CELEX: 61989CJ0213
Ühenduse õigusnormidest tulenevad õigused
Kaitse siseriiklike kohtute poolt
Siseriiklike kohtute pädevus kehtestada eelotsusetaotluse korral ajutise meetmeid

18.
mai 1989. aasta otsusega, mis saabus Euroopa Kohtusse
10. juulil 1989, esitas House of Lords EMÜ asutamislepingu artikli
177 alusel kaks eelotsuse küsimust ühenduse õiguse tõlgendamise kohta,
mis käsitlevad siseriikliku kohtu õiguste ulatust esialgse õiguskaitse
rakendamisel ühenduse õigusest tulenevate õigustega seotud vaidluste
korral.
Nimetatud
küsimused kerkisid üles kohtuvaidluses, mille poolteks on Secretary of
State for Transport ning Factortame Ltd ja teised Ühendkuningriigi
õiguse alusel asutatud äriühingud, samuti nende äriühingute juhatuste
liikmed ja aktsionärid, kellest enamikul on Hispaania kodakondsus
(edaspidi kõik koos nimetatud „põhikohtuasja hagejad”).
Toimikust
nähtuvalt on kõnealused äriühingud Merchant Shipping Act 1894
(1894. aasta kaubandusliku meresõidu seadus) alusel
Ühendkuningriigi laevaregistrisse kantud 95 kalalaeva omanikud või
kasutajad. Nimetatud laevadest 53 oli algselt registreeritud Hispaanias
ja nad sõitsid Hispaania lipu all, kuid kanti eri ajal
1980. aastast alates Ühendkuningriigi registrisse. Ülejäänud 42
laeva on olnud alati registreeritud Ühendkuningriigis, kuid kõnealused
äriühingud on need ostnud eri ajal, peamiselt alates 1983. aastast.
Ühendkuningriigi
kalalaevade registreerimise riiklikku süsteemi muudeti põhjalikult
Merchant Shipping Act 1988 (1988. aasta kaubandusliku meresõidu
seadus, edaspidi „1988. aasta seadus”) II osaga ja õigusaktiga
Merchant Shipping (Registration of Fishing Vessels) Regulations 1988
(kalalaevade registreerimist käsitlevad 1988. aasta eeskirjad,
edaspidi „1988. aasta eeskirjad”, SI 1988, nr 1926). On
üldteada, et Ühendkuningriik muutis varasemaid õigusakte selleks, et
lõpetada „kvootide noppimise” nime all tuntud praktika, mille puhul
Ühendkuningriigi arvates „röövisid” kalakvoote Ühendkuningriigi lipu all
sõitvad kalalaevad, millel puudus tegelik side Ühendkuningriigiga.
1988. aasta
seaduses on ette nähtud uue registri loomine, kuhu edaspidi tuleb kanda
kõik Ühendkuningriigi kalalaevad, kaasa arvatud vanasse,
1894. aasta kaubandusliku meresõidu seaduse alusel peetavasse
üldregistrisse kantud laevad. Uude registrisse võib siiski kanda vaid
need kalalaevad, mis vastavad 1988. aasta seaduse artiklis 14 ette
nähtud tingimustele.
Nimetatud
artikli lõikes 1 nähakse ette, et kooskõlas transpordiministri
kehtestatavate eranditega kantakse kalalaev uude registrisse ainult
juhul, kui:
„a)      laeva omanik on Ühendkuningriigi kodanik või äriühing,
b)      laeva hallatakse ning laeva tööd juhitakse ja kontrollitakse Ühendkuningriigist ning
c)      laeva prahtija, haldaja või kasutaja on nõuetele vastav isik või äriühing”.
Sama artikli lõike 2 kohaselt peetakse kalalaeva omanikuks Ühendkuningriigi kodanikku või äriühingut, kui laeva omandiõigus (
legal title
)
täielikult kuulub ühele või mitmele nõuetele vastavale Ühendkuningriigi
kodanikule või äriühingule ning kui viliomandiõigused (
beneficial ownership
)
laeva suhtes kuuluvad ühele või mitmele nõuetele vastavale äriühingule
või vähemalt 75% ulatuses ühele või mitmele nõuetele vastavale isikule.
