CELEX: 62008CJ0407
Apelācija
Aizliegtas vienošanās
Ģipša plāksnes
Piekļuve lietas materiāliem
Apsūdzoši un attaisnojoši pierādījumi
Uzņēmuma jēdziens
Ekonomiska vienība
Par ekonomiskas vienības darbību atbildīga sabiedrība
Tiesvedībā pirmo reizi izvirzīts arguments

Ar savu apelācijas sūdzību
Knauf Gips KG
, iepriekš
Gebrüder Knauf Westdeutsche Gipswerke KG
, (turpmāk tekstā – “
Knauf
” vai “apelācijas sūdzības iesniedzēja”) lūdz atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2008. gada 8. jūlija spriedumu
lietā T‑52/03
Knauf Gips
/Komisija (turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru ir noraidīta tās prasība atcelt Komisijas 2002. gada 27. novembra
Lēmumu 2005/471/EK par EK līguma 81. panta procedūras piemērošanu attiecībā uz
BPB

plc
,
Gebrüder Knauf Westdeutsche Gipswerke KG
,
Société Lafarge SA
un
Gyproc Benelux NV
(Lieta COMP/E‑1/37.152 – Ģipša plāksnes) (OV 2005, L 166, 8. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).

Atbilstošās tiesību normas
Padomes 1962. gada 6. februāra Regulas Nr. 17 – Pirmā regula par Līguma [81.] un [82.] panta īstenošanu – (OV 1962, 13, 204. lpp.)
15. panta 2. punktā ir paredzēts:
“Komisija ar lēmumu var uzlikt uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām soda naudas [naudas sodu] 1000 līdz 1 000 000 norēķinu vienību
vai lielākā apmērā, bet nepārsniedzot 10 % no katra pārkāpēja uzņēmuma iepriekšējā finanšu gada apgrozījuma, ja tie ar nodomu
vai nolaidības dēļ:
a)      pārkāpj [EKL 81.] panta 1. punktu vai [EKL 82.] pantu [..].
[..]”

Lietas rašanās fakti
Pārsūdzētajā spriedumā Pirmās instances tiesa [tagad – Vispārējā tiesa] prasības pamatā esošos faktus īsumā ir izklāstījusi
šādi:
“1      Prasītāja
Knauf
[..] ražo un pārdod būvniecības materiālus uz ģipša bāzes.
2      Prasītāja ir atbilstoši Vācijas tiesībām dibināta komandītsabiedrība. Visas tās kapitāla daļas ir 21
Knauf
ģimenes dalībnieka, kā arī sabiedrības, kuras turējumā ir citu četru dalībnieku kapitāla daļas, turējumā. Vadošie dalībnieki,
kuri ir personīgi atbildīgi, ir
B
. un
C
.
3      Pēc tās iegūtās informācijas Komisija 1998. gada 25. novembrī veica iepriekš nepieteiktas pārbaudes astoņos uzņēmumos, kas
darbojās ģipša plākšņu jomā, tostarp prasītājas uzņēmumā un citos
Knauf
grupas uzņēmumos. 1999. gada 1. jūlijā Komisija veica izmeklēšanu divos citos uzņēmumos.
4      Pēc tam Komisija attiecīgajiem uzņēmumiem nosūtīja informācijas pieprasījumus saskaņā ar 11. pantu Regulā Nr. 17 [..]. Komisija
pieprasīja informāciju par dokumentiem, kuri tika iegūti šo uzņēmumu telpās 1998. gada novembra un 1999. gada jūlija pārbaužu
laikā.
Knauf
uz to atbildēja 1999. gada 14. septembrī.
5      2001. gada 18. aprīlī Komisija uzsāka administratīvo procesu un pieņēma paziņojumu par iebildumiem attiecībā uz uzņēmumiem
BPB

plc
[turpmāk tekstā – “
BPB
”],
Knauf
, sabiedrību
Lafarge SA
(turpmāk tekstā – “
Lafarge
”),
Etex SA
un
Gyproc Benelux NV
(turpmāk tekstā – “
Gyproc
”) (turpmāk tekstā – “paziņojums par iebildumiem”). Šie uzņēmumi iesniedza savus rakstveida apsvērumus, un tiem bija piekļuve
Komisijas lietas izmeklēšanas materiāliem, izmantojot kopiju
CD‑ROM
diskā, kas tiem tika nosūtīts 2001. gada 17. maijā.
6      Prasītāja uz paziņojumu par iebildumiem atbildēja 2001. gada 6. jūlija vēstulē.
7      Uzklausīšana notika 2001. gada 17. jūlijā.
BPB
un
Gyproc
daļu no sava izklāsta darīja zināmu slēgtā sēdē.
8      Ar 2001. gada 10. augusta vēstuli uzklausīšanas amatpersona nosūtīja prasītājai nekonfidenciālās
BPB
un
Gyproc
dokumentu versijas.
9      Ar 2001. gada 20. augusta vēstuli prasītāja lūdza piekļuvi visiem lietas materiāliem, kuri ir pievienoti lietai pēc
CD‑ROM
nosūtīšanas, un it īpaši citu administratīvajā procesā iesaistīto uzņēmumu atbildēm uz paziņojumu par iebildumiem.
10      2001. gada 7. septembrī uzklausīšanas amatpersona nosūtīja prasītājai trīs papildu dokumentus, kurus
Lafarge
bija iesniegusi Komisijai pēc 2001. gada 17. jūlija uzklausīšanas.
11      2001. gada 11. septembrī Komisija noraidīja prasītājas 2001. gada 20. augusta lūgumu saņemt piekļuvi citiem lietas materiāliem.
12      2002. gada 19. novembrī uzklausīšanas amatpersona pieņēma savu ziņojumu.
13      2002. gada 27. novembrī Komisija pieņēma [apstrīdēto] lēmumu.
14      [Apstrīdētā] lēmuma rezolutīvajā daļā noteikts:
“1. pants
BPB
[..],
Knauf
grupa, [..]
Lafarge
[..] un
Gyproc
[..] ir pārkāpušas [EKL] 81. panta 1. punktu, piedaloties vienošanās un saskaņotā darbībā ģipša plākšņu sektorā [piedaloties
vienošanās noslēgšanā un saskaņotās darbībās ģipša plākšņu jomā].
Pārkāpuma ilgums bijis [šāds]:
a)
BPB
[..]: no 1992. gada 31. marta līdz, vēlākais, 1998. gada 25. novembrim;
b)
Knauf
[grupa]: no 1992. gada 31. marta līdz, vēlākais, 1998. gada 25. novembrim;
c)      [..]
Lafarge
[..]: no 1992. gada 31. augusta līdz, vēlākais, 1998. gada 25. novembrim;
d)
Gyproc
[..]: no 1996. gada 6. jūnija līdz, vēlākais, 1998. gada 25. novembrim.
[..]
3. pants
Par 1. pantā minēto pārkāpumu šādiem uzņēmumiem tiek noteikti šādi naudas sodi:
a)
BPB
[..]: EUR 138,6 miljoni;
b)      [..]
Knauf
[..]:EUR  85,8 miljoni;
c)      [..]
Lafarge
[..]:EUR  249,6 miljoni;
d)
Gyproc
[..]:EUR  4,32 miljoni.
[..]”
15      [Apstrīdētajā] lēmumā Komisija uzskata, ka attiecīgie uzņēmumi ir piedalījušies vienotā un turpinātā pārkāpumā, kas izpaudies
ar šādām darbībām, kas ir vienošanās vai saskaņotas darbības:
–        1992. gadā
BPB
un
Knauf
pārstāvji tikušies Londonā (Apvienotā Karaliste) [turpmāk tekstā – “Londonas sanāksme”] un izteikuši kopīgu gribu stabilizēt
ģipša plākšņu tirgu Vācijā, Apvienotajā Karalistē, Francijā un Beniluksā;
–
BPB
un
Knauf
pārstāvji, sākot ar 1992. gadu, izveidojuši informācijas apmaiņas sistēmas, kurām pievienojās
Lafarge
un vēlāk –
Gyproc
, par to ģipša plākšņu pārdošanas apjomu Vācijas, Apvienotās Karalistes, Francijas un Beniluksa tirgos;
–
BPB
,
Knauf
un
Lafarge
pārstāvji vairākkārt savstarpēji snieguši iepriekšēju informāciju par cenu paaugstināšanu Apvienotās Karalistes tirgū;
–        reaģējot uz īpatnībām Vācijas tirgus attīstībā,
BPB
,
Knauf
,
Lafarge
un
Gyproc
pārstāvji 1996. gadā tikušies Versaļā (Francija), 1997. gadā – Briselē (Beļģija) un 1998. gadā – Hāgā (Nīderlande), lai sadalītu
vai vismaz stabilizētu Vācijas tirgu;
–
BPB
,
Knauf
,
Lafarge
un
Gyproc
pārstāvji savstarpēji vairākkārt apmainījušies ar informāciju un vienojušies par cenu paaugstināšanu Vācijas tirgū no 1996. līdz
1998. gadam.
16      Lai aprēķinātu naudas soda apmēru, Komisija izmantoja metodoloģiju, kas aprakstīta Pamatnostādnēs sodanaudas [naudas soda]
noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu (OV 1998, C 9, 3. lpp.; turpmāk
tekstā – “pamatnostādnes”).
17      Lai noteiktu naudas soda sākumsummu, ko nosaka, pamatojoties uz pārkāpuma smagumu, Komisija vispirms uzskatīja, ka attiecīgie
uzņēmumi bija izdarījuši pēc tā rakstura sevišķi smagu pārkāpumu, jo attiecīgo darbību mērķis bija izbeigt cenu karu un stabilizēt
tirgu, apmainoties ar konfidenciālu informāciju. Turklāt Komisija uzskatīja, ka attiecīgajām darbībām bija iespaids uz tirgu,
jo attiecīgie uzņēmumi aptvēra gandrīz visu ģipša plākšņu piedāvājumu tirgū un turklāt aizliegtās vienošanās dažādās izpausmes
tika īstenotas ļoti koncentrētā un oligopolā tirgū. Attiecībā uz konkrētā ģeogrāfiskā tirgus apjomu Komisija uzskatīja, ka
aizliegtā vienošanās aptvēra četrus galvenos tirgus Eiropas Kopienas ietvaros, proti, Vāciju, Apvienoto Karalisti, Franciju
un Beniluksu.
18      Turpinājumā, uzskatot, ka pastāv nozīmīga nevienādība starp iesaistītajiem uzņēmumiem, Komisija īstenoja atšķirīgu attieksmi,
šajā sakarā balstoties uz apgrozījuma apjomu, kas saistīts ar attiecīgās preces pārdošanu minētajos tirgos pārkāpumu pēdējā
pilnajā gadā. Uz šī pamata naudas soda sākumsumma tika noteikta EUR 80 miljonu apmērā
BPB
, EUR 52 miljonu apmērā
Knauf
un
Lafarge
EUR 8 miljonu apmērā
Gyproc
.
19      Lai nodrošinātu naudas soda pietiekamu preventīvu iedarbību, ievērojot uzņēmumu lielumu un kopējos resursus,
Lafarge
noteiktā naudas soda sākumsumma tika palielināta par 100 %, sasniedzot EUR 104 miljonus.
20      Lai ņemtu vērā pārkāpuma ilgumu, sākumsummas apmērs pēc tam tika palielināts par 65 %
BPB
un
Knauf
gadījumā, par 60 %
Lafarge
gadījumā un par 20 %
Gyproc
gadījumā, Komisijai pārkāpumu kvalificējot kā ilgstošu pārkāpumu
Knauf
,
Lafarge
un
BPB
gadījumā un kā vidēja ilguma pārkāpumu
Gyproc
gadījumā.
21      Attiecībā uz atbildību pastiprinošiem apstākļiem
BPB
un
Lafarge
noteiktā naudas soda pamatsumma tika palielināta par 50 % par recidīvu.
22      Turpinot, Komisija par 25 % samazināja
Gyproc
noteikto naudas sodu, pamatojoties uz atbildību mīkstinošiem apstākļiem tādēļ, ka tā bija destabilizējošs elements, kas veicināja
aizliegtās vienošanās ietekmes ierobežošanu Vācijas tirgū, un tādēļ, ka tā nedarbojās Apvienotās Karalistes tirgū.
23      Visbeidzot, Komisija samazināja naudas sodu apmēru par 30 %
BPB
un par 40 % –
Gyproc
, piemērojot D sadaļas 2. punktu Komisijas paziņojumā par naudas sodu neuzlikšanu vai to apmēra samazināšanu lietās par aizliegtām
vienošanās (OV 1996, C 207, 4. lpp. [..]). Attiecīgi galīgais noteikto naudas sodu apmērs bija EUR 138,6 miljoni
BPB
gadījumā, EUR 85,8 miljoni
Knauf
gadījumā, EUR 249,6 miljoni
Lafarge
gadījumā un EUR 4,32 miljoni
Gyproc
gadījumā.”

