CELEX: 62002CJ0195
Valsts pienākumu neizpilde
Direktīva 91/439/EEK
Vadītāja apliecība
Savstarpējā atzīšana
Obligātā reģistrācija un nomaiņa
Vadītāju apliecību, kas izdotas pirms direktīvas transponēšanas, atjaunošanas noteikumi

Prasības pieteikumā Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, pieņemot
Reglamento de conductores
(Vadītāju reglaments), kas pieņemts ar 1997. gada 30. maija
Real Decreto
(karaļa dekrēts) 772/1997 (
BOE
nr. 135, 1997. gada 6. jūnijs, 17348. lpp.), 22. – 24. pantu un 25. panta 2. punktu, kā arī reglamenta septīto pārejas noteikumu,
Spānijas Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek 1. panta 2. punkts un 7. panta 1. punkta a) apakšpunkts, kā arī
I pielikuma 4. punkts Padomes 1991. gada 29. jūlija direktīvā 91/439/EEK par vadītāju apliecībām (OV L 237, 1. lpp.), kuru
grozījusi Padomes 1996. gada 23. jūlija direktīva 96/47/EK (OV L 235, 1. lpp.) (turpmāk tekstā – "Direktīva 91/439").

Atbilstošās tiesību normas

Kopienu tiesiskais regulējums
Direktīvas 91/439 pirmais apsvērums paredz:
"[..] kopējās transporta politikas mērķiem un kā ieguldījums ceļu satiksmes drošības uzlabošanā, kā arī lai atvieglotu personu
pārvietošanos, kas apmetas uz dzīvi citā dalībvalstī nevis tajā, kurā šīs personas ir nokārtojušas transportlīdzekļa vadītāja
prasmes pārbaudījumus, ir vēlams, lai pastāvētu Kopienas parauga valstu transportlīdzekļu vadītāju apliecības, ko dalībvalstis
savstarpēji atzītu bez pienākuma nomainīt šīs apliecības."
Saskaņā ar direktīvas devīto un desmito apsvērumu:
"[..] Direktīvas 80/1263/EEK 8. pantā noteiktās normas, un īpaši pienākums apmainīt transportlīdzekļu vadītāju apliecības
viena gada laikā pēc parastās dzīvesvietas maiņas, ir šķērslis personu brīvai kustībai; tā kā no Eiropas integrācijas progresa
viedokļa tas ir nepieļaujams;
[..] satiksmes drošības un satiksmes interesēs dalībvalstīm jābūt spējīgām uz visiem transportlīdzekļu vadītāju apliecību
turētājiem, kuri ir ieguvuši parasto dzīvesvietu to teritorijā, attiecināt attiecīgo dalībvalstu tiesību normas par transportlīdzekļu
vadītāju apliecību atņemšanu, aizturēšanu vai anulēšanu."
Direktīvas 91/439 1. pants nosaka:
"1. Atbilstoši šīs direktīvas noteikumiem dalībvalstis ievieš iekšzemes vadītāju apliecības, kas pamatojas uz I vai I a pielikumā
aprakstīto Kopienas paraugu.
2. Dalībvalstu izdotās vadītāju apliecības tiek savstarpēji atzītas.
3. Ja derīgas iekšzemes vadītāja apliecības turētājs iegūst parasto dzīvesvietu citā dalībvalstī nevis tajā, kura ir apliecību
izdevusi, tad uzņēmēja dalībvalsts var uz vadītāja apliecības turētāju attiecināt savas valsts noteikumus par apliecības derīguma
termiņu, medicīniskām pārbaudēm un nodokļiem, kā arī var ievadīt vadītāja apliecībā jebkuru administrēšanai nepieciešamo informāciju."
Direktīvas 7. panta 1. punkta a) apakšpunkts paredz:
"1. Vadītāju apliecības turklāt tiek izdotas tikai tiem pretendentiem:
a)      kas saskaņā ar II un III pielikuma noteikumiem ir nokārtojuši praktiskās braukšanas pārbaudi un teorētisko zināšanu pārbaudi
un atbilst medicīniskajiem standartiem".
Atbilstoši Direktīvas 91/439 8. pantam:
"1. Ja dalībvalsts izdotas derīgas iekšzemes vadītāja apliecības turētājs ir pārcēlies uz parasto dzīvesvietu citā dalībvalstī,
viņš var lūgt savu vadītāja apliecību apmainīt pret līdzvērtīgu vadītāja apliecību; dalībvalstij, kas veic apmaiņu, ja nepieciešams,
ir jāpārbauda, vai iesniegtā vadītāja apliecība tiešām vēl ir derīga.
2. Ievērojot krimināltiesību aktu un policijas tiesību aktu teritorialitātes principu, parastās dzīvesvietas dalībvalstis
uz citā dalībvalstī izdotas vadītāja apliecības turētāju var attiecināt savas normas par transportlīdzekļu vadīšanas tiesību
ierobežošanu, apturēšanu, atņemšanu vai anulēšanu un tāpēc, ja nepieciešams, apmainīt vadītāja apliecību.
3. Dalībvalsts, kas veic apmaiņu, veco vadītāja apliecību nosūta atpakaļ to izdevušās dalībvalsts iestādēm un paskaidro savas
rīcības iemeslus.
4. Dalībvalsts var atteikties atzīt jebkuras tādas vadītāja apliecības derīgumu, ko izdevusi cita dalībvalsts personai, kas
pirmās valsts teritorijā ir pakļauta kādam no 2. punktā minētajiem pasākumiem.
Tāpat dalībvalsts var atteikties izdot vadītāja apliecību pretendentam, kas ir pakļauts šādiem pasākumiem citā dalībvalstī.
[..]"
Saskaņā ar Direktīvas 91/439 9. pantu "parastā dzīvesvieta" nozīmē vietu, kur persona parasti dzīvo, tas ir, vismaz 185 dienas
katrā kalendārajā gadā, personīgo un darba saišu dēļ vai, ja personai nav darba saišu, personīgo saišu dēļ, kas rāda ciešu
saistību starp šo personu un vietu, kur tā dzīvo.
Saskaņā ar Direktīvas 91/439 I pielikuma 2. punktu vadītāja apliecībā ir sešas lappuses.
