CELEX: 62005CJ0444
Pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumi
Ārstēšanās privātās slimnīcās izdevumu atmaksāšana
Izslēgšanas pamatojums un samērīgums

1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt EKL 49. pantu, it īpaši jautājumā par to, vai šī norma nepieļauj
valsts tiesisko regulējumu, kas izslēdz valsts sociālās apdrošināšanas iestādes pienākumu atmaksāt izdevumus, kas radušies
sakarā ar to, ka viena no tajā apdrošinātajām personām, kas vecāka par 14 gadiem, tika ievietota privātā slimnīcā ārzemēs.
2       Šis lūgums iesniegts tiesvedībā, ko ierosinājis Stamatelakis [
Stamatelakis
] – kurš dzīvo Grieķijā un bija apdrošināts
Organismos Asfaliseos Eleftheron Epangelmation
(Brīvo profesiju apdrošināšanas iestāde, turpmāk tekstā – “
OAEE
”), kas ir
Tameio Asfalisesos Emboron
(Komersantu apdrošināšanas fonds) pēctece, – lai panāktu, ka tiek atmaksāti izdevumi, kas radušies sakarā ar viņa ievietošanu
privātā slimnīcā Apvienotajā Karalistē.

Atbilstošās valsts tiesību normas

Likumu normas
3       Likuma Nr. 1316/1983 [par Valsts zāļu iestādes (“EOF”), Valsts zāļu ražošanas uzņēmuma (“EF”), Valsts zāļu rezerves fonda
(“KF”) izveidi, organizāciju un kompetenci, ar kuru tiek grozīts un papildināts tiesiskais regulējums par zālēm un paredzēti
citi noteikumi;
FEK A’
3] 40. pantā, kas aizstāts ar Likuma Nr. 1759/1988 par neapdrošināto grupu apdrošināšanu, sociālās apdrošināšanas aizsardzības
uzlabošanu un citiem noteikumiem (
FEK A’
50) 39. pantu, noteikts:
“1)      Īpaši smagu slimību gadījumā slimnīcās ārzemēs var tikt ievietotas:
a)      [..]
b)      [..]
c)      personas, kas apdrošinātas sociālā nodrošinājuma iestādēs vai dienestos, kas ietilpst Veselības, labklājības un sociālās apdrošināšanas
ministrijas kompetencē [..].
2)      Atļauju ievietot slimnīcā ārzemēs piešķir ar valsts iestādes lēmumu, kas pieņemts, pamatojoties uz 3. punktā paredzētās kompetentās
medicīniskās komisijas atzinumu.
3)      Atzinumu, vai nepieciešams 1. punktā minētās personas ievietot slimnīcā ārzemēs, sniedz medicīniskās komisijas, kas izveidotas
ar veselības, labklājības un sociālās apdrošināšanas ministra rīkojumu, kas publicēts
Oficiālajā Vēstnesī
[..].
4)      Ja ievietošana slimnīcā ārzemēs ir atļauta, pacienta un iespējamā donora hospitalizācijas atļaujas veids un procedūra, pavadošās
personas izmantošana, pakalpojumu raksturs un apmēri, izdevumu summa, apdrošinātās personas iespējamā līdzdalība hospitalizācijas
izdevumu segšanā, kā arī šādas līdzdalības summa un jebkādi citi detalizēti noteikumi, kas nepieciešami šī panta piemērošanai,
tiek noteikti ar veselības, labklājības un sociālās apdrošināšanas ministra rīkojumu, kas publicēts
Oficiālajā Vēstnesī
.”

