CELEX: 61993CJ0415
Volný pohyb pracovníků
Pravidla hospodářské soutěže vztahující se na podniky
Profesionální hráči fotbalu
Sportovní předpisy týkající se přestupu hráčů, které zavazují nový klub k zaplacení odškodnění původnímu klubu
Omezení počtu hráčů se státní příslušností jiných členských států, kteří mohou nastoupit do zápasu

Rozsudkem
ze dne 1. října 1993, došlým Soudnímu dvoru dne 6. října 1993, položil
cour d’appel de Liège (odvolací soud v Lutychu) předběžné otázky na
základě článku 177 Smlouvy o EHS týkající se výkladu článků 48, 85
a 86 téže smlouvy.
Tyto
otázky byly položeny v rámci různých řízení, zaprvé mezi Union
royale belge des sociétés de football association ASBL (dále jen
„URBSFA“) a J.‑M. Bosmanem, zadruhé mezi Royal club liégeois
SA (dále jen „RCL“) a J.‑M. Bosmanem, SA d’économie mixte
sportive de l’union sportive du littoral de Dunkerque (dále jen „klub
Dunkerque“), URBSFA a Unií evropských fotbalových asociací (UEFA),
(dále jen „UEFA“) a zatřetí mezi UEFA a J.‑M. Bosmanem.

Organizační pravidla fotbalu
Sport
fotbalové asociace, běžně nazývaný „fotbal“, profesionální nebo
amatérský, je provozován ve své organizované podobě v klubech,
které se v každém členském státě seskupují do národních svazů
(asociací), nazývaných též federace. Pouze ve Spojeném království
existuje více národních asociací, přesněji čtyři, zastupujících Anglii,
Wales, Skotsko a Severní Irsko. URBSFA je belgická národní
asociace. Pod národní asociace spadají další sekundární nebo vedlejší
asociace, které organizují fotbal v určitých sektorech nebo
regionech. Asociace pořádají národní šampionáty rozdělené do divizí
podle sportovní úrovně klubů, které se jich účastní.
Národní
asociace jsou členy Mezinárodní federace fotbalových asociací (dále jen
„FIFA“), sdružení založeného podle švýcarského práva, které organizuje
fotbal ve světovém měřítku. FIFA se dělí na kontinentální konfederace,
jejichž pravidla podléhají jejímu schválení. Příslušnou konfederací pro
Evropu je UEFA, která je rovněž sdružením založeným podle švýcarského
práva. Jejími členy je zhruba 50 asociací, včetně národních asociací
členských států, které se v souladu se stanovami UEFA zavázaly
respektovat její stanovy, předpisy a rozhodnutí.
Každý
fotbalový zápas organizovaný pod vedením národní asociace musí být
sehrán mezi dvěma členskými kluby této asociace nebo členy sekundárních
nebo vedlejších či přidružených asociací. Družstvo sestavené každým
klubem se skládá z hráčů registrovaných pro tento klub národní
asociací. Každý profesionální hráč musí být jako takový zapsán
u své národní asociace a je uveden jako současný nebo bývalý
zaměstnanec daného klubu.

Přestupní pravidla
Podle
federálního předpisu URBSFA z roku 1983, platného v době
rozhodné z hlediska věci v původním řízení, je třeba
rozlišovat tři vztahy: členství, které váže hráče k národní
asociaci, příslušnost, která váže hráče ke klubu, a registraci,
která je nutnou podmínkou pro to, aby se mohl hráč účastnit oficiálních
soutěží. Přestup je definován jako operace, v níž hráč, který je
členem asociace, dosáhne změny příslušnosti. V případě dočasného
přestupu (hostování) zůstává hráč příslušníkem svého klubu, ale je
registrován pro klub jiný.
Podle
téhož předpisu skončí platnost všech smluv profesionálních hráčů,
jejichž délka se pohybuje mezi jedním až pěti lety, ke dni
30. června. Před uplynutím doby platnosti smlouvy, nejpozději dne
26. dubna, musí klub hráči předložit novou smlouvu, jinak je
považován pro účely přestupu za amatérského hráče a vztahují se na
něj jiná ustanovení. Hráč může návrh přijmout nebo odmítnout.
