CELEX: 62003TJ0300
Antisubsidiniai tyrimai
Indijos kilmės įrašomieji kompaktiniai diskai
Subsidijos dydžio apskaičiavimas
Žalos nustatymas
Priežastinis ryšys
Teisė į gynybą

Teisės aktai
1997 m. spalio 6 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 2026/97 dėl apsaugos nuo subsidijuoto importo iš Europos bendrijos narėmis
nesančių valstybių (OL L 288, p. 1, toliau – pagrindinis reglamentas) 5 straipsnis numato:
„Kompensuotinos subsidijos dydžio apskaičiavimas
Šiame reglamente kompensuotinų subsidijų dydis skaičiuojamas subsidijos gavėjui suteiktos naudos išraiška, nustačius, kad
tokios naudos suteikta tiriamuoju subsidijavimo laikotarpiu. Paprastai šis laikotarpis yra patys paskutiniai gavėjo finansinės
apskaitos metai, bet gali būti bet kuris kitas bent šešių mėnesių trukmės laikotarpis iki tyrimo pradžios, apie kurį yra žinomi
patikimi finansiniai bei kitokie svarbūs duomenys.“ (Pataisytas vertimas)
Pagrindinio reglamento 7 straipsnio 3 dalis numato:
„Jei subsidija gali būti susieta su ilgalaikio turto įsigijimu arba būsimu įsigijimu, kompensuotinos subsidijos suma skaičiuojama
paskirstant subsidiją visam laikotarpiui, atitinkančiam įprastą tokio turto nuvertėjimo trukmę atitinkamoje pramonės srityje
<...>“ (Pataisytas vertimas)
Pagrindinio reglamento 8 straipsnis numato:
„Žalos nustatymas
<…>
2.      Žala nustatoma remiantis ją patvirtinančiais įrodymais ir objektyviai kartu ištyrus:
a)      subsidijuoto importo kiekį ir poveikį panašių prekių kainoms Bendrijos rinkoje;
ir
b)      tokio importo nulemtus padarinius Bendrijos pramonei.
3.      Vertinant subsidijuoto importo kiekį, reikia atsižvelgti į tai, ar smarkiai išaugo subsidijuotas importas apskritai arba palyginti
su gamyba ar suvartojimu Bendrijoje. Vertinant subsidijuoto importo poveikį kainoms, reikia apsvarstyti, ar subsidijuotas
importas yra pateikiamas daug mažesnėmis kainomis nei Bendrijos pramonės panašios prekės kaina arba ar toks importas turėjo
kitokį poveikį – gerokai nusmukdė kainas arba smarkiai trukdė joms kilti, kaip būtų atsitikę kitomis aplinkybėmis. Jokie iš
šių veiksnių nėra būtinai lemiami.
<…>
5.      Nagrinėjant subsidijuoto importo padarinius aptariamai Bendrijos pramonei, reikia ištirti visus svarbius atitinkamos pramonės
būklę rodančius ekonominius veiksnius ir rodiklius, kaip antai pramonės pastangos atsigauti po subsidijavimo ir dempingo praeityje
padaryto poveikio, kompensuotinų subsidijų sumų dydis, esamas ir galimas prekybos, pelno normos, produkcijos, rinkos dalies,
produktyvumo, investicijų grąžos, galios naudojimo sumažėjimas, Bendrijos kainas lemiantys veiksniai, esamas ir galimas neigiamas
poveikis pinigų apyvartai, gamybos priemonėms, užimtumui, uždarbiui, augimui, galimybėms sukaupti kapitalą ir pritraukti investicijas;
o žemės ūkyje – ar padidėjo našta vyriausybinėms paramos programoms. Šis sąrašas nėra išsamus, be to, jokie iš išvardytų veiksnių
nėra būtinai lemiami.
6.      Pateikus visus šio straipsnio 2 dalyje minimus svarbius įrodymus, turi būti aišku, kad subsidijuotas importas daro žalą, kaip
apibrėžta šiame reglamente. Konkrečiau kalbant, turi būti aišku, kad pagal 3 dalį apibrėžtas kiekis ir (arba) kainos sukėlė
5 dalyje nurodytus padarinius Bendrijos pramonei ir kad šie padariniai yra tokie rimti, jog juos galima vertinti kaip esminius.
7.      Taip pat turi būti nagrinėjami ir kiti be subsidijuoto importo žinomi veiksniai, kurie tuo pačiu metu daro žalą Bendrijos
pramonei, kad būtų užtikrinta, jog šių veiksnių padaryta žala nepriskiriama subsidijuotam importui pagal šio straipsnio 6 dalį.
Veiksniai, kuriuos būtų galima svarstyti šiuo atveju, yra šie: nesubsidijuoto importo kiekiai ir kainos, paklausos sumažėjimas
ar vartojimo tendencijų pokyčiai, prekybos apribojimai ir konkurencija tarp trečiosios valstybės ir Bendrijos gamintojų, technologijos
pažanga, Bendrijos pramonės produktyvumo ir eksporto veiksmingumo plėtra.“ (Pataisytas vertimas)
Pagrindinio reglamento 11 straipsnio 1 dalis numato:
„<...> tyrimas turi apimti ir subsidijavimą, ir žalą, todėl jie tiriami kartu. Norint padaryti tipišką išvadą, parenkamas
tiriamasis laikotarpis. Paprastai tiriant subsidijavimą imamas 5 straipsnyje nustatytas tiriamasis laikotarpis. Taip pat dažniausiai
neatsižvelgiama į informaciją, kuri susijusi su laikotarpiu po tiriamojo laikotarpio.“ (Pataisytas vertimas)
Pranešimu 98/C 394/04 (OL C 394, 1998, p. 6) Komisija paskelbė subsidijos sumos apskaičiavimo atliekant antisubsidinius tyrimus
gaires (toliau – gairės).
Gairių A skirsnis numato:
„(Pagrindinio reglamento) 5, 6 ir 7 straipsniuose pateikiamos su subsidijos dydžio apskaičiavimu susijusios nuostatos. Šio
pranešimo tikslas – <...> paaiškinti šių nuostatų taikymą detalizuojant metodą, kurį antisubsidinėje procedūroje Komisija
naudos subsidijos dydžiui apskaičiuoti, išskyrus atvejus, kai nukrypimą nuo šio metodo pateisina konkrečios aplinkybės. Taip
siekiama padidinti apskaičiavimo būdo skaidrumą ir užtikrinti daugiau saugumo trečiųjų valstybių ūkio subjektams bei valdžios
institucijoms. Šis pranešimas visiškai neįpareigoja Bendrijos institucijų ir tėra gairės, kuriomis vadovaujamasi tik atliekant
antisubsidinius tyrimus pagal (pagrindinį reglamentą).“
Gairių F skirsnio a punkto ii papunktis numato:
„Bendra vienkartinių subsidijų, galinčių būti susietų su ilgalaikio turto įgijimu, suma paskirstoma per įprastą šio turto
naudingo tarnavimo laikotarpį (pagrindinio reglamento (EB) 7 straipsnio 3 dalis). Todėl subsidijos suma <...> gali būti paskirstoma
laikotarpiui, atitinkančiam šio turto įprastą nuvertėjimo trukmę atitinkamoje pramonėje. Tam paprastai naudojamas tiesinis
nuvertėjimo skaičiavimo metodas.“

Ginčo aplinkybės
Ieškovė yra Indijoje įsteigta bendrovė, gaminanti įvairių formų laikmenas, įskaitant įrašomuosius kompaktinius diskus (toliau
– CD-R).

Committee of European CD-R Manufacturers (CECMA)
pateikus skundą, 2002 m. gegužės 17 d. Komisija pradėjo Indijos kilmės CD-R importo antisubsidinę procedūrą (OL C 116, p. 4).
2003 m. kovo 4 d. laiške Komisija ieškovei nurodė faktines aplinkybes ir pagrindinius motyvus, kuriais remdamasi ketino siūlyti
įvesti nuolatinius kompensacinius mokesčius. Komisijos pripažintą subsidiją sudarė ieškovės importuotos įrangos atleidimas
nuo muitų. Apskaičiuodama subsidijos dydį Komisija ją paskirstė trejų metų laikotarpiui pagal pagrindinio reglamento 7 straipsnio
3 dalį. Pranešime buvo nurodytas ketinimas apmokestinti 10 % kompensaciniu mokesčiu.
Ieškovė atsakė į šį pranešimą dviem 2003 m. kovo 19 d. laiškais, užginčydama, pirma, subsidijos dydžiui apskaičiuoti naudotą
metodą ir, antra, žalą bei jos atsiradimo priežastis.
Dviem 2003 m. balandžio 9 d. laiškais Komisija, pirma, atmetė ieškovės argumentus dėl žalos bei dėl priežastinio ryšio ir,
antra, nusiuntė ieškovei papildomą pranešimą, kuriame iš naujo apskaičiavo subsidiją, paskirstydama ją 4,2 metų laikotarpiui.
Papildomame pranešime nurodytas ketinimas apmokestinti 7,3 % kompensaciniu mokesčiu.
2003 m. balandžio 14 d. laišku ieškovė iš naujo užginčijo subsidijos dydžio skaičiavimą. 2003 m. gegužės 5 d. laišku Komisija
išsiuntė ieškovei papildomus apskaičiavimo paaiškinimus. Į šį laišką ieškovė atsakė 2003 m. gegužės 9 d., pateikdama papildomų
pastabų.
Remdamasi 2003 m. gegužės 20 d. priimtu Komisijos pasiūlymu, 2003 m. birželio 2 d. Taryba priėmė Reglamentą (EB) Nr. 960/2003,
įvedantį nuolatinį kompensacinį mokestį Indijos kilmės įrašomųjų kompaktinių diskų importui (OL L 138, p. 1, toliau – ginčijamas
reglamentas). Šis reglamentas nustatė nuolatinį 7,3 % kompensacinį mokestį Indijos kilmės įrašomųjų kompaktinių diskų importui.

Procesas ir šalių reikalavimai
Ieškovė pareiškė šį ieškinį, kurį Pirmosios instancijos teismo kanceliarija gavo 2003 m. rugpjūčio 29 dieną.
2004 m. sausio 23 d. Ketvirtosios kolegijos pirmininko nutartimi Komisijai buvo leista įstoti į bylą palaikyti Tarybos reikalavimus.
Ji nepateikė rašytinių pastabų.
2005 m. balandžio 18 d. Ketvirtosios kolegijos pirmininko nutartimi
Committee of European CD-R Manufacturers (CECMA)
, tapusiai
Committee of European CD-R and DVD+/‑R Manufacturers (CECMA)
, buvo leista įstoti į bylą palaikyti Tarybos reikalavimus.
CECMA
pateikė įstojimo į bylą paaiškinimą per nustatytą terminą. Ieškovė pateikė savo pastabas dėl šio paaiškinimo.
2004 m. birželio 13 d. ir 30 d. laiškais ieškovė paprašė, kad tam tikra ieškinyje, atsiliepime į ieškinį, dublike ir triplike
esanti konfidenciali informacija būtų neteikiama
CECMA
. Ji parengė nekonfidencialias šių procesinių dokumentų redakcijas. 2004 m. balandžio 5 d. laišku Taryba paprašė, kad tam
tikra atsiliepime į ieškinį esanti konfidenciali informacija nebūtų teikiama
CECMA
. Ji parengė nekonfidencialią atsiliepimo į ieškinį redakciją, atitinkančią jos pačios ir ieškovės pateiktus prašymus dėl
konfidencialumo.
CECMA
buvo pateiktos tik nekonfidencialios šių procesinių dokumentų redakcijos. Šiuo klausimu
CECMA
nepareiškė prieštaravimų.
Susipažinęs su teisėjo pranešėjo pranešimu, Pirmosios instancijos teismas nusprendė pradėti žodinę proceso dalį ir taikydamas
proceso organizavimo priemones raštu pateikė tam tikrus klausimus šalims, į kuriuos jos atsakė per nustatytą terminą.
Bylos šalys ir Komisija buvo išklausytos ir atsakė į Pirmosios instancijos teismo klausimus 2006 m. gegužės 10 d. viešame
posėdyje.
CECMA
informavo Pirmosios instancijos teismą, kad ji nedalyvaus posėdyje.
Ieškovė Pirmosios instancijos teismo prašo:
–        panaikinti ginčijamą reglamentą tiek, kiek jis taikomas ieškovei,
–        priteisti iš Tarybos bylinėjimosi išlaidas,
–        bet kuriuo atveju – nurodyti
CECMA
padengti savo patirtas bylinėjimosi išlaidas.
Taryba, palaikoma Komisijos, Pirmosios instancijos teismo prašo:
–        atmesti ieškinį,
–        nepatenkinus pirmojo reikalavimo – panaikinti ginčijamo reglamento 1 straipsnio 2 dalį tiek, kiek ji nustato nuolatinio kompensacinio
mokesčio dydį, viršijantį subsidijos, kuri būtų nustatyta taikant šešerių metų nuvertėjimo laikotarpį, dydį,
–        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

CECMA
Pirmosios instancijos teismo prašo:
–        atmesti ieškinį,
–        priteisti iš ieškovės į bylą įstojusios šalies patirtas bylinėjimosi išlaidas.

Dėl teisės
Savo kaltinimus ieškovė skirsto į penkis pagrindus, susijusius, pirma, su importuoto turto įprastos nuvertėjimo trukmės nustatymu
apskaičiuojant subsidijos dydį ir, antra, su žalos bei priežastinio ryšio vertinimu.
Dėl įprastos nuvertėjimo trukmės nustatymo ieškovė nurodo akivaizdžią vertinimo klaidą ir pagrindinio reglamento 5 straipsnio,
7 straipsnio 3 dalies bei 11 straipsnio 1 dalies pažeidimą (pirmasis pagrindas), taip pat teisės į gynybą bei pareigos motyvuoti
pažeidimą (antrasis pagrindas).
Dėl žalos ir priežastinio ryšio vertinimo ieškovė nurodo akivaizdžią vertinimo klaidą ir pagrindinio reglamento 8 straipsnio
2, 6 ir 7 dalių pažeidimus nagrinėjant su žalos ir priežastinio ryšio nustatymu susijusią informaciją (trečiasis pagrindas),
importo iš Taivanio poveikį (ketvirtasis pagrindas) ir CD-R patento savininko antikonkurencinių veiksmų poveikį (penktasis
pagrindas).

Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su pagrindinio reglamento 5 straipsnio, 7 straipsnio 3 dalies ir 11 straipsnio 1 dalies
pažeidimu ir akivaizdžia įprastos turto nuvertėjimo trukmės vertinimo klaida
Preliminarios pastabos
Pirmuoju pagrindu ieškovė tvirtina, kad ginčijamame reglamente nustatant įprastą importuoto turto nuvertėjimo trukmę padaryta
teisės klaidų ir akivaizdi vertinimo klaida.
Reikėtų priminti, kad prekybos apsaugos priemonių srityje Bendrijos teismo vykdoma institucijų atlikto vertinimo kontrolė
ribojama patikrinimu, ar buvo laikytasi procedūros taisyklių, ar tikslios faktinės aplinkybės, kuriomis grindžiamas ginčijamas
pasirinkimas, ar nepadaryta akivaizdi klaida vertinant šias aplinkybes arba ar nebuvo piktnaudžiauta įgaliojimais (žr. 2004 m.
spalio 28 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Shanghai Teraoka Electronic prieš Tarybą
, T‑35/01, Rink. p. II‑3663, 48 ir 49 punktus bei jame nurodytą teismų praktiką).
Tai taikoma ir šioje byloje nurodomam nuvertėjimo trukmės vertinimui pagal pagrindinio reglamento 7 straipsnio 3 dalį. Vadovaujantis
šia nuostata, su ilgalaikio turto įgijimu susijusi subsidija paskirstoma „laikotarpiui, atitinkančiam įprastą tokio turto
nuvertėjimo trukmę atitinkamoje pramonėje“. Iš šios nuostatos, reikalaujančios, be kita ko, įvertinti įprastą atitinkamos
pramonės praktiką, formuluotės ir sistemos matyti, kad nagrinėjamojo laikotarpio nustatymas yra didelės institucijų diskrecijos
analizuoti sudėtingas ekonomines situacijas dalis.
Atsižvelgiant į šiuos samprotavimus, reikia įvertinti kiekvieną iš ieškovės šiuo atveju pateiktų kaltinimų.
Dėl su nuvertėjimo trukme susijusių įrodymų vertinimo (pirmoji dalis)
–       Šalių argumentai
Ieškovė teigia, kad pagal pagrindinio reglamento 7 straipsnio 3 dalį, kaip ji išaiškinta gairių F skirsnio a punkto ii papunktyje,
subsidija turėjo būti paskirstyta „įprastam tokio turto naudingo tarnavimo laikui“ arba „įprastam tokio turto nuvertėjimo
laikui atitinkamoje pramonėje“. Be to, Bendrijos institucijų praktikoje nustatomas svertinis nuvertėjimo laikotarpių vidurkis,
apskaičiuojamas atsižvelgiant į atitinkamos valstybės nagrinėjamo sektoriaus gamintojų apskaitos duomenis.
