CELEX: 62005CJ0065
Nesplnenie povinnosti členským štátom
Článok 28 ES a článok 30 ES
Voľný pohyb tovaru
Článok 43 ES
Sloboda usadiť sa
Článok 49 ES
Slobodné poskytovanie služieb
Zákaz umiestnenia a prevádzkovania elektrických, elektromechanických a elektronických hier pod hrozbou uloženia trestných alebo správnych sankcií
Smernica 98/34/ES
Technické normy a predpisy
Vnútroštátna právna úprava uplatniteľná na elektrické, elektromechanické a elektronické hry

Svojou žalobou sa Komisia Európskych spoločenstiev domáha toho, aby Súdny dvor určil, že Helénska republika si tým, že stanovila
v článku 2 ods. 1, článku 3 druhom pododseku, a v článkoch 4 a 5 zákona č. 3037/2002 (FEK A’ 174/30.7.2002) zákaz umiestnenia
a prevádzkovania všetkých elektrických, elektromechanických a elektronických hier vrátane zábavných technických hier a všetkých
počítačových hier na všetkých verejných a súkromných miestach s výnimkou herní, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú
z článkov 28 ES, 43 ES a 49 ES, ako aj z článku 8 smernice Európskeho parlamentu a Rady 98/34/ES z 22. júna 1998 o postupe
pri poskytovaní informácií v oblasti technických noriem a predpisov, ako aj pravidiel vzťahujúcich sa na služby informačnej
spoločnosti (Ú. v. ES L 204, s. 37; Mim. vyd. 13/020, s. 337), zmenenej a doplnenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady
98/48/ES z 20. júla 1998 (Ú. v. ES L 217, s. 18; Mim. vyd. 13/021, s. 8, ďalej len „smernica 98/34“).

Právny rámec

Právo Spoločenstva
Článok 1 bod 11 smernice 98/34 stanovuje:
„Na účely tejto smernice platia nasledujúce vymedzenia pojmov:
…
11.      ‚technický predpis‘; sú technické špecifikácie a ďalšie požiadavky alebo pravidlá o službách vrátane príslušných správnych
opatrení, dodržiavanie ktorých je v prípade predaja, poskytovania služieb, zriadenia poskytovateľa alebo používania služby
v členskom štáte alebo na väčšej časti jeho územia de facto alebo de jure povinné, ako aj zákony, predpisy alebo administratívne
opatrenia, okrem tých, ktoré sú uvedené v článku 10, ktoré zakazujú výrobu, dovoz, predaj alebo používanie výrobku alebo zakazujúce
poskytovanie alebo používanie služby alebo usadenie sa subjektu v členskom štáte ako poskytovateľa služby.
…“
Článok 8 ods. 1 prvý pododsek smernice 98/34 stanovuje:
„Členské štáty okamžite oznámia Komisii, s výhradou článku 10, všetky návrhy technických predpisov; okrem tých prípadov, keď
návrh technického predpisu obsahuje iba prenos medzinárodnej alebo európskej normy a keď postačí informácia o príslušnej norme,
členské štáty oznámia Komisii aj dôvody, pre ktoré je uzákonenie takéhoto technického predpisu potrebné, keď to nebude zjavné
už z návrhu technického predpisu.“
Podľa ustanovení článku 9 ods. 1 až 5 smernice 98/34 členské štáty oddialia prijatie návrhu technického predpisu o tri mesiace
od dátumu, ako Komisia prijme oznámenie uvedené v článku 8 ods. 1 tejto smernice, ak im Komisia alebo ktorýkoľvek členský
štát poskytnú podrobné stanovisko, z ktorého vyplýva, že predpokladané opatrenia by mohli predstavovať prekážku voľnému pohybu
tovaru, voľnému pohybu služieb alebo slobode usadiť sa poskytovateľov služieb. Tento odklad môže trvať dlhšie v ďalších prípadoch,
ktoré presne určujú zmienené ustanovenia.
Článok 9 ods. 7 smernice 98/34 stanovuje:
„Odseky 1 až 5 sa nevzťahujú na prípady, v ktorých:
–        je členský štát z naliehavých dôvodov spôsobených vážnymi a nepredvídateľnými okolnosťami súvisiacimi s ochranou verejného
zdravia alebo verejnej bezpečnosti, ochranou zvierat alebo rastlín, ako aj kvôli pravidlám o službách a kvôli verejnej politike,
najmä kvôli ochrane mladistvých, nútený pripraviť technické predpisy vo veľmi krátkom čase tak, aby ich mohol ihneď uzákoniť
a zaviesť, čo neumožňuje uskutočniť konzultácie,
…
V oznámení podľa článku 8 uvedie členský štát dôvody, ktoré oprávňujú naliehavosť uskutočnených opatrení. Komisia poskytne
svoje stanovisko k oznámeniu v čo možno najkratšom čase. V prípadoch zneužitia tohto postupu vykoná Komisia príslušné opatrenia.