Citu tiesību aktu normas
4       Darba un sociālās apdrošināšanas ministra 1997. gada 7. janvāra Rīkojuma Nr. F7/
oik
.15 par slimnieku, kas ir apdrošināti sociālās apdrošināšanas iestādēs, kuras ir Sociālās apdrošināšanas ģenerālsekretariāta
kompetencē, ievietošanu slimnīcā ārzemēs (
FEK B’
22) 1. pantā noteikts:
“Atļauja ievietot slimnīcā ārzemēs visu veselības apdrošināšanas iestāžu un to nodaļu – neatkarīgi no to nosaukuma un tiesībsubjektības,
– kas ir Sociālās apdrošināšanas ģenerālsekretariāta kompetencē, apdrošinājuma ņēmējus tiek piešķirta ar attiecīgās apdrošināšanas
iestādes lēmumu, pamatojoties uz šī rīkojuma 3. pantā paredzēto īpašo medicīnisko komisiju motivētu atzinumu. Šo atļauju var
piešķirt, ja apdrošinātais:
a)      cieš no smagas slimības, kuru nevar ārstēt Grieķijā vai nu tāpēc, ka nav adekvātu zinātnes resursu, vai arī tāpēc, ka prasītā
īpašā medicīniskā diagnostikas un ārstēšanas metode netiek izmantota;
b)      cieš no smagas slimības, kuru nevar savlaicīgi ārstēt Grieķijā un kuras ārstēšanas aizkavēšana apdraud viņa dzīvību;
c)      steidzamā kārtā dodas uz ārzemēm, neizmantojot viņa [apdrošināšanas] iestādes paredzēto iepriekšējas atļaujas procedūru, jo
viņš ir nekavējoties jāārstē;
d)      kāda iemesla dēļ uz laiku atrodas ārzemēs un kā pēkšņa un nenovēršama negadījuma upuris saslimst un tiek ievietots slimnīcā.
c) un d) apakšpunktā paredzētos gadījumos atļauja ievietot slimnīcā var tikt piešķirta
a posteriori
.”
5       Šī rīkojuma 3. pantā noteikts:
“Īpašās medicīniskās komisijas ir dienesti, kuru kompetencē ir sniegt atzinumu par pacientu, kas apdrošināti apdrošināšanas
iestādēs, kuras ir Sociālās apdrošināšanas ģenerālsekretariāta kompetencē, ievietošanu slimnīcā ārzemēs.”
6       Saskaņā ar šī rīkojuma 4. pantu:
“[..]
2.      Kompetentā komisija sniedz atzinumu par slimības raksturu, precīziem iemesliem, kuri minēti 1. pantā un kuru dēļ [pacients]
ir jāievieto slimnīcā ārzemēs, iespējamo ārstēšanas ilgumu, valsti un/vai slimnīcu, kurā hospitalizējams apdrošinātais [..].
3.      Negatīvi medicīnisko komisiju atzinumi ir saistoši sociālās apdrošināšanas iestādēm.
[..]
6.      Netiek atmaksāti izdevumi sakarā ar ievietošanu privātās klīnikās ārzemēs, izņemot, ja runa ir par bērniem.
7.      Vispārējo maksāšanas procedūru, veidu un visu, kas saistīts ar rēķinu nosūtīšanu un atmaksāšanu, regulē ikvienas apdrošināšanas
iestādes nolikums [..].”
7       Darba un sociālās apdrošināšanas ministra Rīkojuma Nr. 35/1385/1999 par noteikumiem par pašnodarbināto personu apdrošināšanas
iestādes veselības nodaļu (Noteikumu par Brīvo profesiju apdrošināšanas iestādes Veselības nodaļu apstiprināšana) (
FEK B’
1814) 13. pantā paredzēts:
“1.      Sniegtie slimnīcas aprūpes pakalpojumi ietver pacienta ārstēšanu valsts slimnīcās un veselības aprūpes iestādēs, kā arī privātās
veselības aprūpes iestādēs, kuras ir noslēgušas līgumu ar
OAEE
[..].”
8       Šī rīkojuma 15. pantā noteikts:
“1.
OAEE
apdrošinājuma ņēmēji var tikt ievietoti slimnīcā ārzemēs, pamatojoties uz administratora lēmumu un īpašās medicīniskās komisijas
apstiprinājumu, ja tie izpilda nosacījumus, kas paredzēti dažādos ministru rīkojumos par ievietošanu slimnīcā ārzemēs.
2.      Atmaksājamie izdevumi sakarā ar ārstēšanos slimnīcā ārzemēs ir šādi:
a)      visi izdevumi sakarā ar ārstēšanos valsts veselības aprūpes iestādēs ārzemēs [..];
Ārstēšanās slimnīcā izdevumi ietver: uzturēšanās slimnīcā izdevumus, ārstu atalgojumu [par sniegtajiem pakalpojumiem], visas
nepieciešamās medicīniskās darbības, zāles, laboratoriskās pārbaudes, fizioterapiju, jebkuru citu elementu, kas nepieciešams
ķirurģiskai operācijai, kā arī ārpusslimnīcas izdevumus sakarā ar slimības diagnosticēšanu vai ārstēšanas pabeigšanu, ja slimnīca
to uzskatījusi par nepieciešamu. Izdevumi sakarā ar ārstēšanos privātās veselības aprūpes iestādēs ārzemēs netiek atmaksāti,
ja vien tie nav saistīti ar bērniem, kas jaunāki par četrpadsmit (14) gadiem.