Todėl, ieškovės nuomone, šiuo atveju Taryba turėjo atsižvelgti į byloje esančių su nagrinėjamo turto naudingo tarnavimo trukme
susijusių duomenų visumą. Šiuo atžvilgiu, atsižvelgdama į tai, kad šio turto įprasta nuvertėjimo, t. y. įprasta jų naudingo
tarnavimo trukmė buvo 4,2 metų, Taryba taikė trumpesnę trukmę, nei išplaukia iš įrodymų, pateiktų atliekant tyrimą. Pagal
šiuos įrodymus nuvertėjimo trukmė turėjo būti trylika metų (remiantis ieškovės apskaitos duomenimis) arba net penkiolika–dvidešimt
metų (remiantis ieškovės tiekėjais). Remiantis Bendrijos pramonės informacija, ji turėjo būti šešeri metai.
Kita vertus, Taryba klaidingai nusprendė, kad įprasta turto nuvertėjimo trukmė taikant Indijos teisės aktais numatytą mažėjančios
vertės apskaičiavimo metodą – 4,2 metai. Iš tiesų mažėjančios vertės apskaičiavimo metodas nesusijęs su nuvertėjimo laikotarpiu.
Be to, iš ieškovės skaičiavimų matyti, kad taikant šį metodą turtas nebus visiškai nuvertėjęs Tarybos nustatyto laikotarpio
pabaigoje, nes visuomet turės išliekamąją vertę.
Taryba teigia, kad pagal pagrindinio reglamento 7 straipsnio 3 dalį su ilgalaikio turto įgijimu susijusi subsidija turi būti
paskirstyta įprastam nuvertėjimo laikotarpiui. Įprastas turto naudingo tarnavimo laikas, kuris yra atskira kategorija, galėtų
būti vienas iš nuvertėjimo trukmės nustatymo kriterijų. Tokia yra ir institucijų praktika, kurią ginčija ieškovė.
Ieškovė supainiojo šias dvi sąvokas klaidingai teigdama, kad 4,2 metų laikotarpį institucijos vertino ne tik kaip turto nuvertėjimo,
bet ir kaip jo naudingo tarnavimo trukmę. Dėl ieškovės nurodytų įrodymų konstatuotina, kad jos tiekėjų laiškai patvirtina
tik atitinkamo turto fizinio tarnavimo, o ne adekvačią jo nuvertėjimo trukmę. Bet kuriuo atveju šioje byloje Taryba rėmėsi
Indijos Bendrovių teisės įstatymu, kuris numato privalomą ir su turto naudingo tarnavimo trukme nesusijusį nuvertėjimo laiką.
Dėl mažėjančios vertės apskaičiavimo metodo naudojimo pažymėtina, kad Taryba juo pasinaudojo, nustatydama skirtumą tarp taikant
šį metodą apskaičiuotos nuvertėjimo trukmės ir šešerių metų vidutinės nuvertėjimo trukmės, naudojamos Bendrijos pramonėje.
Šiuo atžvilgiu ieškovės pateiktas alternatyvus skaičiavimas yra netinkamas, nes jame neatsižvelgiama į nuolatines investicijas.
–       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Pirmojo pagrindo pirmoje dalyje ieškovė iš esmės nurodo du kaltinimus. Pirma, ji teigia, kad nustatytas nuvertėjimo laikotarpis
yra akivaizdžiai netikslus atsižvelgiant į jos pačios, atitinkamo turto tiekėjų ir Bendrijos pramonininkų informaciją. Antra,
ji teigia, kad Taryba padarė akivaizdžią vertinimo klaidą nuvertėjimo trukmę nustačiusi pagal Indijos teisės aktais numatytą
mažėjančios vertės metodą.
Dėl pirmojo kaltinimo iš ginčijamo reglamento 43 ir 45 konstatuojamųjų dalių matyti, kad nustatydama nuvertėjimo trukmę Taryba
atsižvelgė į nuvertėjimo apskaičiavimo metodą, numatytą ieškovės valstybės apskaitą reglamentuojančiais teisės aktais.
Todėl pirmiausia reikia išnagrinėti, ar Taryba galėjo teisėtai vadovautis šiuo metodu, užuot atsižvelgusi į ieškovės nurodytą
informaciją.
Pagrindinio reglamento 7 straipsnio 3 dalyje nėra specialių taisyklių dėl aplinkybių, į kurias reikia atsižvelgti nustatant
nuvertėjimo trukmę. Todėl Bendrijos institucijos turi didelę diskreciją pasirinkti, kuriuos iš kriterijų laikyti svarbiais.
Minėtos nuostatos tikslo atžvilgiu iš pagrindinio reglamento 5 straipsnio, skaitomo  kartu su 7 straipsnio 3 dalimi, matyti,
kad įprastos nuvertėjimo trukmės atitinkamoje pramonėje nustatymo tikslas – apskaičiuoti perkant ilgalaikį turtą eksportuotojo
gautos naudos dalį, tenkančią tiriamajam laikotarpiui. Reikia pabrėžti, kad ieškovė neteigia, jog eksportuotojo valstybės
teisės aktais numatytas nuvertėjimo apskaičiavimo metodas yra netinkamas.
Tačiau ji pastebėjo, kad atsižvelgiant į šį veiksnį nukrypstama nuo gairių ir ankstesnės Bendrijos institucijų praktikos.
Pagal gairių F skirsnio a punkto ii papunktį subsidijos suma paskirstoma „per visą (atitinkamo) turto naudingo tarnavimo laikotarpį“
ir „todėl subsidijos suma <...> gali būti paskirstoma laikotarpiui, atitinkančiam šio turto įprastą nuvertėjimo trukmę atitinkamoje
pramonėje“. Nors reikia pastebėti, kad gairėse nurodoma ir „įprasta nuvertėjimo trukmė“, ir atitinkamo turto „įprastas naudingo
tarnavimo laikotarpis“, iš šių dviejų nuorodų neišplaukia, kad Komisija būtų apribojusi nurodytų pagrindinio reglamento 7 straipsnio
3 dalies taikymo veiksnių apimtį.
Beje, pati ieškovė nurodė, kad pagal ankstesnę Bendrijos institucijų minėtų pagrindinio reglamento nuostatų bei gairių taikymo
praktiką buvo remiamasi vidutine nuvertėjimo trukme, taikoma atitinkamos valstybės pramonės srities apskaitoje. Be to, šiuo
atžvilgiu nacionalinės teisės aktais numatytas nuvertėjimo apskaičiavimo metodas gali būti reikšmingas, jeigu šioje šalyje
nuvertėjimas yra reglamentuojamas.
Dėl ieškovės argumento, pagal kurį subsidijos dydį apskaičiuodamos Bendrijos institucijos niekada nesiremdavo atitinkamos
valstybės teisės aktais numatytu nuvertėjimo apskaičiavimo metodu, reikia priminti, kad pagrindinio reglamento 7 straipsnio
3 dalis palieka institucijoms diskreciją pasirinkti veiksnius, į kuriuos reikia atsižvelgti nustatant įprastą nuvertėjimo
trukmę. Aplinkybė, kad Bendrijos institucijos nepanaudojo nagrinėjamo metodo kituose antisubsidiniuose tyrimuose, savaime
dar nereiškia minėtos nuostatos pažeidimo (pagal analogiją žr.2003 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Euroalliages ir kt. prieš Komisiją
, T‑132/01, Rink. p. II‑2359, 68 ir 69 punktus).
Be kita ko, jei ieškovės argumentas dėl ankstesnės praktikos būtų aiškinamas kaip grindžiamas teisinio saugumo principo pažeidimu,
reikėtų pastebėti, kad kai taikytini teisės aktai institucijoms palieka tam tikrą diskreciją, aplinkybė, kad šios institucijos
naudojasi šia diskrecija detaliai ir iš anksto nepaaiškinusios kriterijų, kuriuos ketina taikyti kiekvienoje konkrečioje situacijoje,
nepažeidžia šio principo net jei institucijos nustato naujas pagrindines taisykles (1988 m. spalio 5 d. Teisingumo Teismo
sprendimo
Brother prieš Tarybą
, 250/85, Rink. p. 5683, 28 ir 29 punktai ir 1991 m. gegužės 7 d. Sprendimo
Nakajima prieš Tarybą
, C‑69/89, Rink. p. I‑2069, 118 punktas; 1998 m. liepos 17 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Thai Bicycle prieš Tarybą
, T‑118/96, Rink. p. II‑2991, 67–69 punktai).
Todėl reikia laikyti, kad nustatydamos nagrinėjamo turto įprastą nuvertėjimo trukmę Bendrijos institucijos galėjo atsižvelgti
į eksportuotojo valstybės teisės aktais numatytą nuvertėjimo apskaičiavimo metodą, nepažeisdamos pagrindinio reglamento 7 straipsnio
3 dalies.
Toliau dėl ieškovės informacijos, pagal kurią savo apskaitoje ji taikė trylikos metų vidutinį nuvertėjimo laikotarpį, konstatuotina,
kad iš ginčijamo reglamento 40 konstatuojamosios dalies matyti, jog dėl šių duomenų patikimumo buvo suabejota dėl to, kad
nesutapo į apskaitos registrus ir į finansinės atskaitomybės registrus įtraukto turto klasifikavimas.
Dėl tiekėjų pateiktų pažymų, pagal kurias nagrinėjama įranga gali būti naudojama nuo penkiolikos iki dvidešimties metų, reikėtų
pastebėti, kaip tai padarė Taryba, kad šios pažymos patvirtina ne šios įrangos nuvertėjimo atitinkamoje pramonėje trukmę,
o tik jos fizinio tarnavimo trukmę.
Bendrijos pramonėje taikomo šešerių metų nuvertėjimo laikotarpio atžvilgiu iš ginčijamo reglamento 44 ir 45 konstatuojamųjų
dalių matyti, kad ekonominės šios pramonės situacijos nebuvo galima prilyginti atitinkamos Indijos pramonės situacijai.
Todėl ieškovės nurodyta informacija nepatvirtina, kad Tarybos atliktas vertinimas šiuo atveju yra akivaizdžiai klaidingas.
Dėl antrojo ieškovės kaltinimo padarius akivaizdžią klaidą taikant Indijos teisės aktais nustatytą nuvertėjimo apskaičiavimo
metodą reikia pastebėti, kad šis mažėjančios vertės apskaičiavimo metodas nereikalauja remtis konkrečiai apibrėžtu nuvertėjimo
laikotarpiu.
Šiuo atveju apskaičiuodama šio laikotarpio trukmę Taryba panaudojo formulę, atitinkančią ieškovės situacijoje atsidūrusios
įmonės mažėjančios vertės apskaičiavimo metodo taikymą. Ginčijamo reglamento 45 konstatuojamojoje dalyje ji, be kita ko, konstatavo,
kad taikant šį metodą reguliarių ir nuolatinių investicijų sąlygomis per pavyzdinį šešerių metų laikotarpį galimas „30 % greitesnis“
turto nuvertėjimas nei taikant tiesinį metodą, o tai atitinka šiuo atveju pasirinktą 4,2 metų laikotarpį.
Šiuo atžvilgiu ieškovė neįrodė, kad toks požiūris savaime buvo akivaizdžiai klaidingas. Vis dėlto ji skundžia Tarybos atliktų
skaičiavimų tikslumą pateikdama alternatyvų skaičiavimą, kuris, taikant mažėjančios vertės apskaičiavimo metodą, lemia išliekamąją
vertę penktųjų metų pabaigoje.
Šiuo klausimu reikia pabrėžti, kad ieškovės pateiktas alternatyvus skaičiavimas grindžiamas nuvertėjimu turto, į kurį buvo
investuota pirmaisiais metais, o ne nuolat investuojama. Kadangi toks skaičiavimas grindžiamas kitais vertinimo kriterijais
nei tie, į kuriuos atsižvelgė Taryba, juo negali būti remiamasi ginčijant Tarybos skaičiavimų tikslumą.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, pirmojo pagrindo pirmoje dalyje ieškovės pateikti kaltinimai yra nepriimtini.
Dėl turto priskyrimo liejimo formoms ir neatsižvelgimo į ieškovės apskaitos informaciją (antros dalies pirmasis ir antrasis
kaltinimai)
–       Šalių argumentai
Ieškovė remiasi Tarybos praktika, pagal kurią eksportuotojo apskaita yra pagrindinis informacijos šaltinis. Dempingo bylose
apskaičiuojant gamybos sąnaudas ši praktika prilyginama atsižvelgimui į apskaitos registrus, tvarkomus pagal atitinkamoje
valstybėje bendrai priimtus principus. Todėl atlikdama vertinimą Taryba turėjo remtis iš apskaitos išplaukiančiu nuvertėjimo
laikotarpiu.
Taryba pažeidė pagrindinio reglamento 7 straipsnio 3 dalį, kaip jis aiškinamas jos praktikoje, atsisakydama atsižvelgti į
šį laikotarpį ir priskirdama nagrinėjamą turtą liejimo formoms, nors šis turtas į ieškovės apskaitą įtrauktas kaip mechanizmai.
Ieškovė pripažįsta, kad to paties turto įtraukimas į apskaitos ir finansinės atskaitomybės registrus skiriasi. Tačiau, esant
skirtumams, finansinės atskaitomybės registrai neturėtų būti svarbesni nei apskaitos registrai.
Ginčijamame reglamente šiuo atžvilgiu taip pat padaryta motyvavimo klaida. Iš tiesų nagrinėjamo turto klasifikavimą Taryba
turėjo pagrįsti objektyviais kriterijais, susijusiais su jo pobūdžiu, o ne vien prieštaravimu tarp ieškovės apskaitos ir finansinės
atskaitomybės registrų.
Be to, 2003 m. balandžio 14 d. laiške ieškovė Komisijai nurodė, kad jos finansinės atskaitomybės registruose tik dalis nagrinėjamo
turto buvo perkvalifikuota į liejimo formų kategoriją. Šią informaciją patvirtino ieškovės pateikta pajamų deklaracija, kurią
Komisija išnagrinėjo atlikdama tyrimą. Taigi Komisija turėjo visą informaciją, reikalingą patikrinti ieškovės atliktus skaičiavimus.
Taryba mano, kad nors eksportuotojo apskaita iš principo yra pagrindinis informacijos šaltinis, institucijos nėra saistomos
šių duomenų, o turi atsižvelgti į tai, kas atitinkamoje pramonėje srityje yra įprastas nuvertėjimo laikotarpis. Šiuo atveju
netinka remtis nuvertėjimo laikotarpiu, nurodytu ieškovės apskaitoje. Pirma, turto klasifikavimas šioje apskaitoje neatitiko
jo klasifikavimo finansinėje atskaitomybėje. Antra, kadangi nuostolinga Bendrijos pramonė taikė maždaug šešerių metų vidutinį
nuvertėjimo laikotarpį, ieškovės, pelningos ir nuolat bei daug investuojančios įmonės, taikomas nuvertėjimo laikotarpis turėjo
būti daug trumpesnis už šį vidurkį.
Mokesčių deklaracijoje ieškovė perkvalifikavo nagrinėjamą turtą į liejimo formas. Iš Indijos teisės aktų matyti, kad identiško
turto klasifikavimas apskaitoje ir finansinėje atskaitomybėje turi būti suderintas. Todėl siekdama nustatyti tinkamą nuvertėjimo
trukmę Taryba vadovavosi prielaida, kad klasifikavimo pakeitimas finansinėje atskaitomybėje turėjo lemti ir identišką ieškovės
apskaitos pakeitimą.
Šis argumentas pakankamai motyvuotas, be kita ko, ginčijamo reglamento 41 konstatuojamojoje dalyje. Atsižvelgdama į šiuos
motyvus Taryba neprivalėjo nagrinėti klausimo dėl objektyvaus atitinkamo turto pobūdžio. Be to, pati ieškovė neįrodė, kad
turto perkvalifikavimas finansinėje atskaitomybėje buvo grindžiamas objektyviu pobūdžiu, o ne tik jos mokestiniais interesais.
Į ieškovės teiginį, kad perkvalifikavimas finansinėje atskaitomybėje nebuvo susijęs su visu nagrinėjamu turtu, Taryba atsikerta,
kad šį teiginį pagrindžiantys įrodymai nebuvo pateikti nei 2003 m. balandžio 14 d. ieškovės laiške Komisijai, nei jos ieškinyje.
Be to, iš 2003 m. gegužės 8 d. Komisijos atsakymo matyti, kad 2003 m. balandžio 14 d. laiške nurodyta informacija, t. y. bendra
importuotų prekių vertė, neatitiko anksčiau pateiktos ir atliekant tyrimą patikrintos informacijos. Taigi Komisija negalėjo
nei patikrinti naujos informacijos, nei į ją atsižvelgti.
–       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Iš ginčijamo reglamento 39–43 konstatuojamųjų dalių matyti, kad Taryba įvertino nagrinėjamo turto nuvertėjimo trukmę vadovaudamasi
metodu, Indijos teisės aktuose numatytu tokiai įrangai, kokia yra liejimo formos. Todėl ji atsisakė grįsti šį vertinimą nuvertėjimo
laikotarpiu, numatytu ieškovės apskaitos registruose, kuriuose šis turtas buvo įtrauktas kaip mechanizmai.