Komisia bude neustále informovať Európsky parlament.“

Vnútroštátne predpisy
Článok 1 zákona č. 3037/2002 s nadpisom „Kategórie hier“ znie takto:
„Podľa ustanovení tohto zákona sa rozumie pod:
a)      ‚mechanickou hrou‘: hra, ktorej činnosť si vyžaduje tiež vyvinutie svalovej sily hráča;
b)      ‚elektrickou hrou‘: hra, ktorej činnosť si vyžaduje podporné elektrické mechanizmy;
c)      ‚elektromechanickou hrou‘: hra, ktorej činnosť si vyžaduje ako podporné elektrické mechanizmy, tak aj vyvinutie svalovej sily
hráča;
d)      ‚elektronickou hrou‘: hra, ktorej činnosť si vyžaduje, okrem podporných elektrických, elektronických a iných mechanizmom aj
zavedenie a činnosť operačného systému (program);
e)      ‚zábavnou technickou hrou‘: hra, ktorej výsledok závisí výlučne od technických a rozumových schopností hráča a ktorá má výlučne
zábavný cieľ.
Do kategórie zábavných technických hier tiež patria hry s kartami, ktoré sú kvalifikované ako technické hry na základe ustanovení
kráľovského dekrétu (kodifikovaného) č. 29/1971.“
Článok 2 ods. 1 uvedeného zákona s nadpisom „Zákaz používania alebo umiestnenie hry“ určuje:
„Používanie hier uvedených v článku 1 písm. b), c) a d) vrátane počítačov je zakázané na verejných miestach vo všeobecnosti,
akými sú hotely, kaviarne, miestnosti združení uznaných ako verejnoprospešné akéhokoľvek druhu a na všetkých ďalších verejných
alebo súkromných miestach. Umiestnenie týchto hier je tiež zakázané.“
Článok 3 tohto zákona s nadpisom „Podniky poskytujúce internetové služby“ uvádza:
„Na umiestnenie a prevádzkovanie počítačov v zariadeniach poskytovania internetových služieb sa neuplatní zákaz uvedený v článku
2. Používanie hier na týchto počítačoch nezávisle od použitej metódy je však zakázané.
Prevádzkovanie podniku poskytujúceho internetové služby sa viaže na vydanie osobitného povolenia obce, v ktorej sa nachádza
podnik, a ak je prevádzkovaný na lodi, tak prístavnému úradu prístavu odchodu. Počas prvého uplatňovania tohto opatrenia musí
podnik získať toto povolenie v lehote do troch mesiacov od nadobudnutia účinnosti tohto zákona.“
Podľa článku 4 zákona č. 3037/2002 nazvaného „Trestné sankcie“:
„1.      Každá osoba, ktorá prevádzkuje alebo riadi strediská alebo iné miesta uvedené v článku 2 ods. 1, v ktorých sa používajú alebo
sú umiestnené hry, ktoré sú zakázané na základe ustanovení predchádzajúcich článkov, bude potrestaná trestom odňatia slobody
aspoň na tri mesiace a pokutou aspoň 5 000 eur. Recidivisti budú potrestaní trestom odňatia slobody aspoň na jeden rok a pokutou
vo výške od 25 000 do 75 000 eur. Súd tiež uloží trest prepadnutia veci – hracích strojov.
2.      Ustanovenia článku 7 ods. 1 písm. c) alebo článku 7 ods. 3 a 4 kodifikovaného kráľovského dekrétu č. 29/1971 sú uplatniteľné
mutatis mutandis
.“
Článok 5 uvedeného zákona nazvaný „Administratívne sankcie“ stanovuje:
„1. Okrem trestných sankcií stanovených v prípade používania alebo umiestnenia hry zakázanej na základe ustanovení predchádzajúcich
článkov bude uložená sankcia 10 000 eur a povolenie na prevádzkovanie bude zrušené v súlade s ustanoveniami článku 7.
2.      Pokuta bude uložená na základe rozhodnutia príslušného orgánu uvedeného v článku 6 ods. 1, ktorý zistí spáchanie priestupku.
Uvedené rozhodnutie musí obsahovať opis priestupku, uvádzať výšku uloženej pokuty a uplatnené ustanovenie. Súbežne s rozhodnutím
sa doručí páchateľovi priestupku kópia dotknutej zápisnice o vykonaní kontroly.“
Nakoniec článok 9 ods. 1 zákona 3037/2002 upresňuje, že „ustanovenia tohto zákona sa nedotýkajú ustanovení zákona č. 2206/1994
ani iných ustanovení týkajúcich sa herní“.

