CELEX: 62005CJ0010
Isikute vaba liikumine
Töötajad
Perekonnaliikmed
Liikmesriigi kodaniku kolmanda riigi kodanikust abikaasa õigus asuda tööle
Tingimused

1       Eelotsusetaotlus käsitleb nõukogu 15. oktoobri 1968. aasta määruse (EMÜ) nr 1612/68 töötajate liikumisvabaduse kohta ühenduse
piires (EÜT L 257, lk 2; ELT eriväljaanne 05/01, lk 15), muudetud nõukogu 27. juuli 1992. aasta määrusega (EMÜ) nr 2434/92
(EÜT L 245, lk 1; ELT eriväljaanne 05/02, lk 69; edaspidi „määrus”) artikli 11 tõlgendamist.
2       Nimetatud taotlus esitati C. Matterni ja H. Cikotici ning Ministre du Travail et de l’Emploi vahelises vaidluses seoses otsusega,
millega viimane keeldus andmast H. Cikoticile tööluba.

Õiguslik raamistik

Ühenduse õigusnormid
3       EÜ artikli 39 lõike 2 kohaselt nõuab töötajate liikumisvabadus igasuguse kodakondsusel põhineva liikmesriikide töötajate diskrimineerimise
kaotamist nii töölevõtmisel, töö tasustamisel kui ka muude töötingimuste puhul.
4       EÜ artikli 39 lõike 3 järgi „[a]lludes piirangutele, mis on õigustatud avaliku korra, avaliku julgeoleku või rahvatervise
seisukohalt, toob [töötajate liikumisvabadus] endaga kaasa õiguse:
[...]
c)      viibida liikmesriigis, et seal töötada kooskõlas selle riigi kodanike töösuhteid reguleerivate õigus- ja haldusnormidega;
[...]”
5       Määruse artikli 3 lõige 1 näeb ette:
„Käesoleva määruse alusel ei kohaldata liikmesriigi õigus‑ ja haldusnorme või haldustavasid:
–       kui nendega piiratakse töötaotlusi ja ‑pakkumisi või välisriigi kodanike õigust tööle asuda ja töötada või kehtestatakse selleks
tingimusi, mida ei kohaldata selle riigi kodanike suhtes,
–       kui nende ainus või peamine eesmärk või mõju on teiste liikmesriikide kodanikke pakutavast tööst eemale tõrjuda, hoolimata
sellest, et neid kohaldatakse kodakondsusest olenemata,
[...]”
6       Määruse artikkel 11 on sõnastatud järgmiselt:
„Kui liikmesriigi kodanik on töötaja või füüsilisest isikust ettevõtja teise liikmesriigi territooriumil, on tema abikaasal
ja neil tema lastel, kes on alla 21‑aastased või tema ülalpeetavad, õigus asuda tööle töötajana mis tahes paigas selles riigis,
isegi kui nad ei ole ühegi liikmesriigi kodanikud.”

Siseriiklikud õigusnormid
7       Suurhertsogi 12. mai 1972. aasta määruse Luksemburgi Suurhertsogiriigis töötavate välismaalaste suhtes kohaldatavate meetmete
kohta (
Mémorial
A 1972, lk 945), muudetud suurhertsogi 17. juuni 1994. aasta määrusega (
Mémorial
A 1994, lk 1034; edaspidi „suurhertsogi 1972. aasta määrus”), artikkel 1 sätestab:
„Ilma, et see mõjutaks Luksemburgi Suurhertsogiriiki elama asumisega seotud sätteid, ei tohi ükski välismaalane teha Luksemburgis
vaimset ega füüsilist tööd ilma käesoleva määruse alusel antud loata.
[…]
Käesoleva määruse sätteid ei kohaldata töötajate suhtes, kes on Euroopa Liidu liikmesriigi või Euroopa Majanduspiirkonna lepingu
liikmeks oleva riigi kodanikud.”
8       Suurhertsogi 1972. aasta määruse artikli 10 kohaselt võidakse välismaalasest töötajale tööloa andmisest ja pikendamisest keelduda
tööturu olukorra, arengu ja struktuuri kaalutlustel.