Pārsūdzētais spriedums
Ar Pirmās instances tiesā 2003. gada 13. februārī iesniegto prasības pieteikumu
Knauf
cēla prasību par apstrīdētā lēmuma atcelšanu. Pakārtoti tā Pirmās instances tiesai lūdza samazināt tai uzliktā naudas soda
summu.
Ar pārsūdzēto spriedumu Pirmās instances tiesa noraidīja visu prasību kopumā.

Lietas dalībnieku prasījumi
Ar apelācijas sūdzību
Knauf
lūdz Tiesu:
–        atcelt pārsūdzēto spriedumu;
–        pakārtoti nodot lietu atkārtotai izskatīšanai Vispārējā tiesā;
–        turklāt pakārtoti, samērīgi, bet vismaz par EUR 54,51 miljonu, samazināt tai apstrīdētā lēmuma 3. pantā uzlikto naudas sodu
un
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisija lūdz noraidīt apelācijas sūdzību un piespriest
Knauf
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Par apelācijas sūdzību
Apelācijas sūdzības pamatojumam
Knauf
izvirza trīs pamatus attiecībā uz, pirmkārt, tiesību uz aizstāvību, otrkārt, EKL 81. panta un, treškārt, Regulas Nr. 17 15. panta
pārkāpumu.

Par pirmo apelācijas pamatu attiecībā uz tiesību uz aizstāvību pārkāpumu
Šis pamats iedalāms divās atsevišķās daļās, kuras ir jāpārbauda viena pēc otras.
Par pirmā pamata pirmo daļu attiecībā uz atteikumu piekļūt apsūdzošiem pierādījumiem
–       Lietas dalībnieku argumenti