Konanie pred podaním žaloby
Komisia skúmala zákon č. 3037/2002, ktorý nadobudol účinnosť 30. júla 2002 na základe jej doručených sťažností, ktorých predmetom
je vnútroštátny zákaz umiestniť a prevádzkovať v Grécku elektrické, elektromechanické a elektronické hry vrátane zábavných
technických hier a všetkých počítačových hier na verejných a súkromných miestach s výnimkou herní. Pritom dospela k záveru,
že uvedený zákon je nezlučiteľný s požiadavkami práva Spoločenstva.
Po tom, ako vyzvala listami z 18. októbra 2002 a z 11. júla 2003 Helénsku republiku, aby predložila pripomienky, 30. marca
2004 vydala odôvodnené stanovisko.
Keďže odpoveď gréckej vlády na zmienené odôvodnené stanovisko Komisia nepovažovala za uspokojivú a keďže sa domnievala, že
v neplnení svojich povinností tento členský štát pokračuje, rozhodla sa podať túto žalobu.

O žalobe
Komisia uvádza tri výhrady na podporu svojej žaloby. Po prvé tvrdí, že všeobecný zákaz elektrických, elektromechanických a elektronických
hier, ktorý stanovil zákon č. 3037/2002, je v rozpore s ustanoveniami článkov 28 ES a 30 ES. Po druhé uvádza nezlučiteľnosť
uvedeného zákona s povinnosťami, ktoré zaväzujú Helénsku republiku na základe článkov 43 ES a 49 ES. Po tretie Komisia vyčíta
členskému štátu, že nedodržal informačné konanie stanovené článkom 8 ods. 1 prvým pododsekom smernice 98/34.

O prvej výhrade založenej na porušení článkov 28 ES a 30 ES
Argumentácia účastníkov konania
Komisia zastáva názor, že zákaz umiestnenia všetkých elektrických, elektromechanických a elektronických hier vrátane zábavných
technických hier a všetkých počítačových hier na všetkých verejných a súkromných miestach s výnimkou herní stanovený článkom
2 ods. 1 zákona č. 3037/2002 je v rozpore s článkom 28 ES. Podľa jej názoru je tento zákon neopodstatneným opatrením vzhľadom
ako na ustanovenia článku 30 ES, tak aj na naliehavé požiadavky verejného záujmu uznané Súdnym dvorom a zároveň je aj neprimeraný,
pokiaľ ide o cieľ ochrany všeobecného záujmu.
Tvrdí, že grécke úrady neoznačili jasne vzťah medzi zákazom a problémom, ktorý sa snažia vyriešiť, pretože vo svojej analýze
sa sústreďujú výlučne na negatívne dôsledky nekontrolovaného používania hazardných hracích automatov. V tejto súvislosti Komisia
uvádza, že je možné vykonávať iné formy kontroly, akými je vybavenie technického alebo zábavného hracieho automatu osobitnými
ochrannými systémami preto, aby ho nebolo možné zmeniť na hazardnú hru.
Helénska republika uznáva, že zákon č. 3037/2002 môže vytvárať prekážky obchodu v rámci Spoločenstva s elektrickými, elektromechanickými,
ako aj elektronickými hrami a takto zasiahnuť do zásady slobodného pohybu tovaru zakotvenej v článku 28 ES.
Tvrdí však, že od začatia konania pred podaním žaloby uvádzala, že takýto všeobecný zákaz uplatniteľný bez rozdielu ako na
grécke, tak aj zahraničné hospodárske subjekty považovala ku dňu, keď bol prijatý a vyhlásený zákon č. 3037/2002, za nevyhnutný
a opodstatnený dôvodmi, ako sú na jednej strane ochrana verejnej morálky a verejného poriadku zakotvená v článku 30 ES a na
druhej strane ochrana spotrebiteľov a spoločenského poriadku, ktoré predstavujú naliehavé požiadavky všeobecného záujmu, ktoré
uznal Súdny dvor vo svojej judikatúre.
Helénska republika osobitne tvrdí, že z dôvodu technologického vývoja možno hry upravené zákonom č. 3037/2002 ľahko zmeniť
na hazardné hry, ktoré sú stále nezákonné v Grécku mimo herní, a že situácia sa stala nekontrolovateľnou a spôsobila vznik
závažných sociálnych problémov, akými sú najmä závislosť hráčov, plytvanie rozsiahlymi hospodárskymi zdrojmi, nezákonné a ľahké
obohatenie sa osôb, ktoré prevádzkujú, umiestňujú a obchodujú s elektronickými hrami, rozsiahle peňažné straty hráčov, ako
aj veľké straty na daňových príjmoch.
