CELEX: 62009CJ0064
Liikmesriigi kohustuste rikkumine
Direktiiv 2000/53/EÜ
Artikli 5 lõiked 3 ja 4, artikli 6 lõige 3 ja artikli 7 lõige 1
Ebaõige ülevõtmine

Oma hagiavalduses palub Euroopa Komisjon Euroopa Kohtul tuvastada, et kuna Prantsuse Vabariik ei ole vastu võtnud kõiki vajalikke
õigus- ja haldusnorme Euroopa Parlamendi ja nõukogu 18. septembri 2000. aasta direktiivi 2000/53/EÜ kasutuselt kõrvaldatud
sõidukite kohta (EÜT L 269, lk 34; ELT eriväljaanne 15/05, lk 224) artikli 2 punkti 13, artikli 4 lõike 2 punkti a, artikli 5
lõigete 3 ja 4, artikli 6 lõike 3, artikli 7 lõike 1 ja artikli 8 lõike 3 nõuetekohaseks ja täielikuks ülevõtmiseks, siis
on Prantsuse Vabariik rikkunud sellest direktiivist tulenevaid kohustusi.

Õiguslik raamistik

Liidu õigusnormid
Direktiivi 2000/53 artikli 1 „Eesmärgid” kohaselt nähakse selle direktiiviga ette meetmed, mis on esmajoones suunatud sõidukitest
tekkivate jäätmete vältimisele ning kasutuselt kõrvaldatud sõidukite ja nende osade korduvkasutamisele, ringlussevõtmisele
ja muudele kasutuselt kõrvaldatud sõidukite taaskasutusvormidele, et vähendada jäätmete kõrvaldamist, ning sõidukitega nende
tööea jooksul tegelevate kõigi ettevõtjate ning eriti nende ettevõtjate keskkonnakaitsealaste töötulemuste parandamisele,
kes vahetult tegelevad kasutuselt kõrvaldatud sõidukite töötlemisega.
Selle direktiivi artikli 2 punkt 13 määratleb mõiste „demonteerimisandmed” kui „kogu info, mis on vajalik kasutuselt kõrvaldatud
sõidukite nõuetele vastavaks ja keskkonnaohutuks töötlemiseks. Sõidukite ja sõidukiosade tootjad teevad need andmed tegevusloaga
töötlemiskodadele kättesaadavaks juhendite vormis või elektrooniliste vahendite abil (näiteks kirjutatav laserketas, sidusteenused)”.
Nimetatud direktiivi artikli 4 lõike 2 punkt a on sõnastatud järgmiselt:
„Liikmesriigid tagavad, et pärast 1. juulit 2003 turule viidud sõidukite materjalid ja osad ei sisalda pliid, elavhõbedat,
kaadmiumi ega kuuevalentset kroomi, välja arvatud II lisas loetletud juhud ning seal kindlaksmääratud tingimused.”
Direktiivi 2000/53 artikli 5 lõiked 2–4 sätestavad:
„2.      Liikmesriigid võtavad vajalikke meetmeid tagamaks, et kõik kasutuselt kõrvaldatud sõidukid viiakse tegevusloaga töötlemiskodadesse.
3.      Liikmesriigid seavad sisse süsteemi, mille kohaselt kasutuselt kõrvaldatud sõiduk kustutatakse registrist lammutustõendi esitamisel.
Kõnealuse tõendi saab valdaja ja/või omanik kasutuselt kõrvaldatud sõiduki viimisel töötlemiskotta. Artikli 6 kohaselt tegevusloa
saanud töötlemiskodadel on lammutustõendi väljastamise õigus. Liikmesriigid võivad anda tootjatele, müüjatele ja kogujatele
loa väljastada tegevusloaga töötlemiskoja nimel lammutustõendeid, kui nad tagavad, et kasutuselt kõrvaldatud sõiduk viiakse
tegevusloaga töötlemiskotta, ning tingimusel, et nad on ametlikult registrisse kantud.
Lammutustõendi väljaandmine tegevusloaga töötlemiskoja nimel ei anna töötlejatele, müüjatele ega kogujatele õigust nõuda kulude
mis tahes rahalist hüvitamist, välja arvatud liikmesriikide poolt otseselt ettenähtud juhtudel.
[…]
4.      Liikmesriigid võtavad vajalikke meetmeid tagamaks, et sõiduki üleandmine tegevusloaga töötlemiskojale lõikes 3 ettenähtud
korras toimuks ilma mis tahes kuludeta viimasele valdajale ja/või omanikule, sest sõidukil puudub turuväärtus või selle turuväärtus
on negatiivne.
Liikmesriigid võtavad vajalikke meetmeid tagamaks, et tootjad kannavad kõik või märkimisväärse osa käesoleva meetme rakenduskuludest
ja/või võtavad kasutuselt kõrvaldatud sõiduki tagasi esimeses lõigus nimetatud tingimustel.
Liikmesriigid võivad ette näha, et kasutuselt kõrvaldatud sõidukite edasitoimetamine ei toimu täielikult tasuta juhul, kui
kõnealusel sõidukil puuduvad sõiduki põhilised osad, eelkõige mootor ja kere, või kui see sisaldab jäätmeid, mis on lisatud
kasutuselt kõrvaldatud sõidukisse.
Komisjon kontrollib korrapäraselt esimese lõigu rakendamist tagamaks, et see ei kutsu esile konkurentsimoonutusi turul, ning
teeb vajaduse korral Euroopa Parlamendile ja nõukogule ettepaneku kõnealuse lõigu muutmiseks.”