Atbilstoši direktīvas I pielikuma 4. punktam:
"Ja dalībvalstī izdotas vadītāja apliecības turētājs pārceļas uz parasto dzīvesvietu citā dalībvalstī, pēdējā var uzrādīt:
–        dzīvesvietas maiņu(-as) 6. lappusē,
–        administratīviem mērķiem svarīgu informāciju, tādu kā tās teritorijā izdarīti nopietni pārkāpumi, 5. lappusē,
pie noteikuma, ka tā šī veida informāciju ievada arī vadītāju apliecībās, ko tā izdod, un ka šim mērķim apliecībā ir pieejama
vieta."
Direktīva 96/47, kas stājās spēkā 1996. gada 18. septembrī, pievienoja Direktīvai 91/439 Ia pielikumu. Šis pielikums ļauj
dalībvalstīm izdot vadītāja apliecības saskaņā ar noteiktu paraugu, kas atšķiras no Direktīvas 91/439 I pielikumā noteiktā
parauga. Šis otrais vadītāja apliecības paraugs izpaužas kā polikarbonāta karte, kas līdzīga banku un kredītkartēm.
Saskaņā ar minētā Ia pielikuma 2. punktu vadītāja apliecībai ir divas puses, un uz otrās puses ir jābūt vietai, kas paredzēta
šī pielikuma 3. punkta a) apakšpunkta īstenošanai un kur uzņēmēja dalībvalsts norāda svarīgu informāciju par tās pārvaldīšanu.
Direktīvas 91/439 Ia pielikuma 3. punkta a) apakšpunkts nosaka:
"Ja tās vadītāja apliecības turētājs, ko izsniegusi dalībvalsts saskaņā ar šo pielikumu, parasti dzīvo citā dalībvalstī, šī
dalībvalsts var ierakstīt apliecībā tās pārvaldīšanai svarīgu informāciju ar noteikumu, ka šāda veida informāciju ieraksta
arī šajā dalībvalstī izsniegtajās apliecībās un apliecībā ir pietiekami daudz vietas."

Valsts tiesiskais regulējums
Direktīva 91/439 Spānijas tiesībās tika transponēta ar Vadītāju reglamentu. Šī reglamenta 21. – 29. pants attiecas uz citās
dalībvalstīs izdoto vadītāja apliecību spēkā esamību.
Vadītāju reglamenta 21. pants paredz, ka vadītāja apliecības, kas izdotas citās dalībvalstīs saskaņā ar Kopienu tiesisko regulējumu
paliek spēkā esošas Spānijā ar tādiem pašiem nosacījumiem, kādi tika noteikti, izdodot vadītāja apliecību izcelsmes valstī,
pie noteikuma, ka vadīšanai nepieciešamais vecums atbilst vecumam, kas noteikts, lai iegūtu ekvivalentu vadītāja apliecību
Spānijā.
Reglamenta 22. pants, kas regulē reģistrēšanos "
Registro de Conductores e Infractores
" (vadītāju un noteikumu pārkāpēju reģistrs), nosaka, ka līdzko vadītāja apliecības, kas izdota citā dalībvalstī, turētājs
pārcēlies uz parasto dzīvesvietu Spānijā un viņš vada vai vēlas vadīt transportlīdzekli, viņam sešu mēnešu laikā pēc savas
dzīvesvietas formālas apstiprināšanas vai apliecināšanas ir jāreģistrē savas vadītāja apliecības dati vadītāju un likumpārkāpēju
reģistrā. Saskaņā ar minēto pantu kompetentā iestāde uz vadītāja apliecības norāda visu informāciju, kas nepieciešama tās
pārvaldīšanai un, jo īpaši, vadītāja apliecības turētāja parasto dzīvesvietu.
Vadītāju reglamenta 23. pants nosaka:
"1. Pēc vadītāja apliecības datu ievadīšanas reģistrā tās turētājs ir pakļauts psihofizisko spēju pārbaudēm tādos pašos laika
posmos, kas noteikti šī reglamenta 16. pantā attiecībā uz Spānijā izdotajām vadītāju apliecībām.
2. Iepriekšējā punktā minēto pārbaužu rezultāti tiek paziņoti
Jefatura Provincial de Tráfico
[provinces ceļu satiksmes iestāde], kas tos reģistrē un brīdina attiecīgo personu par datumu, līdz kuram tai ir jāveic nākošā
pārbaude un jāpaziņo rezultāti un kurš tiks norādīts uz tās vadītāja apliecības."
Atbilstoši Vadītāju reglamenta 24. pantam "Spānijā nedod tiesības vadīt transportlīdzekli:
a)      vadītāja apliecība, kuras turētājs nav izpildījis pienākumu reģistrēt savus datus
Jefatura Provincial de Tráfico
saskaņā ar šī reglamenta 22. pantu, līdz brīdim, kad attiecīgais pienākums tiek izpildīts;
b)      vadītāja apliecība, kuras turētājs nav veicis savu psihofizisko spēju pārbaudi attiecīgās
Jefatura Provincial de Tráfico
noteiktajā termiņā, līdz brīdim, kad attiecīgais pienākums tiek izpildīts. Ja pēc datuma, kad bija jāveic pēdējā pārbaude,
ir pagājuši vairāk nekā četri gadi, vadītāja apliecība vairāk nebūs derīga transportlīdzekļa vadīšanai Spānijā, par ko tiks
veikts ieraksts vadītāja apliecībā un reģistrā;
c)      vadītāja apliecība, kuras turētājs nav nokārtojis iepriekš minēto pārbaudi, par ko tiks veikts ieraksts vadītāja apliecībā
un reģistrā;
d)      vadītāja apliecība, kuras derīguma termiņš ir beidzies."
Saskaņā ar Vadītāju reglamenta 25. panta 2. punktu "
Jefatura Provincial de Tráfico
administratīvā kārtā veic vadītāja apliecības nomainīšanu, ja tās īpašību, brīvas vietas trūkuma vai citu iemeslu dēļ nav
iespējams norādīt ziņas, kas nepieciešamas tās pārvaldīšanai saskaņā ar šī reglamenta 23. pantu."