Vo svojej duplike zmienený členský štát uvádza, že konkrétne, menej obmedzujúce opatrenia, ktoré podľa jeho tvrdenia boli
vykonané v období od 1996 do 2000, to znamená pred tým, než bol nariadený úplný zákaz elektrických, elektromechanických a elektronických
hier zákonom č. 3037/2002, boli hodnotené ako nedostatočné preto, aby sa účinne čelilo problému, ktorý z nich vznikol a ktorý
je následkom ľudskej vášne pre hazardné hry.
Posúdenie Súdnym dvorom
Úvodom treba skonštatovať, že z textu ustanovení článku 1 a článku 2 ods. 1 zákona č. 3037/2002 vyplýva, že zákaz stanovený
týmto zákonom sa nevzťahuje na zábavné technické hry uvedené v spomínanom článku 1 písm. e). Preto tieto hry musia byť vyčlenené
z predmetu tohto konania.
Pokiaľ ide o prvú výhradu Komisie, treba pripomenúť, že pod pojmom „tovary“ treba chápať výrobky, ktoré sú oceniteľné peniazmi
a ktoré ako také môžu byť predmetom obchodných operácií (rozsudky z 10. decembra 1968, Komisia/Taliansko, 7/68, Zb. s. 617,
626, a z 21. októbra 1999, Jägerskiöld, C‑97/98, Zb. s. I‑7319, bod 30).
V tejto súvislosti elektrické, elektromechanické a elektronické hry vrátane počítačových hier zodpovedajú zmieneným kritériám
a predstavujú tovary v zmysle Zmluvy ES, keďže majú obchodnú hodnotu a môžu byť predmetom obchodných transakcií, môžu byť
dovážané alebo vyvážané a ponúkané spotrebiteľovi za odplatu.
Je potrebné tiež pripomenúť, že voľný pohyb tovaru je jednou zo základných zásad Zmluvy (rozsudky z 9. decembra 1997, Komisia/Francúzsko,
C‑265/95, Zb. s. I‑6959, bod 24, a z 12. júna 2003, Schmidberger, C‑112/00, Zb. s. I‑5659, bod 51), ktorá nachádza svoje vyjadrenie
najmä v zákaze množstevných obmedzení dovozu medzi členskými štátmi uvedenom v článku 28 ES, ako aj v zákaze všetkých opatrení
s rovnocenným účinkom.
V prípade, že nejestvujú harmonizované pravidlá na úrovni Spoločenstva v oblasti hier, ich slobodný pohyb je zaručený článkami
28 ES a 30 ES.
V súlade s judikatúrou Súdneho dvora každú obchodnoprávnu úpravu členských štátov, ktorá môže priamo alebo nepriamo, skutočne
alebo potenciálne brániť obchodu v rámci Spoločenstva, treba považovať za opatrenie s rovnakým účinkom ako množstevné obmedzenia
(pozri rozsudok z 2. decembra 2004, Komisia/Holandsko, C‑41/02, Zb. s. I‑11375, bod 39 a citovanú judikatúru).
V prejednávanej veci treba skonštatovať, že vnútroštátne právne predpisy, akým je zákon č. 3037/2002, predstavujú opatrenie
s účinkom rovnocenným množstevnému obmedzeniu v zmysle článku 28 ES, a to aj vtedy, keď tento zákon nezakazuje dovoz dotknutých
výrobkov a ich uvádzanie na trh.
Na jednej strane totiž zákaz umiestnenia všetkých elektrických, elektromechanických a elektronických hier vrátane zábavných
technických hier a všetkých počítačových hier na všetkých verejných a súkromných miestach s výnimkou herní stanovený článkom
2 ods. 1 uvedeného zákona pod hrozbou uloženia trestných alebo administratívnych sankcií stanovených v článkoch 4 a 5 zákona
môže spôsobiť od 30. júla 2002, odo dňa nadobudnutia účinnosti tohto zákona, zníženie objemu dovozu týchto hier pôvodom z iných
členských štátov.
Na druhej strane vyplýva zo spisového materiálu, že dovoz hracích automatov, ako sú uvedené v predchádzajúcom bode, s cieľom
ich umiestnenia na súkromných alebo verejných miestach v Grécku s výnimkou herní sa skutočne zastavil po tom, čo uvedený zákaz
nadobudol účinnosť, hoci automaty sú v súlade so zákonom vyrábané a ponúkané spotrebiteľom v iných členských štátoch.