Ieškovė pripažįsta mokesčių deklaracijoje už nagrinėjamą laikotarpį perkvalifikavusi nagrinėjamą turtą į gamybos įrangos kategoriją.
Tačiau ji teigia, kad Taryba pažeidė pagrindinio reglamento 7 straipsnio 3 dalį grįsdama savo vertinimą klasifikavimu, nurodytu
finansinės atskaitomybės registruose, užuot atsižvelgusi į apskaitoje nurodytą informaciją.
Pirmiausia reikia priminti, kaip tai nurodyta 45 punkte, kad vien aplinkybė, jog Bendrijos institucijos nepanaudojo to paties
metodo kituose antisubsidiniuose tyrimuose, savaime dar nereiškia minėtos nuostatos pažeidimo. Be to, šiuo atveju iš ginčijamo
reglamento 40 ir 41 konstatuojamųjų dalių matyti, kad atsižvelgimas į finansinės atskaitomybės duomenis buvo grindžiamas tuo,
jog nagrinėjamo turto klasifikavimas ieškovės apskaitos registruose nesutapo su klasifikavimu jos finansinės atskaitomybės
registruose. Todėl negalima tvirtinti, kad Taryba nukrypo nuo informacijos, kuri išplaukia iš ieškovės apskaitos, dėl neobjektyvių
priežasčių.
Be to, reikia pastebėti, kad iš ginčijamo reglamento 38 konstatuojamosios dalies matyti, jog savo įvertinimą Bendrijos institucijos
pagrindė nuvertėjimo laikotarpiu, kuris yra taikytinas apskaitoje. Nuoroda į ieškovės mokesčių deklaraciją atliekant šį vertinimą
buvo pateikta tik apskaitoje dėl adekvačios nagrinėjamo turto klasifikacijos. Kaip matyti iš ginčijamo reglamento 41 konstatuojamosios
dalies, minėtą nuorodą pateisina tai, kad tas pats turtas turėjo būti identiškai klasifikuojamas apskaitos bei finansinės
atskaitomybės registruose. Todėl ieškovė nepagrįstai teigia, kad Bendrijos institucijos neteisėtai vadovavosi finansinės atskaitomybės,
o ne apskaitos registrais.
Galiausiai, reikia pažymėti, pirma, kad ieškovė neginčijo Tarybos teiginio, pagal kurį, nors savo apskaitos bei finansinės
atskaitomybės registruose įmonė galėtų naudoti skirtingus nuvertėjimo apskaičiavimo metodus, to paties turto klasifikavimas
abiejuose registruose turėtų būti identiškas. Antra, ji neteigia, kad turto klasifikacija jos finansinės atskaitomybės registruose
buvo klaidinga. Komisijos tyrime taip pat nenustatyta, kad Indijos valdžios institucijos būtų užginčijusios turto klasifikavimą
mokesčių deklaracijoje arba kad ieškovė jį būtų pataisiusi.
Tokiomis aplinkybėmis Taryba teisėtai galėjo laikyti, kad, ieškovei pakeitus nagrinėjamo turto klasifikavimą finansinėje atskaitomybėje,
toks pats pakeitimas turėjo būti padarytas ir apskaitoje.
Dėl ieškovės subsidiariai pateikto argumento, susijusio su nepakankamu minėto teiginio motyvavimu, reikia priminti, kad pagal
nusistovėjusią teismų praktiką EB 253 straipsniu įtvirtinta pareiga motyvuoti reikalauja aiškiai ir nedviprasmiškai atskleisti
Bendrijos institucijos, kuri priėmė aktą, jį priimti paskatinusias priežastis, kad atitinkami asmenys, siekdami apginti savo
teises, žinotų, kodėl priimtos priemonės, o Bendrijos teismas galėtų vykdyti teisminę kontrolę (žr. 2002 m. rugsėjo 12 d.
Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Europe Chemi-Con (Deutschland) prieš Tarybą
, T‑89/00, Rink. p. II‑3651, 65 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Šiuo klausimu ginčijamo reglamento 40–42 konstatuojamosiose dalyse nurodoma, kad ieškovės pateiktos su turto klasifikavimu
apskaitos registruose susijusi informacija neatitiko klasifikavimo pakeitimų finansinės atskaitomybės registruose, nors to
paties turto klasifikavimas abiejuose registruose turėjo būti identiškas. Taigi ginčijamas reglamentas pakankamai paaiškina
priežastis, dėl kurių Taryba negrindė savo įvertinimo ieškovės apskaitoje nurodytu turto klasifikavimu, bet rėmėsi kitais
svarbiais duomenimis.
Galiausiai ieškovė tvirtina, kad turto priskyrimas liejimo formų kategorijai nesusijęs su visu nagrinėjamu turtu, ir apie
tai ji informavo Komisiją 2003 m. balandžio 14 d. laišku.
Taryba atsikerta į šį teiginį nurodydama, kad pagrindžiant jį pateikta informacija buvo nesuderinama su kitais atliekant tyrimą
gautais duomenimis ir dėl to į minėtą teiginį nebuvo galima atsižvelgti.
Iš dokumentų, šalių pateiktų atsakant į Pirmosios instancijos teismo raštu pateiktą klausimą, matyti, kad pagrįsdama aptariamą
teiginį ieškovė nurodė savo mokesčių deklaracijos informaciją apie tiriamąjį laikotarpį. Neginčijama, kad į šią deklaraciją
įrašyto turto vertė neatitinka subsidijai apskaičiuoti naudotos jo vertės. Taryba nurodo, kad vien šių duomenų pagrindu institucijos
negalėjo palyginti šio teiginio su kita atliekant tyrimą patikrinta informacija.
Tačiau ieškovė teigia, kad iš to išplaukiantis vertės dydžio skirtumas, kurį galima paaiškinti transportavimo ir įrengimo
sąnaudų įtraukimu, netrukdė Bendrijos institucijoms pastebėti, jog klasifikavimo pakeitimas nebuvo susijęs su visu importuotu
turtu.
Šiuo klausimu Taryba patikslino, kad Bendrijos institucijos neturėjo galimybės nustatyti tikslios liejimo formų kategorijai
priskirto turto vertės, nes, pirma, ieškovė nepaaiškino savo turto klasifikavimo mokesčių deklaracijoje kriterijų ir, antra,
ji nepateikė išsamaus ir patikrinti galimo savo turto sąrašo. Nesant šių duomenų Bendrijos institucijos neturėjo galimybės
patikrinti skaičių, kuriuos ieškovė pateikė pagrįsdama savo teiginį.
Atsižvelgiant į pastaruosius argumentus, kurių ieškovė neginčijo Pirmosios instancijos teisme, reikia laikyti, kad ji nepateikė
Bendrijos institucijoms įrodymų, kurie būtų leidę patikrinti jos teiginio tikslumą ir prireikus atsižvelgti į tą atitinkamo
turto dalį, kuri nebuvo priskirta liejimo formų kategorijai. Todėl vien šiuo teiginiu ieškovė negali ginčyti ginčijamame reglamente
nurodyto įvertinimo.
Taigi Taryba galėjo, nepažeisdama pagrindinio reglamento 7 straipsnio 3 dalies, laikyti, kad nagrinėjamas turtas, finansinėje
atskaitomybėje priskirtas liejimo formoms, į apskaitą taip pat turėjo būti įtrauktas kaip liejimo formos jo nuvertėjimo laikotarpiui
nustatyti bei kad dėl to šis vertinimas nebuvo pagrįstas ieškovės apskaitoje esančia informacija. Be to, šiuo atžvilgiu ieškovė
neįrodė pareigos motyvuoti pažeidimo.
Todėl reikia atmesti antros dalies pirmaisiais dviem kaltinimais ieškovės suformuluotus teiginius kaip nepagrįstus.
Dėl atsižvelgimo į ieškovės pelningumą ir investicijas (antros dalies trečiasis kaltinimas)
–       Šalių argumentai
Ieškovės teigimu, Taryba pažeidė pagrindinio reglamento 7 straipsnio 3 dalį nuvertėjimo trukmei nustatyti atskirdama pelningas
ir nepelningas įmones. Pirma, pagrindinis reglamentas visiškai nenumato tokio atskyrimo. Antra, tai būtų nelogiška, nes įprastas
turto naudingo tarnavimo laikotarpis bei jo įprasta nuvertėjimo trukmė yra susiję dėl savo pobūdžio, o ne dėl pelningumo ar
dėl įmonės savininkės investicinių planų.
Darydama prielaidą, kad šešerius metus ieškovė daug investavo, Taryba taip pat pažeidė pagrindinio reglamento 5 straipsnį
ir 11 straipsnio 1 dalį. Aplinkybė, kad tiriamuoju laikotarpiu bei dvejus metus iki tyrimo ieškovė buvo pelninga ir investavo,
nėra įrodymas, kad ji šešerius metus išlaikė tą patį pelningumo ir investavimo lygį. Taigi Tarybos požiūris apima manipuliavimą
vėlesniais nei tiriamasis laikotarpis faktais.
Taryba atsako, kad ji neatskyrė pelningų ir nepelningų bendrovių. Siekdama padaryti išvadą, kad ieškovės turtas labai greitai
nuvertėjo, Taryba tik nurodė faktą, kad ieškovė nuolat ir daug investavo. Taryba siekė nustatyti ieškovės padėtyje atsidūrusios
bendrovės taikomą įprastą nuvertėjimo trukmę. Ieškovė klaidingai tvirtino, kad pelningumas neturi poveikio nuvertėjimo trukmei,
nes buvimo pelningai aplinkybė turi reikšmės pasirenkant šią trukmę.
Siekdama įvertinti, ar ieškovė yra pelninga ir ar ji daug investavo, Taryba rėmėsi aplinkybėmis, nustatytomis ir neužginčytomis
atliekant tyrimą. Vadovaudamasi pagrindinio reglamento 5 straipsniu bei 11 straipsnio 1 dalimi, ji nesirėmė nė viena aplinkybe,
vėlesne nei tiriamasis laikotarpis.
–       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Neginčijama, jog Taryba atsižvelgė į atliekant tyrimą nustatytą aplinkybę, kad ieškovė buvo labai pelninga ir kad ji reguliariai
bei nuolat investavo. Ši faktinė aplinkybė buvo paminėta dviem atvejais. Pirma, iš dviejų Indijos teisės aktais leidžiamų
nuvertėjimo apskaičiavimo metodų Taryba nurodė greitesnį nuvertėjimą lemiantį mažėjančios vertės metodą. Antra, vadovaudamasi
šiuo metodu Taryba apskaičiavo nuvertėjimo trukmę reguliarių ir nuolatinių investicijų sąlygomis.
Šie motyvai nurodyti ginčijamo reglamento 45 konstatuojamojoje dalyje:
„Tačiau eksportuojančio gamintojo padėtis labai skiriasi nuo vidutinės bendrovės padėties. Tai labai pelninga įmonė, nuolat
ir daug investuojanti, todėl pagrįstai galima manyti, kad jos taikomas nuvertėjimo laikotarpis tikriausiai daug mažesnis nei
minėtas vidurkis. Tad buvo nuspręsta, jog tikslinga taikyti (mažėjančios vertės) metodą, kuris svarbus tuo, kad leidžia greitesnį
nuvertėjimą nei tiesinis-linijinis metodas. Yra žinoma, kad esant nuolatinio investavimo sąlygoms pagal (mažėjančios vertės)
metodą <...>, numatytą Indijos bendrovių įstatyme ir nurodytą 43 konstatuojamojoje dalyje, leidžiamas 30 % greitesnis nuvertėjimas
nei tolygus tiesinis-linijinis metodas per taikomą pavyzdinį šešerių metų laikotarpį, naudojant tiesinį-linijinį metodą. Tai
atitinka 4,2 metų laikotarpį, palyginti su šešeriais metais tiesiniam–linijiniui metodui <...>“
Ieškovė teigia, kad atsižvelgusi į jos pelningumą ir investicijas Taryba pažeidė pagrindinio reglamento 7 straipsnio 3 dalį,
5 straipsnį ir 11 straipsnio 1 dalį.
Dėl pagrindinio reglamento 7 straipsnio 3 dalies reikia pastebėti, kad pagal šią nuostatą Taryba turi įvertinti įprastą nuvertėjimo
trukmę atitinkamoje pramonės srityje. Šis vertinimas taip pat gali reikalauti atsižvelgti į atitinkamo eksportuotojo padėtį.
Kaip jau buvo nurodyta 40 punkte, šiuo klausimu nesant specialių taisyklių, Bendrijos institucijos turi diskreciją pasirinkti,
kuriuos iš kriterijų laikyti svarbiais.
Šiuo atžvilgiu ieškovė nepateikė jokio įrodymo pagrįsti savo teiginį, kad eksportuotojo pelningumas negali turėti poveikio
jos turto nuvertėjimo trukmei. Atvirkščiai, Taryba teisingai nurodė, kad eksportuotojo pasirinktas nuvertėjimo apskaičiavimo
metodas, be kita ko, gali priklausyti nuo numatytų investicijų ir atitinkamos įmonės pelningumo.
Tokiomis aplinkybėmis ieškovė neįrodė, kad Taryba pažeidė pagrindinio reglamento 7 straipsnio 3 dalį.
Pagrindinio reglamento 5 straipsnis numato, kad subsidijos suma apskaičiuojama pagal naudą, kurią gavėjui suteikė nustatyta
tiriamajam laikotarpiui tenkanti subsidija. Šiuo atveju Bendrijos institucijos padarė išvadą, kad palanki ieškovės situacija
nagrinėjamais trejais finansiniais metais galėjo turėti poveikio jai pasirenkant nuvertėjimo apskaičiavimo metodą. Be to,
taip parinktu metodu jos rėmėsi nustatydamos tiriamajam laikotarpiui tenkančią subsidijos dalį. Todėl ieškovė klaidingai teigia,
kad į subsidijos dydžio skaičiavimus Bendrijos institucijos įtraukė naudą, tenkančią kitam laikotarpiui nei tiriamasis.
Pagrindinio reglamento 11 straipsnio 1 dalis, be kita ko, numato, kad vertinant subsidiją ir žalą dažniausia neatsižvelgiama
į informaciją, kuri susijusi su laikotarpiu po tiriamojo laikotarpio. Todėl Bendrijos institucijų analizei svarbūs duomenys
paprastai yra susiję su laikotarpiu, kuris pasibaigia kartu su tiriamuoju laikotarpiu. Tačiau ši nuostata nepanaikina galimybės
nagrinėjant šiuos duomenis atsižvelgti į ateityje galimų įvykių prognozę, kiek ji yra svarbi ir pagrįsta objektyviais atliekant
tyrimą gautais įrodymais.
Dėl tokių prognozių svarbos šiuo atveju reikėtų priminti, kad ieškovė neužginčijo Tarybos vertinimo, pagal kurį atitinkamo
eksportuotojo pelningumas ir jo numatytos investicijos gali būti svarbios nustatant naudotiną nuvertėjimo apskaičiavimo metodą.
Dėl prognozių, į kurias atsižvelgė Taryba, pagrįstumo reikia pastebėti, kad ieškovė neginčija trejus metus iki tiriamojo laikotarpio
pabaigos reguliariai investavusi dideles sumas. Nors ši faktinė aplinkybė nebūtinai reiškia, kad nagrinėjamas nuvertėjimas
vyko reguliarių ir nuolatinių investicijų sąlygomis, kaip manė Taryba, reikia pabrėžti, kad šis ekonominio pobūdžio vertinimas
priklauso didelei diskrecijai, kuria naudojasi Bendrijos institucijos, vertindamos sudėtingas ekonomines situacijas. Ieškovė
neįrodė, kad vertindama Taryba šiuo atžvilgiu padarė akivaizdžią klaidą.
Taigi ieškovė neįrodė, kad Taryba pažeidė pagrindinio reglamento 5 straipsnį arba 11 straipsnio 1 dalį.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, šis kaltinimas yra nepagrįstas.
Dėl mažėjančios vertės apskaičiavimo metodo naudojimo (antros dalies ketvirtasis kaltinimas)
–       Šalių argumentai
Ieškovė teigia, kad Taryba pažeidė pagrindinio reglamento 7 straipsnio 3 dalį panaudojusi mažėjančios vertės metodą subsidijos
dydžiui apskaičiuoti. Gairėse bei institucijų praktikoje nurodomas tiesinio metodo naudojimas. Šiuo klausimu ginčijame reglamente
nepaaiškintos priežastys, dėl kurių Bendrijos institucijos nukrypo nuo nusistovėjusios jų praktikos, o savo apskaitoje ieškovė
naudojo tiesinį metodą.
Taryba atsikerta, kad pagrindinio reglamento 7 straipsnio 3 dalis neužkerta kelio kito nei tiesinio nuvertėjimo apskaičiavimo
metodo naudojimui, net jei paprastai naudojamas šis metodas. Aplinkybė, kad mažėjančios vertės apskaičiavimo metodas anksčiau
nebuvo naudotas, nėra svarbi.
–       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Iš ginčijamo reglamento 45 konstatuojamosios dalies matyti, kad Bendrijos institucijos nustatė nuvertėjimo trukmę taikydamos
mažėjančios vertės apskaičiavimo metodą, kurį Indijos teisės aktai numato nagrinėjamam turtui.