Atbilstoši reglamenta septītajam pārejas noteikumam, kuru sauc "psihofiziskās spējas":
"Vadītāju apliecību turētāji, kas nav varējuši tās atjaunot, jo tiem nav psihofizisko spēju, kas minētas 1985. gada 14. decembra
Real Decreto
2272/1985 I un II pielikumā, var to izdarīt reglamenta 17. panta 3. punktā noteikto četru gadu laikā pēc šī reglamenta stāšanās
spēkā, ja viņi to pieprasa un pierāda, ka tiem piemīt reglamenta IV pielikumā minētās psihofiziskās spējas un nav pagājis
termiņš, kas divkārt pārsniedz nederīgās vadītāja apliecības derīguma termiņu, skaitot no tās izdošanas vai pēdējās atjaunošanas.
Vadītāju apliecību, kas iegūtas pirms šī reglamenta stāšanās spēkā, turētāji, kam derīguma termiņa pagarināšanas pieprasīšanas
laikā nav psihofizisko spēju, kas minētas reglamenta IV pielikumā, var iegūt pagarinājumu, ja viņi to pieprasa un pierāda,
ka viņiem piemīt spējas, kas minētas 1985. gada 14. decembra
Real Decreto
2272/1985 I un II pielikumā."

Pirmstiesas procedūra
Pēc vēstuļu apmaiņas starp Spānijas valdību un Komisiju, pēdējā, uzskatot, ka Spānijas Karaliste nav izpildījusi pienākumus,
ko tai uzliek Direktīva 91/439, ar 1999. gada 27. oktobra vēstuli brīdināja to un lūdza sniegt paskaidrojumus divu mēnešu
laikā.
Neuzskatot Spānijas valdības sniegtos paskaidrojumus par pārliecinošiem, Komisija 2001. gada 26. jūlijā nosūtīja argumentētu
atzinumu, kurā aicināja šo dalībvalsti veikt nepieciešamos pasākumus, lai panāktu atbilstību argumentētajam atzinumam divu
mēnešu laikā no tā paziņošanas brīža.
Tā kā Spānijas valdība informēja Komisiju, ka tā saglabā savu viedokli, Komisija nolēma iesniegt šo prasību.
Ar Tiesas 2002. gada 10. oktobra rīkojumu Nīderlandes Karalistei, kā arī Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotajai Karalistei
tika atļauts iestāties šajā lietā, lai atbalstītu Spānijas Karalistes prasījumus. Tomēr tikai Apvienotās Karalistes valdība
iesniedza iestāšanās rakstu.

Par Apvienotās Karalistes iestāšanās lietā pieņemamību

Lietas dalībnieku argumenti
Komisija norāda uz to, ka Apvienotās Karalistes pieteikuma par iestāšanos lietā argumenti nav pieņemami tādēļ, ka šī valsts
tikai daļēji iestājas Spānijas pusē, jo tās argumenti attiecas tikai uz pirmo no Komisijas trīs iebildumiem un tie nepāŗprotami
neietilpst Spānijas Karalistes aizstāvības loģikā.
Apvienotās Karalistes valdība iebilst, ka Komisijas izvirzītā iebilde nav pieņemama. Komisijas nostāja izriet no kļūdainas
judikatūras analīzes un paviršas pieteikuma par iestāšanos lietā argumentu lasīšanas.

Tiesas vērtējums
Ir jānorāda, ka EK Tiesas Statūtu 40. panta ceturtā daļa nosaka: "argumenti, kas ietverti pieteikumā par iestāšanos lietā,
drīkst tikai atbalstīt vienas puses prasījumu."
Kaut arī, kā to norāda Komisija, Apvienotās Karalistes pieteikums par iestāšanos lietā daļēji pamatojas uz citiem argumentiem
nekā Spānijas Karalistes minētie, tomēr no tā izriet, ka Apvienotās Karalistes argumenti, tāpat kā Spānijas valdības argumenti,
norāda uz to, ka Komisijas prasība ir jānoraida.
Attiecīgi ir jākonstatē, ka Apvienotās Karalistes pieteikuma par iestāšanos lietā argumentu mērķis ir atbalstīt Spānijas Karalistes
prasījumus.
Ir jāpiebilst, ka pretēji tam, ko Komisija ir norādījusi tiesas sēdē, no 1993. gada 17. marta sprieduma C‑155/91 Komisija/Padome,
Recueil 1993
, I‑939. lpp., neizriet, ka apstāklis, ka Apvienotās Karalistes pieteikums par iestāšanos lietā attiecas tikai uz vienu no
trijiem iebildumiem, ar ko ir pamatota prasība, var padarīt iestāšanos lietā par nepieņemamu.
Faktiski no iepriekš minētā sprieduma lietā Komisija/Padome izriet, ka pieteikuma par iestāšanos lietā argumenti minētajā
lietā attiecās uz direktīvas viena atsevišķa panta atcelšanu, pamatojoties uz motīviem, kas bija pilnībā atšķirīgi no prasītājas,
kas prasīja visas direktīvas atcelšanu, minētajiem; un tas lika Tiesai nospriest, ka nevar tikt uzskatīts, ka personas, kas
iestājās lietā, argumenti attiecas uz to pašu priekšmetu kā tas, kuru atbalstot tie tika iesniegti.
Tomēr šajā gadījumā Apvienotās Karalistes iesniegtā pieteikuma par iestāšanos lietā argumenti precīzi atbalsta atbildētājas
prasījumus.
Līdz ar to Komisijas iebilde par Apvienotās Karalistes iesniegtā pieteikuma par iestāšanos lietā nepieņemamību ir noraidāma.

Par prasību
Pamatojot savu prasību, Komisija atsaucas uz trīs iebildumiem, kas, pirmkārt, attiecas uz vadītāju apliecību, kas izdotas
citā dalībvalstī, reģistrācijas kārtību, otrkārt, uz obligāto dažu vadītāju apliecību apmaiņu pret Spānijas vadītāju apliecībām
un, treškārt, uz vadītāju apliecību, kas izdotas pirms Direktīvas 91/439 transponēšanas Spānijas tiesībās, atjaunošanas vai
pagarināšanas nosacījumiem.

Par trešā iebilduma pieņemamību
Spānijas valdība apstrīd trešā iebilduma pieņemamību, pamatojoties uz to, ka tas nav minēts ne brīdinājuma vēstulē, ne argumentētajā
atzinumā.