Súdny dvor však opakovane rozhodol, že vnútroštátna právna úprava, ktorá predstavuje prekážku voľného pohybu tovarov, nemusí
byť nevyhnutne v rozpore s právom Spoločenstva, ak je odôvodnená niektorým z dôvodov verejného záujmu uvedeným v článku 30
ES alebo niektorou z imperatívnych požiadaviek chránených judikatúrou Súdneho dvora (pozri rozsudok z 24. novembra 2005, Schwarz,
C‑366/04, Zb. s. I‑10139, bod 30 a citovanú judikatúru).
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že Helénska republika tvrdí, že z dôvodov výslovne uvedených v dôvodovej správe zákona
č. 3037/2002 bol všeobecný zákaz umiestňovania všetkých elektrických, elektromechanických a elektronických hier vrátane počítačových
hier nevyhnutný pre ochranu morálky, verejného poriadku a verejnej bezpečnosti. Tvrdí najmä, že z dôvodu technologického vývoja
sa tieto hry dajú ľahko premeniť na hazardné hry, a zdôrazňuje, že sa situácia stala nekontrolovateľnou tým, že spôsobila
vznik závažných sociálnych problémov, ako sú tie, ktoré sú uvedené v bode 20 tohto rozsudku.
V tejto súvislosti je dôležité pripomenúť, že z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že takéto dôvody, ktoré musia byť hodnotené
ako jeden celok, sa viažu na ochranu osôb, ktorým sú určené služby, a všeobecnejšie spotrebiteľov, ako aj na ochranu spoločenského
poriadku, pričom o týchto cieľoch sa už rozhodlo, že patria medzi tie, ktoré môžu byť považované za naliehavé dôvody všeobecného
záujmu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 24. marca 1994, Schindler, C‑275/92, Zb. s. I‑1039, bod 58 a citovanú judikatúru,
ako aj rozsudok z 21. septembra 1999, Läärä a i., C‑124/97, Zb. s. I‑6067, bod 33).
Súdny dvor tiež rozhodol, že uvedené dôvody môžu vzhľadom na článok 28 ES a so zreteľom na spoločensko-kultúrne osobitosti
opodstatniť obmedzenia až zákaz lotérií a iných peňažných hier na území členského štátu (pozri v tomto zmysle rozsudok Schindler,
už citovaný, bod 59).
Bezpochyby v už citovaných rozsudkoch Schindler, ako aj Läärä a i. Súdny dvor zdôraznil, že úvahy súvisiace s morálkou, náboženstvom
alebo kultúrou, ktoré sa spájajú s lotériami, ako aj s inými peňažnými hrami vo všetkých členských štátoch, môžu umožniť vnútroštátnym
zákonodarcom obmedziť, dokonca zakázať, prax peňažných hier a vyhnúť sa tak tomu, aby sa stali zdrojom osobného obohacovania.
Súdny dvor tiež zdôraznil, že s ohľadom na veľkosť súm, ktoré umožňujú zhromaždiť, a na zisky, ktoré môžu ponúknuť hráčom,
najmä keď sú organizované vo veľkom rozsahu, lotérie obsahujú veľké nebezpečenstvá trestnej činnosti a podvodu. Okrem toho
povzbudzujú k míňaniu peňazí, čo môže mať škodlivé individuálne a spoločenské dôsledky (rozsudok Schindler, už citovaný, bod
60, a rozsudok Läärä a i., už citovaný, bod 13).
Tento spor sa však odlišuje od dvoch právnych vecí, o ktorých sa rozhodlo už citovanými rozsudkami Schindler, ako aj Läärä
a i., keďže je nepochybné, že v prejednávanej veci ide o elektrické, elektromechanické a elektronické hry, ktoré nemajú vlastnosti
porovnateľné s vlastnosťami hier, o ktoré ide v zmienených právnych veciach. Hry, na ktoré sa vzťahuje zákaz uvedený v článku
2 ods. 1 zákona č. 3037/2002, nie sú totižto vo svojej podstate hazardné hry, pretože nemajú za cieľ vzbudiť nádej na peňažnú
výhru (pozri,
a contrario
, rozsudok Läärä a i., už citovaný, bod 17).
Z uvedeného vyplýva, že keďže elektrické, elektromechanické a elektronické hry nemožno považovať za hazardné hry, nie je prípustné
v rozpore s tým, čo tvrdí Helénska republika, aby úvahy vyjadrené Súdnym dvorom v už citovaných rozsudkoch Schindler, ako
aj Läärä a i. o hazardných hrách boli uplatniteľné v prípade elektrických, elektromechanických a elektronických hier.
Aj keď táto judikatúra nie je uplatniteľná v prejednávanej veci, naliehavé dôvody všeobecného záujmu, na ktoré sa odvoláva
Helénska republika, môžu odôvodniť obmedzenie slobody pohybu tovarov. Treba však, aby predmetné vnútroštátne opatrenie bolo
primerané k takto sledovaným cieľom.