Šiuo klausimu ieškovė teigia, kad mažėjančios vertės metodo naudojimas savaime pažeidžia pagrindinio reglamento 7 straipsnio
3 dalį, kaip ji išaiškinta Komisijos gairėse ir taikyta jos ankstesnėje praktikoje.
Reikia pastebėti, kad pagrindinio reglamento 7 straipsnio 3 dalis neužkerta kelio taikyti mažėjančios vertės metodą.
Gairių F skirsnio a punkto ii papunktis numato, kad paskirstydama subsidijų sumą Komisija paprastai naudoja tiesinį nuvertėjimo
apskaičiavimo metodą. Kita vertus, tai nereiškia, kad negalima remtis kitu nuvertėjimo apskaičiavimo metodu. Be to, pagal
gairių A skirsnį jame pateikiamos nuostatos netaikomos, jei specialiosios aplinkybės pateisina kitokį požiūrį.
Šiuo atveju ginčijamo reglamento 44 ir 45 konstatuojamosiose dalyse Taryba paaiškino, kad Indijos teisės aktais numatytas
mažėjančios vertės apskaičiavimo metodas, lemiantis greitesnį nuvertėjimą nei tais pačiais teisės aktais numatytas tiesinis
metodas, buvo tinkamesnis atsižvelgiant į Bendrijos pramonėje naudojamą nuvertėjimo trukmę ir ypatingas aplinkybes, iš kurių
ieškovė turėjo naudos. Tokiomis aplinkybėmis Bendrijos institucijos galėjo teisėtai laikytis kitokio požiūrio nei gairėse
numatytas bendrasis požiūris.
Dėl ieškovės argumento, kad Bendrijos institucijos nenaudojo mažėjančios vertės metodo kituose antisubsidiniuose tyrimuose,
reikia priminti, jog vien šio argumento nepakanka, kad būtų paneigtas jo naudojimo teisėtumas šiuo atveju (žr. pirmiau, 45
ir 46 punktus).
Dėl ieškovės kritikos, pagal kurią Taryba taikė kitokį metodą nei naudotas ieškovės apskaitoje, reikia priminti, kad Komisija
teisingai nusprendė, jog šioje apskaitoje naudotas nuvertėjimo apskaičiavimo metodas šiuo atveju buvo netinkamas (žr. 65–37
ir 79 punktus).
Taigi ieškovė nepagrindė teiginio, kad Bendrijos institucijos pažeidė pagrindinio reglamento 7 straipsnio 3 dalį vien dėl
to, kad nukrypo nuo požiūrio, kuris numatytas gairėse ir kuriuo vadovautasi ankstesniuose antisubsidiniuose tyrimuose.
Atsižvelgiant į šiuos argumentus, šis kaltinimas turi būti atmestas kaip nepagrįstas.
Dėl tariamai neobjektyvaus skaičiavimo pobūdžio (antros dalies penktasis kaltinimas)
–       Šalių argumentai
Ieškovė teigia, kad 4,2 metų laikotarpiui apskaičiuoti Taryba naudojo neobjektyvų metodą. Be kita ko, institucijos neobjektyviai
pasirinko šešerių metų laikotarpį abiejų, tiesinio ir mažėjančios vertės, nuvertėjimo apskaičiavimo metodams palyginti ir
šešerių metų laikotarpį, per kurį ieškovė tariamai nuolat investavo. Jei institucijos būtų pasirinkusios kitą metų skaičių,
jos būtų priėjusios prie kitokios išvados.
Neobjektyvų nagrinėjamos nuvertėjimo trukmės nustatymo pobūdį patvirtina aplinkybė, kad pirmajame pranešime Komisija pasiūlė
trejų metų laikotarpį, kurį vėliau, vadovaudamasi tais pačiais įrodymais, pakeitė 4,2 metų laikotarpiu.
Tarybos teigimu, aplinkybė, kad pakeisdama skaičiavimo kriterijus ji galėjo nustatyti kitokią nuvertėjimo trukmę, neįrodo,
kad jos požiūris buvo neobjektyvus. Šiuo atžvilgiu ieškovė neįrodė, kad Taryba viršijo savo diskrecijos ribas.
Tarybos manymu, tyrimo eigoje Komisija galėjo pakeisti savo požiūrį net jei šis pakeitimas ir nebūtų buvęs pagrįstas naujais
įrodymais. Ši aplinkybė nereiškia, kad naujas požiūris yra neobjektyvus.
–       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Ieškovė pateikia kaltinimą dėl nagrinėjamos įprastos nuvertėjimo trukmės nustatymo neobjektyvumo. Ji nurodo, pirma, kad Bendrijos
institucijos neobjektyviai pasirinko Indijos teisės aktuose numatytų dviejų alternatyvių metodų palyginimo kriterijus ir,
antra, kad jos pakeitė nuvertėjimo trukmę vėlyvoje tyrimo stadijoje bei nesant naujų įrodymų.
Dėl pirmo tvirtinimo iš ginčijamo reglamento 45 konstatuojamosios dalies matyti, kad šiuo atveju naudotas pavyzdinis šešerių
metų laikotarpis atitiko ir Bendrijos pramonėje taikomą vidutinę nuvertėjimo trukmę, ir pagal tiesinį nuvertėjimo metodą,
kuris yra vienas iš dviejų Indijos teisės aktais numatytų naudotinų metodų, apskaičiuotą trukmę. Todėl negalima teigti, kad
nustatydamos šią trukmę institucijos veikė neobjektyviai. Ieškovės argumentas, kad skaičiuojant nuvertėjimo trukmę už kitą
laikotarpį rezultatas būtų buvęs kitoks, nepaneigia nurodytos išvados dėl nešališkai nustatytos trukmės.
Dėl antrojo teiginio, kad Komisija iš pradžių pasiūlė trejų metų laikotarpį, reikia priminti, kad prekybos apsaugos priemonių
tyrimas faktiškai yra tęstinis procesas, per kurį daugelis išvadų nuolat peržiūrimos. Todėl įmanoma, kad galutinės Bendrijos
institucijų išvados skiriasi nuo tam tikru tyrimo momentu pateiktų išvadų (minėto sprendimo
Shanghai Teraoka Electronic prieš Tarybą
182 punktas). Todėl ieškovė negali tvirtinti, kad nuvertėjimo trukmės vertinimo pakeitimas tyrimo eigoje yra šio vertinimo
neobjektyvumo požymis. Be to, kaip nurodė Taryba, nors šiuo atveju pakeitimas ir nebuvo pagrįstas naujais įrodymais, jis buvo
atliktas iš ieškovės gavus rašytines ir žodines pastabas.
Todėl ieškovė neįrodė, kad Bendrijos institucijų atliktas vertinimas buvo neobjektyvus. Taigi šis kaltinimas turi būti atmestas.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, visas pirmasis ieškinio pagrindas turi būti atmestas.

Dėl antrojo ieškinio pagrindo, susijusio su teisės į gynybą ir pareigos motyvuoti pažeidimu vertinant įprastą turto nuvertėjimo
trukmę
Šalių argumentai
Ieškovė teigia, kad 2003 m. balandžio 9 d. pranešime Komisija pateikė naują nuvertėjimo trukmės apskaičiavimo metodą, iš esmės
skirtingą nuo nurodyto  2003 m. kovo 4 d. galutinėje informacijoje. Iš šio pranešimo ieškovei nebuvo įmanoma suprasti naujojo
metodo. Komisija netiesiogiai pripažino šią aplinkybę, 2003 m. gegužės 5 d. nusiųsdama papildomus paaiškinimus.
Be to, šie 2003 m. gegužės 5 d. papildomi paaiškinimai taip pat neleido ieškovei pasinaudoti teise į gynybą. Pirma, ieškovė
neturėjo galimybės pateikti tinkamų pastabų po 2003 m. gegužės 5 d., nes šioje stadijoje jau buvo neįmanoma pakeisti pasiūlymo
dėl ginčijamo projekto priėmimo. Antra, net ir papildomi paaiškinimai jai nesuteikė galimybės suprasti, kaip Komisija nustatė
4,2 metų nuvertėjimo laikotarpį. Šiuo atžvilgiu būtų pakakę pridėti skaičiais išreikštų skaičiavimų lentelę, o to Komisija
nepadariusi.
Dėl Tarybos argumento, pagal kurį ieškovė turėjusi paprašyti paaiškinti 2003 m. balandžio 9 d. pranešimą, ieškovė pastebi,
kad jame buvo nustatytas labai trumpas atsakymo pateikimo terminas ir kad jos 2003 m. balandžio 14 d. atsakyme netiesiogiai
prašoma pateikti išsamesnius paaiškinimus.
Ieškovė subsidiariai teigia, kad ginčijamas reglamentas yra nepakankamai motyvuotas, nes pakartoja neišbaigtus 2003 m. balandžio
9 d. pranešimo motyvus.
Taryba teigia, kad papildomo 2003 m. balandžio 9 d. pranešimo pakako. Jei ieškovė nesuprato jame pateikto skaičiavimo metodo,
ji turėjusi prašyti paaiškinimų. Tačiau 2003 m. balandžio 14 d. atsakyme ieškovė tik išreiškė savo nepritarimą Komisijos taikomam
metodui.
Be to, aplinkybė, kad 2003 m. gegužės 5 d. Komisija išsiuntė papildomus paaiškinimus, nereiškia, kad ji pripažino, jog 2003 m.
balandžio 9 d. raštas yra nepakankamas. Šie paaiškinimai iš tikrųjų tebuvo atsakymas dėl ieškovės 2003 m. balandžio 14 d.
pateikto skaičiavimo. Priešingai nei nurodo ieškovė, šie paaiškinimai buvo išsiųsti laiku.
Ieškovė žinojo Komisijos naudojamus nuvertėjimo apskaičiavimo metodus ir jai neturėjo būti sunku apsiskaičiuoti nagrinėjamas
sumas. Administracinėje procedūroje ji nė karto neprašė pateikti skaičiais išreikštų skaičiavimų lentelės.
Galiausiai ieškovė bet kuriuo atveju nepateikė jokio argumento, galinčio patvirtinti, kad galimas informacijos trūkumas sutrukdė
jai apsiginti.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Reikia pastebėti, kad vadovaujantis pagrindinio reglamento 30 straipsnio 1 ir 2 dalimis, atitinkami eksportuotojai gali reikalauti
atskleisti galutinę informaciją apie esminius faktus ir motyvus, kurių pagrindu ketinama rekomenduoti imtis nuolatinių priemonių.
Šiuo galutinės informacijos atskleidimo reikalavimu siekiama užtikrinti atitinkamų įmonių teisės į gynybą apsaugą (pagal analogiją
dempingo srityje žr. 2002 m. lapkričio 21 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Kundan ir Tata prieš Tarybą
, T‑88/98, Rink. p. II‑4897, 131 punktą).
Be to, vadovaujantis nusistovėjusia teismų praktika prekybos apsaugos priemonių srityje, įmonėms, kurių atžvilgiu atliekamas
tyrimas dėl nuolatinių priemonių įvedimo, administracinėje procedūroje turi būti sudarytos galimybės veiksmingai pareikšti
savo nuomonę dėl nurodytų aplinkybių tikrumo ir svarbos (žr. minėto sprendimo
Kundan ir Tata prieš Tarybą
132 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Šiuo atžvilgiu nevisiškas galutinės informacijos atskleidimas lemia nuolatinius muitus nustatančio reglamento neteisėtumą
tik tuo atveju, kai dėl šio trūkumo atitinkamos šalys neturėjo galimybės veiksmingai apginti savo interesų (žr. minėto sprendimo
Shanghai Teraoka Electronic prieš Tarybą
292 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Atsižvelgiant į šiuos principus, reikia išnagrinėti ieškovės priekaištus dėl nagrinėjamos informacijos nepakankamumo.
Reikia pastebėti, kad 2003 m. kovo 4 d. pranešime pateiktas subsidijos apskaičiavimo metodas 2003 m. balandžio 9 d. pranešime
buvo pakeistas. Taigi Komisija atskleidė galutinę informaciją apie subsidijos paskirstymo laikotarpiui pasirinktą nuvertėjimo
trukmę 2003 m. balandžio 9 d. pranešime.
Šio pranešimo 28 punktas suformuluotas taip:
„<...> nuspręsta, jog tikslinga taikyti (mažėjančios vertės) metodą, kuris svarbus tuo, kad leidžia greitesnį nuvertėjimą
nei tiesinis-linijinis metodas. Yra žinoma, kad esant nuolatinio investavimo sąlygoms pagal (mažėjančios vertės) metodą <...>,
numatytą Indijos bendrovių įstatyme ir nurodytą 43 konstatuojamojoje dalyje, leidžiamas 30 % greitesnis nuvertėjimas nei tolygus
tiesinis-linijinis metodas per taikomą pavyzdinį šešerių metų laikotarpį, naudojant tiesinį-linijinį metodą. Tai atitinka
4,2 metų laikotarpį, palyginti su šešeriais metais tiesiniam-linijiniui metodui. Todėl šis trumpesnis laikotarpis buvo naudojamas
gautai naudai paskirstyti.“
Ieškovė iš esmės teigia, kad nors minėta galutinė informacija ir nurodo reguliarių ir nuolatinių investicijų sąlygas, tai
nereiškia, kad Komisija įvertino nagrinėjamą nuvertėjimo trukmę atsižvelgdama į vienodo dydžio metinių investicijų sumas per
šešerių metų laikotarpį.
Šiuo atžvilgiu reikia pastebėti, kad nagrinėjama galutinė informacija susijusi su dviejų ieškovės valstybės teisės aktais
numatytų nuvertėjimo apskaičiavimo metodų palyginimu ir kad ji nurodo visus skaičiavimo elementus bei rezultatą. Tokiomis
aplinkybėmis reikia pripažinti, kad formuluotė „reguliarių ir nuolatinių investicijų sąlygomis“ nebūtinai reiškia, kad nagrinėjamu
laikotarpiu investuotos metinės sumos yra vienodos, tačiau galimas šios formuluotės nevienareikšmiškumas negalėjo ieškovei
sutrukdyti suprasti taikomo metodo. Iš tikrųjų, net jei ieškovė išreiškė abejones dėl tikslios nagrinėjamos frazės reikšmės,
turėdama visus skaičiavimo elementus ir žinodama atitinkamus nuvertėjimo apskaičiavimo metodus, ji galėjo pasitikrinti jos
reikšmę kitų skaičiavimo elementų atžvilgiu.
Be to, reikia pabrėžti, kad ieškovė niekada neklausė Komisijos apie šios frazės reikšmę. Savo atsakyme į nagrinėjamą 2003 m.
balandžio 14 d. pranešimą ieškovė tik užginčijo Komisijos skaičiavimų tikslumą, pateikdama alternatyvų skaičiavimą. Iš šio
alternatyvaus skaičiavimo matyti, kad ieškovė pasiūlė skaičiuoti nuvertėjimą atsižvelgiant į pradinę investiciją, o ne į reguliarias
ir nuolatines investicijas. Taigi šis susirašinėjimas patvirtina ne tai, kad ieškovė negalėjo suprasti taikomo metodo, bet
kad ji ginčijo vieną iš skaičiavimo elementų.
Šiomis aplinkybėmis reikia laikyti, kad ieškovė neįrodė, jog 2003 m. balandžio 9 d. pranešime neišsamiai įvertinta įprasta
nagrinėjamo turto nuvertėjimo trukmė.
Bet kuriuo atveju reikia pažymėti, kad 2003 m. gegužės 5 d. laiške Komisija atsakė į ieškovės pasiūlymą dėl alternatyvaus
skaičiavimo metodo nurodydama, kad institucijų skaičiavimas buvo grindžiamas vienodo dydžio metinių investicijų sumomis per
šešerių metų laikotarpį. Kadangi ši informacija ieškovei buvo perduota iki Komisijai priimant pasiūlymą dėl ginčijamo reglamento,
ieškovė negali teigti, kad ji nebuvo išsiųsta laiku (šiuo klausimu žr. 1998 m. lapkričio 19 d. Pirmosios instancijos teismo
sprendimo
Champion Stationery ir kt. prieš Tarybą
, T‑147/97, Rink. p. II‑4137, 82 punktą).
Dėl ieškovės subsidiariai pateikto argumento apie motyvacijos trūkumą reikia pažymėti, kad 2003 m. balandžio 9 d. pranešimo
28 punktas buvo pakartotas ginčijamo reglamento 45 konstatuojamojoje dalyje. Kadangi ieškovė neįrodė, kad šis pranešimas buvo
neišsamus, ginčijamo reglamento motyvai šiuo atžvilgiu turi būti laikomi pakankamais.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, konstatuotina, jog ieškovė neįrodė, kad galutinė informacija buvo neišsami ir dėl to buvo
pažeista teisė į gynybą.
Todėl antrasis ieškinio pagrindas yra nepriimtinas.