Põhikohtuasi ja eelotsuseküsimus
9       Euroopa Kohtule esitatud toimikust selgub, et kolmanda riigi kodanik H. Cikotic on abielus Luksemburgi kodaniku C. Matterniga
ja nad elavad Belgias.
10     C. Mattern läbis Belgias kutsekeskhariduse raames pere‑ ja tervishoiuabilise koolituse. 2003. aasta märtsist juunini  läbis
ta selles liikmesriigis ka hooldusõe praktika.
11     14. juuli 2003. aasta otsusega jättis Ministre du Travail et de l’Emploi rahuldamata H. Cikotici poolt tööle võtmise kinnituse
alusel esitatud taotluse tööloa saamiseks, mis saabus Luksemburgi tööhõiveametisse 18. märtsil 2003.
12     Nimetatud otsuse vastu Tribunal administratif’ile esitatud hagis väidavad põhikohtuasja hagejad, et H. Cikotic on vabastatud
kohustusest taotleda tööluba, kuna liikmesriigi kodaniku kolmanda riigi kodanikust abikaasana on tal töötajate vaba liikumise
põhimõttest tulenevalt õigus asuda tööle Luksemburgi territooriumil.
13     29. märtsi 2004. aasta otsusega jättis Tribunal administratif hagi rahuldamata, öeldes muuhulgas, et kuna C. Mattern ei tööta
Belgias palgalisel töökohal, siis ei kuulu kõnealune määrus käesoleval juhul kohaldamisele.
14     Nimetatud otsuse peale esitati apellatsioonkaebus Cour administrative’ile ning viimane otsustas kohtuliku arutamise peatada
ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas töötajate vaba liikumist reguleerivaid ühenduse õigusnorme kohaldatakse kolmanda riigi kodaniku suhtes, kes on abielus
liikmesriigi kodanikuga, kes omakorda on õppinud ja olnud praktikal tema päritolu liikmesriigist erinevas liikmesriigis, ning
kas sellest tulenevalt on kolmandast riigist pärit osapool vabastatud kohustusest taotleda tööluba tulenevalt õigusnormidest,
mis tagavad liikmesriikide elanikele ja nende kolmandatest riikidest pärit perekonnaliikmetele õiguse töötajate vabale liikumisele?”