Selle direktiivi artikli 6 lõige 3 näeb ette:
„Liikmesriigid võtavad vajalikke meetmeid tagamaks, et töötlemistoimingutega tegelev mis tahes üksus või ettevõtja täidab
I lisas ettenähtud korras vähemalt järgmisi kohustusi:
a)      kasutuselt kõrvaldatud sõidukid demonteeritakse enne edasist töötlemist või muid võrdväärseid meetmeid, mille eesmärk on vähendada
igasugust kahjulikku mõju keskkonnale. Artikli 4 lõikes 2 ettenähtud korras märgistatud või muul viisil identifitseeritavad
osad ja materjalid eemaldatakse enne edasist töötlemist;
b)      ohtlikud materjalid ja osad eemaldatakse ja eraldatakse viisil, mis ei tekita kasutuselt kõrvaldatud sõidukite purustusjäätmete
saastumist;
c)      demonteerimistoimingud ja ladustamine peavad tagama sõiduki osade sobivuse korduv- või taaskasutamiseks, kuid eelkõige ringlussevõtuks.
Kasutuselt kõrvaldatud sõidukite reostusohu kõrvaldamiseks ettenähtud I lisa punktis 3 nimetatud töötlemistoimingud tuleb
teha nii ruttu kui võimalik.”
Nimetatud direktiivi artikli 7 lõige 1 sätestab:
„Liikmesriigid võtavad vajalikke meetmeid soodustamaks korduvkasutuseks sobivate osade korduvkasutamist, nende osade taaskasutamist,
mida ei saa korduvalt kasutada, ning ringlussevõtu eelistamist, kui see on keskkonnaohutuse seisukohast võimalik, piiramata
sellega sõidukite ohutusnõuete ning õhku saastavate heitmete ning mürakaitsega seotud keskkonnanõuete kohaldamist.”
Direktiivi 2000/53 artikli 8 lõige 3 sätestab:
„Liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed tagamaks, et tootjad esitavad iga uue turuleviidud sõiduki demonteerimisandmed kuue
kuu jooksul pärast sõiduki turuleviimist. […]”

Siseriiklikud õigusnormid
Direktiiv 2000/53 võeti Prantsuse õigusesse üle 1. augusti 2003. aasta dekreediga nr 2003‑727 sõidukite tootmise ja kasutuselt
kõrvaldatud sõidukite lammutamise kohta (
JORF
, 5.8.2003, lk 13487; edaspidi „dekreet nr 2003-727”) ja selle rakendamiseks võetud järgmiste määrustega: 24. detsembri 2004. aasta
määrus sõidukite, osade ja seadmete tootmist käsitlevate sätete kohta seoses kasutuselt kõrvaldatud sõidukite lammutamisega
(
JORF
, 31.12.2004, lk 22743); 15. märtsi 2005. aasta määrus kasutuselt kõrvaldatud sõidukite ladustamise, reostusohu kõrvaldamise,
demonteerimise, lõike- ja purustustööde rajatiste käitajate kinnitamise kohta (
JORF
, 14.4.2005, lk 6688); 6. aprilli 2005. aasta määrus kasutuselt kõrvaldatud sõiduki lammutusele vastuvõtmise tõendi ja lammutustõendi
koostamise eeskirjade kohta (
JORF
, 24.5.2005, lk 8915) ja 13. mai 2005. aasta määrus tegevusloaga purustajate hüvitisi puudutavate üksikasjalike sätete kohta
(
JORF
, 31.5.2005, lk 9716).
Dekreedi nr 2003‑727 artikkel 2 sätestab:
„Käesolevas dekreedis kasutatakse järgmisi mõisteid:
[...]
3)      lammutaja – isik, kes tagab sõidukite vastuvõtu, ladustamise, reostusohu kõrvaldamise ja demonteerimise;
4)      purustaja – isik, kes tagab sõidukite vastuvõtu, ladustamise, lõike‑ või purustustööd; kummalegi toimingule eelneb vajaduse
korral reostusohu kõrvaldamine ja sõidukite demonteerimine;
[...]”
Dekreedi artikkel 4 näeb ette:
„Kasutusest kõrvaldatud sõiduki valdaja võib selle viia üksnes sellele lammutajatele või purustajatele, kellel on käesoleva
dekreedi artiklis 9 ette nähtud tegevusluba, või tootja asutatud kogumiskeskusesse.”
Dekreedi artikkel 5 sätestab:
„Purustajad ja kogumiskeskused, aga ka lammutajad, kes on lubanud sõidukid vastu võtta, ei saa mingeid kulusid sisse nõuda
sõiduki valdajalt, kes kasutuselt kõrvaldatud sõidukid nende rajatisse toob, välja arvatud juhul, kui sõidukil puuduvad olulised
osad, muu hulgas jõuseade ja katalüsaator, mis kuulusid sõiduki varustusse selle turuleviimise ajal, või kere, või kui sõiduk
sisaldab jäätmeid või tüübikinnituseta varustust, mis on sõidukile lisatud ja mis oma olemuselt või koguselt suurendab kasutuselt
kõrvaldatud sõiduki töötlemise hinda.”
Dekreedi nr 2003‑727 artikkel 6 sätestab:
„Iga tootja on oma kaubamärgiga sõidukite puhul kohustatud hüvitama puudujäägi, mida artikli 5 kohaldamine võib tegevusloaga
purustajale kaasa tuua, või võtma oma sõidukid ise tagasi vastavalt tingimustele, mida ta peab asjakohaseks.
Puudujäägi olemasolu kinnitab sõltumatu kolmas isik, kelle määravad tootja ja tegevusloaga purustaja ühiselt.
Puudujäägile viitavad tegurid esitatakse viivitamata käesoleva dekreedi artiklis 18 nimetatud komisjonile koos tootja ettepanekuga
hüvitise maksmise kohta.
Transpordi‑, keskkonna‑, majandus‑ ja tööstusministri ühise määrusega kinnitatakse käesoleva artikli kahe esimese lõigu rakendamise
üksikasjad, muu hulgas reeglid purustajate erinevate toimingute arvestusliku eraldamise kohta.”