Komisija nav formāli iesniegusi nekādu viedokli attiecībā uz šo iebildi par nepieņemamību.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka brīdinājuma vēstule, ko Komisija nosūta dalībvalstij, un pēc tam – argumentētais atzinums –
nosaka prāvas priekšmetu, kas pēc tam nevar tikt paplašināts. Faktiski iespēja attiecīgajai valstij sniegt savus apsvērumus,
pat ja tā nolemj to neizmantot, ir būtiska garantija, kas ir paredzēta EK līgumā, un tās ievērošana ir būtisks nosacījums
procesa par valsts pienākumu neizpildi norises tiesiskumam. Tādējādi Komisijas argumentētajā atzinumā un prasībā ir jābūt
minētiem tiem pašiem iebildumiem kā brīdinājuma vēstulē, ar kuru tiek uzsākts pirmstiesas process (skat., jo īpaši, 1998. gada
29. septembra spriedumu lietā C‑191/95 Komisija/Vācija,
Recueil 1998
, I‑5449. lpp., 55. punkts, un 1999. gada 22. aprīļa spriedumu lietā C‑340/96 Komisija/Apvienotā Karaliste,
Recueil 1999
, I‑2023. lpp., 36. punkts).
Tomēr šajā gadījumā no brīdinājuma vēstules un argumentētā atzinuma izriet, ka pirmstiesas procesa laikā Komisija skaidri
ir minējusi iebildumu, kura pieņemamību apstrīd Spānijas valdība. Šo konstatāciju apstiprina fakts, ka Spānijas valdība savā
atbildē uz brīdinājuma vēstuli ir sniegusi paskaidrojumus par iemesliem, kas tai likuši pieņemt apstrīdētos noteikumus.
Tādējādi Spānijas valdības iebilde par trešā iebilduma nepieņemamību ir noraidāma.

Pēc būtības
Par pirmo iebildumu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Ar pirmo iebildumu Komisija norāda, ka Spānijas Karaliste, Vadītāju reglamenta 22. – 24. pantā paredzot obligātu un sistemātisku
citu dalībvalstu izdoto vadītāju apliecību reģistrāciju, ja minētās vadītāja apliecības turētājs ir izveidojis parasto dzīvesvietu
Spānijā, ir pārkāpusi vadītāju apliecību savstarpējās atzīšanas principu, kas minēts Direktīvas 91/439 1. panta 2. punktā.
Komisija norāda, ka vadītāja apliecības reģistrācija ir obligāta sešu mēnešu laikā no minētās vadītāja apliecības turētāja
parastās dzīvesvietas izveidošanas Spānijā formālas apstiprināšanas vai apliecināšanas. Reģistrācijas neveikšanas gadījumā
vadītāja apliecība nav derīga Spānijas teritorijā, transportlīdzekļa vadīšana ar šādu vadītāja apliecību tiek uzskatīta par
vadīšanu bez administratīvas atļaujas, un tā var izraisīt administratīva rakstura sankcijas, kā arī civiltiesiskas, krimināltiesiskas
un administratīvi tiesiskas sekas.
Pirmkārt, no Tiesas judikatūras izriet, ka vadītāju apliecību savstarpējās atzīšanas princips ir jāpiemēro bez "jebkādām formalitātēm"
(1996. gada 29. februāra spriedums lietā C‑193/94
Skanavi
un
Chryssanthakopoulos
,
Recueil 1996
, I‑929. lpp., 26. punkts, un 1998. gada 29. oktobra spriedums lietā C‑230/97
Awoyemi
,
Recueil 1998
, I‑6781. lpp., 41. punkts). Tā kā šajā lietā citas dalībvalsts izdotas vadītāja apliecības reģistrācija ir nosacījums savstarpējai
atzīšanai, šāda reģistrācija ir uzskatāma par šķērsli personu pārvietošanās brīvībai. Fakts, ka Spānijas pilsoņiem arī ir
jāreģistrē to apliecības, šajā sakarā nav svarīgs.
Otrkārt, pretēji Spānijas valdības viedoklim, reģistrācija nav nepieciešama, lai izmantotu tiesības, ko dalībvalstīm piešķir
Direktīvas 91/439 1. panta 3. punkts. 2002. gada 22. janvāra spriedumā lietā C‑390/99
Canal Satélite Digital
,
Recueil 2002
, I‑607. lpp., Tiesa nosprieda, ka obligātas reģistrācijas sistēma, kuras mērķis ir nodrošināt pienākumu vai tiesību, kuras
atzīst direktīva, ievērošanu, ir saderīga ar Kopienu tiesībām tikai tādā mērā, kas ievēro pamatbrīvības, kuras nodrošina līgums.
Komisija uzskata, ka vadītāju apliecību, ko izdevušas citas dalībvalstis, obligāta un sistemātiska reģistrācija, kā arī īpaši
smagu sankciju piemērošana šī pienākuma neievērošanas gadījumā ir acīmredzami nesamērīga ar Spānijas Karalistes mērķi, kas
noteikts, piemērojot Direktīvas 91/439 1. panta 3. punktu. Faktiski šis mērķis varētu tikt sasniegts, piemēram, veicot pārbaudes
uz ceļiem un informējot vadītāju apliecību, ko izdevušas citas dalībvalstis, turētājus par pienākumiem, kas tiem noteikti
Spānijas tiesību aktos attiecībā uz vadītāju apliecību derīguma termiņu un medicīniskām pārbaudēm.
Komisija piebilst, ka attiecīgā reģistrācijas procedūra šajā lietā ir nepamatota attiecībā uz Direktīvas 91/439 8. panta 2. punktu,
jo atkārtotu pārkāpumu noteikšanas sistēmas efektivitāte varētu tikt nodrošināta, reģistrējot vadītāja apliecību pirmā pārkāpuma
konstatēšanas laikā.