Eelotsuse küsimus
15     Määruse artikli 11 kohaselt on liikmesriigi kodaniku, kes on töötaja või füüsilisest isikust ettevõtja teise liikmesriigi
territooriumil, abikaasal ja neil tema lastel, kes on alla 21‑aastased või tema ülalpeetavad, õigus asuda tööle töötajana
mis tahes paigas selles riigis, isegi kui nad ei ole ühegi liikmesriigi kodanikud.
16     Võõrtöötaja abikaasale selle artikliga tagatud õigus on seotud nende õigustega, mis on sellele töötajale tagatud EÜ artikliga 39
(vt 7. mai 1986. aasta otsus kohtuasjas 131/85: Gül, EKL 1986, lk 1573, punkt 20).
17     Sellest tulenevalt sõltub kolmanda riigi kodaniku, kes on liikmesriigi kodaniku abikaasa, liikmesriigi tööturule juurdepääsu
õigus neist õigustest, mis sellele liikmesriigi kodanikule tulenevad EÜ artiklist 39, ning eelkõige sellest, kas ta on töötaja.
18     Nagu Euroopa Kohus on sedastanud, on EÜ artiklis 39 sätestatud mõistel „töötaja” ühenduse õiguses oma tähendus ja seda ei
tohi tõlgendada kitsendavalt. „Töötajana” tuleb käsitleda igaüht, kes teeb tegelikku ja tulemuslikku tööd, välja arvatud niivõrd
väikesemahulist tööd, mida tuleb pidada üksnes kõrval‑ või lisategevusteks. Vastava kohtupraktika kohaselt on töösuhtele omane
see, et isik teeb teatud ajavahemiku jooksul teisele isikule tema juhendamisel teatud töid, mille eest ta saab tasu (vt eelkõige
3. juuli 1986. aasta otsus kohtuasjas 66/85: Lawrie-Blum, EKL 1986, lk 2121, punktid 16 ja 17 ning 7. septembri 2004. aasta
otsus kohtuasjas C‑456/02: Trojani, EKL 2004, lk I‑7573, punkt 15).
19     Käesoleval juhul, nagu selgub eelotsusetaotluse esitamise otsusest, sooritas C. Mattern Belgias pärast kutsekeskhariduse raames
pere- ja tervishoiuabilise koolituse läbimist selles liikmesriigis ka hooldusõe praktika.
20     Viimatinimetatud asjaolu võib anda C. Matternile töötaja staatuse ühenduse õiguse tähenduses.
21     Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale ei takista asjaolu, et praktikat võib käsitleda ettevalmistava praktikana, mis on
seotud ametiülesannete täitmisega, EÜ artikli 39 kohaldamist, kui selle praktika raames tehakse tegelikku ja tulemuslikku
tööd (vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsus Lawrie-Blum, punkt 19 ning 17. märtsi 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑109/04:
Kranemann, EKL 2005, lk I‑2421, punkt 13).
22     Kuigi on kindel, et töötasu maksmine on töösuhte üheks määravaks tunnuseks, ei või makstava tasu piirmäär ega selleks kulutatavate
vahendite päritolu siiski mingil viisil mõjutada töötaja staatuse kindlaksmääramist ühenduse õiguse mõttes (vt 23. märtsi
1982. aasta otsus kohtuasjas 53/81: Levin, EKL 1982, lk 1035, punkt 16, ka eespool viidatud kohtuotsus Kranemann, punkt 17).
23     Siseriikliku kohtu ülesandeks on asjaolude hindamise käigus, milleks ainult tema on pädev, välja selgitada, kas C. Mattern
tegi oma praktika raames tegelikku ja tulemuslikku tööd, mis võimaldaks käsitleda teda töötajana EÜ artikli 39 tähenduses.
24     Siiski ilmneb määruse artikli 11 sõnastusest, et kolmanda riigi kodaniku, kes on ühenduse kodaniku abikaasa, õigus asuda tööle
kehtib ainult selles liikmesriigis, kus kõnealune ühenduse kodanik töötab või tegutseb füüsilisest isikust ettevõtjana.
25     Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 33 õigesti märgib, ei anna määruse artikkel 11 võõrtöötaja perekonnaliikmetele endile
õigust vabale liikumisele, vaid pigem kaitseb see säte võõrtöötaja õigusi, kelle perekonnaliige − kas abikaasa või ülalpeetav
laps − on kolmanda riigi kodanik.
26     On kindel, et põhikohtuasja asjaolude ilmnemise ajal oli C. Mattern töötaja või füüsilisest isikust ettevõtja ainult Belgias.
27     Sellest tulenevalt oli H. Cikoticil ainult Belgias õigus tugineda määruse artiklile 11 seoses õigusega asuda tööle samadel
tingimustel, mis on ettenähtud selle liikmesriigi kodanikele.
28     Eelnevast lähtuvalt tuleb esitatud küsimusele vastata, et määruse artikkel 11 annab kolmanda riigi kodanikule õiguse asuda
tööle ainult selles liikmesriigis, kus tema ühenduse kodanikust abikaasa töötajate vaba liikumise õiguse alusel töötab või
töötas.

Kohtukulud
29     Et põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, v.a poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:
Sellistel asjaoludel, nagu põhikohtuasjas esitatud, annab nõukogu 15. oktoobri 1968. aasta määruse (EMÜ) nr 1612/68 töötajate
liikumisvabaduse kohta ühenduse piires, muudetud nõukogu 27. juuli 1992. aasta määrusega (EMÜ) nr 2434/92, artikkel 11 kolmanda
riigi kodanikule õiguse asuda tööle ainult selles liikmesriigis, kus tema ühenduse kodanikust abikaasa töötajate vaba liikumise
õiguse alusel töötab või töötas.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: prantsuse.