Dekreedi artikkel 7 sätestab:
„Kui kasutuselt kõrvaldatud sõidukite osade korduvkasutamine on võimalik, siis toimub see vastavalt sõidukite ohutust ja keskkonnakaitset
ning eelkõige õhusaaste ja müra vähendamist käsitlevatele nõuetele. Nimetatud nõuetele allutatud korduvkasutatavate osade
jälgitavus tuleb tagada asjakohase märgistuse kaudu, kui see on tehniliselt võimalik, vastavalt käesoleva dekreedi artiklitele 11
ja 12.
Alati, kui tehnilised ja majanduslikud tingimused võimaldavad, tuleb kasutuselt kõrvaldatud sõidukite osad ja materjalid eelistatult
pigem korduvkasutada, taaskasutada ja eelkõige ringlusse võtta, kui lammutada, juhul kui eelmises lõigus ei ole sätestatud
teisiti.”
Dekreedi artikkel 13 sätestab:
„Liiklusseadustiku artikkel R. 322‑9 asendatakse järgmiste sätetega.
„Artikkel R. 322‑9. – lammutamisele kuuluva sõiduki müümisel või tasuta üleandmisel, välja arvatud artiklis L. 326‑11 sätestatud
juhtudel, peab omanik esitama tegevusloaga lammutajale või purustajale registreerimistunnistuse (
carte grise
), olles eelnevalt väga loetavalt ja muutmatul kujul märkinud, et sõiduk on „müüdud ../../…. (ülemineku kuupäev) lammutamiseks”
või „üle antud ../../…. (ülemineku kuupäev) lammutamiseks”, millele järgneb omaniku allkiri, ja olles ära rebinud selleks
ette nähtud osa.
Registreerimistunnistuse puudumisel, välja arvatud artiklis L. 326‑11 ette nähtud juhtudel, esitab omanik kas ametliku dokumendi
selle kohta, et registreerimistunnistust ei saa esitada, või tõendi omandiõiguse kohta juhul, kui sõiduk on vanem kui 25 aastat.
Tegevusloaga lammutaja või purustaja väljastab 15 päeva jooksul alates sõiduki üleandmise kuupäevast omanikule lammutusele
vastuvõtmise tõendi.
Sama tähtaja jooksul edastab tegevusloaga lammutaja või purustaja sõiduki registreerinud departemangu prefektile lammutusele
võtmise tõendi koopia ning lisaks esitab talle ühe käesoleva artikli esimeses ja teises lõigus nimetatud tõenditest.
Sõiduki lõike‑ või purustustöödele järgneva 15 päeva jooksul kinnitab tegevusloaga purustaja sõiduki lammutamise, saates registreerimiskoha
departemangu prefektile vastava lammutustõendi. Prefekt registreerib seejärel lammutamise ja kustutab sõiduki registrist.
Transpordi‑, keskkonna‑, sise‑ ja tööstusministri ühise määrusega kinnitatakse lammutusele vastuvõtmise tõendi ja lammutustõendi
koostamise eeskirjad.””
Dekreedi nr 2003‑727 artikkel 15 sätestab:
„Ilma et see piiraks kaubandus‑ ja tootmisandmete konfidentsiaalsust, teevad tootjad koostöös sõidukites kasutatavate materjalide
ja osade tootjatega tegevusloaga lammutajatele ja purustajatele iga uue siseriiklikul või ühenduse tasandil vastu võetud sõidukitüübi
osas kättesaadavaks teabe:
1)      sõiduki lammutamise ja reostusohu kõrvaldamise tingimuste kohta;
2)      korduvkasutatavate osade lammutamise, ladustamise ja koostise kontrollimise tingimuste kohta;
3)      sõiduki erinevate osade ja materjalide kohta;
4)      sõidukis olevate ohtlike ainete asukoha kohta.”

Kohtueelne menetlus
Olles saanud mitmeid kaebusi, saatis komisjon 12. oktoobril 2005 Prantsuse Vabariigile märgukirja, milles ta leidis, et see
liikmesriik ei ole esiteks nõuetekohaselt üle võtnud direktiivi 2000/53 artiklit 1, artikli 4 lõiget 2, artikli 5 lõikeid 3
ja 4, artikli 6 lõiget 3 ja artikli 7 lõiget 1 ning teiseks ei ole ta täielikult üle võtnud selle direktiivi artikli 7 lõiget 2
ning kolmandaks ei ole ta nõuetekohaselt ja täielikult üle võtnud nimetatud direktiivi artikli 2 punkte 12 ja 13, artikli 4
lõiget 1 ja artikli 8 lõiget 3.
Prantsuse Vabariik vastas märgukirjale 19. detsembril 2005 ja selgitas, miks komisjoni väited näivad talle alusetud.
Komisjon saatis 12. detsembril 2006 Prantsuse Vabariigile põhjendatud arvamuse, jäädes märgukirjas toodud etteheidete juurde,
välja arvatud direktiivi 2000/53 artikli 2 punkti 12 ja artikli 7 lõiget 2 puudutavad väited.
Prantsuse Vabariik vastas põhjendatud arvamusele 14. veebruaril 2007, leides, et komisjoni väited ei ole põhjendatud.
Komisjon leidis, et väited on põhjendatud, välja arvatud direktiivi 2000/53 artiklit 1 ja artikli 4 lõiget 1 puudutavad etteheited,
ja esitas käesoleva hagi.