Sama artikli lõike 7 kohaselt vastab füüsiline isik nõutele, kui tal on
Ühendkuningriigi kodakondsus ja elukoht, ning äriühing vastab nõuetele,
kui see on asutatud Ühendkuningriigis ja omab seal ka peamist
äritegevuse kohta ning vähemalt 75% äriühingu aktsiatest või osadest
kuulub ühele või mitmele nõuetele vastavale isikule või äriühingule ja
vähemalt 75% äriühingu juhatuse liikmetest on nõuetele vastavad isikud.
1988. aasta
seadus ja eeskirjad jõustusid 1. detsembril 1988. 1988. aasta
seaduse artikli 13 kohaselt pikendati eelmise seaduse alusel tehtud
registreerimiste kehtivust üleminekuperioodiks 31. märtsini 1989.
Komisjon
esitas 4. augustil 1989 Euroopa Kohtusse EMÜ asutamislepingu
artikli 169 alusel hagi, paludes tuvastada, et 1988. aasta
seaduse artiklis 14 sätestatud riikkondsusnõuete kehtestamisega rikkus
Ühendkuningriik EMÜ asutamislepingu artiklitest 7, 52 ja 221 tulenevaid
kohustusi. Kõnealune hagi on arutusel kohtuasjas 246/89, mis on praegu
Euroopa Kohtus pooleli. Samal kuupäeval kohtukantseleisse saabunud
eraldi dokumendiga esitas komisjon taotluse ajutiselt peatada nimetatud
riikkondsusnõuete kohaldamine teiste liikmesriikide kodanike ja
kalalaevade suhtes, mis kuni 31. märtsini 1989 jätkasid kalapüüki
Ühendkuningriigi lipu all ja Ühendkuningriigi kalapüügi litsentside
alusel. Euroopa Kohtu president rahuldas 10. oktoobri
1989. aasta määrusega kohtuasjas 246/89: komisjon
v
.
Ühendkuningriik (EKL 1989, lk 3125) kõnealuse taotluse. Ühendkuningriik
võttis nimetatud määruse kohaselt vastu kuningliku määruse, millega
muudeti 1988. aasta seaduse artiklit 14 alates 2. novembrist
1989.
Sel
ajal, kui algatati põhikohtuasja aluseks olev menetlus, ei vastanud
põhikohtuasja hagejate 95 kalalaeva ühele või mitmele 1988. aasta
seaduse artiklis 14 sätestatud registreerimistingimustest ja
seetõttu ei saanud neid uude registrisse kanda.
Kuna
nimetatud laevad jäeti alates 1. aprillist 1989 kalapüügiõigusest ilma,
esitasid kõnealused äriühingud 16. detsembril 1988 High Court of
Justice, Queen’s Bench Division’ile avalduse asja kohtulikuks
läbivaatamiseks, vaidlustades 1988. aasta seaduse II osa vastavuse
ühenduse õigusele. Samuti taotlesid nad esialgse õiguskaitse rakendamist
seni, kuni nende avalduse kohta on tehtud lõplik otsus.
Queen’s
Bench Division, Divisional Court otsustas oma 10. märtsi
1989. aasta otsuses: 1) peatada menetlus ja esitada EMÜ
asutamislepingu artikli 177 alusel eelotsusetaotlus menetluses
üleskerkinud ühenduse õiguse küsimuse kohta; ja 2) kohustada esialgse
õiguskaitse korras peatama 1988. aasta seaduse II osa ja eeskirjade
kohaldamise hagejate suhtes.
13.
märtsil 1989 esitas Secretary of State for Transport määruskaebuse
Divisional Court’i esialgse õiguskaitse määruse peale. Court of Appeal
leidis 22. märtsi 1989. aasta otsuses, et siseriikliku õiguse
alusel ei ole kohtud pädevad seaduste kohaldamist esialgse õiguskaitse
korras peatama. Seetõttu tühistas kohus Divisional Court’i määruse.
House
of Lords, kelle poole asjas pöörduti, tegi eespool nimetatud otsuse 18.
mail 1989. Selles otsuses leidis ta esiteks, et on põhjendatud
põhikohtuasja hagejate väited selle kohta, et nad kannaksid korvamatut
kahju, juhul kui nende taotletud esialgset õiguskaitset ei rakendata ja
põhikohtuasjas tehakse otsus nende kasuks. House of Lords leidis siiski,
et siseriikliku õiguse kohaselt ei ole Inglise kohtud pädevad rakendama
esialgset õiguskaitset käesoleva kohtuasja taolistes asjades;
täpsemalt, selle välistab
common law
vana reegel, mille kohaselt
ei või rakendada esialgset õiguskaitset krooni ehk valitsuse kahjuks,
koostoimes eeldusega, et siseriiklikud seadused on kooskõlas ühenduse
õigusega seni, kuni ei ole tehtud otsust nende ühenduse õigusele
vastavuse kohta.