Spānijas valdība vispirms norāda, ka attiecīgā reģistrācijas procedūra šajā lietā nav pretrunā ar vadītāju apliecību savstarpējās
atzīšanas principu, kas minēts Direktīvas 91/439 1. panta 2. punktā. Vadītāju apliecības, ko izdevušas citas dalībvalstis,
ir jāreģistrē, bet to turētājiem nav jāveic papildu pārbaudes. Līdz ar to šo vadītāju apliecību derīgums tiek atzīts. Turklāt,
vadītāju apliecību, ko izdevušas citas dalībvalstis, turētājiem nav pienākuma apmainīt to vadītāju apliecības pret Spānijas
vadītāju apliecībām. Tā kā šī sistēma neparedz obligātu vadītāju apliecību apmaiņu, principi, ko noteikusi Tiesa iepriekš
minētajos spriedumos
Skanavi
un
Chryssanthakopoulos
, kā arī
Awoyemi
, nav piemērojami.
Spānijas valdība uzskata, ka vadītāju apliecību, ko izdevušas citas dalībvalstis, obligāta reģistrācija ir vienīgais veids,
kā panākt atbilstību pienākumiem, ko tai uzliek Direktīvas 91/439 1. panta 3. punkts un 8. panta 2. punkts.
Tā precizē, ka apstrīdētā reģistrācija ļauj kompetentajām varas iestādēm identificēt visus transportlīdzekļu vadītājus, kas
uzturas Spānijas teritorijā, un tā ir nepieciešama, lai nodrošinātu valsts tiesību normu piemērošanu attiecībā uz medicīniskām
pārbaudēm, vadītāju apliecību derīguma termiņiem un nodokļiem, un, no otras puses, lai kontrolētu sankcijas, kas uzliktas
transportlīdzekļu vadītājiem. Šādos apstākļos personu pārvietošanās brīvība nav ne pārkāpta, ne arī tai ir radīti šķēršļi,
kas nav paredzēti minētajā direktīvā. Jebkurā gadījumā, pat ja varētu uzskatīt, ka apstrīdētā reģistrācija rada šķēršļus personu
pārvietošanās brīvībai, tie būtu samērīgi ar direktīvas mērķi. Turklāt pēc analoģijas ar Tiesas nospriesto 2002. gada 21. marta
spriedumā lietā C‑451/99
Cura Anlagen
,
Recueil 2002
, I-3193. lpp., būtu jāuzskata, ka attiecīgā reģistrācija ir nepieciešama un tā ir dabiskas sekas pilnvaru, ko Direktīva 91/439
piešķir dalībvalstīm, īstenošanai.
Visbeidzot, Spānijas valdība apgalvo, ka vadītāju apliecību, ko izdevušas citas dalībvalstis, obligātā reģistrācija nodrošina
vienlīdzīgu attieksmi attiecībā uz prasmju, kas nepieciešamas pašgājēja transportlīdzekļa vadīšanai, pārbaudēm. Šo mērķi nav
iespējams sasniegt ar pārbaudēm uz ceļiem, jo tām ir gadījuma raksturs. Lai tās būtu efektīvas, tām ir jābūt regulārām, un
to, no vienas puses, būtu neiespējami veikt, taču, no otras puses – tas būtu personu brīvas pārvietošanās principa pārkāpums.
Apvienotā Karaliste vispirms apgalvo, ka, tā kā Komisija atzīst reģistrācijas sistēmas pieļaujamību, tai ir jāpieņem, ka reģistrācijas
pienākuma neievērošana tiek sodīta. Tomēr sodam ir jāatbilst samērīguma principam.
Tās valdība norāda, ka, nepastāvot citam līdzeklim, kā iegūt nepieciešamo informāciju par vadītāju apliecību turētājiem, kas
uzturas tās teritorijā, dalībvalsts var, izmantojot tiesības, ko tai piešķir Direktīva 91/439, pieprasīt minētajiem vadītāju
apliecību turētājiem ierakstīt to apliecības reģistrā. Šāda reģistrācija turklāt ir atbilstoša principiem, kas izriet no 1978. gada
28. novembra sprieduma lietā 16/78
Choquet
,
Recueil 1978
, 2239. lpp., kā arī no iepriekš minētajiem spriedumiem lietās
Skanavi
un
Chryssanthakopoulos
.
Apvienotās Karalistes valdība visbeidzot apgalvo, ka sistēma, kas balstās uz informācijas par transportlīdzekļa vadīšanas
tiesībām ar vadītāju apliecībām, ko izdevušas citas dalībvalstis, paziņošanu un pārbaudēm uz ceļiem, nav pietiekama, lai nodrošinātu
valsts tiesību normu ievērošanu, kas var tikt piemērotas minēto vadītāju apliecību turētājiem.
No vienas puses, vadītāju apliecību turētāju informēšana par to pienākumiem nav līdzvērtīga šo pienākumu izpildes nodrošināšanai,
izmantojot reģistrāciju. Visas dalībvalstis, kurām nav sistēmas par oficiālu dzīvesvietas maiņu vai citas personu datu uzglabāšanas
sistēmas, nevar nodrošināt šāda veida informāciju. No otras puses, tā kā pārbaudes uz ceļiem, kuru efektivitāte nevar tikt
paaugstināta, neradot ierobežojumus personu pārvietošanās brīvībai, nav ne sistemātiskas, ne efektīvas un notiek tikai pārkāpuma
gadījumā, tās pārkāptu vienlīdzīgas attieksmes principu.
–       Tiesas vērtējums
Pirmkārt, attiecībā uz reģistrācijas, ko paredz Spānijas tiesiskais regulējums, obligāto raksturu ir jāatgādina, ka Direktīvas
91/439 1. panta 2. punkts paredz vadītāju apliecību, ko izdevušas citas dalībvalstis, savstarpējās atzīšanas principu un ka
šī atzīšana ir jānodrošina bez jebkādām formalitātēm (skat., jo īpaši, 2003. gada 10. jūlija spriedumu lietā C‑246/00 Komisija/Nīderlande,
Recueil 2003
, I‑7485. lpp., 60. punkts).
Ir jāpiebilst, ka savstarpējās vadītāju apliecību atzīšanas pienākums ir skaidrs un beznosacījumu pienākums un ka dalībvalstīm
nav nekādas diskrecionāras varas attiecībā uz pasākumiem, kas veicami, lai panāktu atbilstību (skat. iepriekš minēto spriedumu
Komisija/Nīderlande, 61. punkts).