V tejto súvislosti treba skonštatovať, že Helénska republika neuniesla dôkazné bremeno o tom, že prijala všetky technické
a organizačné opatrenia, ktorými by bolo možné dosiahnuť sledovaný cieľ, a to tak, že by použila opatrenia, ktoré by menej
obmedzovali obchod v rámci Spoločenstva.
Zmienené úrady mohli totiž nielen použiť iné vhodnejšie opatrenia, ktoré by menej obmedzovali slobodu pohybu tovarov, tak
ako sa vyjadrila Komisia počas konania pred podaním žaloby, ale na dosiahnutie sledovaného cieľa tiež zabezpečiť ich uplatnenie
a/alebo ich účinné a správne vykonanie.
Z uvedeného vyplýva, že zákaz umiestnenia všetkých elektrických, elektromechanických a elektronických hier vrátane všetkých
počítačových hier na všetkých verejných a súkromných miestach s výnimkou herní stanovený článkom 2 ods. 1 zákona č. 3037/2002
v Grécku je neprimeraným opatrením vo vzťahu k sledovaným cieľom.
Preto zákon č. 3037/2002 je nezlučiteľný s článkom 28 ES.
So zreteľom na predchádzajúce úvahy je opodstatnené považovať prvú výhradu, ktorú uvádza Komisia na podporu svojej žaloby,
za dôvodnú.

O druhej výhrade založenej na porušení článkov 43 ES a 49 ES
Argumentácia účastníkov konania
Komisia tvrdí, že článok 2 ods. 1 a článok 3 zákona č. 3037/2002 ukladajú hospodárskym subjektom usadeným v iných členských
štátoch zákaz poskytovať ich služby spočívajúce v dodávke alebo sprístupnení herných automatov na gréckom trhu, či už majú
záujem usadiť sa v Grécku, alebo jednoducho poskytovať svoje služby z členského štátu, kde sú usadené. Takéto vnútroštátne
ustanovenia sú v rozpore s článkami 43 ES a 49 ES, keďže nie je dostatočne odôvodnená ich nevyhnutnosť a primeranosť.
Na základe týchto súvislostí Komisia tvrdí, že grécke úrady mali uprednostniť konkrétne, cielenejšie opatrenia s tým, že by
sa obmedzili alebo zamerali na predchádzanie premien zábavných hier na hazardné hry. Podľa jej názoru takéto opatrenia by
mali mať napríklad formu cielenejšieho zákazu, prísnejšej a presnejšej kontroly a/alebo prísnejších a účinnejších sankcií.
Dodáva, že zmienené opatrenia nespočívajú nevyhnutne na všeobecnom zákaze s dosahom na ďalšie hospodárske činnosti, ktoré
nie sú spojené s hazardnými hrami.
Helénska republika tvrdí, že takto navrhované opatrenie sú nedostatočné, a uvádza, že radikálnejšie opatrenia, ktoré boli
uplatnené, zodpovedali naliehavým dôvodom všeobecného záujmu s cieľom zaručiť sledovaný cieľ a boli jediným účinným prostriedkom,
ako čeliť závažným sociálnym problémom, ktoré sa objavili. Preto aby vyvrátila túto druhú výhradu, sa v podstate odvoláva
na tvrdenia zhodné s tými, ktoré uviedla na spochybnenie výhrady Komisie, ktorá sa týka obmedzenia slobody pohybu tovarov.
Posúdenie Súdnym dvorom
Na úvod treba pripomenúť, že pokiaľ neexistujú zosúladené normy na úrovni Spoločenstva v oblasti hier, potom sú v zásade členské
štáty naďalej príslušné stanovovať podmienky výkonu činností v tejto oblasti, súčasne však musia v tejto oblasti dodržiavať
základné slobody garantované Zmluvou (pozri v tomto zmysle rozsudky z 3. októbra 2000, Corsten, C‑58/98, Zb. s. I‑7919, bod
31, a z 26. januára 2006, Komisia/Španielsko, C‑514/03, Zb. s. I‑963, bod 23).
Podľa ustálenej rozhodovacej praxe Súdneho dvora články 43 ES a 49 ES ukladajú povinnosť odstrániť obmedzenia slobody usadiť
sa, ako aj slobodného poskytovania služieb a za takéto obmedzenia je nutné považovať všetky opatrenia, ktoré výkon týchto
slobôd zakazujú, prekážajú mu alebo ho robia menej príťažlivým (pozri rozsudky z 15. januára 2002, Komisia/Taliansko, C‑439/99,
Zb. s. I‑305, bod 22, a z 30. marca 2006, Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, C‑451/03, Zb. s. I‑2941, bod 31).