Edasi
käsitles House of Lords küsimust, kas Inglise kohtud on, olenemata
kõnealusest siseriikliku õiguse normist, pädevad rakendama ühenduse
õiguse alusel krooni kahjuks esialgset õiguskaitset.
Seega,
olles seisukohal, et vaidluses kerkis üles ühenduse õiguse tõlgendamise
küsimus, otsustas House of Lords EMÜ asutamislepingu artikli 177 alusel
peatada menetluse, kuni Euroopa Kohus on teinud eelotsuse järgmistes
küsimustes:
„1.      Kui:
i)      menetluse
pool väidab siseriiklikus kohtus, et tal on ühenduse õiguse alusel
õigused, millel on siseriiklikus õiguses vahetu õigusmõju („õigused,
millele tuginetakse”),
ii)      siseriikliku
sõnaselge sätte kohaldamisel jäetaks see pool ilma õigustest, millele
ta tugineb,
iii)      nende
õiguste olemasolu poolt ja vastu, millele tuginetakse, on arvestatavad
argumendid ning siseriiklik kohus on taotlenud artikli 177 alusel
eelotsust selle kohta, kas õigused, millele tuginetakse, on olemas,
iv)      siseriiklik
õigus eeldab, et kõnealune siseriiklik säte on kooskõlas ühenduse
õigusega, kui ja kuni ei ole tuvastatud, et see on vastuolus ühenduse
õigusega,
v)      siseriiklik
kohus ei ole pädev rakendama esialgset kaitset õiguste puhul, millele
tuginetakse, peatades siseriikliku sätte kohaldamise kuni eelotsuse
tegemiseni,
vi)      kui
eelotsusega kinnitatakse nende õiguste olemasolu, millele tuginetakse,
kannab neile õigustele tuginev isik kõnealuse esialgse kaitse
rakendamata jätmise korral tõenäoliselt korvamatut kahju,
kas siis ühenduse õigus
a)      kohustab
siseriiklikku kohut rakendama esialgset kaitset õiguste puhul, millele
tuginetakse, või
b)      annab kohtule õiguse rakendada esialgset kaitset õiguste puhul, millele tuginetakse?
2.      Kui
esimese küsimuse punkti a vastus on eitav ja punkti b vastus jaatav,
millised on siis kohaldatavad kriteeriumid, et otsustada, kas rakendada
või mitte esialgset kaitset õiguste puhul, millele tuginetakse?”
Põhikohtuasja
asjaolude, menetluse käigu ning Euroopa Kohtule esitatud märkuste
täielikum ülevaade sisaldub kohtuistungi ettekandes. Neid toimiku
materjale korratakse allpool üksnes Euroopa Kohtu arutluskäigu
seisukohast vajalikus ulatuses.
Toimiku
ja eelkõige eelotsusetaotluse ning eespool kirjeldatud siseriiklikes
kohtutes toimunud menetluse käigu põhjal on selge, et House of Lords’i
esitatud eelotsuse küsimusega soovib siseriiklik kohus sisuliselt teada,
kas siseriiklik kohus, kes leiab ühenduse õigusega seotud asja
arutades, et ainus takistus, mis välistab esialgse õiguskaitse
rakendamise, on siseriikliku õiguse norm, peab jätma selle normi
kohaldamata.
Nimetatud
küsimusele vastamiseks tuleb meenutada, et 9. märtsi
1978. aasta otsuses kohtuasjas 106/77: Simmenthal (EKL 1978, lk
629) leidis Euroopa Kohus, et ühenduse õiguse vahetult kohaldatavaid
norme „tuleb kohaldada täielikult ja ühetaoliselt kõigis liikmesriikides
alates normide jõustumise kuupäevast kuni nende kehtivuse lõppemiseni”
(punkt 14) ning et „vastavalt ühenduse õiguse ülimuslikkuse põhimõttele
on ühelt poolt asutamislepingu sätete ja institutsioonide vahetult
kohaldatavate aktide ning teiselt poolt liikmesriikide siseriikliku
õiguse vastastikune seos selline, et kõnealused sätted ja aktid muudavad
jõustudes automaatselt mittekohaldatavaks […] kõik nendega vastuolus
olevad parajasti kehtivad siseriiklike õigusaktide sätted” (punkt 17).