Hagi
Oma hagi põhjendamiseks esitab komisjon seitse väidet, mis tuginevad alljärgneval:
–        Prantsuse õiguses kehtiva mõiste „demonteerimisandmed” määratlus on vastuolus direktiivi 2000/53 artikli 2 punktiga 13;
–        ohtlike ainete keeldu puudutav kuupäev on vastuolus selle direktiivi artikli 4 lõike 2 punktiga a;
–        lammutustõendi esitamisel registrist kustutamist puudutav Prantsuse süsteem on vastuolus nimetatud direktiivi artikli 5 lõikega 3;
–        kasutuselt kõrvaldatud sõidukite vastuvõtmist puudutav süsteem on vastuolus sama direktiivi artikli 5 lõikega 4;
–        mõiste „demonteerimine” puudumine seda direktiivi üle võtvates Prantsuse õigusaktides on vastuolus direktiivi 2000/53 artikli 6
lõikega 3;
–        väljendi „keskkonnaohutuse seisukohalt võimalik” tõlgendus Prantsuse õiguses on vastuolus nimetatud direktiivi artikli 7 lõikega 1
ja
–        demonteerimisandmete edastamisel kasutatava tehnilise toe kohta täpsustuste puudumine on vastuolus sama direktiivi artikli 8
lõikega 3.

Esimene ja seitsmes väide, et Prantsuse õiguses kehtiva mõiste „demonteerimisandmed” määratlus on vastuolus direktiivi 2000/53
artikli 2 punktiga 13 ja demonteerimisandmete edastamisel kasutatava tehnilise toe kohta täpsustuste puudumine on vastuolus
selle direktiivi artikli 8 lõikega 3
Komisjon leiab, et dekreedi nr 2003‑727 artikli 15 ulatus on palju kitsam kui direktiivi 2000/53 artikli 2 punktil 13, kuna
viimati nimetatud säte näeb ette, et tegevusloaga töötlemiskodadele tehakse kättesaadavaks „kogu info”, mitte ainult andmete
piiratud nimekiri, nagu sätestab dekreedi artikkel 15. Komisjoni arvates tähendab nimetatud artikli 2 punkti 13 nõuetele mittevastav
ja puudulik ülevõtmine
ipso facto
seda, et puudulikult ja nõuetele mittevastavalt on üle võetud direktiivi 2000/53 artikli 8 lõige 3, mis hõlmab kohustust
seoses andmete edastamiseks kasutatud vahenditega.
Kostja vastuses leiab Prantsuse Vabariik, et mõiste „demonteerimisandmed” üldise ulatusega määratlus on vajalik selleks, et
tagada direktiivi 2000/53 artikli 2 punkti 13 nõuetekohane ja täielik ülevõtmine. Ta nõustub ka sellega, et vaja on täpsustada
tehnilisi üksikasju seoses tootjatele kehtestatud demonteerimisandmete edastamise kohustuse täitmisega, ja võtab endale kohustuse
muuta asjaomaseid sätteid siseriiklikus õiguses, et nõutavad täpsustused sisse viia.
Selles osas piisab nentimisest, et direktiivi 2000/53 artikli 2 punkti 13 sõnastusest tuleneb selgelt, et „demonteerimisandmed”
on „kogu info, mis on vajalik kasutuselt kõrvaldatud sõidukite […] töötlemiseks”, ja niisuguste andmete edastamiseks kasutatud
vahendite puhul tuleb selle direktiivi artikli 8 lõiget 3 käsitleda artikli 2 punkti 13 arvesse võttes.
Siit järeldub, et komisjoni esimene ja seitsmes väide on põhjendatud.

Teine väide, et ohtlike ainete keeldu puudutav kuupäev on vastuolus direktiivi 2000/53 artikli 4 lõike 2 punktiga a
Oma teises väites viitab komisjon sellele, et direktiivi artikli 4 lõige 2 punkt a võeti Prantsuse õigusesse üle dekreedi
2003‑727 artikliga 3 ja 24. detsembri 2004. aasta rakendusmäärusega sõidukite, osade ja seadmete tootmist käsitlevate sätete
kohta seoses kasutuselt kõrvaldatud sõidukite lammutamisega. Siiski leiab komisjon, et Prantsuse Vabariik ei ole taganud nimetatud
artikli 4 lõike 2 punkti a nõuetekohast ülevõtmist, kuna kohustust tagada, et sõidukite materjalid ja osad ei sisaldaks pliid,
elavhõbedat, kaadmiumi ega kuuevalentset kroomi, kohaldas ta nimetatud sätet rikkudes üksnes alates 31. detsembrist 2004 turule
viidud sõidukitele, mitte neile, mis olid turule viidud alates 1. juulist 2003, välja arvatud direktiivi 2000/53 II lisas
loetletud juhud.
Selles osas piisab märkimisest, et nagu Prantsuse Vabariik on ka ise tunnistanud, et kuna nimetatud 24. detsembri 2004. aasta
määruse sätteid kohaldatakse alles alates 31. detsembrist 2004, siis on direktiivi 2000/53 artikli 4 lõike 2 punktis a sätestatud
kohustust kohaldatud selles sättes ette nähtud kuupäevast hiljem. Siit järeldub, et nimetatud artikli 4 lõike 2 punkti a nõuetekohane
ülevõtmine ei ole Prantsuse õiguses tagatud.
Komisjoni teine väide on järelikult põhjendatud.

Kolmas väide, et lammutustõendi esitamisel registrist kustutamist puudutav Prantsuse süsteem on vastuolus direktiivi 2000/53
artikli 5 lõikega 3
Poolte argumendid
Komisjon märgib, et direktiivi 2000/53 artikli 5 lõige 3 näeb täpselt ette korra, mida kasutuselt kõrvaldatud sõidukite registrist
kustutamisel tuleb järgida. Järelikult selleks, et tagada siseriiklike lähenemisviiside ühtsus selleks, et saavutada siseturu
tõrgeteta toimimine ja hoida ära konkurentsi moonutamine Euroopa Liidus, määrab see säte kindlaks, kes on volitatud esitama
lammutustõendi, kes on selle tõendi adressaat/adressaadid ja millal see tuleb esitada.