Súdny dvor tiež rozhodol, že vnútroštátne opatrenia, ktoré obmedzujú výkon základných slobôd zaručených zmluvou, môžu byť
odôvodnené, len ak spĺňajú štyri podmienky: uplatňujú sa nediskriminačným spôsobom, sú odpoveďou na naliehavé dôvody všeobecného
záujmu, sú schopné zaručiť splnenie cieľa, ktoré sledujú a nejdú nad rámec toho, čo je nevyhnutné na jeho dosiahnutie (rozsudok
zo 4. júla 2000, Haim, C‑424/97, Zb. s. I‑5123, bod 57 a citovaná judikatúra).
V tejto súvislosti z článku 2 ods. 1 zákona č. 3037/2002 vyplýva, že v Grécku je pod hrozbou uloženia trestných alebo administratívnych
sankcií stanovených článkami 4 a 5 tohto zákona zakázané prevádzkovanie všetkých elektrických, elektromechanických a elektronických
hier na všetkých verejných a súkromných miestach s výnimkou herní. Pokiaľ ide o počítače v zariadeniach poskytovania internetových
služieb, ustanovenia článku 2 ods. 1 zákona č. 3037/2002 nie sú uplatniteľné a podľa článku 3 uvedeného zákona prevádzkovanie
počítačových hier je zakázané.
Pokiaľ ide o slobodu usadiť sa, vnútroštátna právna úprava môže hospodárskym subjektom pochádzajúcim z iných členských štátov
sťažiť realizáciu ich práva usadiť sa v Grécku na účely poskytovania predmetných služieb, ba dokonca jej v tom môže úplne
zabrániť.
Za týchto podmienok je takýto zákaz prekážkou slobode usadiť sa.
Pokiaľ ide o slobodu poskytovania služieb, z judikatúry na jednej strane vyplýva, že činnosť prevádzkovania hracích automatov
bez ohľadu na to, či sa dá odlíšiť od činností týkajúcich sa výroby, dovozu a distribúcie takýchto prístrojov, sa musí kvalifikovať
ako služba v zmysle zmluvy, a na druhej strane vnútroštátne právne predpisy, ktoré povoľujú prevádzkovanie a prax hier len
v herniach, sú prekážkou slobody poskytovania služieb (pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. septembra 2003, Anomar a i., C‑6/01,
Zb. s. I‑8621, body 56 a 75).
Súdny dvor tiež rozhodol, pokiaľ ide najmä o služby informačnej spoločnosti, že článok 49 ES sa týka služieb, ktoré poskytovateľ
usadený v členskom štáte poskytuje prostredníctvom internetu – a teda bez toho, že by cestoval, – adresátom usadeným v inom
členskom štáte tak, že všetky obmedzenia týchto činností tvoria obmedzenie slobody poskytovania služieb (rozsudok zo 6. novembra
2003, Gambelli a i., C‑243/01, Zb. s. I‑13031, bod 54).
Z tých istých dôvodov ako tie, ktoré sú uvedené v bodoch 36 až 41 tohto rozsudku, sa nemožno stotožniť s tvrdeniami, ktoré
Helénska republika uviedla pre odôvodnenie prekážky slobody usadiť sa, ako aj slobodného poskytovania služieb.
Z uvedeného vyplýva, že zákon č. 3037/2002 je tiež v rozpore s článkami 43 ES a 49 ES.
Za týchto podmienok je opodstatnené považovať prvú výhradu, ktorú uvádza Komisia na podporu svojej žaloby, za dôvodnú.

O tretej výhrade založenej na porušení smernice 98/34
Argumentácia účastníkov konania
Komisia vyčíta Helénskej republike, že jej neoznámila zákon č. 3037/2002 v čase jeho vypracovávania, ktorý obsahuje v článku
2 ods. 1 a v článku 3 technické pravidlá týkajúce sa výrobkov v zmysle článku 1 bodu 11 smernice 98/34, a to v rozpore s požiadavkami
článku 8 ods. 1 prvého pododseku tejto smernice, ktorý stanovuje oznamovacie konanie v oblasti technických noriem, predpisov
a pravidiel týkajúcich sa služieb informačnej spoločnosti.
Uvedený členský štát vo svojom vyjadrení uznáva, že ako sa zdá, grécke úrady nedodržali oznamovacie konanie počas prípravy
návrhu zákona č. 3037/2002 a uvádza, že k tomuto nesplneniu povinnosti došlo neúmyselne, teda omylom. Podľa jeho názoru porušenie
práva bolo spôsobené naliehavou nutnosťou čeliť rýchlo a okamžite spoločenskému problému a zachovať takto verejný poriadok.