b)      izdevumi sakarā ar pacienta, kā arī, ja nepieciešams, viņu pavadošās personas un donora došanos [uz slimnīcu ārzemēs] un atgriešanos
[no tās];
c)      pacienta, kā arī, ja nepieciešams, viņu pavadošās personas un donora barošanas un uzturēšanās izdevumi; pacienta vai donora
gadījumā šie izdevumi tiek atmaksāti par periodu, kurā viņi atrodas ārpus slimnīcas, bet pavadošās personas gadījumā – par
visu vajadzīgo viņa uzturēšanās ārzemēs periodu [..].”

Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
9       No 1998. gada 18. maija līdz 12. jūnijam un no 16. jūnija līdz 18. jūnijam Stamatelakis ārstējās
London Bridge Hospital
, privātā slimnīcā Apvienotajā Karalistē. Par šo ārstēšanos viņš samaksāja GBP 13 600.
10     Iesniedzot prasību
Polymeles Protodikeio Athinon
(Atēnu Pirmās instances tiesa), viņš lūdza
OAEE
atmaksāt šo summu. 2000. gada 26. aprīlī lūgums tika noraidīts, jo šis strīds ir administratīvo tiesu kompetencē.
11     Jauns atmaksāšanas lūgums, kas nosūtīts
OAEE
2000. gada 8. septembrī, tika noraidīts, lēmumu pamatojot, pirmkārt, ar to, ka Stamatelaka pretenzijām iestājies gada noilgums,
kas paredzēts šīs iestādes veselības nodaļas noteikumu 21. pantā, un, otrkārt, ar to, ka izdevumi sakarā ar ārstēšanos privātās
slimnīcās, kas atrodas ārzemēs, netiek atmaksāti, izņemot, ja runa ir par bērniem, kas jaunāki par 14 gadiem.
12     Pēc sava vīra nāves 2000. gada 29. augustā Stamatelaki [
Stamatelaki
], viņa vienīgā mantiniece, iesniedza sūdzību par šo noraidošo lēmumu; sūdzība to pašu iemeslu dēļ tika noraidīta ar 2001. gada
18. septembra lēmumu.
13     Izskatot prasību par šo pēdējo minēto lēmumu,
Dioikitiko Protodikeio Athinon
[Atēnu Pirmās instances administratīvā tiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai valsts tiesiskais regulējums, kas jebkurā gadījumā, izņemot gadījumus, kad tas attiecas uz bērniem līdz 14 gadu vecumam,
izslēdz valsts sociālās apdrošināšanas iestādes pienākumu atmaksāt apdrošinātajam ārstēšanās izdevumus ārvalstu privātklīnikā,
ir EKL 49. un turpmākajos pantos paredzēts pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums Kopienas iekšienē, kaut gan tajā ir
paredzēta minēto izdevumu atlīdzināšanas iespēja iepriekšējas atļaujas saņemšanas gadījumā, ja šī medicīniskā aprūpe ārvalstīs
ir notikusi valsts veselības aprūpes iestādē, precizējot, ka šī atļauja tiek piešķirta tad, ja apdrošinātais savlaicīgi nevar
saņemt atbilstošu aprūpi viņa sociālās apdrošināšanas sabiedrības veselības aprūpes līgumiestādē?
2)      Apstiprinošas atbildes uz pirmo jautājumu gadījumā – vai šo ierobežojumu var pamatot tādi primārie vispārējo interešu apsvērumi
kā, piemēram, vajadzība izvairīties no būtiskas finanšu līdzsvara ietekmēšanas riska Grieķijas sociālās apdrošināšanas sistēmā
vai kvalitatīvu, līdzsvarotu un ikvienam pieejamu medicīnisko vai slimnīcas pakalpojumu saglabāšana?