Knauf
būtībā apstrīd pārsūdzētā sprieduma 49. un 50. punktu, kuros Pirmās instances tiesa esot prettiesiski neizpildījusi tās pienākumu
pārbaudīt sekas Komisijas atteikumam piešķirt tai piekļuvi noteiktiem apsūdzošiem pierādījumiem. Pēc apelācijas sūdzības iesniedzējas
domām, tā kā
Knauf
esot norādījusi nepaziņotos apsūdzošos pierādījumus un apstrīdētā lēmuma izvilkumi esot balstīti vienīgi uz šiem pierādījumiem,
nekādas papildu norādes neesot nepieciešamas, lai secinātu, ka, ja šie pierādījumi būtu bijuši noraidīti, attiecīgās minētā
lēmuma daļas būtu bijušas citādākas. Ņemot vērā, ka šīs daļas attiecās uz būtisku pārkāpuma kā tāda aspektu, šis lēmums būtu
bijis citādāks.
Komisija uzskata, ka pirmā pamata pirmā daļa ir neefektīva, jo ar to ir apstrīdēts pakārtots arguments, kā tas izrietēja no
pārsūdzētā sprieduma 63. punkta. Turklāt tā apgalvo, ka
Knauf
neesot pierādījusi, ka rezultāts, kādu radīja apstrīdētais lēmums, būtu bijis citādāks, ja apelācijas sūdzības iesniedzējai
būtu bijusi piekļuve nepaziņotajiem apsūdzošajiem pierādījumiem.
–       Tiesas vērtējums
Jānorāda, ka pārsūdzētā sprieduma 49. punktā Pirmās instances tiesa konstatēja, ka, izņemot dažus detalizētākus piemērus,
apelācijas sūdzības iesniedzēja esot vienīgi uzskaitījusi apstrīdētā lēmuma apsvērumus, kuros ir minēti dokumenti, saistībā
ar kuriem bija noraidīta piekļuve, un secināja, ka ar šādu uzskaitījumu nepietiek, lai izpildītu judikatūrā noteikto pienākumu,
saskaņā ar kuru prasītājai ir jāpierāda, ka rezultāts, pie kāda Komisija ir nonākusi šajā lēmumā, būtu bijis citādāks, ja
attiecīgie dokumenti būtu bijuši noraidīti kā apsūdzoši pierādījumi. Līdz ar to, kā tas ir norādīts tā paša sprieduma 50. punktā,
Pirmās instances tiesa ir pārbaudījusi apgalvoto piekļuves dokumentiem pārkāpumu kā pierādījumus, kuri ietver apsūdzošus faktus,
ņemot vērā vienīgi apelācijas sūdzības iesniedzējas skaidri celtos iebildumus.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai dokumenta nenosūtīšana ir tiesību uz aizstāvību pārkāpums
tikai tad, ja attiecīgais uzņēmums pierāda, ka, pirmkārt, Komisija ir pamatojusies uz šo dokumentu, lai pamatotu savu iebildumu
par pārkāpuma esamību, un, otrkārt, iebildumu var pierādīt, tikai atsaucoties uz šo dokumentu. Ja pastāvētu citi dokumentāri
pierādījumi, par kuriem lietas dalībniekiem bija zināms administratīvā procesa laikā, kas īpaši pamato Komisijas secinājumus,
nepaziņota apsūdzoša dokumenta kā pierādījuma atmešana nemazinātu apstrīdētajā lēmumā ietverto iebildumu pamatotību. Tādējādi
attiecīgajam uzņēmumam ir jāpierāda, ka rezultāts, pie kura ir nonākusi Komisija savā lēmumā, būtu bijis citādāks, ja kā apsūdzošs
pierādījums tiktu noraidīts nepaziņots dokuments, uz kuru ir balstījusies Komisija, lai apsūdzētu šo uzņēmumu (2004. gada
7. janvāra spriedums apvienotajās lietās C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P
Aalborg Portland
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑123. lpp., 71.–73. punkts).
Tomēr tikai ar apstrīdētā lēmuma apsvērumu, kuros ir minēti dokumenti, pie kuriem piekļuve ir atteikta, uzskaitījumu kā tādu
nevar pierādīt, ka rezultāts, pie kāda būtu nonākusi Komisija šajā lēmumā, būtu bijis citādāks, ja šie dokumenti būtu noraidīti
kā apsūdzoši pierādījumi.
Tātad apelācijas sūdzībā izvirzītā pirmā pamata pirmā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
Par pirmā pamata otro daļu attiecībā uz atteikumu piekļūt attaisnojošiem pierādījumiem
–       Lietas dalībnieku argumenti
Pirmkārt,
Knauf
pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā pārsūdzētā sprieduma 64. un 65. punktā esot kļūdaini izklāstījusi tās argumentāciju
attiecībā uz Komisijas atteikumu piešķirt tai piekļuvi noteiktiem attaisnojošiem pierādījumiem.
Otrkārt,
Knauf
uzskata, ka pārsūdzētā sprieduma 70.–78. punktā Pirmās instances tiesa esot nepareizi piemērojusi Tiesas judikatūru attiecībā
uz attaisnojošiem pierādījumiem. Tā prasītājai esot bijis jāpierāda nevis tas, ka, ja tai būtu bijusi piekļuve citu attiecīgo
uzņēmumu atbildēm uz paziņojumu par iebildumiem, apstrīdētā lēmuma saturs būtu bijis citādāks, bet tikai tas, ka tā būtu varējusi
izmantot šos dokumentus savai aizstāvībai. Tomēr Pirmās instances tiesa esot pārbaudījusi, vai prasītājas norādītie attaisnojošie
pierādījumi būtu varējuši ietekmēt minētā lēmuma rezultātu.
Treškārt,
Knauf
apstrīd Pirmās instances tiesas vērtējumu, saskaņā ar kuru
BPB
atbildē uz paziņojumu par iebildumiem nav nekādu attaisnojošu pierādījumu. Tā apgalvo, ka saskaņā ar vispārējiem principiem
attiecībā uz pierādījumiem apgalvojumi, kurus ir izteikuši citi attiecīgie uzņēmumi, ir pierādījumi. Turklāt fakts, ka apelācijas
sūdzības iesniedzēja administratīvā procesa laikā izvirzīja tādus pašus argumentus, nekādi negroza šādu citu ieinteresēto
personu apgalvojumu būtību.
Visbeidzot, apelācijas sūdzības iesniedzēja pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā neesot ņēmusi vērā dažus
BPB
atbildes uz paziņojumu par iebildumiem izvilkumus, ko tā esot norādījusi kā nepaziņotus attaisnojošus pierādījumus.
Komisija uzskata, ka Pirmās instances tiesa esot pareizi piemērojusi Tiesas judikatūru šajā jomā un ka tā neesot sagrozījusi
apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentāciju.
Šī iestāde tāpat apgalvo, ka
Knauf
, tikai atkārtojot argumentus, kurus tā jau izvirzīja Pirmās instances tiesā, tādējādi vēloties panākt, lai Tiesa no jauna
pārskatītu šos iebildumus, kas šo pirmā pamata otro daļu padarot par nepieņemamu. Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēja
neesot pierādījusi, kā attiecīgie neatklātie pierādījumi varētu noderēt tās aizstāvībai.
–       Tiesas vērtējums
Tiesības iepazīties ar dokumentiem kā tiesību uz aizstāvību neatņemama daļa nozīmē to, ka Komisijai ir jādod attiecīgajam
uzņēmumam iespēja pārbaudīt visus lietas materiālu rakstiskos dokumentus, kas varētu būt nozīmīgi aizstāvībai. Šo dokumentu
vidū ir gan apsūdzošie, gan attaisnojošie dokumenti, izņemot citu uzņēmumu komercnoslēpumus ietverošus dokumentus, Komisijas
iekšējos dokumentus un citu konfidenciālu informāciju (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 68. punkts un tajā minētā judikatūra).
Attiecībā uz attaisnojošu dokumentu nepaziņošanu no pastāvīgās judikatūras izriet, ka attiecīgajam uzņēmumam ir tikai jāpierāda,
ka nepaziņošana varēja uzņēmumam nelabvēlīgi ietekmēt procesa norisi un Komisijas lēmuma saturu. Pietiek, ja uzņēmums pierāda,
ka tas minēto attaisnojošo dokumentu varēja izmantot savai aizstāvībai tādējādi, ka, ja tas to būtu varējis izmantot administratīvā
procesa laikā, uzņēmums būtu varējis atsaukties uz pierādījumiem, kuri neatbilst Komisijas šajā posmā izdarītajiem secinājumiem,
un tādēļ kaut kādā veidā varētu ietekmēt tās lēmumā ietvertos vērtējumus vismaz attiecībā uz tam pārmestās darbības smagumu
un ilgumu un tādējādi naudas soda apmēru (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 74. un 75. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
No tā izriet, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai ir ne tikai jāpierāda, ka tai nav bijusi piekļuve noteiktiem attaisnojošiem
pierādījumiem, bet arī – ka tā būtu varējusi izmantot tos savai aizstāvībai.
Šajā sakarā Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 72.–77. punktā konstatēja, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nav
pierādījusi, ka tā attiecīgos neatklātos dokumentus būtu varējusi izmantot savai aizstāvībai, ņemot vērā, ka administratīvā
procesa laikā tā izvirzīja tādu pašu argumentāciju kā tā, kas ietverta minētajos dokumentos, un ka Komisija šo argumentāciju
noraidīja apstrīdētajā lēmumā. Uz šī pamata Pirmās instances tiesa tā paša sprieduma 78. punktā varēja secināt, ka pat tad,
ja prasītāja būtu varējusi izmantot šos dokumentus administratīvajā procesā, Komisijas atzinumus minētie dokumenti nevarētu
ietekmēt.
Tomēr jānorāda, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja neapstrīd Pirmās instances tiesas vērtējumu, saskaņā ar kuru apelācijas
sūdzības iesniedzēja nav pierādījusi, ka tā dokumentus, kuri nebija atklāti administratīvā procesa laikā, būtu varējusi izmantot
savai aizstāvībai.
Tādējādi, pat pieņemot, kā to apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēja, ka attiecīgajos dokumentos ir attaisnojoši pierādījumi,
šis konstatējums nevar būt pamats pārsūdzētā sprieduma atcelšanai.
Tāpat, ja tā, kā to apgalvo arī apelācijas sūdzības iesniedzēja, ir taisnība, ka Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma
74. punktā, nospriežot, ka nepaziņotajā attaisnojošajā dokumentā, proti,
BPB
atbildes uz paziņojumu par iebildumiem 4.2.1. punktā, ietvertā informācija nebūtu varējusi mainīt apstrīdētā lēmuma “galīgo
rezultātu”, kļūdaini piemēroja šī sprieduma 23. punktā atgādināto judikatūru, šī kļūda nevar būt pamats pārsūdzētā sprieduma
atcelšanai, jo apelācijas sūdzības iesniedzēja nav mēģinājusi pierādīt, ka tā būtu varējusi izmantot šo informāciju savai
aizstāvībai, it īpaši ņemot vērā Pirmās instances tiesas konstatējumu, ka Komisija jau bija ņēmusi vērā šos argumentus minētajā
lēmumā.
Līdz ar to šis iebildums ir jānoraida kā neefektīvs.
Iebildums par iespējamu argumentu sagrozīšanu, kuru
Knauf
izvirzīja pirmajā instancē, kas esot kļūdaini izklāstīti pārsūdzētā sprieduma 65. punktā, nav atbalstāms.
Ja apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka ir sagrozīti tās argumenti, tai, piemērojot LESD 256. pantu, Eiropas Savienības
Tiesas Statūtu 58. panta pirmo daļu un Tiesas Reglamenta 112. panta 1. punkta pirmās daļas c) apakšpunktu, ir precīzi jānorāda
fakti, kurus Pirmās instances tiesa ir sagrozījusi (pēc analoģijas skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 50. punkts). Taču apelācijas sūdzības iesniedzēja precīzi nenorāda tos savus argumentus, kuri būtu sagrozīti
pārsūdzētajā spriedumā.
Starp citu, tiktāl, ciktāl apelācijas sūdzības iesniedzēja nepārmet Pirmās instances tiesai, ka tā būtu aizmirsusi atbildēt
uz tās pamatiem un prasījumiem pirmajā instancē, jautājumam par to, vai Pirmās instances tiesa ir kļūdaini izklāstījusi apelācijas
sūdzības iesniedzējas argumentāciju, nav ietekmes uz šīs lietas risinājumu.
Tāpat nav pieņemams arī iebildums par to, ka Pirmās instances tiesa, iespējams, neesot ņēmusi vērā noteiktus
BPB
atbildes uz paziņojumu par iebildumiem izvilkumus, it īpaši šīs atbildes 4.1.16. un 4.2.3. punktu.
Attiecībā uz minētās atbildes 4.1.16. punktu ir jānorāda, ka tā galvenais tā saturs ir apgalvojumā, ka “konkurence saglabājās
intensīva dažādos Eiropas tirgos”, neraugoties uz “apgalvoto apņemšanos”, kas tika panākta Londonas sanāksmē. Taču jautājumu
par turpināto konkurenci Pirmās instances tiesa ir pārbaudījusi pārsūdzētā sprieduma 72. un 75. punktā.
Attiecībā uz
BPB
atbildes uz paziņojuma par iebildumiem 4.2.3. punktu tajā ir noteikts, ka dati, ar kuriem apmainījās šī sabiedrība un tās
konkurenti, netika ietverti
BPB
plānošanas procesā. Tomēr, tā kā tiesa pārsūdzētā sprieduma 73. un 74. punktā pārbaudīja apgalvojumus par šo informācijas
apmaiņu, kā arī apgalvojumu, ka apmaiņas ceļā iegūto informāciju zināja vienīgi
D
.,
Gyproc
direktors, un
BPB
priekšsēdētājs ģenerāldirektors, Pirmās instances tiesa ir netieši atbildējusi uz apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentu.
Līdz ar to apelācijas sūdzības pirmā pamata otrā daļa ir jānoraida.
Tādējādi
Knauf
apelācijas sūdzības pamatojumam izvirzītais pirmais pamats ir jānoraida.