Kā jau Tiesa ir nospriedusi iepriekš minētā sprieduma lietā Komisija/Nīderlande 62. punktā, līdzko vadītāja apliecības, ko
izdevusi cita dalībvalsts, reģistrācija kļūst par pienākumu, jo minētās vadītāja apliecības turētājam var tikt piemērots sods,
ja tas, uzturoties citā dalībvalstī, vada transportlīdzekli, nereģistrējot savu vadītāja apliecību, šāda reģistrācija ir uzskatāma
par formalitāti Tiesas judikatūras izpratnē, un līdz ar to tā ir pretēja Direktīvas 91/439 1. panta 2. punktam.
Šajā lietā, kā to tiesas sēdes laikā ir atzinusi Spānijas valdība, ir uzskatāms, ka vadītāja apliecības, ko izdevusi cita
dalībvalsts, turētājs, kuram Spānijā ir parastā dzīvesvieta ilgāk par sešiem mēnešiem un kas vada transportlīdzekli bez minētās
vadītāja apliecības reģistrācijas Spānijā, veic pārkāpumu, kas ir sodāms ar naudas sodu. Līdz ar to ir secināms, ka Komisijas
prasībā minētā reģistrācija ir uzskatāma par formalitāti, kas ir pretēja Direktīvas 91/439 1. panta 2. punktā paredzētajam
savstarpējās atzīšanas principam.
Attiecībā uz Spānijas valdības minētajiem paskaidrojumiem ir jānorāda, ka pretēji valdības teiktajam Direktīvas 91/439 1. panta
3. punkts un 8. panta 2. punkts neuzliek pienākumu dalībvalstīm, bet gan piešķir tām tiesības.
Visbeidzot, ir jākonstatē, ka saskaņā ar Tiesas nospriesto iepriekš minētā sprieduma lietā Komisija/Nīderlande 68. un 69. punktā
vadītāja apliecības, ko izdevusi cita dalībvalsts, obligāta reģistrācija nav nepieciešama, lai nodrošinātu valsts tiesību
normu piemērošanu attiecībā uz medicīniskām pārbaudēm, vadītāju apliecību derīguma termiņiem un nodokļiem; sistēma, kas ir
balstīta uz pārbaudēm uz ceļiem un vadītāju apliecību turētāju informēšanu, arī ļauj sasniegt šo mērķi.
No vienas puses, fakts, ka vadītāja apliecība, ko izdevusi cita dalībvalsts, nav reģistrēta uzņēmējā dalībvalstī, neliedz
pārbaužu uz ceļiem laikā šīs valsts kompetentajām iestādēm piemērot valsts tiesību normas attiecībā uz vadītāju apliecību
derīguma termiņu, pieskaitot šajos noteikumos paredzēto termiņu vadītāja apliecības izdošanas datumam, kas norādīts apliecībā
(šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Nīderlande, 68. punkts, un 2004. gada 29. janvāra rīkojumu lietā
C‑253/01
Krüger
, Krājumā vēl nav publicēts, 27. punkts).
No otras puses, vadītāja apliecības, ko izdevusi cita dalībvalsts, turētājam, kas ir ieguvis parasto dzīvesvietu citā dalībvalstī,
kas izmanto tiesības, ko tai piešķir Direktīvas 91/439 1. panta 3. punkts, ir jāsniedz pierādījumi, ka viņš ir ievērojis uzņēmējas
dalībvalsts tiesību normas attiecībā uz medicīniskajām pārbaudēm un vadītāja apliecības atjaunošanu. Līdz ar to pietiktu informēt
vadītāja apliecību, ko izdevusi cita dalībvalsts, turētājus par pienākumiem, ko tiem uzliek uzņēmējas dalībvalsts tiesiskais
regulējums, līdzko viņi veic nepieciešamos pasākumus, lai izveidotu dzīvesvietu, un piemērot viņiem sodus, kas paredzēti minēto
tiesību normu neievērošanas gadījumā (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Nīderlande, 69. punkts, un
iepriekš minēto rīkojumu lietā
Krüger
, 28. un 34. punkts).
Tomēr ir jāprecizē, ka Kopienu tiesības neiestājās pret to, ka uzņēmēja dalībvalsts piedāvā vadītāja apliecības, ko izdevusi
cita dalībvalsts, turētājam brīvprātīgu minētās vadītāja apliecības reģistrāciju, kas sniegtu minētajam turētājam priekšrocības,
piemēram, tas tiktu aicināts veikt medicīniskas pārbaudes, un līdz ar to samazinātos risks neapzināti pārkāpt uzņēmējas dalībvalsts
tiesisko regulējumu.
Turklāt, kā to ir norādījis ģenerāladvokāts savu secinājumu 52. punktā, vadītāju apliecību, ko izdevusi cita dalībvalsts,
obligāta un sistemātiska reģistrācija uzņēmējā dalībvalstī vairs nav nepieciešama, lai uzņēmējas dalībvalsts iestādes varētu
piemērot savas valsts tiesību normas par transportlīdzekļu vadīšanas tiesību ierobežošanu, apturēšanu, atņemšanu vai anulēšanu
un tāpēc, ja nepieciešams, apmainīt vadītāja apliecību.
Faktiski brīdī, kad uzņēmējas dalībvalsts teritorijā tiek izdarīts pirmais pārkāpums, attiecībā uz kuru var tikt piemērotas
šādas tiesību normas, kompetentās valsts iestādes var veikt transportlīdzekļa vadītāja, kurš ir veicis attiecīgo pārkāpumu,
vadītāja apliecības datu reģistrāciju. Tādējādi citu pārkāpumu gadījumā, ko veicis šis vadītājs, tām būs pieejama nepieciešamā
informācija, lai nepieciešamības gadījumā tās varētu tieši atņemt vadītāja apliecību vai veikt citus pasākumus, ko paredz
valsts tiesību normas un kas minēti Direktīvas 91/439 8. panta 2. punktā. Lai, piemērojot šīs normas, tiktu saņemta informācija
par pārkāpumiem, kas izdarīti dalībvalstī, kas izdevusi vadītāja apliecību, uzņēmējas dalībvalsts iestādes var netraucēti
pieprasīt informāciju no iestādēm dalībvalstī, kas izdevusi attiecīgo vadītāja apliecību, savstarpējās palīdzības un informācijas
apmaiņas ietvaros saskaņā ar direktīvas 12. panta 3. punktu.