V případě
odmítnutí je hráč zapsán na seznam hráčů, u nichž je mezi 1. až
31. květnem možný takzvaný „nucený“ přestup, tedy bez souhlasu klubu,
jehož byl příslušníkem, ale nový klub musí tomu původnímu vyplatit
odstupné „za výcvik“, jež se vypočítá jako roční hrubý příjem hráče
vynásobený koeficientem od 14 do 2 podle věku hráče.
Dne
1. června začíná období tzv. „volných“ přestupů, k nimž dochází se
souhlasem obou klubů a hráče, zejména pokud jde o výši
odstupného za přestup, které je nový klub povinen vyplatit klubu
původnímu pod hrozbou sankcí, z nichž nejvyšší je jeho vyloučení
z důvodu zadlužení.
Nedojde-li
k přestupu, musí klub hráči nabídnout novou smlouvu na jednu
sezónu za stejných podmínek, které mu byly nabídnuty před
26. dubnem. Odmítne‑li hráč tento návrh, má klub právo před
1. srpnem zastavit jeho činnost, jinak je hráč rekvalifikován jako
amatér. Hráč, který nadále odmítá podpis smluv navrhovaných klubem, může
přestoupit jako amatér, bez souhlasu svého klubu, po dvou sezónách
nečinnosti.
Co
se týče předpisů UEFA a FIFA, ty nejsou přímo použitelné na hráče,
ale jsou součástí předpisů národních asociací, které jako jediné mají
pravomoc k jejich použití a k úpravě vztahů mezi kluby
a hráči.
UEFA,
URBSFA a RCL před vnitrostátním soudem uplatňovaly, že ustanovení
použitelná v době přestupů mezi kluby různých členských států nebo
mezi kluby příslušejícími k různým národním asociacím v rámci
jednoho členského státu jsou obsažena v dokumentu nazvaném „Zásady
spolupráce mezi členskými asociacemi UEFA a jejich kluby“ přijatém
výkonným výborem UEFA dne 24. května 1990, který je
v platnosti od 1. července 1990.
Podle
tohoto dokumentu může hráč po skončení platnosti smlouvy uzavřít novou
smlouvu s klubem podle svého výběru. Tento klub o tom musí
okamžitě informovat předchozí klub a ten zase informuje národní
asociaci, která vystaví mezinárodní osvědčení o přestupu. Předchozí
klub má nicméně právo obdržet od nového klubu náhradu za výcvik
a vzdělání, jejíž výše bude v případě neshody stanovena komisí
UEFA pomocí tabulky koeficientů od 12 do 1 podle věku hráče, kterými se
násobí hrubý příjem hráče během posledního roku, s maximem
5 000 000 SFR.
Dokument
stanoví, že ekonomické vztahy mezi oběma kluby nemají, pokud jde
o vyplacení odstupného, dopad na činnost hráče, který může hrát za
svůj nový klub. Jestliže ovšem nový klub okamžitě neuhradí příslušné
odstupné mateřskému klubu, bude případ předán kontrolní
a disciplinární komisi UEFA, která sdělí své rozhodnutí příslušné
národní asociaci, která může rovněž uložit sankce klubu, který nesplnil
svoji povinnost.
Předkládající
soud se domnívá, že v případě, který je předmětem sporu
v původním řízení, URBSFA a RCL nepoužily předpis UEFA, ale
předpis FIFA.
V rozhodné
době předpis FIFA zejména stanovil, že profesionální hráč nemůže
opustit národní asociaci, jejímž byl členem, po dobu vázanosti smlouvou
a předpisy svého klubu i své asociace, ať jsou jakkoli přísné.
Mezinárodní přestup byl podmíněn vydáním osvědčení o přestupu
původní národní asociací, jež dokládá splnění všech finančních závazků,
včetně případného odstupného za přestup.
Po
době rozhodné z hlediska skutečností původního řízení zahájila
UEFA rozhovory s Komisí Evropských společenství. V dubnu 1991
se zejména zavázala, že do všech smluv profesionálních hráčů bude
vloženo ustanovení, které jim umožní uzavřít po skončení platnosti
smlouvy novou smlouvu s klubem podle jejich výběru a okamžitě
za něj hrát. Ustanovení v tomto smyslu byla vložena do dokumentu
„Zásady spolupráce mezi členskými asociacemi UEFA a jejich kluby“
přijatého v prosinci 1991, který vstoupil v platnost dne
1. července 1992.