Par otro apelācijas sūdzībā izvirzīto pamatu attiecībā uz EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti

Knauf
apgalvo, ka Pirmās instances tiesa, pārsūdzētā sprieduma 140.–298. punktā pamatojoties uz konstatējumiem, kuri izriet no neatklātajiem
apsūdzošajiem pierādījumiem, esot secinājusi EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu. Tādējādi Pirmās instances tiesa neesot ievērojusi
tā paša sprieduma 63. punktā izteikto apgalvojumu, ka tā neņems vērā minētos apsūdzošos pierādījumus, kad tā izskatīs lietu
pēc būtības.
Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka, pat ņemot vērā neatklātos apsūdzošos pierādījumus, neviens no pieciem
tai pārmestajiem pārkāpuma elementiem, proti, sanāksme Londonā 1992. gadā, informācijas apmaiņa saistībā ar pārdošanas apjomiem
Vācijā, Francijā, Beniluksā un Apvienotajā Karalistē no 1992. līdz 1998. gadam, informācijas apmaiņa saistībā ar cenu paaugstināšanos
Apvienotajā Karalistē tajā pašā laikposmā, vienošanās par tirgus daļām Vācijā (Versaļas, Briseles un Hāgas sanāksmes) no 1996. gada
jūnija un vienošanās par cenu paaugstināšanu Vācijā no 1996. gada, neatbilstot kritērijiem, lai konstatētu pārkāpumu saskaņā
ar EKL 81. panta 1. punktu.
Komisija apgalvo, ka otrais pamats esot nepieņemams kopumā, jo tas attiecoties tikai uz Pirmās instances tiesas faktu konstatējumiem.
Tā arī norāda, ka
Knauf
neapstrīdot viena un turpināta pārkāpuma pastāvēšanu, ar ko ir pamatots apstrīdētais lēmums. Taču lielākajā daļā gadījumu
pret konkurenci vērstu saskaņotu darbību vai vienošanās pastāvēšana esot jāizsecina no virknes sakritību un norādēm, kas,
kopā ņemtas un nepastāvot citam atbilstošam izskaidrojumam, var pierādīt konkurences noteikumu pārkāpumu.
Tiesas vērtējums
Pirmkārt, attiecībā uz iebildumu, ka Pirmās instances tiesa, lai konstatētu pārkāpuma esamību atbilstoši EKL 81. panta 1. punktam,
esot pamatojusies uz konstatējumiem, kuri izriet no neatklātajiem apsūdzošajiem pierādījumiem, ir jānorāda, ka apelācijas
sūdzības iesniedzēja uz pārsūdzētā sprieduma 140.–298. punktu ir atsaukusies vienīgi kopsavilkuma veidā, precīzi nenorādot
neatklātos apsūdzošos pierādījumus, uz kuriem Pirmās instances tiesa būtu balstījusi savu argumentāciju.
Taču no LESD 256. panta, Tiesas Statūtu 58. panta pirmās daļas un Tiesas Reglamenta 112. panta 1. punkta c) apakšpunkta izriet,
ka apelācijas sūdzībā precīzi jānorāda apstrīdētie elementi spriedumā, kura atcelšana tiek pieprasīta, kā arī juridiskie argumenti,
kas konkrēti izvirzīti apelācijas sūdzības atbalstam (skat. it īpaši 2000. gada 4. jūlija spriedumu lietā C‑352/98 P
Bergaderm
un
Goupil
/Komisija,
Recueil
, I‑5291. lpp., 34. punkts; 2002. gada 8. janvāra spriedumu lietā C‑248/99 P Francija/
Monsanto
un Komisija,
Recueil
, I‑1. lpp., 68. punkts, kā arī 2008. gada 22. decembra spriedumu lietā C‑487/06 P
British Aggregates
/Komisija, Krājums, I‑10515. lpp., 121. punkts).
Līdz ar to šis iebildums ir nepieņemams.
Otrkārt, attiecībā uz iebildumu par pārkāpuma raksturu katram no pieciem apelācijas sūdzības iesniedzējai pārmestās rīcības
elementiem ir jānorāda, ka Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 306. punktā ir konstatējusi, ka no apstrīdētā lēmuma
izriet, ka “izskatāmajā lietā vienošanās un saskaņoto darbību kopums ietilpst attiecīgo uzņēmumu pūliņu virknē, kas vērsta
uz vienu ekonomisku mērķi, proti, ierobežot konkurenci, un kas bijusi saliktas un turpinātas vienošanās, kura priekšmets un
sekas bija konkurences ierobežošana, dažādas izpausmes. Uzskatot, ka iepriekš minētās vienošanās un saskaņotās darbības nepārtraukti
laika posmā no 1992. līdz 1998. gadam konkretizēja minēto uzņēmumu kopīgo gribu stabilizēt un tādējādi ierobežot konkurenci
vismaz Vācijas, Francijas, Apvienotās Karalistes un Beniluksa ģipša plākšņu tirgos, Komisija pārkāpumu kvalificēja kā vienotu,
saliktu un turpinātu”. Minētā sprieduma 321. punktā Pirmās instances tiesa noraidīja apelācijas sūdzības iesniedzējas iebildumus,
kuri bija pret aizliegtās vienošanās kvalificēšanu par vienotu un turpinātu pārkāpumu.

