäisen kanneperusteen toisessa osassa komissio mainitsee, että Luxemburgin lainsäädäntöön ei sisälly niittyihin sovellettavaa
säännöstä niistä kausista, jolloin levittäminen on kielletty, vaikka direktiivin 91/676 5 artiklassa ja liitteessä III olevan
1 kohdan 1 alakohdassa ei sallita minkään viljelysalueen jättämistä sääntelyn ulkopuolelle. Se lisää tieteellisiin tutkimuksiin
tukeutuen ensinnäkin, että riski nitraatin huuhtoutumisesta maahan on syksyllä ja talvella erityisen korkea paitsi viljelysmailla
myös niityillä, ja toiseksi, että Luxemburgin keskilämpötilat loppusyksyllä ja talvella eivät mahdollista riittävää absorptiota
eivätkä ehkäise merkittävää huuhtoutumisen riskiä. Lisäksi suurherttuan asetuksen 6 §:n A momentin 4 kohdassa säädetty rajoitus
on komission mukaan riittämätön saastumisen riskin välttämiseksi, koska tämä asetus ei koske keinolannoitteita, koska kautta,
jolloin sovelletaan ehdotonta kieltoa, ei ole ja koska typen määrälle asetettu hehtaarikohtainen 80 kg:n raja on lähes puolet
direktiivin 91/676 liitteessä III olevassa 2 kohdassa sallitusta vuosittaisesta raja-arvosta.
Komissio katsoo ensimmäisen kanneperusteen kolmannessa osassa, että Luxemburgin lainsäädännössä olisi määriteltävä täsmällisemmin
tilanteet, joissa tiettyinä vuoden kausina voimassa olevasta levittämiskiellosta voidaan poiketa. Se katsoo, että suurherttuan
asetuksen 7 § on epätäsmällinen, sillä siinä säädetään, että toimivaltainen ministeri voi, ”jos sääolosuhteet ovat poikkeukselliset”,
tai ”maataloustoiminnan harjoittamiseen vaikuttavien poikkeuksellisten tapahtumien” vuoksi sallia levittämisen kiellon soveltamisjakson
aikana, mutta tässä asetuksessa ei määritellä näitä käsitteitä. Komissio lisää, että tiettyjä vuoden kausia koskeva levittämiskielto
on direktiivin 91/676 keskeinen säännös, että direktiivissä ei säädetä tällaisesta poikkeuksesta ja että tämän direktiivin
selkeä ja täsmällinen saattaminen osaksi kansallista lainsäädäntöä on välttämätöntä oikeusturvan vaatimusten täyttämiseksi
ja mainitun direktiivin täysimääräisen soveltamisen turvaamiseksi.
Komissio esittää toisella kanneperusteellaan, että suurherttuan asetuksella säädetään kuuden kuukauden jaksoa koskevasta lietelannan
säilytyksen vähimmäiskapasiteetista vain uuden mutta ei olemassa olevan välineistön osalta. Se mainitsee, että vaikka direktiivissä
91/676 ei tehdä eroa uuden ja olemassa olevan välineistön välillä, suurherttuan asetuksen 8 §:ssä säädetään, että uudella
tai nykyaikaistettavalla välineistöllä on voitava taata lietelannan ja lantaveden säilyttäminen kuuden kuukauden yhtämittaisen
vähimmäisjakson ajan.
Kolmannella kanneperusteellaan komissio huomauttaa, että direktiivin 91/676 liitteessä II olevan A kohdan 2 alakohdan mukaan
kansalliseen lainsäädäntöön on sisällytettävä säännökset ”lannoitteiden käytöstä maahan jyrkillä rinteillä” ja että oikeuskäytännössä
on todettu, että tämän direktiivin liitteessä II oleva A kohta koskee kaikkia lannoitteita eikä pelkästään orgaanisia lannoitteita,
kuten karjanlantaa (asia C-322/00, komissio v. Alankomaat, tuomio 2.10.2003, Kok., s. I-11267, 134 kohta). Suurherttuan asetuksen
6 §:n A momentin 5 kohdassa kuitenkin säädetään, että ”rinteissä, joiden keskimääräinen kaltevuus on yli 8 prosenttia ja joilla
ei ole kasvipeitettä, lietelannan, lantaveden ja jätevesilietteen levittäminen on kielletty”, eikä laajenneta tätä kieltoa
koskemaan keinolannoitteita.