V dubnu
1991 přijala rovněž FIFA nový předpis o statusu a přestupech
fotbalových hráčů. Tento dokument, pozměněný v prosinci 1991
a v prosinci 1993, stanoví, že hráč může uzavřít smlouvu
s novým klubem, jakmile jeho stávající smlouva skončila, byla
vypovězena nebo skončí v následujících šesti měsících.
Zvláštní
pravidla platí pro „neamatérské hráče“, kteří jsou definováni jako
hráči, kteří obdrželi za svoji fotbalovou činnost nebo za jakoukoliv
činnost související s fotbalem peněžní náhradu vyšší, než byly
náklady na výkon této činnosti, pokud nepřijali status amatéra.
V případě
přestupu neamatérského hráče nebo hráče, který se stal neamatérem během
tří let po přestupu, má předchozí klub právo na náhradu za výcvik
a vzdělání, jejíž výše je předmětem dohody mezi oběma kluby.
V případě neshody musí být spor předložen FIFA nebo příslušné
konfederaci.
Tato
pravidla byla doplněna předpisem UEFA „o odstupném za přestup“,
přijatým v červnu 1993, jenž je v platnosti od 1. srpna
1993 a který nahradil „Zásady spolupráce mezi členskými asociacemi
UEFA a jejich kluby“ z prosince 1991. Tento nový předpis
zachovává zásadu, podle níž hospodářské vztahy mezi oběma kluby nemají
žádný vliv na sportovní činnost hráče, který může hrát za klub,
s nímž uzavřel novou smlouvu. Stanoví také, že v případě
neshody mezi dotyčnými kluby rozhoduje příslušná komise UEFA
o stanovení částky náhrady za výcvik a vzdělání. Pro
neamatérské hráče je tato částka vypočítána na základě hrubého příjmu
hráče za posledních dvanáct měsíců nebo z garantovaného ročního
pevného příjmu podle nové smlouvy, navýšeného o 20 % pro
hráče, kteří odehráli alespoň dva zápasy v reprezentačním družstvu
své země a vynásobeného koeficientem 12 až 0 podle věku.
Z dokumentů
předložených UEFA Soudnímu dvoru vyplývá, že předpisy platné
v ostatních členských státech obsahují rovněž ustanovení
o povinnosti poskytnout za stanovených podmínek odstupné za přestup
a náhradu za výcvik a vzdělání hráče v případě přestupu
hráče mezi dvěma kluby stejné národní asociace.
Ve
Španělsku a ve Francii může být odstupné požadováno jen
v případě, že přestupující hráč nepřekročil 25 let věku nebo že
předchozí klub je prvním klubem, s nímž dotyčný hráč podepsal svou
první profesionální smlouvu. V Řecku není odstupné od nového klubu
požadováno, ale smlouva mezi klubem a hráčem může podmínit odchod
hráče zaplacením určité částky, což podle údajů UEFA ve skutečnosti
obvykle učiní nový klub.
Použitelná
pravidla mohou, případ od případu, vycházet z vnitrostátní právní
úpravy, z předpisů národních fotbalových asociací nebo také
z kolektivních smluv.

Ustanovení o státní příslušnosti
Od
šedesátých let přijala řada národních fotbalových asociací pravidla
omezující možnost přijímat do soutěží hráče cizí státní příslušnosti
(dále jen „ustanovení o státní příslušnosti“). Pro účely těchto
ustanovení je pojem státní příslušnost definován ve vztahu
k možnosti hráče hrát v národním nebo reprezentačním družstvu
určité země.
V roce
1978 se UEFA zavázala vůči panu Davignonovi, členovi Komise Evropských
společenství, že jednak budou zrušena omezení počtu smluv, jež může
každý klub sjednat s hráči z jiných členských států,
a jednak že bude stanoveno, že do každého zápasu smějí nastoupit
dva tito hráči, přičemž toto poslední omezení se nevztahuje na hráče
usazené více než pět let v příslušném členském státě.
V roce
1991 přijala UEFA v návaznosti na nové rozhovory
s místopředsedou Komise panem Bangemannem pravidlo
„3 + 2“, které umožňuje národním asociacím stanovit počet
zahraničních hráčů na 3 pro utkání první ligy národního šampionátu, plus
2 hráče, kteří hráli po dobu pěti let nepřetržitě v zemi dotyčné
národní asociace, přičemž 3 roky odehráli za juniory. Toto omezení se
týká také soutěžních zápasů klubových družstev organizovaných UEFA.