Visbeidzot, ir jānorāda, ka pārbaudes uz ceļiem, ko iesaka Komisija, var tikt veiktas bez personu pārvietošanās brīvības pārkāpšanas.
No vienas puses, pretēji Spānijas un Apvienotās Karalistes valdību piedāvātajam, fakts, ka pārbaudes uz ceļa laikā transportlīdzekļa
vadītājs ir uz laiku apstādināts, principā nav uzskatāms par personu pārvietošanās brīvības ierobežojumu, kas ir pretējs Līgumam.
No otras puses, fakts, ka pārbaudes uz ceļiem ir neregulāras, nekādi nenozīmē, ka vienlīdzīgas attieksmes princips ir pārkāpts.
Šajos apstākļos ir jākonstatē, ka pirmais Komisijas iebildums ir pamatots.
Par otro iebildumu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Ar otro iebildumu Komisija norāda, ka Spānijas Karaliste ir pārkāpusi Direktīvas 91/439 I pielikuma 4. punktu, Vadītāju reglamenta
25. panta 2. punktā paredzot obligātu vadītāja apliecības, ko izdevusi cita dalībvalsts, apmaiņu pret Spānijas vadītāja apliecību,
līdzko uz tās vairs nav vietas, lai ievadītu tās administrēšanai nepieciešamo informāciju.
Pēc Komisijas domām, iespējas ievadīt vadītāja apliecībā informāciju stingri ierobežo Direktīva 91/439, kas to aprobežo ar
nediskriminācijas prasību un paredz brīvas vietas esamību uz vadītāja apliecības kā nosacījumu informācijas norādīšanai. Ne
8. pants, kas regulē vadītāju apliecību apmaiņu, ne kāda cita minētās direktīvas norma neparedz pienākumu apmainīt vadītāja
apliecību, ja uz tās pietrūkst vajadzīgās vietas. Direktīva 91/439 pilnībā regulē vadītāju apliecību apmaiņu, un tādēļ ir
secināms, ka tā neparedz apmaiņas pienākumu tādos gadījumos, kā šajā lietā aplūkotais.
Spānijas valdība uzskata, ka, tā kā Direktīva 91/439 piešķir dalībvalstīm tiesības ievadīt noteiktu informāciju vadītāju apliecībās,
ko izdevusi cita dalībvalsts, tad nebūtu pareizi uzskatīt, ka šīs tiesības izbeidzas, līdzko uz vadītāju apliecībām beidzas
vieta, kas paredzēta šim nolūkam. Tādēļ ir nepieciešama obligāta apmaiņa, lai ļautu valsts iestādēm pildīt to tiesības ievadīt
šo informāciju vadītāju apliecībās. Šīs tiesības nevar ierobežot praktiskas dabas jautājumi, kā, piemēram, vadītāja apliecības
formāts vai tās turētāja uzvedība. Neveicot obligāto apmaiņu, tiesību, ko piešķir Direktīvas 91/439 I pielikuma 4. punkts,
izmantošana izraisīs vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, jo izturēšanās pret transportlīdzekļu vadītājiem būs dažāda
atkarībā no tā, vai ir iespējams ievadīt papildu informāciju to vadītāju apliecībās. Jebkurā gadījumā šādas vadītāja apliecības
apmaiņa neradīs tās turētājam nekādu kaitējumu.
–       Tiesas vērtējums
Ir jāatgādina, ka Direktīvas 91/439 1. panta 3. punktā atzītās tiesības uzņēmējai dalībvalstij ievadīt vadītāja apliecībā,
ko izdevusi cita dalībvalsts, jebkuru tās administrēšanai nepieciešamo informāciju, ir nepārprotami pakļautas nosacījumam,
ka uzņēmējai dalībvalstij šim mērķim apliecībā ir pieejama vieta, kā to nosaka Direktīvas 91/439 I pielikuma 4. punkts.
Tomēr vadītāja apliecības, ko izdevusi cita dalībvalsts, apmaiņas veikšana, līdzko tās administrēšanai nepieciešamās informācijas
ievadīšanai trūkst vietas, nav saderīga ar Direktīvu 91/439, jo šis apstāklis neietilpst izsmeļošā apmaiņas gadījumu sarakstā,
kas minēts direktīvas 8. pantā.
Ņemot vērā šo apstākli un no judikatūras izrietošo faktu, ka Direktīvas 91/439 1. panta 2. punkts un 8. panta 1. punkts kopā
ar šīs direktīvas devīto apsvērumu aizliedz dalībvalstīm pieprasīt vadītāju apliecību, kas izdotas citā dalībvalstī, apmaiņu
(skat. jo īpaši iepriekš minēto rīkojumu
Krüger
, 30. punkts), apmaiņa, kas paredzēta Vadītāju reglamenta 25. panta 2. punktā, ir uzskatāma par nesavienojamu ar Direktīvu
91/439 un jo īpaši ar tās I pielikuma 4. punktu.
No tā izriet, ka Komisijas otrais iebildums arī ir pamatots.
Par trešo iebildumu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Ar trešo iebildumu Komisija norāda, ka Spānijas Karaliste ir pārkāpusi Direktīvas 91/439 7. panta 1. punkta a) apakšpunktu,
Vadītāju reglamenta septītajā pārejas noteikumā paredzot, ka vadītāju apliecību, kas ir izdotas saskaņā ar iepriekšējo likumdošanu,
kas bija spēkā pirms Direktīvas 91/439 stāšanās spēkā, turētājiem ir tiesības atjaunot šo apliecību, ja tie izpilda minimālās
prasības, ko paredzēja šī likumdošana.
Tādā veidā Vadītāju reglamenta septītais pārejas noteikums atzīst minētajiem vadītāju apliecību turētājiem iegūtas tiesības,
kas nav paredzētas Direktīvā 91/439, jo tās 7. panta 1. punkta a) apakšpunktā un III pielikumā ir paredzēts, ka tās noteiktās
prasības attiecībā uz fiziskajām un garīgajām spējām ir jāievēro katrā vadītāja apliecības atjaunošanas reizē.