Dėl trečiojo ieškinio pagrindo, susijusio su akivaizdžia vertinimo klaida ir pagrindinio reglamento 8 straipsnio 2 ir 6 dalių
pažeidimu nagrinėjant įrodymus, susijusius su žalos ir priežastinio ryšio nustatymu
Preliminarios pastabos
Reikia priminti, kad klausimas, ar Bendrijos pramonė patyrė žalą ir ar ji buvo patirta dėl subsidijuoto importo, reikalauja
įvertinti sudėtingus ekonominius aspektus ir tam institucijos turi didelę diskreciją. Šios diskrecijos teisminė kontrolė vykdoma
neperžengiant ribų, nurodytų 28 punkte.
Be to, būtent ieškovė privalo pateikti įrodymų, leidžiančių Pirmosios instancijos teismui konstatuoti, kad nustatydama žalą
Taryba padarė akivaizdžią vertinimo klaidą (žr. minėto sprendimo
Shanghai Teraoka Electronic prieš Tarybą
119 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Šiame pagrinde ieškovė tvirtina, kad Bendrijos institucijų atlikta žalos ir priežastiniam ryšiui nustatyti svarbių ekonominių
rodiklių analizė buvo neobjektyvi ir turėjo akivaizdžių vertinimo klaidų, bei subsidiariai nurodo motyvų trūkumą. Šiuo atžvilgiu
ji nurodo keturis kaltinimus.
Dėl ekonominių tendencijų palyginimui naudoto metodo (pirmasis kaltinimas)
–       Šalių argumentai
Ieškovė teigia, kad analizuodamos su žala susijusius rodiklius Bendrijos institucijos neįvertino teigiamų tendencijų svarbos
Bendrijos pramonei. Ji ginčija ne nustatytas faktines aplinkybes, bet jų palyginimą ir iš šio palyginimo padarytas išvadas.
Viena vertus, importo poveikį Bendrijos institucijos įvertino klaidingai remdamosi 1998–2000 m. duomenimis.
Šiuo atžvilgiu, pirma, Bendrijos institucijos per klaidą atsižvelgė į Europos Bendrijų statistikos tarnybos (Eurostato) 1998 m.
duomenis. Iš ginčijamo reglamento 62 konstatuojamojoje dalyje pateikiamoje lentelėje nurodytos informacijos matyti, kad ieškovė,
vienintelė Indijoje gaminanti ir eksportuojanti nagrinėjamą produktą, pradėjo eksportuoti 1999–2000 biudžetiniais metais.
Antra, Eurostato 1998–2000 m. duomenys yra nepatikimi. Atitinkama statistinės nomenklatūros kategorija apima daug kitų įvairiai
supakuotų ne CD-R produktų, kurių kiekis yra nurodytas tonomis, todėl, siekiant nustatyti importuotų CD-R skaičių, Eurostato
duomenims būtų reikėję taikyti matematinę formulę. Tačiau dėl labai nedidelių kiekių tokia formulė statistiškai būtų nepatikima.
Trečia, iš ginčijamo reglamento 55–64 konstatuojamųjų dalių matyti, kad nuo 1998 iki 2000 metų importas iš Indijos neviršijo
1 % Bendrijos rinkos. Taigi jis buvo mažareikšmis pagrindinio reglamento 14 straipsnio 4 dalies prasme.
Ketvirta, vertinant Bendrijos pramonės situaciją nebuvo tinkamai atsižvelgta į aplinkybę, kad importas pirmaisiais trejais
nagrinėjamo laikotarpio metais buvo nedidelis. Tam, kad padarytų išvadą, jog Bendrijos pramonė padidino savo Bendrijos rinkos
dalį 3,7 %, Bendrijos institucijos palygino 1998 m. ir tiriamojo laikotarpio duomenis, nors palyginus 2000 m., t. y. pirmuosius
metus, kuriais importas pasidarė nebemažareikšmis, su tiriamuoju laikotarpiu, būtų gautas didesnis augimas, t. y. 5 %.
Antra vertus, Bendrijos institucijos padarė klaidą pagrįsdamos savo išvadas sutampančių laikotarpių palyginimu.
Pirma, palyginimas tarp kalendorinių metų ir tiriamojo laikotarpio buvo klaidingas. Iš tikrųjų devyni kalendorinių 2001 m.
ir tiriamojo 2001 m. balandžio mėn.–2002 m. kovo mėn. laikotarpio mėnesiai sutampa, o tai neleidžia lyginant šiuos laikotarpius
atsižvelgti į sezoninius pakitimus.
Antra, Taryba klaidingai palygino kelerių vienas po kito einančių metų iki 2001 m. tendencijas su tendencijomis, nustatytomis
nuo šių metų iki tiriamojo laikotarpio arba per jį. Pavyzdžiui, ginčijamo reglamento 73 konstatuojamojoje dalyje lyginant
Bendrijos produkcijos augimą padaryta išvada dėl augimo sulėtėjimo tiriamuoju laikotarpiu yra netiksli, nes ją atspindintys
skaičiai susiję su daug trumpesniu laikotarpiu nei tas, kurį atitinka kiti palyginimui naudoti skaičiai. Tas pats pasakytina
apie išvadas dėl kainų mažėjimo, dėl riboto pajėgumų augimo bei dėl lėto pardavimo augimo, pateikiamas ginčijamo reglamento
59, 74 ir 76 konstatuojamosiose dalyse.
Taryba visų pirma nurodo, kad pagal Bendrijos institucijų praktiką žalos nustatymas reikalauja įvertinti ekonominius ketverių–penkerių
metų žalos nagrinėjimo laikotarpio, kuris baigiasi tiriamuoju laikotarpiu, rodiklius. Šiuo atveju Bendrijos institucijos išnagrinėjo
žalos veiksnių raidą 1998–2001 m. ir tiriamuoju laikotarpiu.
Viena vertus, ieškovė klaidingai teigia, kad šis nagrinėjimas neturėjo apimti 1998, 1999 ir 2000 m., kuriais importas buvo
nedidelis.
Pirma, tai, kad 1998 m. ieškovė neeksportavo į Bendriją, neturi reikšmės, nes Bendrijos institucijos turi analizuoti duomenis
apie atitinkamą valstybę, o ne apie eksportuotoją.
Antra, ieškovė neįrodė, kad Eurostato duomenys apie nagrinėjamus metus yra klaidingi. Bet kuriuo atveju Bendrijos institucijos
išnagrinėjo su importu susijusių rodiklių raidą remdamosi ir ieškovės pateiktais skaičiais bei gavo rezultatus, panašius į
išplaukiančius iš Eurostato duomenų.
Trečia, nagrinėjamų metų informacijos palyginimas neprieštarauja pagrindinio reglamento 14 straipsnio 3 ir 4 dalims, numatančioms
atvejį, kai importo kiekis tiriamuoju laikotarpiu buvo ne toks svarbus.
Ketvirta, Taryba atsižvelgė į aplinkybę, kad 1998–2000 m. importas buvo nedidelis. Dėl ieškovės argumento, susijusio su Bendrijos
pramonės užimamos rinkos dalies augimu, reikėtų pastebėti, kad šio rodiklio raida buvo laikoma teigiama ir ieškovė neįrodė,
kokiu būdu prašoma papildoma analizė būtų galėjusi turėti poveikio žalos įvertinimui.
Antra vertus, ieškovė klaidingai teigia, kad vertinimo klaidą galėjo lemti iš dalies sutampančių laikotarpių tendencijų palyginimas.
Pirma, dėl kalendorinių 2001 metų ir tiriamojo laikotarpio palyginimo nurodoma, kad vadovaudamosi pagrindinio reglamento 5 straipsniu
Bendrijos institucijos paprastai tiriamuoju laikotarpiu pripažįsta pačius paskutinius eksportuotojo finansinės apskaitos metus,
kurie gali skirtis nuo kalendorinių metų. Tai Bendrijos institucijoms neužkerta kelio lyginti tiriamojo laikotarpio tendencijas
su ankstesnių metų, iš dalies sutampančių su tiriamuoju laikotarpiu, tendencijomis. Be to, ieškovė neįrodė, kad CD-R importui
būdingas sezoniškumas, dėl ko dviejų nagrinėjamų laikotarpių palyginimas taptų netinkamas.
Antra, ieškovė nenurodo jokios faktinės institucijų naudotų duomenų arba atliktos analizės klaidos. Konkrečiai tariant, ji
neginčijo ginčijamo reglamento 59, 73, 74 ir 76 konstatuojamosiose dalyse nustatytų faktinių aplinkybių. Be to, ieškovė nepaaiškino,
kaip tariami duomenų palyginimo trūkumai paveikė visapusį žalos vertinimą.
–       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Pirmuoju kaltinimu ieškovė iš esmės ginčija atsižvelgimą į skirtingų laikotarpių duomenis ekonominių tendencijų raidos palyginime.
Pagal nusistovėjusią teismų praktiką Bendrijos institucijos turi didelę diskreciją nustatyti laikotarpį, į kurį reikia atsižvelgti
vertinant žalą (žr. minėto sprendimo
Shanghai Teraoka Electronic prieš Tarybą
277 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Taip pat reikia pastebėti, kad Bendrijos institucijos gali nagrinėti žalą, patirtą per daug ilgesnį nei tiriamąjį laikotarpį.
Ši galimybė pateisinama tuo, kad ekonominių tendencijų nagrinėjimas turi apimti pakankamai ilgą laikotarpį (minėto sprendimo
Nakajima prieš Tarybą
87 punktas).
Šiuo atveju iš ginčijamo reglamento 10 konstatuojamosios dalies matyti, kad tiriamasis laikotarpis apėmė 2001 m. balandžio
1 d.–2002 m. kovo 31 d. ir atitiko pačius paskutinius ieškovės finansinės apskaitos metus. Žalos nustatymo laikotarpis apėmė
tiriamąjį laikotarpį ir keturis ankstesnius kalendorinius metus, t. y. tęsėsi nuo 1998 m. sausio 1 d. iki 2002 m. kovo 31 dienos.
Ieškovė nurodo, kad ji neginčija pasirinkto žalos nustatymo laikotarpio. Atvirkščiai, ji visų pirma teigia, kad Bendrijos
institucijos negalėjo grįsti savo išvadų 1998, 1999 ir 2000 m., kuriais importas buvo labai nedidelis, duomenimis.
Iš ginčijamo reglamento 55 ir 57 konstatuojamųjų dalių matyti, kad 1998–1999 m. importas, atsižvelgiant į jo kiekį ir užimamas
rinkos dalis, buvo labai nedidelis ir kad 2000 m. jis siekė tik 1 % Bendrijos rinkos.
Todėl reikia išnagrinėti, ar Bendrijos institucijos įvertino šią aplinkybę nagrinėdamos žalos rodiklius.
Šiuo atžvilgiu ieškovė nurodo, pirma, kad ji buvo vienintelė Indijos eksportuotoja ir kad į Bendriją pradėjo eksportuoti 1999 m.
balandžio mėnesį.
Iš karto reikia pastebėti, kad turi būti įvertinta bendra žala, nesant poreikio individualizuoti kiekvienos iš atsakingų bendrovių
importuotų prekių poveikio (pagal analogiją dempingo srityje žr. minėto sprendimo
Shanghai Teraoka Electronic prieš Tarybą
163 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką). Be to, iš teismų praktikos matyti, kad Bendrijos institucijos nepadaro akivaizdžios
vertinimo klaidos, jei remiasi duomenimis, kurie joms yra pagrįstai prieinami (žr. minėto sprendimo
Shanghai Teraoka Electronic prieš Tarybą
229 ir 230 punktus bei juose nurodytą teismų praktiką).
Be to, šiuo atveju net ir darant prielaidą, kad ieškovės Komisijai pateikti duomenys, pagal kuriuos ji pradėjo eksportuoti
nuo 1999 m. balandžio 1 d., galėjo sukelti abejonių dėl Eurostato 1998 m. ir 1999 m. pradžios duomenų tipiškumo, reikia pastebėti,
kad ginčijamo reglamento 64 konstatuojamojoje dalyje Bendrijos institucijos pažymėjo, jog su importu susiję rodikliai buvo
vertinami 2000 m. prasidedančiu laikotarpiu, kuriuo ieškovė iš tikrųjų eksportavo į Bendriją.
Antra, ieškovė teigia, kad nedidelis importo kiekis turėjo poveikio Eurostato 1998–2000 m. duomenų tipiškumui.
Šiuo atžvilgiu reikia pastebėti, kad ieškovė nepateikė jokio įrodymo pagrįsti savo teiginį, jog nagrinėjamiems duomenims gauti
Eurostato taikyta statistikos formulė būtų nepatikima esant nedideliems kiekiams. Tokiomis aplinkybėmis vien argumentas dėl
nedidelio importo kiekio nagrinėjamu laikotarpiu negali patvirtinti, kad Eurostato duomenims apie šį importą trūksta patikimumo.
Bet kuriuo atveju iš ginčijamo reglamento 61 ir 62 konstatuojamųjų dalių matyti, kad Bendrijos institucijos palygino Eurostato
duomenis su ieškovės pateiktaisiais skaičiais ir gavo panašias išvadas dėl nagrinėjamojo laikotarpio.
Todėl reikia laikyti, kad Taryba galėjo atsižvelgti į Eurostato 1998, 1999 ir 2000 m. duomenis nepadarydama akivaizdžios vertinimo
klaidos.
Trečia, ieškovė teigia, kad pagrindinio reglamento 10 straipsnio 11 dalis ir 14 straipsnio 3 bei 4 dalys neleido atsižvelgti
į nagrinėjamų metų duomenis, jei per šiuos metus importuoti kiekiai buvo nedideli.
Pagal pagrindinio reglamento 10 straipsnio 11 dalį ir 14 straipsnio 3 bei 4 dalis antisubsidinė procedūra nepradedama arba
nedelsiant nutraukiama, jei žala yra mažareikšmė arba kai importo užimama rinkos dalis yra mažesnė nei 1 %.
Šiuo atveju ieškovė neteigia, kad importo užimama rinkos dalis yra mažesnė nei minėta 1 % riba bet kuriuo 2001 m. balandžio
1 d.–2002 m. kovo 31 d. laikotarpį apimančio tyrimo momentu. Aplinkybė, kad minėto importo rinkos dalis ilgesnio laikotarpio,
pasirinkto siekiant įvertinti ekonomines tendencijas, pradžioje buvo mažesnė nei ši riba, neturi reikšmės, atsižvelgiant į
minėtas nuostatas. Ieškovės motyvas, grindžiamas šiomis nuostatomis, neturi reikšmės.
Galiausiai, ketvirta, dėl ieškovės argumento, susijusio su 1998–2000 m. Bendrijos pramonės rodiklių vertinimu, reikia priminti,
kad siekdamos ištirti ekonomines tendencijas Bendrijos institucijos teisėtai gali atsižvelgti į Bendrijos pramonės raidą visu
nagrinėjamuoju laikotarpiu, įskaitant metus, kuriais importas dar nebuvo pasiekęs didelių apimčių.
Šioje byloje ieškovė neįrodė, kad pasirinkta pradinė nagrinėjamojo laikotarpio data lėmė netikslų ekonominių tendencijų nustatymą,
kiek tai susiję su importo į Bendrijos rinką pradžios sutapimu su Bendrijos pramonės neigiamais rezultatais. Iš tikrųjų, nors
pagal ieškovės pateiktą pavyzdį Bendrijos pramonės rinkos dalies augimas buvo didesnis nuo 2000 m. iki tiriamojo laikotarpio
nei nuo 1998 m. iki tiriamojo laikotarpio, reikia pastebėti, kad šis rodiklis bet kuriuo atveju buvo pripažintas teigiamu.
Šiuo atžvilgiu ieškovė nenurodė, kaip Tarybos išvadas dėl žalos buvimo ir priežastinio ryšio paveiktų tai, kad nagrinėjamojo
laikotarpio pradžia būtų laikomi 2000 metai.
Todėl ieškovės argumentai dėl atsižvelgimo į 1998, 1999 ir 2000 m. duomenis turi būti atmesti.
Antra vertus, ieškovė kritikuoja duomenų už iš dalies sutampančius laikotarpius vertinimą.
Šiuo atžvilgiu, pirma, ji pažymi, kad Bendrijos institucijos padarė akivaizdžią vertinimo klaidą, lygindamos kalendorinių
metų, t. y. 1998 ir 2001 m., duomenis su tiriamojo laikotarpio, kurio devyni mėnesiai sutampa su devyniais kalendorinių 2001 m.
mėnesiais, duomenimis.
Reikia pastebėti, kad šiuo atveju pasirinkto tiriamojo laikotarpio trukmė – vieneri metai. Taigi netikslios ekonominės tendencijos
negalėjo būti gautos dėl kalendorinių metų ir šio identiškos trukmės laikotarpio duomenų palyginimo, nebent būtų nustatyta,
kad CD-R rinkai būdingi sezoniniai svyravimai. Tačiau ieškovė nenurodo, kad tokie svyravimai buvo būdingi CD-R rinkai.
Antra, ieškovė kaltina Tarybą palyginus vienas paskui kitą einančių metų raidą su raida, nustatyta tarp 2001 m. ir tiriamojo
laikotarpio. Ši kritika susijusi su Bendrijos produkcijos, kainų lygio, pardavimo pajėgumų ir kiekių vertinimu, nurodytu ginčijamo
reglamento atitinkamai 59, 73, 74 ir 76 konstatuojamosiose dalyse.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad nagrinėjamaisiais vienas po kito einančiais kalendoriniais metais vykusios raidos negalima
tiesiogiai sulyginti su raida tarp 2001 m. ir tiriamojo laikotarpio pabaigos, nes pastaroji yra kitokios trukmės.