3)      Apstiprinošas atbildes uz otro jautājumu gadījumā – vai šādu ierobežojumu var uzskatīt par pieļaujamu tādā ziņā, ka tas nepārkāpj
samērīguma principu, proti, ka tas nepārsniedz to, kas objektīvi ir vajadzīgs izvirzītā mērķa sasniegšanai, un ka šādu rezultātu
nevarētu sasniegt ar mazāk ierobežojošiem noteikumiem?”

Par prejudiciālajiem jautājumiem
14     Pirmkārt, uzreiz ir jānoraida Beļģijas valdības argumentācija, saskaņā ar kuru prejudiciālie jautājumi ir jāizskata, ņemot
vērā Padomes 1971. gada 14. jūnija Regulas (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma sistēmu piemērošanu darbiniekiem un
viņu ģimenēm, kas pārvietojas Kopienā (ar Padomes 1996. gada 2. decembra Regulu (EEK) Nr. 118/97 grozītā un atjauninātā redakcijā;
OV 1997, L 28, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1408/71”), 22. pantu.
15     No vienas puses, iesniedzējtiesas lēmumā vispār nav atsauces uz Regulu Nr. 1408/71 un, no otras puses, ne no viena lietas
materiāla neizriet, ka Stamatelakis būtu prasījis jebkādu iepriekšēju atļauju atbilstoši minētās regulas 22. pantam.
16     Otrkārt, jāatzīmē, ka iesniedzējtiesas uzdotie jautājumi attiecas vienīgi uz to, ka Grieķijas sociālās apdrošināšanas iestāde
nav atmaksājusi izdevumus sakarā ar ārstēšanos privātā slimnīcā ārzemēs.
17     Līdz ar to šie jautājumi jāizskata, ņemot vērā tikai EKL 49. pantu.
18     Uzdodot trīs jautājumus, kas izskatāmi kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai EKL 49. pants ir jāinterpretē tādējādi,
ka tas nepieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu kā pamata prāvā, kurš izslēdz pienākumu atmaksāt ārstēšanās izdevumus
privātklīnikā, kas atrodas citā dalībvalstī, izņemot ārstēšanās gadījumus, kas attiecas uz bērniem līdz 14 gadu vecumam.
19     Šajā sakarā ir jāatgādina, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai uz maksas medicīnas pakalpojumiem attiecas noteikumi par
pakalpojumu sniegšanas brīvību un nav nozīmes tam, vai aprūpe tiek sniegta slimnīcā vai ārpus tās (2006. gada 16. maija spriedums
lietā C‑372/04
Watts
, Krājums, I‑4325. lpp., 86. punkts un tajā minētā judikatūra).
20     Tāpat ticis atzīts, ka pakalpojumu sniegšanas brīvība ietver pakalpojumu saņēmēju, it īpaši personu, kurām ir jāsaņem medicīniska
aprūpe, brīvību doties uz citu dalībvalsti, lai tur saņemtu šos pakalpojumus (iepriekš minētais spriedums lietā
Watts
, 87. punkts).
21     Turklāt Tiesa ir atzinusi – tas, ka pacients, vispirms samaksājis ārvalsts pakalpojumu sniedzējam par sniegtajiem aprūpes
pakalpojumiem, vēlāk lūdz sociālās apdrošināšanas iestādei šīs aprūpes izdevumus atmaksāt, neliedz medicīniskos pakalpojumus
kvalificēt par pakalpojumu sniegšanu EKL 49. panta izpratnē (šajā sakarā skat. 2003. gada 13. maija spriedumu lietā C‑385/99
Müller‑Fauré
un
van Riet
,
Recueil
, I‑4509. lpp., 103. punkts).
22     Līdz ar to EKL 49. pants attiecas uz tāda pacienta situāciju, kurš tāpat kā Stamatelakis saņem maksas medicīniskos pakalpojumus
slimnīcā citā dalībvalstī, kas nav viņa rezidences valsts, un nav nozīmes tam, vai šī ir valsts vai privāta slimnīca.
23     Kaut gan Kopienu tiesības pilnīgi noteikti neietekmē dalībvalstu kompetenci organizēt to sociālā nodrošinājuma sistēmu un,
tā kā Kopienas līmenī šīs sistēmas nav saskaņotas, katras dalībvalsts tiesību aktos ir jānosaka sociālā nodrošinājuma pabalstu
piešķiršanas nosacījumi, šīs kompetences īstenošanā dalībvalstīm ir jāievēro Kopienu tiesības, it īpaši noteikumi par pakalpojumu
sniegšanas brīvību. Šie noteikumi aizliedz dalībvalstīm ieviest vai saglabāt nepamatotus ierobežojumus šīs brīvības izmantošanai
veselības aprūpes jomā (skat.
inter alia
2001. gada 12. jūlija spriedumu lietā C‑157/99
Smits
un
Peerbooms
,
Recueil
, I‑5473. lpp., 44.–46. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā
Watts
, 92. punkts).