Euroopa
Kohtu praktika kohaselt peab siseriiklik kohus asutamislepingu artiklis
5 sätestatud koostööpõhimõtet kohaldades tagama isikutele õiguskaitse,
mis tuleneb ühenduse õiguse vahetust õigusmõjust (vt 10. juuli
1980. aasta otsused kohtuasjas 811/79: Ariete, EKL 1980, lk 2545,
ja kohtuasjas 826/79: Mireco, EKL 1980, lk 2559).
Euroopa
Kohus on samuti otsustanud, et igasugune siseriikliku õiguskorra säte
ja igasugune seadusandlik, haldus- ja kohtupraktika, mis võiks
kahjustada ühenduse õiguse toimet sellega, et ei anna siseriiklikule
kohtule, kes on pädev sellist õigust kohaldama, volitusi teha selle
kohaldamise ajal kõik vajalik, et kõrvaldada siseriiklikud õigusaktid,
mis võivad kas või ajutiselt takistada ühenduse normide täielikku
toimet, on vastuolus nende nõuetega, mis moodustavad ühenduse õiguse
olemuse (eespool viidatud 9. märtsi 1978. aasta Simmenthali
otsus, punktid 22 ja 23).
Tuleb
lisada, et ühenduse õiguse täielik toime oleks samavõrd nõrgendatud,
kui siseriiklik õigusnorm saaks keelata ühenduse õigusega reguleeritavat
vaidlust lahendaval kohtul rakendada esialgset õiguskaitset, et tagada
sellise kohtuotsuse täielik toime, mis tehtaks nende ühenduse õigusest
tulenevate õiguste olemasolu kohta, millele tuginetakse. Sellest
tuleneb, et kohus, kes siseriikliku õigusnormi puudumisel rakendab
sellistel asjaoludel esialgset õiguskaitset, on kohustatud jätma
kõnealuse normi kohaldamata.
Sellist
tõlgendust toetab EMÜ asutamislepingu artiklis 177 kehtestatud süsteem,
mille kasulik mõju oleks nõrgendatud, kui siseriiklik kohus, kes on
peatanud menetluse, kuni Euroopa Kohus on andnud vastuse eelotsuse
küsimusele, ei saa rakendada esialgset õiguskaitset kuni kohtuotsuse
tegemiseni, mis sõltub Euroopa Kohtu vastusest.
Seega
tuleb esitatud küsimusele vastata, et ühenduse õigust tuleb tõlgendada
nii, et siseriiklik kohus, kes leiab ühenduse õigusega seotud asja
arutades, et ainus takistus, mis välistab esialgse õiguskaitse
rakendamise, on siseriikliku õiguse norm, peab jätma nimetatud normi
kohaldamata.

Kohtukulud
Euroopa
Kohtule kirjalikke märkusi esitanud Ühendkuningriigi, Iirimaa ja
Euroopa Ühenduste Komisjoni kohtukulusid ei hüvitata. Et põhikohtuasja
poolte jaoks on käesolev menetlus siseriiklikus kohtus poolelioleva asja
üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus.
Esitatud põhjendustest lähtudes
EUROOPA KOHUS,
vastuseks küsimusele, mis talle 18. mai 1989. aasta otsusega esitas House of Lords, otsustab:
Ühenduse
õigust tuleb tõlgendada nii, et siseriiklik kohus, kes leiab ühenduse
õigusega seotud asja arutades, et ainus takistus, mis välistab esialgse
õiguskaitse rakendamise, on siseriikliku õiguse norm, peab jätma
nimetatud normi kohaldamata.
Due
Slynn      Kakouris      Schockweiler
Zuleeg
Mancini
Joliet
Moitinho de Almeida
Rodríguez Iglesias
Grévisse
Díez de Velasco
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 19. juunil 1990 Luxembourgis.
Kohtusekretär

President
J.-G. Giraud

O. Due
*
Kohtumenetluse keel: inglise.