Skutkový stav ve sporech v původním řízení
J.-M.
Bosman, profesionální fotbalový hráč belgické státní příslušnosti, byl
zaměstnán od roku 1988 belgickým prvoligovým klubem RCL na základě
smlouvy, jejíž platnost skončila dne 30. června 1990, za průměrnou
měsíční mzdu 120 000 BFR včetně prémií.
Dne
21. dubna 1990 navrhl RCL J.-M. Bosmanovi novou smlouvu na jednu
sezónu, která snížila jeho měsíční odměnu na 30 000 BFR, tedy
minimum stanovené federálním předpisem URBSFA. Pan Bosman odmítl tuto
smlouvu podepsat a byl zapsán na přestupový seznam. Výše náhrady za
výcvik byla v jeho případě stanovena podle uvedeného předpisu na
11 743 000 BFR.
Protože
žádný klub neprojevil zájem o nařízený přestup, navázal J.-M.
Bosman kontakt s francouzským druholigovým klubem Dunkerque, který
mu nabídl měsíční mzdu přibližně 100 000 BFR a nástupní prémii
přibližně 900 000 BFR.
Dne
27. července 1990 byla rovněž uzavřena smlouva mezi RCL a klubem
Dunkerque o hostování J.‑M. Bosmana na dobu jednoho roku za
odstupné ve výši 1 200 000 BFR, jež obdrží RCL od klubu
Dunkerque poté, co Francouzská fotbalová federace (dále jen „FFF“)
obdrží od URBSFA osvědčení o přestupu. Klub Dunkerque obdrží podle
této smlouvy také neodvolatelnou opci na definitivní přestup hráče za
částku 4 800 000 BFR.
Obě
smlouvy, mezi klubem Dunkerque a RCL na straně jedné a mezi
klubem Dunkerque a J.‑M. Bosmanem na straně druhé, nicméně
podléhaly odkládací podmínce, podle které URBSFA měla předat FFF
osvědčení o přestupu před prvním zápasem sezóny, který se měl
odehrát dne 2. srpna 1990.
RCL
měl pochybnosti o solventnosti klubu Dunkerque, a proto
nepožádal URBSFA o zaslání příslušného osvědčení FFF. Obě smlouvy
tudíž nenabyly účinnosti. Dne 31. července 1990 RCL
J.‑M. Bosmanovi zastavil činnost a tím mu znemožnil hrát po
celou sezónu.
Dne
8. srpna 1990 podal J.-M. Bosman u tribunal de première
instance de Liège (soud prvního stupně v Lutychu) žalobu proti RCL.
Současně s žalobou ve věci samé podal návrh na vydání předběžného
opatření a požadoval, aby zaprvé RCL a URBSFA byla uložena
platba ve výši 100 000 BFR měsíčně do té doby, než najde nového
zaměstnavatele, zadruhé, aby žalovaný nemohl bránit jeho novému
zaměstnání požadováním určité sumy, a zatřetí, aby byla Soudnímu
dvoru položena předběžná otázka.
Soudce
v řízení o předběžném opatření usnesením ze dne
9. listopadu 1990 uložil RCL a URBSFA povinnost platby ve výši
30 000 BFR J.‑M. Bosmanovi a nařídil jim nebránit
J.‑M. Bosmanovi v novém zaměstnání. Položil navíc Soudnímu
dvoru předběžnou otázku (věc C‑340/90) týkající se výkladu článku 48
Smlouvy vzhledem k předpisům týkajícím se přestupu profesionálních
hráčů (dále jen „přestupní pravidla“).
Mezitím
byl J.-M. Bosman v říjnu 1990 angažován druholigovým francouzským
klubem Saint‑Quentin, s odkládací podmínkou úspěšnosti jeho návrhu
na vydání předběžného opatření. Jeho smlouva však byla vypovězena na
konci první sezóny. V únoru 1992 J.‑M. Bosman podepsal novou
smlouvu s francouzským klubem Saint‑Denis de la Réunion, která byla
rovněž vypovězena. Po dalším hledání v Belgii a ve Francii
byl nakonec J.‑M. Bosman angažován belgickým třetiligovým klubem
Olympic de Charleroi.