Neljännellä kanneperusteellaan komissio katsoo, että toimet, joihin Luxemburgin suurherttuakunta on ryhtynyt, ovat riittämättömät,
koska direktiivin 91/676 liitteessä II olevan A kohdan 6 alakohdan mukaan kansalliseen lainsäädäntöön on sisällytettävä säännökset
”keinolannoitteiden ja karjanlannan maahan levittämistä koskevista menettelyistä, erityisesti levityksen määrästä ja tasaisuudesta,
jotta ravintoaineiden pääsy veteen voitaisiin pitää hyväksyttävällä tasolla”. Se katsoo, että Luxemburgin lainsäädäntöön ei
kuitenkaan sisälly levittämismenettelyä koskevia seikkoja erityisesti niiden tekniikoiden osalta, joilla varmistetaan lannoitteiden
levittämisen tasaisuus ja tehokkuus. Komissio katsoo, että Luxemburgin maatalouden nykyaikaisuus ja maatalouskoneiden suorituskyky
eivät ole riittäviä perusteita katsoa, että keinolannoitteiden ja karjanlannan levittämistapoja koskevien säännösten antaminen
ei ole tarpeellista. Direktiivissä 91/676 ei vapauteta jäsenvaltioita säätämästä levittämismenettelyistä siinäkään tapauksessa,
että niiden maatalous on kehittynyttä.
Luxemburgin suurherttuakunta kiistää komission kanteen asiakysymyksen osalta vasta vastaajan vastauksessa.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Luxemburgin suurherttuakunnan esittämien asiakysymystä koskevien puolustautumisperusteiden osalta on todettava, että työjärjestyksen
42 artiklan 2 kohdan mukaan asian käsittelyn kuluessa ei saa vedota uuteen perusteeseen, ellei se perustu käsittelyn aikana
esille tulleisiin tosiseikkoihin tai oikeudellisiin seikkoihin.
On kuitenkin riidatonta, että esillä olevassa asiassa ensimmäistä kertaa vastaajan vastauskirjelmässä esitetyt asiakysymystä
koskevat puolustautumisperusteet on esitetty olennaiselta osin Luxemburgin suurherttuakunnan perusteltuun lausuntoon antamassa
vastauksessa. Komissio on tämän vastauksen jälkeen nostanut kanteen ja jättänyt perustellussa lausunnossa esitetyistä kahdeksasta
perusteesta neljä perustetta pois ja säilyttänyt neljä muuta. Luxemburgin suurherttuakunta ei ole vastineessaan ottanut kantaa
komission kanteen perusteltavuuteen eikä vaatinut sen hylkäämistä perusteettomana vaan rajoittanut puolustautumisensa koskemaan
sitä, että mainittu kanne ei täytä tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä.
Tässä tilanteessa on katsottava, että ensimmäistä kertaa vastaajan vastauskirjelmässä esitetyt vaatimukset kanteen hylkäämisestä
asiakysymyksen osalta sekä niitä tukevat perusteet on esitetty myöhässä, ja ne on siten jätettävä tutkimatta (ks. vastaavasti
asia C-471/98, komissio v. Belgia, tuomio 5.11.2002, Kok., s. I‑9681, 41–43 kohta).
Niinpä on riittävää tutkia, voidaanko jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen todeta yksin komission esittämien perusteiden
perusteella.
Ensimmäisen kanneperusteen ensimmäisen osan osalta on huomattava, että direktiivin 91/676 liitteessä II olevan A kohdan 1
alakohdassa säädetään, että hyvän maatalouskäytännön ohjeisiin on sisällytettävä kaudet, joina lannoitteiden levitys maahan
ei ole aiheellista.
On huomattava myös, että yhtäältä tämän direktiivin 2 artiklan e alakohdassa määritellään, että ”lannoitteella” tarkoitetaan
kaikkia typpiyhdistettä tai typpiyhdisteitä sisältäviä aineita, joita levitetään maahan kasvillisuuden kasvun edistämiseksi,
mukaan lukien karjanlanta. Toisaalta tämän saman direktiivin 2 artiklan f alakohdassa määritellään, että ”keinolannoitteella”
tarkoitetaan kaikkia lannoitteita, jotka on valmistettu teollisesti. Tästä seuraa, että direktiivissä 91/676 käytetty termi
lannoite kattaa keinolannoitteet.