Knauf
neapstrīd Pirmās instances tiesas secinājumu attiecībā uz vienota un turpināta pārkāpuma esamību, bet vienīgi apgalvo, ka
neviens no elementiem, kas veido tai inkriminēto pārkāpumu, nepamatojot EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka, lai pierādītu EKL 81. panta 1. punkta pārkāpuma pastāvēšanu, Komisijai ir jāatsaucas uz nopietniem,
precīziem un atbilstošiem pierādījumiem (šajā ziņā skat. 1993. gada 31. marta spriedumu apvienotajās lietās C‑89/85, C‑104/85,
C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 un no C‑125/85 līdz C‑129/85
Ahlström Osakeyhtiö
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑1307. lpp., 127. punkts). Turklāt ne katram Komisijas iesniegtajam pierādījumam par katru pārkāpuma aspektu ir noteikti
jāatbilst šiem kritērijiem. Ir pietiekami, ja pierādījumu kopums, uz ko minētā iestāde atsaucas, kopumā ņemot, atbilst šai
prasībai.
Līdz ar to, pat pieņemot, ka neviens no dažādajiem attiecīgā pārkāpuma aspektiem, skatot tos atsevišķi, nav vienošanās vai
saskaņota darbība, kas ir aizliegtas ar EKL 81. panta 1. punktu, kā to apgalvoja apelācijas sūdzības iesniedzēja, šāds secinājums
neizslēdz iespēju, ka minētie aspekti, skatot tos kopsakarā, veido šādu vienošanos vai šādu darbību.
Kā Tiesa jau to ir nospriedusi, ņemot vērā, ka aizliegums piedalīties pret konkurenci vērstās darbībās un vienošanās, kā arī
pārkāpējiem piemērojamie sodi ir vispārzināmi, ir ierasts, ka darbības, ko tie veic, un vienošanās noslēgšana norisinās slepeni,
ka sanāksmes norisinās slepeni, visbiežāk trešās valstīs, un ka ar tām saistītā dokumentācija tiek samazināta līdz minimumam.
Pat ja Komisija atklāj pierādījumus, kas tiešā veidā apliecina tādu prettiesisku saziņu starp tirgus dalībniekiem kā sanāksmju
protokoli, tie parasti ir fragmentāri un izkaisīti, kā rezultātā bieži noteiktas detaļas jārekonstruē, izmantojot dedukciju.
Vairumā gadījumu pret konkurenci vērstu darbību vai vienošanās pastāvēšana ir jāsecina no noteiktām sakritībām un norādēm,
kuras, skatot tās kopsakarā, nepastāvot citam loģiskam izskaidrojumam, var būt pierādījums par konkurences noteikumu pārkāpumu
(šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 55.–57. punkts).
Līdz ar to šis iebildumam trūkst pamatojuma.
Tādējādi otrais
Knauf
apelācijas sūdzības pamatojumam izvirzītais pamats ir jānoraida kā daļēji nepieņemams un daļēji nepamatots.

Par trešo apelācijas sūdzībā izvirzīto pamatu attiecībā uz Regulas Nr. 17 15. panta un EKL 81. panta pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
Vispirms
Knauf
apgalvo, ka no pārsūdzētā sprieduma 348. panta formulējuma izrietot, ka Pirmās instances tiesa nav rīkojusies ne objektīvi,
ne neitrāli, bet, tieši pretēji, esot iepriekš nolēmusi, ka tai ir jāuzliek naudas sods par
Gebrüder Knauf Verwaltungsgesellschaft KG
(turpmāk tekstā – “
GKV
”) un tās meitas sabiedrību veiktajām darbībām, kaut arī konstatējums, ka tās esot guvušas labumu no attiecīgā pārkāpuma,
neesot nekādā veidā pamatots.
Apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka Pirmās instances tiesa, konstatējot, ka tai un
Knauf
ģimenei (turpmāk tekstā – “
Knauf
grupa”) piederošās sabiedrības veido ekonomisku vienību, kā arī uzliekot tai atbildību par tās darbībām, esot pārkāpusi arī
Regulas Nr. 17 15. pantu.

Knauf
apstrīd aspektus, uz kuriem Pirmās instances tiesa pamatojās, lai secinātu, ka pastāv ekonomiska vienība starp
Knauf
,
GKV
un tās meitas sabiedrībām. Īpaši Tiesas 2000. gada 16. novembra spriedums lietā C‑286/98 P
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija (
Recueil
, I‑9925. lpp.) neesot piemērojams šajā gadījumā, jo apelācijas sūdzības iesniedzēju nepārvaldīja un arī tā nepārvaldīja nevienu
citu sabiedrību. Turklāt neesot piemērojams arī Pirmās instances tiesas 2003. gada 11. decembra spriedums lietā T‑66/99
Minoan Lines
/Komisija (
Recueil
, II‑5515. lpp.), uz kuru Pirmās instances tiesa atsaucās pārsūdzētā sprieduma 350., 351. un 355. punktā, ņemot vērā, ka šis
spriedums attiecas uz komercaģentiem. Tas pats attiecoties arī uz Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. marta spriedumu lietā
T‑9/99
HFB
u.c./Komisija (
Recueil
, II‑1487. lpp.) tiktāl, ciktāl ekonomiskas vienības pastāvēšana šajā spriedumā tika pamatota ar to, ka visas dažādo sabiedrību
akcijas pieder vienai un tai pašai personai kā dalībniecei, bet šajā gadījumā apelācijas sūdzības iesniedzēja un
GKV
pieder 22 personām, no kurām katra ir mazākuma akcionārs.
Ekonomiskas vienības pastāvēšanu nevarot secināt arī no tā, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja un citas sabiedrības kopīgi
kontrolē daudzie akcionāri, kas pieder
Knauf
ģimenei. Kopīgas kontroles konstatācija ir izslēgta gadījumos, kad ir iespējams plūstošs vai variēts vairākums starp akcionāriem.
1994. gada 9. decembra ģimenes līgums (turpmāk tekstā – “ģimenes līgums”), kuru Pirmās instances tiesa ir minējusi pārsūdzētā
sprieduma 349. punktā, nepakļauj attiecīgās sabiedrības kopīgai kontrolei.
Knauf
šajā sakarā uzskata, ka pārsūdzētais spriedums esot pretrunā Tiesas judikatūrai, it īpaši tās 2003. gada 2. oktobra spriedumam
lietā C‑196/99 P
Aristrain
/Komisija (
Recueil
, I‑11005. lpp.), kurā tā esot nospriedusi, ka vienkārši fakts, ka divu atsevišķu komercsabiedrību akciju kapitāls pieder
vienai un tai pašai personai vai ģimenei, pats par sevi nav pietiekams, lai konstatētu, ka šīs divas sabiedrības ir ekonomiska
vienība.
Turklāt faktam, ka abi tie paši akcionāri pārvaldīja visas
Knauf
grupas sabiedrības un ka viņi tās pārstāvēja laikā, kad tika atklāts pārkāpums, neesot nozīmes. Tas pats attiecoties uz informācijas
apmaiņu starp sabiedrībām un šo grupu, apgrozījuma paziņošanu administratīvā procesa ietvaros, faktu, ka dokumenti, kas tika
atrasti pārbaužu gaitā, lielākoties bija uzdrukāti uz
Knauf
veidlapām ar tās koordinātēm, un uz
Knauf
sarunu vedējas statusu administratīvā procesa laikā.
Attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējas atzīšanu par atbildīgu par
Knauf
grupas sabiedrību darbībām
Knauf
apstrīd pārsūdzētā sprieduma 356. punktu, apgalvojot, ka fakts, ka tā ir vienīgā sabiedrība, kuru nepārvalda
GKV
, neizskaidrojot iemeslu, kādēļ naudas sods tika uzlikts vienīgai
Knauf
, nevis
GKV
.