Komisjon leiab, et Prantsuse süsteem, mis pealegi kaotas kehtivuse alates 15. septembrist 2009, kui jõustus uus registreerimiskord
sellest kuupäevast alates registreeritud sõidukitele, ei vastanud direktiivi 2000/53 artikli 5 lõikes 3 täpsustatud detailsetele
ettekirjutustele. Kuna Prantsuse õigus nägi dekreedi nr 2003‑727 artiklis 13 ja käesoleva kohtuotsuse punktis 9 mainitud 6. aprilli
2005. aasta määruses ette, et „lammutustõendi” võisid esitada üksnes purustajad ja et pärast sõiduki füüsilist lammutamist
pidi nimetatud tõendi esitama sõiduki registreerimiskoha departemangu prefektile, samas kui kasutuselt kõrvaldatud sõiduki
valdaja sai endale „lammutusele vastuvõtmise tõendi”, tekitas Prantsuse õigus tegelikult nii segadust kui teatavaid halduslikke
arusaamatusi, minnes seega vastuollu direktiivi 2000/53 eesmärgi ja kasuliku mõjuga.
Prantsuse Vabariik vaidleb komisjoni seisukohale vastu. Ta kinnitab, et võttis kasutusele kaheetapilise menetluse, mis kõrgendatud
kaitse tagamise eesmärgil võimaldab paremini jälgida kasutuselt kõrvaldatud sõidukeid.
„Lammutusele vastuvõtmise tõendi” väljastamine, mis esimesel korral antakse valdajale sõiduki üleandmisel töötlemiskojale,
on vajalik tingimus selleks, et sõiduk hiljem registrist kustutada. Teisel korral võimaldab purustaja väljastatud dokument
„lammutustõend” tõendada sõiduki lammutamist ja sellest tulenevalt selle registrist lõplikult kustutada.
Sellest tulenevalt leiab Prantsuse Vabariik, et „lammutusele vastuvõtmise tõend” täidab direktiivi 2000/53 artikli 5 lõikes 3
ette nähtud „lammutustõendi” rolli, kuna selle väljastamine tagab kasutuselt kõrvaldatud sõiduki hilisema automaatse lammutamise,
seevastu dokument „lammutustõend” Prantsuse õiguse tähenduses võimaldab tagada kasutuselt kõrvaldatud sõiduki tegeliku lammutamise
enne selle registrist kustutamist.
Euroopa Kohtu hinnang
Direktiiv 2000/53, mis põhjenduse 1 kohaselt taotleb võimalikult vähendada kasutuselt kõrvaldatud sõidukite mõju keskkonnale,
ei näe ette täielikku ühtsustamist ega takista seega võimalust, et liikmesriigid võtaksid kasutusele rangemaid kaitsemeetmeid
(vt eelkõige 14. aprilli 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑6/03: Deponiezweckverband Eiterköpfe, EKL 2005, lk I‑2753, punkt 27).
Niisugused meetmed peavad siiski olema kooskõlas EÜ asutamislepinguga ja muu hulgas ei saa need takistada selle direktiivi
teise eesmärgi saavutamist, milleks on tagada siseturu tõrgeteta toimimine ja hoida ära konkurentsi moonutamine liidus.
Selles osas tuleb märkida, nagu leiab ka komisjon, et direktiivi 2000/53 artikli 5 lõige 3 näeb ette täpse korra, mida kasutuselt
kõrvaldatud sõidukite registrist kustutamisel tuleb järgida, et tagada siseriiklike lähenemisviiside ühtsus, nagu on kirjas
ka selle direktiivi põhjenduses 2. Selle korra raames on „lammutustõendiks” nimetatud võtmedokumendile antud väga täpselt
määratletud ülesanne.
Nimetatud dokumendi seda rolli ei saa muuta. Isegi kui tunnistada, et Prantsuse süsteem võimaldab paremini jälgida kasutuselt
kõrvaldatud sõidukeid, tuleb märkida, et see annab „lammutustõendile” direktiivi 2000/53 artikli 5 lõikes 3 sätestatust erineva
rolli. Kõnealuse tõendi rolli niisugune muutmine võib seada ohtu siseriiklike lähenemisviiside ühtsuse, millele viidatakse
eelmises punktis, ja sellest tulenevalt siseturu tõrgeteta toimimise.
Lisaks, „lammutusele vastuvõtmise tõendiks” kutsutud dokumendi väljastamine, mis Prantsuse Vabariigi sõnul täidab direktiivi
2000/53 artikli 5 lõikes 3 ette nähtud „lammutustõendi” rolli, võib põhjustada segadust, mis omakorda võib muuta küsitavaks
selle sättega taotletud eesmärgi saavutamise.
Eeltoodust järeldub, et komisjoni kolmas väide on samuti põhjendatud.

Neljas väide, et kasutuselt kõrvaldatud sõidukite vastuvõtmist puudutav süsteem on vastuolus direktiivi 2000/53 artikli 5
lõikega 4
Poolte argumendid
Komisjon väidab, et direktiivi 2000/53 artikli 5 lõige 4, koostoimes sama artikli lõikega 2, näeb ette kohustuse kasutuselt
kõrvaldatud sõidukite tasuta vastuvõtmise lammutamiseks tegevusloaga töötlemiskodades.
Komisjoni sõnul tuleb nimetatud sõidukite tasuta vastuvõtmise põhimõtet tõlgendada nii, et ühelt poolt on kõik töötlemiskojad
kohustatud ilma mingi tasuta vastu võtma sõidukid, mille viimane valdaja ja/või omanik kohale toob, ja teiselt poolt saavad
kõik need töötlemiskojad kasu niisuguse vastuvõtmisega seotud kulude kompenseerimise mehhanismist, kus kulud katab tootja.