Vis dėlto iš ginčijamojo reglamento 59, 73, 74 ir 76 konstatuojamųjų dalių analizės nematyti, kad išvados dėl nagrinėjamų
rodiklių raidos buvo grindžiamos tendencijomis nuo 2001 m. iki tiriamojo laikotarpio pabaigos. Iš tikrųjų, nors 73, 74 ir
76 konstatuojamosiose dalyse Taryba nurodė, kad Bendrijos produkcijos augimas „tiriamuoju laikotarpiu sulėtėjo“ ir kad pramonės
pardavimai, „palyginti su 2001 m., tiriamuoju laikotarpiu padidėjo tik 6 %“, iš šių teiginių nebuvo galima padaryti išvados,
jog pagal minėtus rodiklius padėtis Bendrijos pramonėje pablogėjo. Nors 59 konstatuojamojoje dalyje Taryba nurodė, kad nuo
2001 m. iki tiriamojo laikotarpio importo kaina padidėjo 17 %, vis dėlto 102 konstatuojamojoje dalyje išvadas dėl žalos ji
pagrindė bendru kainos sumažėjimu 59 % nuo 2000 m. iki tiriamojo laikotarpio pabaigos. Reikia pabrėžti, kad ieškovė neginčija
nė vienos iš šių faktinių aplinkybių.
Be to, nors ieškovė ir kritikuoja aplinkybę, kad Bendrijos institucijos neapibendrino 2002 m. duomenų, ji neįrodė, kaip dėl
šio neapibendrinimo Taryba netiksliai apibūdino atitinkamų kriterijų raidą. Taigi ieškovė neįrodė, kad šis tariamas duomenų
pateikimo trūkumas lėmė šių rodiklių vertinimo klaidą.
Reikia pastebėti, kad bet kuriuo atveju ieškovė nenurodo, kokį poveikį lyginant nagrinėjamus duomenis tariamai padaryta Tarybos
klaida galėjo padaryti jos išvadoms dėl žalos ir priežastinio ryšio egzistavimo (šiuo atžvilgiu žr. minėto sprendimo
Shanghai Teraoka Electronic prieš Tarybą
167 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką). Ji net nenurodo, kaip Tarybos atsižvelgimas į apibendrintus 2002 m. duomenis
būtų reikšmingai pakeitęs šias išvadas.
Todėl reikia laikyti, kad ieškovė neįrodė, jog Taryba padarė faktinę arba akivaizdžią klaidą vertindama nagrinėjamus kriterijus.
Galiausiai šiame kaltinime ieškovė remiasi pagrindinio reglamento 8 straipsnio 2 ir 6 dalimis, teigdama, kad Bendrijos institucijos
neatliko objektyvios skirtingų laikotarpių duomenų analizės.
Kadangi ieškovė neįrodė faktinės ar akivaizdžios nagrinėjamų duomenų vertinimo klaidos, ji negali teigti, kad lyginami laikotarpiai
buvo pasirinkti neobjektyviai. Taigi šiuo atžvilgiu argumentas dėl objektyvumo trūkumo nėra priimtinas.
Todėl šis kaltinimas turi būti atmestas kaip nepagrįstas.
Dėl atsargų lygio vertinimo (antrasis kaltinimas)
–       Šalių argumentai
Ieškovė teigia, kad Bendrijos institucijos padarė akivaizdžią klaidą ginčijamo reglamento 103 konstatuojamojoje dalyje nuspręsdamos,
jog Bendrijos pramonės atsargų lygio raida sudarė vieną iš smarkiai blogėjančių rodiklių. Atvirkščiai, Bendrijos pramonės
atsargų sumažėjimas nuo 2000 m. iki tiriamojo laikotarpio patvirtina teigiamą tendenciją. Vien ši klaida gali lemti ginčijamo
reglamento panaikinimą.
Taryba mano, kad ginčijamo reglamento 103 konstatuojamojoje dalyje pateiktas atsargų vertinimas yra tikslus, nes jame nurodytas
šio kriterijaus blogėjimas žalos nagrinėjimo laikotarpiu, t. y. nuo 1998 m. iki tiriamojo laikotarpio, o ne tiriamuoju laikotarpiu.
Bet kuriuo atveju atsargų lygis nebuvo lemiamas kriterijus nustatant žalą. Todėl tariama klaida negali lemti ginčijamo reglamento
panaikinimo, nes neturi poveikio žalos nagrinėjimo rezultatui.
–       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Šiame kaltinime ieškovė teigia, kad Bendrijos pramonės atsargų raidos vertinimas yra akivaizdžiai klaidingas. Ji neginčija
vertinime panaudotų skaičių, nurodytų ginčijamo reglamento 80 konstatuojamojoje dalyje, tačiau pažymi, kad šių skaičių pagrindu
ginčijamo reglamento 103 konstatuojamojoje dalyje Taryba negalėjo daryti išvados, kad nagrinėjamuoju laikotarpiu atsargų rodiklis
gerokai pablogėjo.
Reikia priminti, kad šiuo atveju nagrinėtas laikotarpis buvo nuo 1998 m. iki tiriamojo laikotarpio pabaigos. Iš ieškovės neužginčytų
duomenų darytina išvada, kad visu šiuo laikotarpiu Bendrijos pramonės atsargos smarkiai augo.
Šiuo atžvilgiu ieškovė neįrodė, kad atsargų rodiklio, išreikšto procentine dalimi nuo per laikotarpį pradedant 2000 m. pagamintos
produkcijos, pagerėjimas galėjo pakeisti neigiamą tendenciją, konstatuotą visu nagrinėjamuoju laikotarpiu. Iš tikrųjų iš ginčijamo
reglamento 80 konstatuojamosios dalies matyti, kad atsargų lygis išliko aukštas visu nagrinėjamuoju laikotarpiu ir akivaizdžiai
išaugo 2001 m. pabaigoje, o tai sutapo su importo kiekių padidėjimu bei tiriamuoju laikotarpiu sudarė aukštą 15 % pagamintos
produkcijos lygį.
Todėl šis kaltinimas yra nepagrįstas.
Dėl importo kainų vertinimo (trečiasis kaltinimas)
–       Šalių argumentai
Ieškovė teigia, kad darydamos išvadą dėl importo kainų sumažėjimo Bendrijos institucijos vadovavosi 1998, 1999 ir 2000 m.
duomenimis, kurie nebuvo nei svarbūs, nei patikimi. Vienintelis patikimas importo kainų tendencijų veiksnys yra tas, kad nuo
2001 m. iki tiriamojo laikotarpio kainos išaugo 15 %. Šis augimas iš tikrųjų buvo dar didesnis, nes abu laikotarpiai iš dalies
sutampa.
Aplinkybė, kad importo kainos buvo analizuojamos remiantis ir ieškovės pateiktais skaičiais, šiuo atžvilgiu nieko nereiškia.
Be to, Bendrijos institucijos neadekvačiai pateikė nagrinėjamus duomenis. Visi su finansiniais metais susiję ieškovės duomenys
buvo priskirti vėlesniems kalendoriniams metams. Pavyzdžiui, 1999–2000 finansinių metų, apimančių tik tris 2000 m. mėnesius,
kainos buvo priskirtos 2000 m., o ne 1999 m., kuriais gauta didžioji pajamų dalis.
Taryba atsikerta, kad ieškovė klaidingai nurodo, jog importo kainų analizei turėjo būti naudojamas laikotarpis nuo 2001 m.
iki tiriamojo laikotarpio, o ne visas žalos nagrinėjimo laikotarpis. Aplinkybė, kad importo lygis iš pradžių neviršijo 1 %
Bendrijos rinkos ribos, nėra svarbi.
Bendrijos institucijos pripažino, kad Eurostato nurodomos 1998 ir 1999 m. kainos yra nereprezentatyvios dėl nedidelių importo
kiekių. Todėl ginčijamo reglamento 59 konstatuojamojoje dalyje jos palygino kainų raidą laikotarpiu nuo 2000 m. iki tiriamojo
laikotarpio. Be to, ieškovės pateiktų finansinių 1999–2000 metų duomenų pagrindu jos atliko kitą kainų analizę. Rezultatai
buvę panašūs.
–       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Importo kainų lygių vertinimas šiuo atveju yra pagrindinis veiksnys, pagrindžiantis išvadą dėl Bendrijos kainų dirbtinio sumažinimo
ir žalos buvimo. Šį rodiklį Bendrijos institucijos išanalizavo ginčijamo reglamento 58–64 konstatuojamosiose dalyse remdamosi
Eurostato duomenų bei ieškovės pateiktais skaičiais.
Dėl Eurostato duomenų institucijos pirmiausia nusprendė, kad nuo 2000 m. iki tiriamojo laikotarpio pabaigos kainos smarkiai
sumažėjo – 59%. Ieškovė ginčija atsižvelgimą į 2000 m. duomenis motyvuodama tuo, kad importas vis dar buvo mažareikšmis. Tačiau
šis argumentas jau buvo išnagrinėtas ir atmestas 170–175 punktuose.
Dėl ieškovės pateiktų skaičių analizės reikia priminti, kad jos rezultatai buvo labai panašūs į Eurostato duomenimis grindžiamos
analizės rezultatus, t. y. kad kainos sumažėjo 54 %. Tačiau ieškovė teigia, kad šie skaičiai yra netikslūs.
Iš ginčijamo reglamento 62 konstatuojamojoje dalyje esančios lentelės matyti, kad 54 % susiję su kainų raida dvejais ieškovės
finansiniais metais. Net darant prielaidą, kad 63 konstatuojamojoje dalyje nepakankamai tiksliai nurodyta, jog šis procentas
atspindi raidą nuo 2000 m. iki tiriamojo laikotarpio, šis netikslumas taip pat nėra klaida. Iš prieš šią konstatuojamąją dalį
pateiktos lentelės aiškiai matyti, kad ji susijusi su raida nuo finansinių 2000 m. iki tiriamojo laikotarpio. Todėl ieškovė
neįrodė, kad jos pateikti skaičiai buvo netiksliai nurodyti.
Be to, nors ieškovės pateikti duomenys susiję su laikotarpiu, prasidedančiu 1999 m. balandžio 1 d., o Eurostato duomenys apima
laikotarpį nuo 2000 m. sausio 1 d., tik dėl šios aplinkybės Tarybos išvada, kad Eurostato ir ieškovės duomenys parodo panašias
tendencijas, dar netampa netiksli. Ieškovė nenurodo, kad atsižvelgimas į kitą datą vertinant šiuos duomenis būtų galėjęs lemti
kitokias išvadas importo kainų atžvilgiu.
Todėl ieškovė neįrodė, kad analizuojant importo kainas buvo padaryta faktinė ar kita akivaizdi vertinimo klaida.
Tad šis kaltinimas turi būti atmestas kaip nepagrįstas.
Dėl teigiamų bei neigiamų tendencijų vertinimo (ketvirtasis kaltinimas)
–       Šalių argumentai
Ieškovė mano, kad Bendrijos institucijos neatsižvelgė į teigiamus ir neigiamus žalos rodiklius, pažeisdamos pagrindinio reglamento
8 straipsnio 2 ir 5 dalis. Ginčijamo reglamento 104 ir 105 konstatuojamosiose dalyse pateiktas bendras vertinimas neapėmė
visų teigiamų ir neigiamų rodiklių. Taryba iš esmės nusprendė, kad dirbtinis importo kainų sumažinimas turėjo poveikį Bendrijos
pramonės galimybei pritraukti kapitalą, o tai patvirtina neigiama investicijų grąžos, pelningumo ir pinigų srautų raida. Taigi
bendrą įvertinimą ji pagrindė tik keliais glaudžiai susijusiais rodikliais, neįvertindama teigiamų veiksnių.
Nors nagrinėjamas laikotarpis ir būtų apėmęs laikotarpį nuo 1998 m. iki tiriamojo laikotarpio, institucijos turėjo atsižvelgti
į tai, kad importas iki 2000 m. buvo mažareikšmis. Institucijos nepaaiškino, kodėl kelias teigiamas tendencijas nuo 2000 m.
iki tiriamojo laikotarpio, t. y. Bendrijos produkcijos, pramonės apyvartos, jos užimamos rinkos dalies, pajėgumų augimas bei
vienalaikis gamybos išlaidų mažėjimas, atsvėrė neigiamos tendencijos.
Taryba primena, kad žalos nagrinėjimo laikotarpis prasidėjo 1998 metais. Taigi ieškovės nurodytos tendencijos, susijusios
su laikotarpiu nuo 2000 m., buvo sąlygiškai svarbios. Be to, Bendrijos institucijos niekada neginčijo teigiamų tendencijų
buvimo. Tačiau jos negali atsispindėti apskaitoje ar būti įvertintos atsižvelgiant į neigiamas tendencijas; jos gali būti
tik visapusiškai įvertintos atsižvelgiant į bylos aplinkybes.
Šioje byloje žalos faktą Bendrijos institucijos nustatė remdamosi kriterijais, susijusiais su pramonės galimybe pritraukti
kapitalą. Viena vertus, jos atsižvelgė į Bendrijos pramonės kainų, pelningumo ir pinigų srautų neigiamą raidą, lemiančią smarkų
investicijų sumažėjimą ir, antra vertus, į aplinkybę, kad šiai pramonei nepavyko gauti naudos iš tokio išlaidų sumažėjimo.
Daugiaisia su augimu susijusios teigiamos tendencijos pripažintos ne tokiomis svarbiomis dėl smarkaus Bendrijos vartojimo
augimo. Bendrijos pramonės pardavimų augimo ir išlaidų sumažėjimo faktiškai nepakanko kainų sumažėjimui kompensuoti ir lemti
teigiamą šios pramonės pelningumo raidą. Todėl Bendrijos institucijos pagrįstai padarė išvadą, kad neigiamos tendencijos atsvėrė
teigiamas tendencijas.
Skirtingų veiksnių sulyginimas atliekant šią visapusišką analizę priklausė Bendrijos institucijų diskrecijai ir ieškovė šiuo
atžvilgiu neįrodė akivaizdžios klaidos.
–       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Pagal nusistovėjusią teismų praktiką žalos nagrinėjimas turi apimti visus veiksnius, o atskirai paimtas vienas ar kitas veiksnys
negali būti sprendimą lemiantis pagrindas. Teigiama vieno veiksnio raida nekliudo konstatuoti didelės žalos, jei šis konstatavimas
grindžiamas skirtingais veiksniais, į kuriuos atsižvelgti reikalauja pagrindinis reglamentas (šiuo atžvilgiu žr. 2000 m. kovo
30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Miwon prieš Tarybą
, T‑51/96, Rink. p. II‑1841, 105 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Savo išvadose dėl šioje byloje padarytos žalos, būtent ginčijamo reglamento 103–105 konstatuojamosiose dalyse, Taryba atsižvelgė
į teigiamas Bendrijos pramonės tendencijas. Ji taip pat paaiškino priežastis, dėl kurių kiti rodikliai, kurių raida buvo neigiama,
vis dėlto turėjo įtakos didelei žalai atsirasti.
Ieškovė nepaneigė nė vieno iš su šiuo vertinimu susijusių argumentų ir neįrodė, kad vertinant įvairius žalos veiksnius buvo
padaryta akivaizdi klaida. Šiame kaltinime ji vis dėlto teigia, kad Bendrijos institucijos netinkamai išnagrinėjo įvairius
teigiamus ir neigiamus rodiklius.
Šiuo atžvilgiu reikia pastebėti, kad ginčydamas bendrą žalos įvertinimą ieškovas negali apsiriboti tuo, kad pasiūlo savo įvairių
ekonominių veiksnių įvertinimą, o turi detalizuoti priežastis, dėl kurių, remdamasi šiais veiksniais, Taryba turėjo padaryti
kitokią išvadą dėl žalos (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Miwon prieš Tarybą
103 punktą).
Šiuo atveju, nors ieškovė nurodo, kad tam tikri su Bendrijos pramonės būkle susiję rodikliai buvo teigiami, konkrečiai kalbant,
kad išaugo produkcija, apyvarta, rinkos dalis ir šios pramonės produktyvumas, taip pat sumažėjo gamybos išlaidos, vien tai
dar neįrodo, kad atitinkama pramonė nepatyrė didelės žalos, kurią, be kita ko, sudaro neigiama pelningumo raida ir dideli
tiriamuoju laikotarpiu užfiksuoti nuostoliai, lemiantys investicijų sumažėjimą.
Pirma, ieškovė nepateikia argumentų, įrodančių, kad atsižvelgiant į bendrą svarbių veiksnių analizę Taryba padarė klaidingą
išvadą, jog pramonė patyrė ankstesniame punkte minėtą žalą.
Antra, ieškovės argumentas dėl nagrinėjamojo laikotarpio pradžios jau buvo išnagrinėtas ir atmestas šio sprendimo 176 ir 177 punktuose.
Todėl šis kaltinimas dėl bendro žalos rodiklių įvertinimo turi būti atmestas.