Komisija piebilst, ka, pirmkārt, pretēji Spānijas valdības teiktajam, fakts, ka Direktīvā 91/439 netiek atzītas iegūtas tiesības,
nav aizmāršība un, otrkārt, minētā direktīva nav pretrunā ar principu, ka tiesību normām nav atpakaļejoša spēka, jo tā saistībā
ar vadītāju apliecībām attiecas tikai uz nākotnes sekām. Jebkurā gadījumā Spānijas valdība nav tiesīga prasības par valsts
pienākumu neizpildi ietvaros apgalvot, ka direktīva, uz kuras neievērošanu norāda Komisija, ir prettiesiska.
Spānijas valdība norāda, ka Vadītāju reglamenta septītais pārejas noteikums paredz pašlaik spēkā esošā tiesiskā regulējuma
atpakaļejošu spēku, ja tas ir labvēlīgāks nekā iepriekšējais tiesiskais regulējums, un pretējā gadījumā tiek saglabāti iepriekšējie
noteikumi attiecībā uz vadītāju apliecībām, kas iegūtas saskaņā ar iepriekšējo tiesisko regulējumu. Šāds pasākums, kuram ir
ierobežota piemērošanas joma, ir nepieciešams, lai nepārkāptu iegūto tiesību principu, kā arī principu, ka tiesību normām,
kas paredz smagākas sankcijas vai ierobežo personu tiesības, nav atpakaļejoša spēka. Spānijas valdība arī paziņo, ka saskaņā
ar valsts tiesībām tiesību norma, kas neatzīst tiesības, kas iegūtas saskaņā ar tiesību normu, kurai ir likuma statuss, ir
uzskatāma par prettiesisku; līdz ar to Vadītāju reglaments nevar neļaut pagarināt vadītāju apliecību derīguma termiņu turētājiem,
kas atbilst medicīniskajiem noteikumiem, ko paredzēja iepriekšējais valsts tiesiskais regulējums pirms Direktīvas 91/439 stāšanās
spēkā.
–       Tiesas vērtējums
Ir jākonstatē, ka no Direktīvas 91/439 7. panta 1. punkta a) apakšpunkta un III pielikuma, uz kuru attiecas iepriekš minētā
tiesību norma, izriet, ka direktīvā noteikto fizisko un garīgo spēju, kas nepieciešamas pašgājēja transportlīdzekļa vadīšanai,
minimālās prasības attiecas uz visiem kandidātiem, izsniedzot vadītāja apliecību vai pagarinot tās derīguma termiņu.
Tā kā Direktīva 91/439 neparedz iedalījumu starp vadītāju apliecību, kas izdotas pirms tās stāšanās spēkā un kas izdotas pēc
šī datuma, derīguma termiņu pagarināšanu, ir jāsecina, ka šāds iedalījums nav savietojams ar šo direktīvu.
Šo secinājumu apstiprina fakts, ka Spānijas valdības piedāvātā interpretācija būtiski apdraudētu Direktīvas 91/439 7. panta
1. punkta a) apakšpunkta mērķi – uzlabot ceļu satiksmes drošību, ļaujot lielam skaitam vadītāju apliecību turētāju turpināt
izmantot apliecību, kas izdota saskaņā ar tiesisko regulējumu, kas neparedz minimālās medicīniskās normas, kuras nosaka Direktīva
91/439.
Tā kā šajā lietā ir noskaidrots, ka Vadītāju reglamenta septītais pārejas noteikums tieši atļauj vadītāju apliecību, kas izdotas
pirms Direktīvas 91/439 stāšanās spēkā, turētājiem pagarināt šo apliecību derīguma termiņu bez pienākuma ievērot minimālās
normas attiecībā uz fiziskajām un garīgajām spējām, ko paredz minētā direktīva, ir jāsecina, ka šis noteikums ir pretrunā
ar Direktīvas 91/439 7. panta 1. punkta a) apakšpunktu.
Ir jāpiebilst, ka šis pārkāpums nav pamatojams ar valsts tiesību normām, kas nepieļauj, ka vadītāju apliecību, kas izdotas
pirms Direktīvas 91/439 stāšanās spēkā, turētājiem būtu pienākums ievērot nosacījumus, ko paredz šī direktīva, apliecību derīguma
termiņa pagarināšanas laikā.
Saskaņā ar pastāvīgu judikatūru dalībvalsts nevar aizbildināties ar iekšējo tiesību sistēmas normām, praksi vai situāciju,
lai pamatotu direktīvās paredzētu pienākumu un termiņu neievērošanu (skat., jo īpaši, 2003. gada 27. novembra spriedumu lietā
C‑66/03 Komisija/Francija, Krājumā vēl nav publicēts, 12. punkts).
Šajos apstākļos ir jākonstatē, ka trešais Komisijas iebildums arī ir pamatots.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ir jākonstatē, ka, pieņemot Vadītāju reglamenta 22. – 24. pantu un 25. panta
2. punktu, kā arī reglamenta septīto pārejas noteikumu, Spānijas Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek Direktīvas
91/439 1. panta 2. punkts un 7. panta 1. punkta a) apakšpunkts, kā arī I pielikuma 4. punkts.

Par tiesāšanās izdevumiem
Saskaņā ar Reglamenta 69. panta 2. punktu lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Spānijas
Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā spriedums tai ir nelabvēlīgs, tad tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus. Nīderlandes Karaliste un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste, kas ir iestājušās lietā, atbalstot
Spānijas Karalistes prasījumus, atbilstoši Reglamenta 69. panta 4. punkta pirmajai daļai sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
Ar šādu pamatojumu
TIESA (otrā palāta)
nospriež:
1)
pieņemot 1997. gada 30. maija
Reglamento de conductores
(Vadītāju reglaments) 22. – 24. pantu un 25. panta 2. punktu, kā arī reglamenta septīto pārejas noteikumu, Spānijas Karaliste
nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek 1. panta 2. punkts un 7. panta 1. punkta a) apakšpunkts, kā arī I pielikuma 4. punkts
Padomes 1991. gada 29. jūlija direktīvā 91/439/EEK par vadītāju apliecībām, kuru grozījusi Padomes 1996. gada 23. jūlija direktīva
96/47/EK;
2)
Spānijas Karaliste atlīdzina tiesāšanās izdevumus;
3)
Nīderlandes Karaliste un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – spāņu.