Knauf
apgalvo, ka pastāvot pretruna starp pārsūdzētā sprieduma 357. punktā izteikto apgalvojumu, saskaņā ar kuru tā koordinējot
Knauf
grupas rīcību attiecīgajā tirgū, no vienas puses, un minētā sprieduma 337. punktā izteikto apgalvojumu, atbilstoši kuram
“[
Knauf
grupas] virsotnē nav vienas juridiskas vienības, kuru kā struktūru, kas ir atbildīga par grupas darbības koordinēšanu, varētu
saukt pie atbildības par pārkāpumiem”.
Visbeidzot, apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīd pārsūdzētā sprieduma 359. un 360. punktu, saskaņā ar kuriem tai administratīvā
procesa laikā bija jāapstrīd secinājums, ka tā ar citām
Knauf
grupas sabiedrībām veido ekonomisku vienību, lai tai nebūtu liegts to darīt Pirmās instances tiesā. Pēc tās domām, ar šādu
secinājumu tiekot pārkāpts
in dubio pro reo
princips.
Komisija apstrīd visu apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentu, kas apelācijas sūdzības pamatojumam ir izvirzīts trešā pamata
ietvaros, kopumu, apgalvojot, ka Pirmās instances tiesas konstatējumos attiecībā uz ekonomiskas vienības pastāvēšanu neesot
nevienas kļūdas tiesību piemērošanā.
Tiesas vērtējums
Pirmkārt, attiecībā uz iebildumu par to, ka Pirmās instances tiesa it kā esot rīkojusies objektīvi un neitrāli, jo tā pārsūdzētā
sprieduma 348. punktā konstatēja, ka
GKV
meitas sabiedrības ir guvušas labumu no aplūkotā pārkāpuma, ir jāatgādina, ka apelācijas ietvaros Tiesas kompetencē nav konstatēt
faktus vai principā pārbaudīt pierādījumus, ko Pirmās instances tiesa ir pieņēmusi šo faktu atbalstam. Pirmās instances tiesā
iesniegto faktu un pierādījumu vērtējums, ja vien nav sagrozīta pati pierādījumu jēga, nav tiesību jautājums, kas jāpārbauda
Tiesai (2009. gada 3. septembra spriedums apvienotajās lietās C‑322/07 P, C‑327/07 P un C‑338/07 P
Papierfabrik August Koehler
u.c./Komisija, Krājums, I‑0000. lpp., 52. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Tā kā apelācijas sūdzības iesniedzēja nav apgalvojusi to pierādījumu sagrozīšanu, uz kuriem Pirmās instances tiesa balstījās,
lai nonāktu pie pārsūdzētā sprieduma 348. punktā izteiktā konstatējuma, saskaņā ar kuru
GKV
meitas sabiedrības ir guvušas labumu no aplūkotā pārkāpuma, tās iebilduma mērķis patiesībā ir saņemt jaunu šo pierādījumu
vērtējumu, kas nav Tiesas kompetencē. Līdz ar to šis iebildums ir jānoraida kā nepieņemams.
Otrkārt, attiecībā uz iebildumu par Regulas Nr. 17 15. panta pārkāpumu ir jānorāda, ka
Knauf
apstrīd gan Pirmās instances tiesas secinājumus, ka
GKV
un tās meitas sabiedrības, no vienas puses, un apelācijas sūdzības iesniedzēja, no otras puses, veidotu ekonomisku vienību
konkurences tiesību izpratnē, gan secinājumu, ka pēdējā ir sabiedrība, kura ir atbildīga par
Knauf
grupas darbību.
Attiecībā uz jautājumu par ekonomiskas vienības pastāvēšanu ir jānorāda, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai Savienības
konkurences tiesības attiecas uz uzņēmumu darbību un ka uzņēmuma jēdziens ietver jebkuru vienību, kas veic saimniecisku darbību,
neatkarīgi no šīs vienības juridiskā statusa un tās finansēšanas veida. Uzņēmuma jēdziens, skatīts šajā kontekstā, ir jāsaprot
kā tāds, kas apzīmē ekonomisku vienību pat tad, ja no juridiskā viedokļa šī ekonomiskā vienība sastāv no vairākām fiziskām
vai juridiskām personām (2009. gada 10. septembra spriedums lietā C‑97/08 P
Akzo Nobel
u.c./Komisija, Krājums, I‑0000. lpp., 54. un 55. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
Ekonomiskas vienības pastāvēšanu var secināt arī no savstarpēji atbilstošu pierādījumu kopuma, pat ja ne ar vienu no šiem
pierādījumiem, skatot tos atsevišķi, nepietiek, lai pierādītu šādas vienības pastāvēšanu.
Šajā gadījumā Pirmās instances tiesa ekonomiskas vienības pastāvēšanu secināja, pamatojoties uz pierādījumu kopumu. Tā pārsūdzētā
sprieduma 344. punktā ir, pirmkārt, konstatēts, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas, kā arī citu
Knauf
ģimenes piederošo sabiedrību, it īpaši
GKV
, dalībnieki ir vieni un tie paši, proti, 21 fiziskā persona no minētās ģimenes un sabiedrība, kurā ir vēl 4 šīs ģimenes locekļi.
Otrkārt, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 345. punktā norāda, ka divi
Knauf
vadošie dalībnieki, proti,
B
. un
C
., ir arī visu
Knauf
grupas sabiedrību vadošie dalībnieki.
Treškārt, pārsūdzētā sprieduma 347. punktā konstatējot, ka
GKV
piederēja vairāku ģipša plākšņu tirgu aktīvu un
Knauf
ģimenes kontrolē esošu sabiedrību daļas, Pirmās instances tiesa minētā sprieduma 348. punktā uzsvēra, ka šī pati sabiedrība
ir holdinga sabiedrība, kurai nav personāla, kuru pārvalda 22 dalībnieku līdzdalības sabiedrības un kura ir atkarīga no vadītājiem
un apelācijas sūdzības iesniedzējas telpām.
Ceturtkārt, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 349. punktā ir ņēmusi vērā ģimenes līgumu, kura 1. panta 2. punktā
ir paredzēts, ka tā mērķis ir nodrošināt
Knauf
grupas sabiedrību vienotu darbību. Saskaņā ar šī paša panta 3. un 4. punktu šī līguma mērķis ir arī, pirmkārt, nodrošināt
sabiedrību tiesību vienotu un koncentrētu izmantošanu visā grupā un, otrkārt, tādu lēmumu pieņemšanu, kas nepieciešami vadībai
nākotnē, organizēšanai un sabiedrības juridiskajai formai, ka pret tiem nevar iestāties viens dalībnieks vai neliels to skaits.
Minēto sabiedrību skaitā atbilstoši minētā līguma 2. pantam ir arī
Knauf
un
GKV
.
Piektkārt, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 346. punktā konstatēja, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas pārdošanas
apjomi, ar kuriem notika apmaiņa aplūkotā pārkāpuma ietvaros, attiecās uz visām
Knauf
grupas sabiedrībām, kas aktīvi darbojās ģipša plākšņu tirgū, un ka ne no viena dokumenta neizriet, ka
B
. un
C
. nebūtu pārstāvējuši šo grupu dažādās pārkāpuma izpausmēs.
Visbeidzot, no pārsūdzētā sprieduma 347. punkta izriet, ka pati apelācijas sūdzības iesniedzēja, kaut arī Komisija neiesniedza
lūgumu šajā nolūkā, darīja zināmu tai visu
Knauf
grupas apgrozījumu savā 2002. gada 19. septembra atbildē uz saskaņā ar Regulas Nr. 17 11. pantu veikto informācijas pieprasījumu.
Pamatojoties uz šo elementu kopumu, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 350. punktā varēja pamatoti secināt, ka
Knauf
ģimenei piederošās sabiedrības veido vienu ekonomisko vienību.
Attiecībā uz apstākli, kuru skaidri minējusi
Knauf
, ka gan
Knauf
, gan
GKV
pieder 22 dalībniekiem, no kuriem nevienam nav daļu vai balsu vairākuma, kas dotu iespēju veidot mainīgus vairākumus dažādās
Knauf
grupas sabiedrībās, jānorāda, ka Pirmās instances tiesa nav ņēmusi vērā faktu kā tādu, ka visas šīs sabiedrības pieder tiem
pašiem 22 dalībniekiem, kuri turklāt ir
Knauf
ģimenes locekļi, kas liecina tikai par aspektiem, ar kuriem varētu pierādīt ekonomiskas vienības pastāvēšanu. Turklāt iespēja
veidot mainīgus vairākumus sabiedrībau grupas ietvaros pati par sevi neizslēdz vienotas ekonomiskās vienības pastāvēšanu.
Pretēji tam, ko apgalvo
Knauf
, Pirmās instances tiesa ir ievērojusi iepriekš minēto spriedumu lietā
Aristrain
/Komisija. Minētā sprieduma 99. punktā Tiesa konstatēja, ka vienkārši fakts, ka divu atsevišķu komercsabiedrību akciju kapitāls
pieder vienai un tai pašai personai vai ģimenei, pats par sevi nav pietiekams, lai konstatētu, ka šīs divas sabiedrības ir
ekonomiska vienība. Tomēr, kā tas tika norādīts iepriekšējā punktā, lai konstatētu ekonomiskas vienības pastāvēšanu, Pirmās
instances tiesa nav pamatojusies tikai ar faktu, ka
Knauf
grupas sabiedrības pieder vienai ģimenei.