Kuna Prantsuse süsteem annab lammutajatele võimaluse kasutuselt kõrvaldatud sõidukite lammutamiseks vastuvõtmisest keelduda
ega näe lammutajatele ette kohustust töötlemiskulud hüvitada, siis ei ole selles sätestatud tootja kohustus need kulud katta
komisjoni arvates kooskõlas direktiiviga 2000/53 ja läheb vastuollu selle kasuliku mõjuga.
Prantsuse Vabariik ei nõustu direktiivi 2000/53 niisuguse tõlgendusega. Selle liikmesriigi sõnul ei olnud liidu seadusandjal
kavatsust kohustada kõiki töötlemiskodasid võtma kasutuselt kõrvaldatud sõidukeid hüvitise eest vastu.
Üks direktiivi 2000/53 eesmärkidest on tõesti see, et kasutuselt kõrvaldatud sõidukid antaks üle töötlemiskodadele. Selle
eesmärgi saavutamisel on tasuta kohaletoimetamine siiski üksnes stiimul ja vaid üks paljudest vahenditest selle eesmärgi saavutamiseks.
Seega eesmärk koguda kõik kasutuselt kõrvaldatud sõidukid asjakohase süsteemi kaudu töötlemiskodadesse ei lähtu Prantsuse
õiguses mitte üksnes stiimulist, vaid ka sunnimeetmetest, millega kasutuselt kõrvaldatud sõidukite tagasilükkamist karistatakse.
Neil asjaoludel näivad Prantsuse õiguses direktiivi 2000/53 vaimus võetud meetmed piisavad selleks, et taotletud eesmärk saavutada,
ilma et oleks vaja kohustada kõiki töötlemiskodasid ja seega ka lammutajaid võtma vastu kasutuselt kõrvaldatud sõidukeid.
Lõpetuseks, 13. mai 2005. aasta määrusega tegevusloaga purustajate hüvitisi puudutavate üksikasjalike sätete kohta kehtestatud
kompensatsioonimehhanism on üksnes vastukaaluks nende kohustusele asjaomased sõidukid vastu võtta. Seega on komisjon vääralt
järeldanud, et kui lammutajatele ei maksta kompensatsiooni, siis Prantsuse õigusnorm, mille kohaselt tootjad vastutavad töötlemisega
seotud kulude eest, ei ole direktiivi 2000/53 eesmärkidega kooskõlas.
Euroopa Kohtu hinnang
Kõigepealt tuleb märkida, et juba direktiivi 2000/53 artikli 5 lõike 4 sõnastusest tuleneb selgelt, et kasutuselt kõrvaldatud
sõiduki üleandmine töötlemiskojale peab olema tasuta ja sellega kaasnevad kulud katab tootja.
Esmalt tuleneb sellest, et kõigile lammutajatele, kes nõustuvad vabatahtlikult kasutuselt kõrvaldatud sõidukeid lammutamiseks
vastu võtma, peab siseriiklik süsteem ette nägema töötlemiskulude kompensatsioonimehhanismi, käesoleval juhul sama, mis on
ette nähtud töötlemiskodadele, kes siseriikliku õiguse alusel on kohustatud niisugused sõidukid vastu võtma.
Järelikult on juba selge, et jättes dekreedi nr 2003‑727 artiklis 6 ette nähtud süsteemist välja lammutajad, kes on nõustunud
sõiduki lammutamiseks vastu võtma, rikub Prantsuse Vabariik direktiivi 2000/53 artikli 5 lõikest 4 tulenevat kohustust.
Mis puudutab küsimust, kas direktiivi 2000/53 tuleb tõlgendada nii, et lammutajatel on töötlemiskodadena
ipso facto
kohustus võtta vastu kastutuselt kõrvaldatud sõidukid, mille viimane valdaja ja/või omanik neile viib, siis tuleb meenutada,
et vastavalt direktiivi 2000/53 artikli 5 lõike 2 sõnastusele võtavad liikmesriigid vajalikke meetmeid tagamaks, et kõik kasutuselt
kõrvaldatud sõidukid viiakse tegevusloaga töötlemiskodadesse.
Ei sellest ega direktiivi 2000/53 artikli 5 lõike 4 sõnastusest tulene, et „töötlemiskodadesse” viimist tuleb tõlgendada nii,
et kõik töötlemiskojad peavad nõustuma kasutuselt kõrvaldatud sõidukeid vastu võtma.
Lisaks tuleb märkida, et direktiivi 2000/53 põhjendus 7, mis juhatab sisse selle direktiivi artikli 5 lõike 4, sätestab, et
„[l]iikmesriigid peaksid tagama sõiduki viimasele valdajale ja/või omanikule võimaluse toimetada kasutuselt kõrvaldatud sõiduk
tegevusloaga töötlemiskotta tasuta […]”.
Kuna see põhjendus puudutab toimetamist „mõnda” töötlemiskotta, mitte „igasse” töötlemiskotta ja see sõnastus vastab ka ingliskeelsele
(„„an” authorised treatment facility”, mitte „any”) ja saksakeelsele („bei „einer” zugelassenen Verwertungsanlage”, mitte
„jeder”) versioonile, vastab see pigem Prantsuse Vabariigi tõlgendusele.