Tässä tilanteessa on todettava, että koska direktiivissä 91/676 velvoitetaan jäsenvaltiot ilman poikkeamismahdollisuutta säätämään
kausista, jolloin kaikenlaisten lannoitteiden levittäminen on kielletty, Luxemburgin suurherttuakunta ei ole noudattanut tätä
velvoitetta keinolannoitteiden osalta.
Ensimmäisen kanneperusteen toisen osan osalta on todettava aluksi, että kausia, jolloin tietyntyyppisten lannoitteiden levittäminen
on kielletty, koskevia Luxemburgin lainsäädännön säännöksiä ei sovelleta niittyihin, vaikka direktiivissä 91/676 ei ole säädetty
mitään nimenomaista poikkeusta tämän maatyypin osalta.
Joka tapauksessa on niin, että vaikka katsottaisiin, että niityt absorboivat huomattavan määrän typpeä, tämä seikka ei voi
oikeuttaa suurherttuan asetuksen 6 §:n A momentin 4 kohdassa säädetyn kaltaista lupaa levittää 1.9. ja 1.3. välisenä aikana
lietelantaa, lantavettä ja jätevesilietettä niin, että niiden yhteismäärä sisältää jopa 80 kg typpeä hehtaaria kohti. Kuten
julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 93 kohdassa esittänyt, tämä määrä on liiallinen, koska direktiivin 91/676 liitteessä
III olevassa 2 kohdassa sallitaan se, että typpeä levitetään 170 kg koko vuoden aikana. Sen salliminen, että lähes puolet
tästä määrästä levitetään talvikaudella, edellyttää, että kasvillisuus absorboi ja ottaa käyttöön tämän kauden aikana lähes
yhtä paljon typpeä kuin kesäkaudella. Lisäksi on niin, että vaikka tämän direktiivin liitteessä III olevan 2 kohdan mukaista
enimmäismäärää sovelletaan kaikenlaisen karjanlannan levittämisestä peräisin olevan typen määrään, suurherttuan asetuksen
6 §:n A momentin 4 kohdassa säädetty enimmäismäärä koskee yksinomaan lietelannan, lantaveden ja jätevesilietteen levittämisestä
peräisin olevaa typpimäärää.
Komissio esittää ensimmäisen kanneperusteen kolmannen osan osalta aivan oikein, että tiettyjä kausia koskeva levittämiskielto
on direktiivin 91/676 keskeinen säännös eikä siinä ole säädetty poikkeuksista.
Suurherttuan asetuksen 7 §:ssä sallitaan kuitenkin se, että toimivaltaiset ministerit myöntävät poikkeuksellisten sääolosuhteiden
tapauksessa tai maataloustoiminnan harjoittamiseen vaikuttavien poikkeuksellisten seikkojen vuoksi poikkeuksen kausista, jolloin
lannoitteiden levittämiskieltoa sovelletaan.
Vaikka jäsenvaltiolla olisikin oikeus säätää kansallisessa lainsäädännössään poikkeuksellisten sääolosuhteiden tapauksessa
tai maataloustoiminnan harjoittamiseen vaikuttavien poikkeuksellisten seikkojen vuoksi poikkeuksia kausista, jolloin levittämiskieltoa
sovelletaan, nämä poikkeukset on joka tapauksessa rajattava riittävällä tavalla säännöstössä, jolla direktiivi 91/676 pannaan
täytäntöön.
Sellainen kansallinen lainsäädäntö, jossa annetaan toimivaltaisille ministereille harkintavalta ratkaista, miten tällaisia
poikkeuksia koskeviin yksittäisiin pyyntöihin vastataan, ei täytä mainittua edellytystä.
Komission toisessa kanneperusteessa tarkoitetun säilyttämiskapasiteetin osalta on todettava, että ainoa merkityksellinen sitä
koskeva säännös on direktiivin 91/676 liitteessä III olevan 1 kohdan 2 alakohta.
Tämän säännöksen mukaan toimintaohjelmissa on oltava sääntöjä, jotka koskevat lietelantasäiliöiden tilavuutta, ja tämän tilavuuden
on oltava suurempi kuin se, joka tarvitaan lannan säilytykseen koko sinä pisimpänä aikana, jona lannan levitys maahan pilaantumisalttiilla
vyöhykkeellä on kielletty.