Knauf
apstrīd arī ģimenes līguma, uz kuru pārsūdzētā sprieduma 349. punktā atsaucas Pirmās instances tiesa, atbilstību. Pēc tās
domām, šī līguma mērķis ir vienīgi atļaut, lai nākotnē līdzdalība
Knauf
grupas sabiedrību kapitālā paliktu
Knauf
ģimenes locekļu pārvaldībā. Turklāt tā mērķis esot izvairīties no tā, ka pār viņiem dominētu noteikti dalībnieki vai dalībnieku
grupas.
Pat pieņemot, ka minētajam ģimenes līgumam patiesi ir tādi mērķi kā iepriekšējā punktā minētie, ir jānorāda, ka apelācijas
sūdzības iesniedzēja neapstrīd, ka šī līguma mērķis, kurš ir skaidri noteikts tā 1. panta 2. punktā, ir “garantēt vienotu,
koncentrētu tiesību izmantošanu visās
Knauf
sabiedrībās”.
Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzēja uzskata, ka apstāklim, ka
B
. un
C
. ir visu
Knauf
grupas sabiedrību vadošie dalībnieki, nav nozīmes attiecībā uz ekonomiskas vienības pastāvēšanu, jo šis apstāklis neizslēdz,
ka dažādās šīs grupas sabiedrības ir patstāvīgas attiecībā uz konkurences tiesībām. Tomēr tas, ka minētās sabiedrības pārvalda
tie paši divi dalībnieki, ļauj nodrošināt to vienotu darbību ģimenes līguma 1. panta 2. punkta izpratnē.
Attiecībā uz apmaiņām ar visu
Knauf
grupas sabiedrību, kuras aktīvi darbojās ģipša plākšņu tirgū, pārdošanas apjomiem aplūkotā pārkāpuma ietvaros ir jānorāda,
ka pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzēja, šis apstāklis ir papildu pierādījums, kas norāda, ka šīs sabiedrības
vismaz pārkāpuma laikā rīkojās kā ekonomiska vienība ar kopīgām interesēm.
Arī apgalvojums, ka Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 346. punktā uzskatot, ka ne no viena dokumenta neizriet, ka
pārkāpuma laikā
B
. un
C
. būtu bijusi šīs grupas pārstāvju loma, ir pārkāpusi
in dubio pro reo
principu, nav atbalstāms. Minētajā 346. punktā Pirmās instances tiesa vienīgi konstatēja, ka tai iesniegtie pierādījumi norāda,
ka pārkāpuma laikā
B
. un
C
. ir bijusi šīs grupas pārstāvju loma un ka tai nav iesniegts neviens dokuments, kas pierādītu pretējo.
Šajā sakarā ir jāatgādina Tiesas judikatūra, saskaņā ar kuru lietas dalībniekam vai iestādei, kas norāda uz konkurences normu
pārkāpumu, par to ir jāsniedz pierādījumi un uzņēmumam vai uzņēmumu apvienībai, kas apgalvojuma par šo noteikumu pārkāpumu
atspēkošanai izvirza kādu pamatu aizstāvībai, ir jāsniedz pierādījumi, ka ir izpildīti šī noteikuma aizstāvības pamata izmantošanas
nosacījumi, lai minētajai iestādei tādējādi nāktos atsaukties uz citiem pierādījumiem. Tādējādi, pat ja juridiskais pierādīšanas
pienākums atbilstoši šiem principiem ir Komisijai, uzņēmumam vai attiecīgajai apvienībai, viena lietas dalībnieka norādītie
faktiskie apstākļi var likt otram lietas dalībniekam sniegt skaidrojumu vai attaisnojumu bez kura var secināt, ka noteikumi
par pierādīšanas pienākumu ir izpildīti (skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 78. un 79. punkts).
Tāpat
Knauf
apgalvo, ka daži spriedumi, uz kuriem, taisot spriedumu, ir pamatojusies Pirmās instances tiesa, nav atbilstoši.
Attiecībā uz iepriekš minēto spriedumu lietā
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija ir jānorāda, ka Pirmās instances tiesa uz to nav atsaukusies, lai secinātu ekonomiskas vienības pastāvēšanu. Turklāt
tas, ka šajā lietā pretēji lietai, par kuru taisīts minētais spriedums, runa nav par meitas sabiedrību, kura 100 % piederētu
mātes sabiedrībai, neizslēdz iespējamu ekonomiskas vienības pastāvēšanu konkurences tiesību izpratnē.
Attiecībā uz iepriekš minēto spriedumu lietā
Minoan Lines
/Komisija ir jānorāda, ka Pirmās instances tiesa to ir minējusi vienīgi kā atskaites punktu, lai pamatotu vispārējas piemērošanas
apsvērumus konkurences jomā, nenosakot analoģiju starp īpašajiem lietas apstākļiem, kuri ir pamats minētajam spriedumam, un
šīs lietas apstākļiem.
Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 350., 351. un 355. punktā, atsaucoties uz pastāvīgo judikatūru, atgādināja, ka
uzņēmuma jēdziens konkurences tiesībās ir jāsaprot kā ekonomiskas vienības apzīmējums, ņemot vērā attiecīgās vienošanās priekšmetu,
kaut arī juridiski šī ekonomiskā vienība sastāv no vairākām fiziskām vai juridiskām personām, un ka šāda ekonomiska vienība
sastāv no personāla, materiālo un nemateriālo elementu vienotas organizācijas, kas ilgstoši īsteno noteiktu ekonomisku mērķi
un var veicināt EKL 81. panta 1. punktā paredzētā pārkāpuma izdarīšanu. Tāpat Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka, ja sabiedrību
grupa veido vienu uzņēmumu, Komisija var noteikt atbildību par šī uzņēmuma veiktu pārkāpumu un uzlikt naudas sodu sabiedrībai,
kura ir atbildīga par grupas rīcību pārkāpuma laikā.
Tas pats attiecas uz iepriekš minēto spriedumu lietā
HFB
u.c./Komisija, jo no pārsūdzētā sprieduma 343. punkta izriet, ka Pirmās instances tiesa ir atsaukusies uz šo spriedumu vienīgi
kā uz piemēru, lai saistībā ar vērtējumu par ekonomiskas vienības pastāvēšanu ilustrētu dažu tādu faktisko apstākļu atbilstību
kā to, ka viena persona veic galvenās funkcijas grupas sabiedrību pārvaldes struktūrvienībās, kā arī to, ka šī persona direktoru
valdes sanāksmēs pārstāv dažādas sabiedrības un ka šīm sabiedrībām bija paredzēts piešķirt tikai vienu kvotu attiecībā uz
katru aizliegtu vienošanos.
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka Pirmās instances tiesa, lemjot, ka
Knauf
ģimenei piederošās sabiedrības veido ekonomisku vienību, nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
Attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējas lomu
Knauf
grupā Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 358. punktā konstatēja, ka administratīvā procesa ietvaros tā iepazīstināja
ar sevi kā ar vienīgo sarunu vedēju ar Komisiju un nav nevienā brīdī apstrīdējusi šo statusu minētā procesa laikā. Tā paša
sprieduma 359. punktā Pirmās instances tiesa norādīja, ka, kaut arī izrādās, ka Komisija paziņojumā par iebildumiem uzskatīja,
ka pārkāpums attiecas uz visu
Knauf
grupu un ka, pamatojoties uz šajā paziņojumā ietverto informāciju, apelācijas sūdzības iesniedzēja nevarēja neņemt vērā,
ka tā var būt Komisijas galīgā lēmuma adresāte, Komisija tomēr tai atbildēja, neapšaubot tās kā par minētās grupas rīcību
pārkāpuma laikā atbildīgās sabiedrības lomu.
Pārsūdzētā sprieduma 360. punktā Pirmās instances tiesa secināja, ka šādā situācijā apelācijas sūdzības iesniedzējai bija
jāreaģē administratīvā procesa laikā, lai tai nebūtu liegts to darīt vēlāk, pierādot, ka, neskatoties uz Komisijas norādītajiem
apstākļiem, tā nav saucama pie atbildības par
Knauf
grupas sabiedrību izdarīto pārkāpumu.
Šajā sakarā ir jānorāda, kā to pamatoti apgalvoja apelācijas sūdzības iesniedzēja, ka attiecībā uz EKL 81. un 82. panta piemērošanu
nevienā Savienības tiesību normā nav noteikts, ka paziņojuma par iebildumiem adresātam administratīvajā procesā būtu jāapstrīd
tā dažādie faktiskie vai tiesību apstākļi, lai tam nebūtu liegts to darīt vēlāk tiesvedības stadijā.
Lai arī tas, ka Komisijas administratīvā procesa laikā uzņēmums tieši vai netieši atzīst faktiskos vai tiesiskos apstākļus,
var būt papildu pierādījums, vērtējot iespējas vērsties tiesā pamatotību, tādēļ nevarētu ierobežot pašu tiesību uz tiesību
aizsardzību Vispārējā tiesā, kas saskaņā ar LESD 263. panta ceturto daļu ir fiziskām vai juridiskām personām, izmantošanu.
Ja nepastāv šajā sakarā tieši paredzēts juridiskais pamats, šāds ierobežojums ir pretrunā tiesiskuma un tiesību uz aizstāvību
ievērošanas pamatprincipiem. Turklāt ir jānorāda, ka tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību un piekļuvi objektīvai tiesai
ir garantētas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantā, kuram saskaņā ar LES 6. panta 1. punkta pirmo daļu ir tāds
pats juridiskais spēks kā Līgumiem. Atbilstoši šīs hartas 52. panta 1. punktam visiem šajā hartā atzīto tiesību un brīvību
izmantošanas ierobežojumiem ir jābūt noteiktiem tiesību aktos.
Līdz ar to, nospriežot, ka
Knauf
bija jārīkojas administratīvā procesa laikā, lai to varētu darīt arī Savienības tiesās, Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi
kļūdu tiesību piemērošanā.
Tātad, pirmkārt, pārsūdzētais spriedums ir jāatceļ, ciktāl Pirmās instances tiesa šī sprieduma 362. punktā nosprieda, ka apelācijas
sūdzības iesniedzēja bija par
Knauf
grupas rīcību pārkāpuma laikā atbildīgā sabiedrība, un, otrkārt, jānoraida apelācijas sūdzība pārējā daļā.