Viimane tõlgendus tuleneb ka vaidlusaluse sätte teleoloogilisest tõlgendusest. Kuna direktiivi 2000/53 artikli 5 lõike 2 kohaselt
on üks selle eesmärkidest kõigi kasutuselt kõrvaldatud sõidukite viimine tegevusloaga töötlemiskodadesse ja kuna selleks võetud
meetmed (võtmata arvesse selle direktiivi artikli 5 lõikes 4 kehtestatud tasuta vastuvõtmise kohustust) kuuluvad liikmesriikide
pädevusse, siis järeldub siit, et nimetatud direktiiviga ei ole vastuolus see, et teatavatele töötlemiskodadele antakse lihtsalt
võimalus kõnealuseid sõidukeid vastu võtta, tingimusel et kasutuselt kõrvaldatud sõidukeid vastu võtma kohustatud töötlemiskodade
arv on piisav selleks, et sõidukite viimine niisugusesse töötlemiskotta on praktikas võimalik.
Seega, nähes purustajatele ja kogumiskeskustele ette ühelt poolt kohustuse võtta vastu kasutuselt kõrvaldatud sõidukeid ja
teiselt poolt karmi karistuse juhuks, kui niisugune sõiduk tagasi lükatakse, millele viidatakse Prantsuse Vabariigi esitatud
kostja vastuse punktis 65, kehtestas Prantsuse õigus kasutuselt kõrvaldatud sõidukite vastuvõtmise süsteemi, mida ei saa pidada
direktiivi 2000/53 artikli 5 lõikega 4 kooskõlas olevaks.
Järelikult tuleb nentida, et neljas väide on põhjendatud selles osas, millega lammutajad, kes on nõustunud kasutuselt kõrvaldatud
sõidukeid lammutamiseks vastu võtma, jäetakse dekreedi nr 2003‑727 artiklis 6 ette nähtud kompensatsioonisüsteemist välja,
ülejäänud osas tuleb see väide tagasi lükata.

Viies väide, et mõiste „demonteerimine” puudumine direktiivi 2000/53 üle võtvates Prantsuse õigusnormides on vastuolus selle
direktiivi artikli 6 lõikega 3
Poolte argumendid
Oma väidet põhjendades osutab komisjon sellele, et dekreet nr 2003-727 ei sisalda mõistet „demonteerimine”, mida kasutatakse
direktiivi 2000/53 artikli 6 lõikes 3 selleks, et määratleda töötlemistoimingute esimene etapp. Kuigi komisjon saab aru, et
see mõiste, mis prantsuskeelses versioonis on kahtlemata ingliskeelse sõna „stripping” (lahti riietama) halb tõlge, sobib
prantsuse keeles sama halvasti sõidukitele, kirjeldab see komisjoni arvates minimaalset lammutustegevust, mis eelneb kõigile
teistele töötlemistoimingutele, muu hulgas reostusohu kõrvaldamisele.
Prantsuse Vabariik leiab, et mõistet „demonteerimine” ei ole mingil moel määratletud. Edasi märgib ta, et direktiivi 2000/53
artikli 6 lõikes 3 loetletud töötlemistoimingud on üksnes töötlemist puudutavad minimaalsed kohustused, mida töötlemistoiminguid
tegev asutus või ettevõte peab olema võimeline täitma. Niisiis ei ole selle liikmesriigi arvates nimetatud säte mõeldud ammendavalt
kirjeldama töötlemisprotsessi või kohustama liikmesriike järgima töötlemistoimingute teatavat järjestust.
Prantsuse Vabariik leiab kokkuvõtteks, et kuna mõistet „demonteerimine” kohaldatakse kõigi direktiivi 2000/53 artikli 6 lõikes 3
nimetatud toimingute suhtes, siis Prantsuse õiguses, mis kehtestab põhimõtte, et kõigile muudele toimingutele eelneb reostusohu
kõrvaldamine, on see säte nõuetekohaselt üle võetud.
Euroopa Kohtu hinnang
Esmalt tuleb märkida, et vaatamata mõiste „demonteerimine” määratluse puudumisele on selge, et nii demonteerimise kui reostusohu
kõrvaldamise toimingud on seotud sõiduki ohtlikke aineid sisaldavate osadega, mis tuleb keskkonnale igasuguse kahjuliku mõju
vähendamiseks enne mis tahes muud töötlemist lammutada.
Teiseks tuleb meenutada, et komisjoni arvates on kriteeriumiks, mis eristab sõiduki ohtlikke aineid sisaldavaid osi, mis tema
arvates tuleb „demonteerida”, nendest, mille puhul tuleb „reostusoht kõrvaldada”, kõnealuste osade lammutamine keskkonda ohtu
seadmata. Seega akud, mis on kergesti lammutatavad, kuuluvad mõiste „demonteerimine” alla ja need, mis seda ei ole, kuuluvad
mõiste „reostusohu kõrvaldamine” alla.
Neid kaalutlusi arvesse võttes tuleb direktiivi 2000/53 artikli 6 lõiget 3 tõlgendada nii, et „demonteerimine” on toiming,
millega alustatakse „töötlemist reostusohu kõrvaldamiseks”, olles samas nende toimingute osa. Järelikult, kehtestades põhimõtte,
et reostusohu kõrvaldamine eelneb igasugusele muule töötlemisele, jättes siiski täpsustamata mõiste „demonteerimine” kasutamisel,
et reostusohu kõrvaldamine algab kergesti lammutatavate osade lammutamisest, mis näib vajalikuna, ei ole Prantsuse Vabariik
rikkunud direktiivi 2000/53 artikli 6 lõikest 3 tulenevaid kohustusi.
Neil asjaoludel tuleb komisjoni viies väide tagasi lükata.

Kuues väide, et väljendi „keskkonnaohutuse seisukohalt võimalik” tõlgendus Prantsuse õiguses on vastuolus direktiivi 2000/53
artikli 7 lõikega 1
Poolte argumendid
Komisjon märgib, et dekreedi nr 2003‑727 artikkel 7, millega võeti üle direktiivi 2000/53 artikli 7 lõige 1, näeb ette, et
„[a]lati, kui tehnilised ja majanduslikud tingimused seda võimaldavad, tuleb kasutuselt kõrvaldatud sõidukite osad ja materjalid
eelistatult pigem korduvkasutada, taaskasutada ja eelkõige ringlusse võtta, kui lammutada, samas kui selle direktiivi artikkel 7
eelistab ringlussevõttu, „kui see on keskkonnaohutuse seisukohast võimalik”.