24     Tādējādi jāpārbauda, vai, īstenojot pamata prāvā aplūkotos tiesību aktus, Grieķijas Republika ir ievērojusi šo aizliegumu.
25     Šajā sakarā ir jāatgādina, ka Tiesa vairākkārt ir atzinusi, ka EKL 49. pants nepieļauj tāda valsts tiesiskā regulējuma piemērošanu,
kas pakalpojumu sniegšanu starp dalībvalstīm padara grūtāku nekā pakalpojumu sniegšanu dalībvalsts teritorijā (1994. gada
5. oktobra spriedums lietā C‑381/93 Komisija/Francija,
Recueil
, I‑5145. lpp., 17. punkts, kā arī iepriekš minētais spriedums lietā
Smits
un
Peerbooms
, 61. punkts).
26     Pamata prāvā no Grieķijas tiesību aktiem izriet – ja Grieķijas sociālās apdrošināšanas iestādē apdrošināts pacients saņem
aprūpes pakalpojumus valsts aprūpes iestādē vai privātā aprūpes līgumiestādē šajā pašā dalībvalstī, viņam nekas nav jāmaksā.
Situācija ir atšķirīga, ja šis pacients tiek ievietots privātā slimnīcā citā dalībvalstī, jo viņam jāsamaksā ārstēšanās izdevumi
bez to atmaksāšanas iespējas. Vienīgais izņēmums attiecas uz bērniem līdz 14 gadu vecumam.
27     Turklāt, lai arī neatliekamas [palīdzības] situācija ir izņēmums neatmaksāšanas noteikumam, ja pacients tiek ievietots privātā
slimnīcā Grieķijā, kas nav līgumiestāde, tas tomēr nav izņēmums, ja pacients tiek ievietots privātā slimnīcā citā dalībvalstī.
28     Līdz ar to šāds tiesiskais regulējums attur sociāli apdrošinātas personas vai pat tām traucē vērsties pie slimnīcas pakalpojumu
sniedzējiem citās dalībvalstīs, kas nav valstis, kurās tās ir apdrošinātas, un gan šīm personām, gan šiem pakalpojumu sniedzējiem
rada pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu.
29     Tomēr, pirms Tiesa lemj par jautājumu, vai EKL 49. pants pieļauj tādu tiesisko regulējumu kā pamata prāvā, ir jānoskaidro,
vai šis tiesiskais regulējums var būt objektīvi pamatots.
30     Tiesa vairākkārt ir atzinusi, ka nevar izslēgt to, ka būtisku draudu sociālā nodrošinājuma sistēmas finanšu līdzsvaram iespējamība
var būt primārs vispārējo interešu apsvērums, kas var pamatot pakalpojumu sniegšanas brīvības principa ierobežojumu (1998. gada
28. aprīļa spriedums lietā C‑158/96
Kohll
,
Recueil
, I‑1931. lpp., 41. punkts; iepriekš minētie spriedumi lietā
Smits
un
Peerbooms
, 72. punkts, un lietā
Müller‑Fauré
un
van Riet
, 73. punkts).
31     Tāpat Tiesa ir atzinusi, ka mērķis sabiedrības veselības aizsardzības interesēs saglabāt līdzsvarotus un visiem pieejamus
medicīnas un slimnīcas pakalpojumus arī var veidot atkāpi sabiedrības veselības aizsardzības interesēs atbilstoši EKL 46. pantam,
ja šāds mērķis palīdz sasniegt augstāku veselības aizsardzības līmeni (iepriekš minētie spriedumi lietā
Kohll
, 50. punkts; lietā
Smits
un
Peerbooms
, 73. punkts, un lietā
Müller‑Fauré
un
van Riet
, 67. punkts).