Taigi trečiąjį ieškinio pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.

Dėl ketvirtojo ieškinio pagrindo, susijusio su akivaizdžia vertinimo klaida taikant pagrindinio reglamento 8 straipsnio 6
ir 7 dalis importo iš Taivanio poveikio nagrinėjimui
Šalių argumentai
Ieškovė nurodo, kad ginčijamame reglamente Taryba išnagrinėjo, ar Bendrijos pramonei padaryta žala galėjo kilti dėl kitų nei
importo iš Indijos veiksnių, pavyzdžiui, dėl importo iš Taivanio dempingo, kurio atžvilgiu 2001 m. gruodžio mėn. nustatytas
laikinas antidempingo muitas.
Prieš įvedant šį muitą importas iš Taivanio užėmė 62 % rinkos ir jo vidutinė kaina buvo kur kas mažesnė nei importo iš Indijos
kaina. Tiriamuoju laikotarpiu šis 27,5 % kainos skirtumas buvo didesnis už antidempingo muitą, taikomą Taivanio eksportuotojams,
išskyrus
Princo Corp
ir neprofesionalius eksportuotojus. Todėl šiuo laikotarpiu padaryta žala negalėjo būti priskirta importui iš Indijos.
Kad išvengtų Taivanio importo poveikio, Taryba savo vertinimą galėjo grįsti tik trijų su puse mėnesių trukmės laikotarpiu
nuo laikino antidempingo muito įvedimo iki tiriamojo laikotarpio pabaigos. Taryba negalėjo pripažinti, kad šiuo laikotarpiu
Bendrijos pramonei turėjo įtakos importo iš Indijos kainos. Nuo 2001 m. iki tiriamojo laikotarpio importas iš Taivanio neteko
6 % rinkos, o Bendrijos, Indijos ir kitų trečiųjų valstybių gamintojų rinkos dalys padidėjo po 2 %. Tiriamuoju laikotarpiu
importo iš Indijos kiekis padidėjo tik 16 187 000 vienetų, t. y. apie 0,73 % rinkos. Šių duomenų nepakanka išvadai, kad importas
iš Indijos atskirai galėjo sukelti didelę žalą.
Be to, minėtu laikotarpiu trečiųjų šalių kilmės, t. y. Honkongo, Šveicarijos ir Kinijos, importo augimas buvo didesnis nei
Indijos kilmės importo augimas, o šio importo kainos – mažesnės už Indijos importo kainas.
Taryba mano, kad priežastinis ryšys tarp ginčijamo importo ir žalos išlieka, net jei importas yra daugelio kitų veiksnių dalis
ir jeigu kiti veiksniai nenutraukia priežastinio ryšio tarp importo ir žalos.
Šiuo atveju Taryba padarė išvadą, kad importo iš Taivanio sukelta žala nenutraukė šio priežastinio ryšio. Pirma, nuo 2000 m.
iki tiriamojo laikotarpio, t. y. iki įsigaliojant antidempingo priemonėms Taivaniui, Indijos gamintojas padidino savo rinkos
dalį daugiau kaip 8 %. Antra, įvedus antidempingo priemones, Indijos gamintojas perėmė Taivanio eksportuotojų prarastos rinkos
dalį. Trečia, žemos importo iš Indijos kainos lėmė dirbtinį Bendrijos kainų reikšmingą sumažėjimą.
Ieškovės argumentas klaidingai grindžiamas tiriamojo laikotarpio suskaidymu į dvi dalis, t. y. į iki ir po antidempingo muitų
įvedimo Taivaniui. Be to, šie teiginiai, susiję su laikotarpiu, vėlesniu nei priemonių įvedimas Taivanio atžvilgiu, yra nesvarbūs.
Ieškovė teigia, kad importo iš Indijos poveikis apsiribojo rinkos dalies padidėjimu dėl importo kiekio išaugimo 16 187 000 vienetais,
ir taip Bendrijos pramonė tariamai prarado šią rinkos dalį. Tačiau šiuo atveju žala pasireiškė ne rinkos praradimu, o Bendrijos
pramonės finansiniais nuostoliais, kurie turėjo įtakos jos investicinėms galimybėms. Šiuo atžvilgiu 9 % rinkos užimančio importo
iš Indijos sukeltas dirbtinis kainų sumažinimas turėjo pastebimą poveikį jos finansiniams nuotoliams.
Dėl ieškovės pastabų apie Honkongo, Šveicarijos ir Kinijos kilmės importą pažymėtina, kad jų užimama rinkos dalis buvo pernelyg
maža, jog turėtų poveikį Bendrijos kainoms.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Pagrindinio reglamento 8 straipsnio 7 dalis numato pareigą išnagrinėti žinomus veiksnius, kurie tuo pačiu metu, kaip ir subsidijuotas
importas, daro žalą Bendrijos pramonei. Šis nagrinėjimas turi leisti atskirti nagrinėjamajam importui šių kitų veiksnių padarytą
žalą. Šie veiksniai, be kita ko, yra nesubsidijuoto importo kiekiai ir kainos.
Šiuo atveju iš ginčijamo reglamento 116 konstatuojamosios dalies matyti, kad nagrinėjamu laikotarpiu atitinkamai Bendrijos
pramonei turėjo įtakos Taivanio importas dempingo kainomis, kuris padarė didelės žalos nuo 1997 iki 2000 metų. Be to, negalima
atmesti galimybės, kad neigiamas šio importo poveikis tęsėsi iki laikinųjų apsaugos priemonių įvedimo 2001 m. gruodžio 17 d.
Komisijos reglamentu (EB) Nr. 2479/2001, nustatančiu laikinąjį antidempingo muitą Taivanio kilmės CD-R importui (OL L 334,
p. 8).
Atsižvelgdamos į šį žinomą veiksnį Bendrijos institucijos, nustatydamos importo iš Indijos žalą, turėjo išnagrinėti, ar importo
iš Taivanio poveikis nenutraukė priežastinio ryšio tarp importo iš Indijos ir Bendrijos pramonei padarytos žalos (šiuo klausimu
žr. 1995 m. liepos 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Koyo Seiko prieš Tarybą
, T‑166/94, Rink. p. II‑2129, 81 punktą; 1998 m. sausio 29 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Sinochem prieš Tarybą
, T‑97/95, Rink. p. II‑85, 98 punktą ir 1999 m. gruodžio 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Petrotub ir Republica prieš Tarybą
, T‑33/98 ir T‑34/98, Rink. p. II‑3837, 176 punktą).
Reikia pastebėti, kad ginčijamo reglamento 116–118 konstatuojamosiose dalyse Taryba iš tiesų išnagrinėjo importo iš Taivanio
poveikį ir padarė išvadą, jog jei nagrinėjamuoju laikotarpiu jis ir turėjo poveikio Bendrijos rinkai, šis poveikis vis dėlto
nebuvo toks, kad nutrauktų priežastinį ryšį.
Ieškovė kaltina Bendrijos institucijas padarius akivaizdžią klaidą atliekant šį nagrinėjimą.
Pirmiausia reikia pastebėti, kad ieškovė pateikia savo argumentus atskirdama laikotarpius prieš laikinųjų apsaugos priemonių
importo iš Taivanio atžvilgiu įvedimą ir po jo, o tai reiškia, kad šiuos du laikotarpius Bendrijos institucijos turėjo nagrinėti
atskirai. Vis dėlto pagal pagrindinio reglamento 11 straipsnio 1 dalį nustatytina žala yra ta, kuri patirta tiriamuoju laikotarpiu.
Taigi, nors Taryba turėjo atsižvelgti į laikinųjų apsaugos priemonių įvedimą tiriamuoju laikotarpiu, ir tai ji padarė ginčijamo
reglamento 116 ir 117 konstatuojamosiose dalyse, jos išvados dėl žalos ir priežastinio ryšio pagrįstai taikomos visam minėtam
laikotarpiui.
Toliau neginčijama, kad importas iš Taivanio galėjo turėti poveikio žalai, kuri Bendrijos pramonei padaryta per dalį nagrinėjamojo
laikotarpio. Ieškovė klaidingai teigia, kad vien ši aplinkybė panaikina galimybę, jog subsidijuotas importas tuo pačiu laikotarpiu
taip pat padarė didelės žalos.
Pagal teismų praktiką atsakomybė už žalą gali būti priskirta nagrinėjamam importui, net jeigu jis lėmė tik dalį didesnės,
dėl kitų veiksnių atsiradusios žalos (žr. 1988 m. spalio 5 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Canon ir kt. prieš Tarybą
, 277/85 ir 300/85, Rink. p. 5731, 62 punktą). Todėl negalima iš karto atmesti galimybės, kad žalą vienu metu sukėlė keletas
veiksnių, kurių kiekvienas, atskirai vertinamas, yra didelės žalos priežastis.
Taigi svarbaus išorinio veiksnio, kaip antai importas iš Taivanio šiuo atveju, buvimas automatiškai nenutraukia priežastinio
ryšio tarp nagrinėjamojo importo ir Bendrijos pramonei padarytos žalos. Vis dėlto reikia išnagrinėti, ar Bendrijos institucijos
galėjo pagrįstai konstatuoti, kad nepaisant šio išorinio veiksnio, subsidijuojamas importas padarė didelės žalos.
Šiuo klausimu ieškovė visų pirma pabrėžia, kad importas iš Taivanio užėmė 62 % rinkos ir kad jo vidutinė kaina buvo daug mažesnė
nei importo iš Indijos vidutinė kaina. Atsižvelgiant į šio importo kiekius ir kainas, importui iš Indijos nebuvę galima priskirti
jokios žalos, nes jis užėmė tik 9 % rinkos ir importuotos prekės buvo parduodamos kur kas didesnėmis kainomis.
Visų pirma net darant prielaidą, kad taip ieškovė nori pasakyti, jog ji buvo priversta sulyginti savo kainą su importo iš
Taivanio dempingo kaina, tai nepaneigia argumento, kad šis importas Bendrijos pramonei padarė didelės žalos.
Toliau reikia pabrėžti, kad ieškovė neginčija aplinkybės, jog importas iš Indijos užėmė didelę rinkos dalį, kad jo kaina buvo
mažesnė už Bendrijos kainą ir kad jis konkuravo su Taivanio gamintojų produkcija. Atsižvelgiant į šias aplinkybes, jos teiginys,
kad kur kas didesnis ir pigesnis importas iš Taivanio užkirto jai bet kokią galimybę dirbtinai sumažinti kainas, yra nepagrįstas.
Iš tikrųjų negalima nukrypti nuo teiginio, kad didelė žala, kurią sudaro dėl dirbtinio Bendrijos kainų sumažinimo patirti
nuostoliai, yra įvairaus trečiųjų šalių kilmės importo, turinčio galimą skirtingą poveikį, rezultatas.
Galiausiai reikia pastebėti, kad Bendrijos institucijos paaiškino priežastis, dėl kurių importas iš Taivanio, net ir labai
mažomis kainomis ir dideliais kiekiais, nepanaikino galimybės, kad importas iš Indijos, paimtas atskirai, darė įtaką Bendrijos
kainoms. Iš ginčijamo reglamento 117 konstatuojamosios dalies matyti, kad importas iš Indijos galėjo ne tik konkuruoti su
importu iš Taivanio, bet ir padidinti savo dalį rinkoje daugiau kaip 8 % nuo 2000 m. iki tiriamojo laikotarpio bei perimti
rinkos dalį, kurią Taivanio eksportuotojai prarado nuo 2001 m. iki tiriamojo laikotarpio. Šie ieškovės neužginčyti argumentai
leido Tarybai šioje konstatuojamojoje dalyje padaryti teisingą išvadą, kad žemas importo iš Indijos kainų lygis turėjo esminį
poveikį Bendrijos kainoms.
Todėl ieškovė klaidingai teigia, kad atsižvelgiant į importo iš Taivanio kiekius ir kainas jos importui negalima priskirti
jokios žalos.
Antra, ieškovė teigia, kad aplinkybė, jog Taivanio eksportuotojams praradus rinkos dalį dėl laikinųjų apsaugos priemonių įvedimo,
importo iš Indijos užimama rinkos dalis galėjo didėti kartu su Bendrijos produkcijos dalimi, buvo nepakankama padaryti išvadą
apie importo iš Indijos esminį poveikį Bendrijos rinkai.
Šiuo atžvilgiu reikia pabrėžti, jog ginčijamo reglamento 117 konstatuojamojoje dalyje pateikiamos Tarybos išvados grindžiamos
ne tik tuo, kad importas iš Indijos galėjo užpildyti Taivanio eksportuotojų prarastos rinkos dalį, bet ir aplinkybe, kad konkuruodamas
su importu iš Taivanio jis galėjo užimti didelę Bendrijos rinkos dalį ir kad žemas jo kainų lygis paveikė Bendrijos kainas.
Aplinkybė, kad kiti rinkos dalyviai, ypač Bendrijos gamintojai, taip pat perėmė dalį Taivanio eksportuotojų prarastos rinkos,
nepaneigia Tarybos išvados, kad importas iš Indijos, atskirai paėmus, tiriamuoju laikotarpiu padarė didelės žalos Bendrijos
gamintojams.
Atsižvelgiant į visas šias išvadas, atrodo, kad ieškovė neįrodė, jog Bendrijos institucijos padarė akivaizdžią vertinimo klaidą
konstatuodamos, kad Taivanio kilmės importas šiuo atveju nenutraukė priežastinio ryšio.
Be to, ieškovė pastebi, kad bendras Honkongo, Šveicarijos ir Kinijos kilmės importo augimas buvo didesnis ir kad importuotos
prekės buvo parduodamos mažesnėmis kainomis nei iš Indijos importuotos prekės.
Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad Tarybos išvados grindžiamos ne vieninteliu argumentu, jog importas iš Indijos galėjo užpildyti
didelę Taivanio eksportuotojų prarastos rinkos dalį. Bet kuriuo atveju ieškovė pripažįsta, kad importo iš Indijos perimta
dalis buvo panašaus dydžio kaip ir Bendrijos gamintojų bei visų kitų trečiųjų šalių gamintojų perimtos dalys.
Be to, jei ieškovės pastaba turėtų būti aiškinama taip, kad institucijos nepakankamai išnagrinėjo Honkongo, Šveicarijos ir
Kinijos kilmės importo poveikį, toks teiginys neturėtų būti priimtas. Iš tiesų iš ginčijamo reglamento 121 konstatuojamosios
dalies, kurios ieškovė neužginčijo, matyti, kad Indijos kilmės importo kiekis viršijo importą iš kiekvienos iš šių trijų valstybių
penkis–šešis kartus ir kad importas iš kiekvienos iš šių valstybių tiriamuoju laikotarpiu sudarė 2 % rinkos, o Indijos gamintojai
užėmė 9 % rinkos. Todėl bet kuriuo atveju Taryba galėjo manyti, jog importas iš šių trečiųjų valstybių buvo nepakankamai didelis,
kad nutrauktų priežastinį ryšį šioje byloje.
Tad ketvirtasis ieškinio pagrindas turi būti atmestas.

Dėl penktojo ieškinio pagrindo, susijusio su patento savininko antikonkurencinių veiksmų poveikio nagrinėjimu, pažeidžiant
pagrindinio reglamento 8 straipsnio 6 ir 7 dalis
Šalių argumentai
Ieškovė nurodo, kad administracinėje procedūroje Bendrijos pramonės vardu buvo teigiama, jog CD-R patentų savininkas piktnaudžiavo
dominuojančia padėtimi, nustatydamas per didelius atskaitymus. Ginčijamo reglamento 135 konstatuojamojoje dalyje atmetusios
šį teiginį dėl vienintelės priežasties, kad jis nebuvo patvirtintas oficialiu konkurencijos priežiūros institucijų sprendimu,
Bendrijos institucijos pažeidė pagrindinio reglamento 8 straipsnio 6 ir 7 dalis, kaip jos išaiškintos 1992 m. birželio 11 d.
Teisingumo Teismo sprendime
Extramet Industrie prieš Tarybą
(C‑358/89, Rink. p. I‑3813) ir 2001 m. rugsėjo 19 d. Pirmosios instancijos teismo sprendime
Mukand ir kt. prieš Tarybą
(T‑58/99, Rink. p. II‑2521).
Komisija žinojo apie šį kaltinimą dominuojančia padėtimi, nes, kaip matyti iš jos 2003 m. rugpjūčio 3 d. pranešimo spaudai,
su šiuo konkurencijos taisyklių pažeidimu susijęs tyrimas ginčijamo reglamento priėmimo momentu buvo galutinėje stadijoje.