Par Pirmās instances tiesā izvirzīto prasības pamatu attiecībā uz Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta pārkāpumu
Atbilstoši Tiesas Statūtu 61. panta pirmajai daļai, ja apelācijas sūdzība ir pamatota, Tiesa atceļ Pirmās instances tiesas
nolēmumu. Tā var pati taisīt galīgo spriedumu attiecīgajā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija. Tā tas ir šajā gadījumā.
Attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzējas lomu
Knauf
grupas ietvaros ir jāpārbauda, vai Komisija, uzskatot to par vienīgo atbildīgo par šīs grupas sabiedrību, kuru kopums veido
ekonomisku vienību, kā tas arī tika konstatēts šī sprieduma 86. punktā, rīcību, ir pieļāvusi kļūdu vērtējumā.
No struktūrshēmas, kuru, atbildot uz Pirmās instances tiesas rakstveidā uzdotu jautājumu, iesniedza apelācijas sūdzības iesniedzēja,
izriet, ka 2001. gadā minētās grupas vadībā bija trīs sabiedrības, proti, apelācijas sūdzības iesniedzēja,
GKV
un
Knauf Fiber Glass GmbH
. Turklāt pēdējā no tām, kuras darbības galvenā vieta bija Amerikas Savienotās Valstis, nebija aktīva ģipša plākšņu tirgū.
No šīs pašas struktūrshēmas ir redzams, ka
GKV
tieši vai netieši pieder neskaitāmas sabiedrības, no kurām daudzas ir aktīvas minētajā tirgū.
Līdz ar to ir jāpārbauda, vai Komisijai bija pamats par attiecīgo pārkāpumu pie atbildības saukt
Knauf
, nevis
GKV
.
Tā tas būtu, ja pēdējā savu rīcību attiecīgajā tirgū nebūtu noteikusi autonomi.
Lai izvērtētu, vai sabiedrība savu rīcību tirgū nosaka autonomi, ir jāņem vērā visi atbilstošie fakti, kas attiecas uz ekonomiskām,
organizatoriskām un juridiskām saiknēm, kuras pastāv starp to un tās pašas grupas sabiedrību, kura tika atzīta par atbildīgu
par minētās grupas darbībām, kas var atšķirties katrā no gadījumiem un tātad nevar tikt izsmeļoši uzskaitītas (pēc analoģijas
skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Akzo Nobel
u.c./Komisija, 74. punkts).
Šajā gadījumā, pirmkārt, ir skaidrs, ka
GKV
ir tikai holdinga sabiedrība, kurai nav personāla un kura pārvalda līdzdalības sabiedrības, kuras pieder 22 dalībniekiem,
kuri ir tās īpašnieki.
Knauf
šo konstatāciju nav apstrīdējusi.
Otrkārt, no apstrīdētā lēmuma 497. punkta izriet, ka
GKV
vismaz daļēji ir atkarīga no
Knauf
telpām un tās personāla. Arī šo konstatējumu apelācijas sūdzības iesniedzēja neapstrīd.
Treškārt, ir skaidrs, ka
Knauf
ir vienīgā attiecīgajā tirgū aktīvā
Knauf
grupas sabiedrība, kuru nepārvalda
GKV
.
Ceturtkārt,
Knauf
grupas dokumenti, kurus Komisija bija ieguvusi pārbaužu laikā, lielākoties bija uzdrukāti uz apelācijas sūdzības iesniedzējas
veidlapas, kura ietvēra tās koordinātes. Pat pieņemot, ka šai sabiedrībai būtu pamats apgalvot, kā tā to dara savā apelācijas
sūdzībā, ka šos dokumentus ir nejauši nokopējuši vai tīši atlasījuši par pārbaudi atbildīgie Komisijas ierēdņi, tomēr tā nav
pievienojusi lietai nevienu pierādījumu, kas varētu apstiprināt šo pieņēmumu.
Piektkārt, saskaņā ar šī sprieduma 96. punktā minēto struktūrshēmu no
Knauf
grupas sabiedrībām, kuras ir aktīvas ģipša plākšņu tirgū, apelācijas sūdzības iesniedzēja ir sabiedrība, kuras attiecīgais
apgrozījums ir visaugstākais. Šis apstāklis norāda, ka šai sabiedrībai ir izšķiroša nozīme šajā grupā, vismaz kas attiecas
uz šo tirgu.
No iepriekš minētajām konstatācijām izriet, ka faktiski
GKV
nenosaka savu rīcību minētajā tirgū autonomi, bet šajā ziņā ir atkarīga no
Knauf
.
Pretēji tam, ko apgalvo
Knauf
, fakts, ka tā nebija vienīgā juridiskā persona
Knauf
grupas virsotnē, nav šķērslis, lai apelācijas sūdzības iesniedzēju sauktu pie atbildības par šīs grupas darbību.
Sabiedrību grupas juridiskā struktūra, kam ir raksturīgi, ka nav vienas juridiskās personas, kura vadītu šo grupu, nav noteicoša,
ja šī struktūra neatspoguļo minētās grupas patieso darbību un reālo organizāciju.
Līdz ar to tāpēc, ka nepastāv juridiskas padotības saikne starp apelācijas sūdzības iesniedzēju un
GKV
, nevar apšaubīt secinājumu, ka pirmā no šīm abām sabiedrībām ir jāsauc pie atbildības par
Knauf
grupas darbībām, jo ir skaidrs, ka patiesībā
GKV
nenosaka savu rīcību ģipša plākšņu tirgū autonomi.
No tā izriet, ka Komisija, nolemjot, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja ir jāuzskata par atbildīgu par visas
Knauf
grupas darbībām, nav pieļāvusi nekādu kļūdu vērtējumā.
Tādējādi apelācijas sūdzības iesniedzējas ceturtais prasības pamats Pirmās instances tiesā attiecībā uz Regulas Nr. 17 15. panta
2. punkta pārkāpumu ir jānoraida.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 122. panta pirmajai daļai, ja apelācija ir pamatota un Tiesa lietā taisa galīgo spriedumu, Tiesa lemj
par tiesāšanās izdevumiem.
Saskaņā ar Reglamenta 69. panta 2. punktu, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 118. pantu, lietas
dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks,
kuram spriedums ir labvēlīgs. Tomēr saskaņā ar Reglamenta 69. panta 3. punkta pirmo daļu, ja abiem lietas dalībniekiem spriedums
ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, Tiesa var nolemt, ka lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši.
Šajā gadījumā, tā kā
Knauf
un Komisijai spriedums apelācijas tiesvedībā ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, ir jānolemj, ka katra no tām sedz
savus tiesāšanās izdevumus šajā instancē pati.
Savukārt, tā kā
Knauf
iesniegtā prasība par atcelšanu ir noraidīta, ir jāapstiprina pārsūdzētā sprieduma rezolutīvās daļas 2) punkts, ciktāl tas
attiecas uz tiesāšanās izdevumiem pirmajā instancē.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
1)
atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2008. gada 8. jūlija spriedumu lietā T‑52/03
Knauf Gips
/Komisija tiktāl, ciktāl ar to
Knauf Gips KG
ir saukta pie atbildības par
Knauf
grupā ietilpstošo sabiedrību izdarītajiem pārkāpumiem;
2)
pārējā daļā apelācijas sūdzību noraidīt;
3)
noraidīt
Knauf Gips KG
prasību par Komisijas 2002. gada 27. novembra Lēmuma 2005/471/EK par EK līguma 81. panta procedūras piemērošanu attiecībā
uz
BPB plc
,
Gebrüder Knauf Westdeutsche Gipswerke KG
,
Société Lafarge SA
un
Gyproc Benelux NV
(Lieta COMP/E‑1/37.152 – Ģipša plāksnes) atcelšanu;
4)
katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus šajā instancē pats un
Knauf Gips KG
sedz visus tiesāšanās izdevumus pirmajā instancē.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – vācu.