32     Tiesa arī atzinusi, ka šī EK līguma norma ļauj dalībvalstīm ierobežot medicīnas un slimnīcas pakalpojumu sniegšanas brīvību
tiktāl, ciktāl veselības aprūpes iespējas vai medicīniskās kompetences saglabāšana valsts teritorijā ir būtiska sabiedrības
veselības aizsardzībai vai pat iedzīvotāju izdzīvošanai (iepriekš minētie spriedumi lietā
Kohll
, 51. punkts; lietā
Smits
un
Peerbooms
, 74. punkts, un lietā
Müller‑Fauré
un
van Riet
, 67. punkts).
33     Šajā sakarā Grieķijas valdība uzskata, ka valsts sociālā nodrošinājuma sistēmas līdzsvars varētu tikt izjaukts, ja apdrošinātajām
personām būtu iespēja izmantot tādu privāto slimnīcu pakalpojumus citās dalībvalstīs, kuras nav līgumiestādes, ņemot vērā
lielās šāda veida ārstēšanās izmaksas, kas katrā ziņā ievērojami pārsniedz izmaksas, ārstējoties valsts slimnīcā Grieķijā.
34     Kaut arī šī sprieduma 28. punktā konstatētais ierobežojums var tikt pamatots ar primāriem vispārējo interešu apsvērumiem,
kas minēti šī sprieduma 30.–32. punktā, šis ierobežojums tāpat nedrīkst būt nesamērīgs ar izvirzīto mērķi.
35     Kā savu secinājumu 70. punktā norādījis ģenerāladvokāts, Grieķijas tiesību aktos paredzētā aizlieguma absolūtais raksturs,
izņemot bērnus līdz 14 gadiem, nav pielāgots izvirzītajam mērķim, jo var tikt veikti mazāk ierobežojoši pasākumi, ar kuriem
vairāk tiek ievērota pakalpojumu sniegšanas brīvība, – tādi kā iepriekšējas atļaujas noteikumi, ar kuriem tiek ievērotas Kopienu
tiesībās noteiktās prasības (iepriekš minētais spriedums lietā
Müller‑Fauré
un
van Riet
, 81. un 85. punkts), un, ja nepieciešams, aprūpes izdevumu atmaksāšanas skalas noteikšana.
36     Tāpat jānoraida Grieķijas valdības arguments, ka Grieķijas sociālās apdrošināšanas iestādes nekontrolē citas dalībvalsts privātajās
slimnīcās sniegto aprūpes pakalpojumu kvalitāti un ka nav izvērtēta slimnīcu, kas ir līgumiestādes, spēja nodrošināt adekvātu
– identisku vai līdzvērtīgu – ārstēšanu.
37     Jāatzīst, ka privātās slimnīcas citās dalībvalstīs arī ir pakļautas kvalitātes kontrolei šajās dalībvalstīs un ka šajās valstīs
praktizējošie ārsti, kuri strādā šajās slimnīcās, sniedz profesionālās garantijas, kas ir līdzvērtīgas Grieķijā praktizējošo
ārstu sniegtajām garantijām, it īpaši kopš Padomes 1993. gada 5. aprīļa Direktīvas 93/16/EEK par ārstu brīvas pārvietošanās
veicināšanu un viņu diplomu, sertifikātu un citu viņu kvalifikāciju apliecinošu dokumentu savstarpēju atzīšanu (OV L 165,
1. lpp.) pieņemšanas un piemērošanas.
38     Ņemot vērā visus iepriekšējos apsvērumus, uz uzdotajiem jautājumiem sniedzama šāda atbilde: EKL 49. pants nepieļauj tādu dalībvalsts
tiesisko regulējumu kā pamata prāvā, kas izslēdz valsts sociālās apdrošināšanas iestādes pienākumu atmaksāt jebkādus izdevumus,
kas radušies sakarā ar tajā apdrošināto personu ārstēšanos privātās slimnīcās citā dalībvalstī, izņemot izdevumus, kas saistīti
ar to bērnu ārstēšanos, kas jaunāki par 14 gadiem.

Par tiesāšanās izdevumiem
39     Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
EKL 49. pants nepieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu kā pamata prāvā, kas izslēdz valsts sociālās apdrošināšanas iestādes
pienākumu atmaksāt jebkādus izdevumus, kas radušies sakarā ar tajā apdrošināto personu ārstēšanos privātās slimnīcās citā
dalībvalstī, izņemot izdevumus, kas saistīti ar to bērnu ārstēšanos, kas jaunāki par 14 gadiem.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – grieķu.