Ginčijamo reglamento 134 konstatuojamojoje dalyje pateikto poveikio vertinimo atskaitymų patento savininkui nepakanka, kad
būtų paneigtas nurodomo piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi poveikis ir ypač per didelių atskaitymų poveikis. Pirma, galimybė,
kad Indijos eksportuotojas taip pat patyrė žalos dėl per didelių atskaitymų, yra nesvarbi vertinant Bendrijos pramonės patirtą
žalą. Antra, nors Bendrijos pramonės pelningumas 1999 m., t. y. kai atskaitymai jau buvo taikomi, buvo didžiausias, tai neprieštarauja
tam, kad tiriamuoju laikotarpiu šie atskaitymai prisidėjo prie žalos. Trečia, Tarybos pastebėjimas, kad spaudimas sumažinti
kainas sukliudė Bendrijos pramonei susigrąžinti atskaitymų sumas iš vartotojų, yra nesvarbus. Iš tikrųjų Bendrijos institucijos
turėjo išnagrinėti, ar nesant per didelių atskaitymų Bendrijos pramonė vis dar patirtų žalos. Be to, jei Bendrijos pramonės
išlaidos buvo dirbtinai padidintos dėl per didelių atskaitymų, dirbtinio kainų sumažinimo analizė šiuo atveju nėra tiksli.
Taryba teigia ginčijamo reglamento 134 ir 135 konstatuojamosiose dalyse išsamiai išnagrinėjusi atskaitymų poveikį ir tariamus
antikonkurencinius veiksmus, net jei šie veiksmai niekada nebuvo patvirtinti. Ieškovės teiginys, pagal kurį Taryba neįvertino
šios aplinkybės dėl to, kad nebuvo oficialaus sprendimo, grindžiamas klaidingu ginčijamo reglamento aiškinimu.
Teiginiai dėl antikonkurencinio elgesio buvo susiję su atskaitymų sumos nustatymu. Šiuo atžvilgiu, kadangi atskaitymai buvo
mokami tiek Bendrijos, tiek Indijos gamintojų, jų mokėjimas negali paaiškinti kainų skirtumo. Be to, Bendrijos pramonė turėjo
mokėti atskaitymus tiek 1999 m., t. y. kai jos pelningumas buvo didžiausias, tiek 2000 m. bei tiriamuoju laikotarpiu, kai
jos pelningumas buvo neigiamas. Taigi, priešingai nei tvirtina ieškovė, atsakymas į klausimą, ar Bendrijos pramonė patyrė
žalos dėl tariamai per didelių atskaitymų, yra nesvarbus vertinant priežastinį ryšį šioje byloje, nes neįmanoma, kad vienintelis
išlaidų veiksnys, identiškas visiems rinkos dalyviams, būtų galėjęs nutraukti šį priežastinį ryšį. Vis dėlto 135 konstatuojamojoje
dalyje Taryba paaiškino, kad kaltinimas antikonkurenciniu elgesiu nėra pripažintas jokiu oficialiu sprendimu.
Taryba pastebėjo, kad bylos aplinkybės skiriasi nuo minėto sprendimo
Mukand ir kt. prieš Tarybą
aplinkybių. Nenustačius su nagrinėjamais veiksmais susijusių faktų, nebuvo automatinio ryšio tarp tariamų veiksmų ir atitinkamos
prekės kainos, o šie veiksmai turėjo poveikį ir atitinkamam eksportuotojui.
Dėl prie dubliko pridėto Komisijos pranešimo spaudai Taryba pastebi, kad ieškovė nepaaiškino priežasties, dėl kurios ši jo
nepateikė kartu su ieškiniu pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 48 straipsnio 1 dalį. Be to, šiame pranešime
minimi įrašyti CD, o ne CD-R, be to, jis nebuvo susijęs nei su ieškovės nurodyta dominuojančia padėtimi, nei su ieškovės nurodytų
per didelių atskaitymų patento savininkui mokėjimu.

CECMA
teigia, kad institucijos neprivalėjo nagrinėti šio teiginio vadovaudamosi pagrindinio reglamento 8 straipsnio 7 dalimi. Pirma,
tariami veiksmai vienodai paveikė Bendrijos ir pasaulio gamintojus. Todėl jis negali paveikti konkurencijos tarp trečiųjų
šalių ir Bendrijos gamintojų. Antra, tariamai antikonkurenciniai veiksmai nebuvo žinomas veiksnys.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Pagal nusistovėjusią teismų praktiką nustatydamos žalą Bendrijos institucijos privalo išnagrinėti, ar jų įrodinėjamą žalą
iš tikrųjų lemia dempingo kainomis parduodamas arba subsidijuotas importas, ir atskirti ją nuo bet kurios žalos, atsiradusios
dėl kitų veiksnių, pavyzdžiui, dėl Bendrijos gamintojams poveikį darančių antikonkurencinių veiksmų (minėtų sprendimų
Extramet Industrie prieš Tarybą
16 punktas ir
Mukand ir kt. prieš Tarybą
39 ir 40 punktai).
Šiuo atveju iš bylos dokumentų matyti, kad skundą pateikusios Bendrijos pramonės vardu 2003 m. sausio 7 d. pateiktame paaiškinime
buvo nurodyta, jog bendrovė CD-R patentų savininkė piktnaudžiavo dominuojančia padėtimi reikalaudama per didelių atskaitymų
ir kad Europos gamintojai buvo išstumti iš rinkos dėl bylinėjimosi su šia bendrove. Šis pastebėjimas pramonės vardu pateiktas
atsikertant į ieškovės teiginį, kad pritarimo skundui mastas pagrindinio reglamento 10 straipsnio 8 dalies prasme sumažėjo
taip, jog nesiekė procedūros pradėjimui reikalaujamos ribos. Tą patį pastebėjimą tyrimo eigoje ieškovė pateikė nurodydama,
kad tariamai antikonkurencinių veiksmų, įskaitant per didelių atskaitymų nustatymą, poveikis yra nagrinėtinas veiksnys nustatant
žalą.
Šiame ieškinio pagrinde ieškovė teigia, kad Taryba neišnagrinėjo šio veiksnio, ginčijamo reglamento 135 konstatuojamojoje
dalyje apsiribodama konstatavimu, kad nagrinėjamas teiginys nebuvo patvirtintas jokiu konkurencijos priežiūros institucijų
atlikus tyrimą priimtu oficialiu sprendimu.
Šiuo atžvilgiu reikia pastebėti, kad iš ginčijamo reglamento 135 konstatuojamosios dalies nematyti, jog Bendrijos institucijos
veiksmingai išnagrinėjo klausimą, ar nustatytos žalos nesukėlė nurodyti antikonkurenciniai veiksmai.
Taigi, jei šios konstatuojamosios dalies nepakanka tam, kad būtų paneigtas ieškovės nurodyto veiksnio poveikis, reikia pastebėti,
kad atsakymas į klausimą, ar Taryba atsižvelgė į minėtą poveikį, vis dėlto turi būti išnagrinėtas atsižvelgiant į ginčijamame
reglamente nurodytų motyvų visumą (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Koyo Seiko prieš Tarybą
79 punktą).
Tačiau Taryba nurodo, kad ji atsižvelgė į šį veiksnį ginčijamo reglamento 134 konstatuojamojoje dalyje. Iš šios konstatuojamosios
dalies matyti, kad Taryba bendrai išnagrinėjo atskaitymų už patentus mokėjimo poveikį konstatuodama, jog šis veiksnys nebuvo
toks, kad nutrauktų priežastinį ryšį šioje byloje. Taryba teigia, kad šiuo konstatavimu ji taip pat atsakė į teiginį, jog
atskaitymai buvo per dideli ir laikytini antikonkurenciniais veiksmais.
Šiuo atžvilgiu, nors 134 ir 135 konstatuojamosios dalys ir yra skirtinguose skirsniuose, t. y. „Atskaitymai patento savininkui“
ir „Kiti veiksniai“, iš šalių pateiktų argumentų matyti, kad abiejose iš jų yra ta pati bylos medžiagos informacija, susijusi
su atskaitymais patento savininkui. Be to, šios konstatuojamosios dalys išdėstytos taip, kad jas reikia skaityti kartu dėl
ginčijamo reglamento struktūros.
Todėl reikia atsižvelgti į išvadas, pateiktas 134 konstatuojamojoje dalyje, kad būtų išnagrinėta, ar Taryba atskyrė dėl ieškovės
nurodytų antikonkurencinių veiksmų galbūt atsiradusią žalą.
Pirma, ieškovė ginčija šių išvadų reikšmę nurodydama, kad institucijos turėjo tiksliai įvertinti atskaitymų patento savininkui
poveikį, jog galėtų padaryti išvadą, kad net jei atskaitymai patento savininkui nebūtų per dideli, Bendrijos pramonė būtų
patyrusi žalą.
Šiuo atžvilgiu reikia pabrėžti, kad siekdamos paneigti išorinio veiksnio lemiamą poveikį Bendrijos institucijos turi išnagrinėti,
ar minėtas poveikis buvo toks, kad nutrauktų priežastinį ryšį tarp nagrinėjamo importo ir Bendrijos pramonei padarytos žalos
(žr. 232 punktą). Tačiau šis nagrinėjimas nebūtinai reikalauja nustatyti tikslų nagrinėjamo veiksnio poveikį. Pakanka, kad
Bendrijos institucijos konstatuotų, jog nepaisant šio išorės veiksnio, nagrinėjamo importo padaryta žala buvo didelė.
Šioje byloje Taryba pabrėžė, kad importas iš Indijos Bendrijos pramonei sukėlė didelę žalą, ypač dėl Bendrijos kainų dirbtinio
sumažinimo. Ji paaiškino, kad net jei atskaitymai patento savininkui turėjo neigiamą poveikį Bendrijos pramonės pelnui, šis
visiems rinkoje esantiems gamintojams poveikį turintis veiksnys buvo jau 1999 m., t. y. dar iki tol, kol importas išaugo.
Todėl šis veiksnys negalėjo sukelti neigiamos Bendrijos gamintojų padėties raidos nuo 1999 metų. Atsižvelgdama į šiuos argumentus
Taryba galėjo pagrįstai manyti, kad atskaitymų patento savininkui mokėjimas negalėjo turėti poveikio subsidijuojamo importo
sukeltai žalai.
Taryba teisingai tvirtina, kad klausimo, ar atskaitymai patento savininkui buvo per dideli dėl patento savininko antikonkurencinių
veiksmų, nagrinėjimas bet kuriuo atveju negali paneigti ankstesniame punkte minėtos išvados.
Taip pat reikia pastebėti, jog, skirtingai nuo situacijų, nagrinėtų bylose, kuriose priimti minėti sprendimai
Extramet prieš Tarybą
ir
Mukand ir kt. prieš Tarybą
, šioje byloje nurodomi antikonkurenciniai veiksmai nepriskirtini Bendrijos gamintojų veiksmams. Taigi, siekdamos įvertinti
šį poveikį šioje byloje, Bendrijos institucijos neturėjo nagrinėti, ar pati Bendrijos pramonė neprisidėjo prie patirtos žalos.
Antra, nurodydama minėtą sprendimą
Mukand ir kt. prieš Tarybą
ieškovė teigia, kad dėl dirbtinio kainų sumažinimo atsiradusi žala buvo įvertinta netinkamai, jei Bendrijos kainos buvo dirbtinai
padidintos dėl per didelių atskaitymų patento savininkui.
Reikia priminti, kad bylos aplinkybės, kuriomis priimtas minėtas sprendimas
Mukand ir kt. prieš Tarybą
, buvo susijusios su veiksmais, turinčiais poveikį Bendrijos kainoms, o ne importuotų prekių kainoms. Šioje byloje Taryba
nustatė, kad nagrinėjamus atskaitymus patento savininkui turėjo mokėti visi gamintojai, įskaitant ieškovę. Ieškovė neginčijo
šių faktinių duomenų.
Taigi ginčijamo reglamento 134 konstatuojamojoje dalyje Taryba galėjo padaryti išvadą, kad nagrinėjamas išorės veiksnys negali
paaiškinti Bendrijos ir Indijos kainų skirtumo bei kad dėl to jis nepaveikė kriterijų, į kuriuos atsižvelgta apskaičiuojant
dirbtinio kainų sumažinimo lygį. Net jei atskaitymai patento savininkui būtų per dideli dėl antikonkurencinių veiksmų, šis
veiksnys negalėtų paveikti šio įvertinimo.
Atsižvelgiant į šiuos argumentus, reikia laikyti, kad ieškovė neįrodė, jog vertindama žalą Taryba nepaneigė poveikio, atsiradusio
dėl tariamai antikonkurencinių veiksmų.
Tokiomis aplinkybėmis nebereikia priimti sprendimo dėl dublike ieškovės pateikto faktinio įrodymo priimtinumo, t. y. 2003 m.
rugpjūčio 3 d. Komisijos pranešimo spaudai, aprašančio tyrimą dėl EB 81 ir EB 82 straipsnių taikymo tipinei licencinei sutarčiai
dėl tam tikrų rūšių CD. Iš tikrųjų iš ieškovės argumentų matyti, kad šis įrodymas buvo pateiktas siekiant pagrįsti teiginį,
jog Bendrijos institucijos žinojo apie nagrinėjamą veiksnį. Tačiau ji nepaaiškino, kaip šis pranešimas galėjo pagrįsti argumentą,
kad tas veiksnys galėjo nutraukti priežastinį ryšį šioje byloje.
Todėl penktąjį ieškinio pagrindą reikia atmesti.
Iš viso to, kas išdėstyta, darytina išvada, kad reikia atmesti visą ieškinį ir todėl nėra reikalo priimti sprendimo dėl subsidiariai
Tarybos pateiktų reikalavimų.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
šalis to prašė. Kadangi ieškovė pralaimėjo bylą, ji turi padengti atsakovės patirtas bylinėjimosi išlaidas pagal šios pateiktus
reikalavimus.
Komisija padengia savo patirtas bylinėjimosi išlaidas pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 4 dalį.
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 4 dalies trečiąją pastraipą Pirmosios instancijos teismas gali nurodyti kitiems
į bylą įstojusiems asmenims, kurie nėra nei valstybės narės, nei institucijos, patiems padengti savo išlaidas. Šios bylos
aplinkybėmis ir atsižvelgdamas į tai, kad į bylą įstojusios šalies, atitinkamos Bendrijos pramonės interesus ginančios asociacijos
CECMA
, pastabos nepapildė Komisijos ir Tarybos argumentų svarbia informacija, Pirmosios instancijos teismas mano esant teisinga
jai pačiai padengti patirtas bylinėjimosi išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais,
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (ketvirtoji kolegija)
nusprendžia:
1.
Atmesti ieškinį.
2.
Ieškovė padengia savo bei atsakovės patirtas bylinėjimosi išlaidas.
3.
Įstojusios į bylą šalys pačios padengia savo patirtas bylinėjimosi išlaidas.
Legal
Lindh
Vadapalas
Paskelbta 2006 m. spalio 4 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Kancleris

Pirmininkas
E. Coulon

H. Legal
Turinys
Teisės aktai
Ginčo aplinkybės
Procesas ir šalių reikalavimai
Dėl teisės
Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su pagrindinio reglamento 5 straipsnio, 7 straipsnio 3 dalies ir 11 straipsnio 1 dalies
pažeidimu ir akivaizdžia įprastos turto nuvertėjimo trukmės vertinimo klaida
Preliminarios pastabos
Dėl su nuvertėjimo trukme susijusių įrodymų vertinimo (pirmoji dalis)
– Šalių argumentai
– Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Dėl turto priskyrimo liejimo formoms ir neatsižvelgimo į ieškovės apskaitos informaciją (antros dalies pirmasis ir antrasis
kaltinimai)
– Šalių argumentai
– Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Dėl atsižvelgimo į ieškovės pelningumą ir investicijas (antros dalies trečiasis kaltinimas)
– Šalių argumentai
– Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Dėl mažėjančios vertės apskaičiavimo metodo naudojimo (antros dalies ketvirtasis kaltinimas)
– Šalių argumentai
– Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Dėl tariamai neobjektyvaus skaičiavimo pobūdžio (antros dalies penktasis kaltinimas)
– Šalių argumentai
– Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Dėl antrojo ieškinio pagrindo, susijusio su teisės į gynybą ir pareigos motyvuoti pažeidimu vertinant įprastą turto nuvertėjimo
trukmę
Šalių argumentai
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Dėl trečiojo ieškinio pagrindo, susijusio su akivaizdžia vertinimo klaida ir pagrindinio reglamento 8 straipsnio 2 ir 6 dalių
pažeidimu nagrinėjant įrodymus, susijusius su žalos ir priežastinio ryšio nustatymu
Preliminarios pastabos
Dėl ekonominių tendencijų palyginimui naudoto metodo (pirmasis kaltinimas)
– Šalių argumentai
– Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Dėl atsargų lygio vertinimo (antrasis kaltinimas)
– Šalių argumentai
– Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Dėl importo kainų vertinimo (trečiasis kaltinimas)
– Šalių argumentai
– Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Dėl teigiamų bei neigiamų tendencijų vertinimo (ketvirtasis kaltinimas)
– Šalių argumentai
– Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Dėl ketvirtojo ieškinio pagrindo, susijusio su akivaizdžia vertinimo klaida taikant pagrindinio reglamento 8 straipsnio 6
ir 7 dalis importo iš Taivanio poveikio nagrinėjimui
Šalių argumentai
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Dėl penktojo ieškinio pagrindo, susijusio su patento savininko antikonkurencinių veiksmų poveikio nagrinėjimu, pažeidžiant
pagrindinio reglamento 8 straipsnio 6 ir 7 dalis
Šalių argumentai
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Dėl bylinėjimosi išlaidų
*
Proceso kalba: anglų.