Komisjon leiab, et viide „tehnilistele ja majanduslikele” tingimustele teenib teistsugust eesmärki kui see, mida pidas silmas
Euroopa Liidu seadusandja, kuna see asetab ringlussevõtu ja muude toimingute vahel valikut tehes rõhu mitte keskkonnakaitsele,
vaid majanduslikule tasuvusele või tehnilisele teostatavusele võimalikult madala hinnaga.
Prantsuse Vabariik leiab, et mõiste ringlussevõtt, „kui see on keskkonnaohutuse seisukohast võimalik”, ei saa olla normatiivne,
kuna õigusnormi normatiivne mõju sõltub sellest tuleneva kohustuse selgusest ja täpsusest.
Prantsuse Vabariigi arvates ei saa lammutajad ja purustajad näha ette oma tegevuse tagajärgi „keskkonnaohutuse seisukohast
võimalikuna”, ja sellest tulenevalt määrata kindlaks olukordi, kui tuleb eelistada ringlussevõttu. Seega on Prantsuse õigus
kehtestanud ringlussevõtule eelistamisele subjektiivse lähenemisviisi, kuna seda saab hinnata ainult iga juhtumi puhul eraldi.
Euroopa Kohtu hinnang
Esmalt tuleb märkida, et direktiivi 2000/53 artikli 7 lõikes 1 kasutatud väljendi „kui see on keskkonnaohutuse seisukohast
võimalik” ülevõtmine Prantsuse õigusesse on nõuetekohane, kui dekreedi nr 2003‑727 artikli 7 teises lõigus kasutatud väljendit
„alati, kui tehnilised ja majanduslikud tingimused seda võimaldavad” saab käsitada esimesele vastavana.
Selles osas tuleb märkida, et need kaks väljendit vajavad iga juhtumi puhul eraldi hindamist, mis juba oma olemuselt on teataval
määral subjektiivne.
Lisaks tuleb märkida, et need kaks väljendit ei erine teineteisest oma normatiivse mõju poolest, mis sõltub sellest tuleneva
kohustuse selgusest ja täpsusest, nagu väidab Prantsuse Vabariik.
Mis puudutab ühelt poolt direktiivi 2000/53 artiklis 7 ja teiselt poolt dekreedi nr 2003‑727 artiklis 7 ette nähtud ringlussevõtmise
kohustuse sisu, siis tuleb märkida, et viimases sättes kehtestatud tingimused piirduvad oma olemuselt majandusliku tasuvusega,
kuna ringlussevõttu võib selgelt ette kujutada vaid tehnilise teostatavuse tingimustes.
Siit ilmneb, et käesoleva kohtuotsuse punktis 69 esitatud kahe väljendi sisu on teineteisele vastav vaid juhul, kui mõiste
„keskkonnaohutuse seisukohast võimalik” on samaväärne mõistega „majanduslikult teostatav”.
Kuigi võib nõustuda, et neil kahel mõistel on teatavaid ühiseid aspekte, on ilmselge, et nad ei vasta teineteisele.
Järelikult on kuues väide põhjendatud.
Kõike eeltoodut arvesse võttes tuleb märkida, et kuna Prantsuse Vabariik ei ole vastu võtnud kõiki vajalikke õigus‑ ja haldusnorme
direktiivi 2000/53 artikli 2 punkti 13, artikli 4 lõike 2 punkti a, artikli 5 lõigete 3 ja 4 (selles osas, millega viimase
lõike tähenduses lammutajad, kes on nõustunud kasutuselt kõrvaldatud sõidukeid lammutamiseks vastu võtma, jäetakse töötlemiskulude
kompensatsioonisüsteemist välja), artikli 7 lõike 1 ja artikli 8 lõike 3 nõuetekohaseks ja täielikuks ülevõtmiseks, siis on
Prantsuse Vabariik rikkunud sellest direktiivist tulenevaid kohustusi.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 69 lõike 3 alusel võib Euroopa Kohus määrata kulude jaotuse või jätta kummagi poole kohtukulud tema enda
kanda, kui osa nõudeid rahuldatakse ühe poole, osa teise poole kasuks.
Kuna osa nõudeid rahuldati komisjoni, osa Prantsuse Vabariigi kasuks, tuleb kummagi poole kohtukulud jätta nende endi kanda.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:
1.
Kuna Prantsuse Vabariik ei ole vastu võtnud kõiki vajalikke õigus‑ ja haldusnorme Euroopa Parlamendi ja nõukogu 18. septembri
2000. aasta direktiivi 2000/53/EÜ kasutuselt kõrvaldatud sõidukite kohta artikli 2 punkti 13, artikli 4 lõike 2 punkti a,
artikli 5 lõigete 3 ja 4 (selles osas, millega viimase lõike tähenduses lammutajad, kes on nõustunud kasutuselt kõrvaldatud
sõidukeid lammutamiseks vastu võtma, jäetakse töötlemiskulude kompensatsioonisüsteemist välja), artikli 7 lõike 1 ja artikli 8
lõike3 nõuetekohaseks ja täielikuks ülevõtmiseks, siis on Prantsuse Vabariik rikkunud sellest direktiivist tulenevaid kohustusi.
2.
Jätta hagi ülejäänud osas rahuldamata.
3.
Euroopa Komisjon ja Prantsuse Vabariik kannavad kumbki oma kohtukulud ise.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: prantsuse.