Posúdenie Súdnym dvorom
Treba zdôrazniť, že Súdny dvor už rozhodol, že ustanovenia, akými je článok 8 ods. 1 smernice 98/34, ukladajú členským štátom
povinnosť, aby Komisii okamžite oznámili každý návrh technického pravidla (rozsudok 8. septembra 2005, Komisia/Portugalsko,
C‑500/03, neuverejnený v Zbierke, bod 39, a pokiaľ ide o ustanovenia, ktoré sú podobné s ustanoveniami smernice, rozsudky
z 2. augusta 1993, Komisia/Taliansko, C‑139/92, Zb. s. I‑4707, bod 3, a z 11. januára 1996, Komisia/Holandsko, C‑273/94, Zb.
s.I‑31, bod 15).
Také opatrenia, ako sú stanovené článkom 2 ods. 1 a článkom 3 zákona č. 3037/2002, však musia byť posúdené ako technické pravidlo
v zmysle článku 1 bodu 11 smernice 98/34, keďže zakazujú používanie všetkých elektrických, elektromechanických a elektronických
hier vrátane všetkých počítačových hier na všetkých verejných a súkromných miestach s výnimkou herní, ako aj používanie počítačových
hier, ktoré sa nachádzajú v podniku, ktorý poskytuje internetové služby, a viažu prevádzkovanie týchto podnikov na vydanie
osobitného povolenia (pozri rozsudok z 21. apríla 2005, Lindberg, C‑267/03, Zb. s. I‑3247).
Za týchto podmienok podľa článku 8 ods. 1 prvého pododseku smernice 98/43 bola Helénska republika povinná oznámiť tieto technické
pravidlá vo forme návrhu zákona (pozri najmä rozsudok Komisia/Portugalsko, už citovaný, bod 40).
V prejednávanej veci však je nepochybné, že takéto oznámenie nebolo urobené.
Táto povinnosť nemôže byť spochybnená nutnosťou prijať zákon č. 3037/2002 v rámci naliehavého konania na to, aby sa rýchlo
a okamžite čelilo vážnemu sociálnemu problému, ktorý zapríčinilo prevádzkovanie elektrických, elektromechanických a elektronických
hier, a takto zachovať verejný poriadok.
Helénska republika sa totižto nemôže odvolávať na výnimku stanovenú článkom 9 ods. 7 prvou zarážkou smernice 98/34, keďže
je nepochybné, že ku dňu prijatia spomínaného zákona v Grécku nebola situácia uvedená v tomto ustanovení.
Preto treba skonštatovať, že Helénska republika si tým, že prijala zákon č. 3037/2002 bez toho, že by jeho návrh oznámila
Komisii, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú článku 8 ods. 1 prvého pododseku smernice 98/34.
Preto tretia výhrada uvádzaná Komisiou na podporu svojej žaloby je tiež opodstatnená.
Zo všetkého predchádzajúceho vyplýva, že Helénska republika si tým, že stanovila v článku 2 ods. 1 a v článku 3 zákona č. 3037/2002
zákaz umiestnenia a prevádzkovania všetkých elektrických, elektromechanických a elektronických hier, ako aj všetkých počítačových
hier na všetkých verejných alebo súkromných miestach s výnimkou herní pod hrozbou uloženia trestných alebo administratívnych
sankcií určených článkami 4 a 5 tohto zákona, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článkov 28 ES, 43 ES a 49 ES, ako
aj z článku 8 smernice 98/34.

O trovách
Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia navrhla zaviazať Helénsku republiku na náhradu trov konania a Helénska
republika nemala úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol a vyhlásil:
1.
Helénska republika si tým, že stanovila v článku 2 ods. 1 a v článku 3 zákona č. 3037/2002 zákaz umiestnenia a prevádzkovania
všetkých elektrických, elektromechanických a elektronických hier, ako aj všetkých počítačových hier na všetkých verejných
alebo súkromných miestach s výnimkou herní pod hrozbou uloženia trestných alebo administratívnych sankcií určených článkami
4 a 5 tohto zákona, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článkov 28 ES, 43 ES a 49 ES, ako aj z článku 8 smernice Európskeho
parlamentu a Rady 98/34/ES z 22. júna 1998 o postupe pri poskytovaní informácií v oblasti technických noriem a predpisov,
ako aj pravidiel vzťahujúcich sa na služby informačnej spoločnosti, zmenenej a doplnenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady
98/48/ES z 20. júla 1998.
2.
Helénska republika je povinná nahradiť trovy konania.
Podpisy
*
Jazyk konania: gréčtina.