Ainoa tässä samassa säännöksessä säädetty poikkeus koskee tilannetta, jossa voidaan osoittaa, että todellisen säilytystilavuuden
mahdollisesti ylittävästä lantamäärästä huolehditaan tavalla, joka ei aiheuta haittaa ympäristölle.
Suurherttuan asetuksen 8 §:ään ei kuitenkaan sisälly tällaista edellytystä.
Tässä tilanteessa on todettava, että koska suurherttuan asetuksessa ei säädetä direktiivin 91/676 liitteessä III olevan 1
kohdan 2 alakohdan mukaisesta velvoitteesta olemassa olevan välineistön osalta, jota ei nykyaikaisteta, se ei ole sopusoinnussa
tämän direktiivin kanssa.
Komission kolmannen kanneperusteen osalta on todettava, että direktiivin 91/676 liitteessä II olevan A kohdan 2 alakohdan
mukaan hyvän maatalouskäytännön ohjeissa on, sikäli kuin ne liittyvät asiaan, oltava sääntöjä edellytyksistä lannoitteiden
käyttämiselle maahan jyrkillä rinteillä.
Oikeuskäytännössä on aikaisemmin todettu, että direktiivin 91/676 liitteessä II oleva A kohta koskee kaikkia lannoitteita
eikä pelkästään orgaanisia lannoitteita (em. asia komissio v. Alankomaat, tuomion 134 kohta).
Suurherttuan asetuksen 6 §:n A momentin 5 kohdassa kielletään kuitenkin vain orgaanisten lannoitteiden eli lietelannan, lantaveden
ja jätevesilietteen levittäminen, mutta siihen ei sisälly säännöksiä keinolannoitteiden levittämisestä.
Niinpä on todettava, että Luxemburgin suurherttuakunta ei ole pannut direktiiviä 91/676 tältä osin asianmukaisesti täytäntöön.
Komission neljännen kanneperusteen osalta on todettava, että direktiivin 91/676 liitteessä II olevan A kohdan 6 alakohdassa
säädetään, että hyvän maatalouskäytännön ohjeissa olisi, sikäli kuin ne liittyvät asiaan, oltava sääntöjä keinolannoitteiden
ja karjanlannan maahan levittämistä koskevista menettelyistä, erityisesti levityksen määrästä ja tasaisuudesta, jotta ravintoaineiden
pääsy veteen voitaisiin pitää hyväksyttävällä tasolla.
Koska Luxemburgin suurherttuakunnassa ei ole voimassa tällaisia säännöksiä, on todettava, että tätä säännöstä on rikottu.
Tästä syystä on todettava, että jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen on osoitettu yksin komission esittämien perusteiden
perusteella.
Tässä tilanteessa on todettava, että Luxemburgin suurherttuakunta ei ole noudattanut direktiivin 91/676 mukaisia velvoitteitaan,
koska se ei ole antanut kaikkia kyseisen direktiivin 4 ja 5 artiklan, kun näitä säännöksiä sovelletaan yhdessä saman direktiivin
liitteessä II olevan A kohdan 1, 2, 5 ja 6 alakohdan ja liitteessä III olevan 1 kohdan 1 ja 2 alakohdan kanssa, noudattamisen
edellyttämiä lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä.

Oikeudenkäyntikulut
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska komissio on vaatinut, että Luxemburgin suurherttuakunta velvoitetaan
korvaamaan oikeudenkäyntikulut, ja koska tämä on hävinnyt asian, Luxemburgin suurherttuakunta velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (suuri jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Luxemburgin suurherttuakunta ei ole noudattanut vesien suojelemisesta maataloudesta peräisin olevien nitraattien aiheuttamalta
pilaantumiselta 12.12.1991 annetun neuvoston direktiivin 91/676/ETY mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole antanut kaikkia
kyseisen direktiivin 4 ja 5 artiklan, kun näitä säännöksiä sovelletaan yhdessä saman direktiivin liitteessä II olevan A kohdan
1, 2, 5 ja 6 alakohdan ja liitteessä III olevan 1 kohdan 1 ja 2 alakohdan kanssa, noudattamisen edellyttämiä lakeja, asetuksia
ja hallinnollisia määräyksiä.
2)
Luxemburgin suurherttuakunta velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: ranska.