Podle
předkládajícího soudu existují vážné a oprávněné domněnky, že přes
„volný“ status přiznaný předběžným opatřením je J.‑M. Bosman
předmětem bojkotu ze strany všech evropských klubů, které by ho mohly
zaměstnat.
Dne
28. května 1991 změnil cour d’appel de Liège usnesení o předběžném
opatření, pokud šlo o položení předběžné otázky Soudnímu dvoru.
Potvrdil nicméně povinnost RCL měsíčních plateb J.‑M. Bosmanovi
a nařídil RCL a URBSFA dát pana Bosmana k dispozici
každému klubu, který by chtěl využít jeho služeb, bez jakéhokoliv
odstupného. Rozhodnutím ze dne 19. června 1991 byla věc C‑340/90
vyškrtnuta z rejstříku Soudního dvora.
V rámci
žaloby ve věci samé podané u tribunal de première instance de
Liège vstoupila URBSFA, která nebyla na rozdíl od řízení
o předběžném opatření stranou v hlavním řízení, dne
3. června 1991 do řízení jako vedlejší účastník. Dne 20. srpna
1991 J.‑M. Bosman navrhl, aby UEFA vstoupila jako vedlejší
účastník do sporu, který vedl proti RCL a URBSFA, a podal
proti ní žalobu pro odpovědnost za vypracování předpisů, které mu
způsobily újmu. Dne 5. prosince 1991 podal RCL návrh na vstup klubu
Dunkerque jako vedlejšího účastníka do řízení s cílem ochránit se
před případným odsouzením. Dne 15. října 1991 a dne
27. prosince 1991 vstoupily do řízení francouzský profesní odborový
svaz Union nationale des footballeurs professionnels (dále jen „UNFP“)
a sdružení založené podle nizozemského práva Vereniging van
contractspelers (dále jen „VVCS“), jako vedlejší účastníci.
Novými
návrhovými žádáními došlými dne 9. dubna 1992 změnil J.-M. Bosman
svoji původní žalobu proti RCL, podal novou preventivní žalobu proti
URBSFA a rozšířil svoji žalobu proti UEFA. V rámci těchto
sporů požadoval, aby přestupní pravidla a ustanovení o státní
příslušnosti byla prohlášena za nepoužitelná a aby z důvodu
chybného chování při jeho nezdařeném přestupu do klubu Dunkerque bylo
RCL, URBSFA a UEFA uloženo jednak zaplacení částky
11 386 350 BFR za újmu jemu způsobenou od 1. srpna 1990
do konce jeho kariéry a zadruhé částky 11 743 000 BFR
jako ušlý zisk od počátku jeho kariéry, který byl zapříčiněn použitím
přestupních pravidel. Krom toho se domáhal, aby Soudnímu dvoru byla
položena předběžná otázka.
Rozsudkem
ze dne 11. června 1992 se tribunal de première instance de Liège
prohlásil za příslušného k rozhodnutí ve věci samé. Prohlásil za
přípustné žaloby J.‑M. Bosmana proti RCL, URBSFA a UEFA
směřující k prohlášení, že přestupní pravidla a ustanovení
o státní příslušnosti jsou nepoužitelná, a k uložení
sankcí za postup všech tří organizací. Zamítl naproti tomu návrh RCL na
vstup klubu Dunkerque jako vedlejšího účastníka do řízení a jeho
odpovědnost, protože nebylo prokázáno jeho zavinění při plnění
povinností. Konečně konstatoval, že přezkoumání nároků formulovaných
J.‑M. Bosmanem vůči UEFA a URBSFA předpokládá, že bude
přezkoumána i slučitelnost přestupních pravidel se Smlouvou,
a položil Soudnímu dvoru otázku týkající se výkladu článků 48, 85
a 86 Smlouvy (věc C‑269/92).
URBSFA,
RCL a UEFA se proti tomuto rozhodnutí odvolaly. Tato odvolání měla
odkladný účinek, a proto bylo řízení před Soudním dvorem
přerušeno. Usnesením ze dne 8. prosince 1993 byla věc C‑269/92
nakonec vyškrtnuta v návaznosti na nový rozsudek cour d’appel de
Liège, který byl základem pro toto řízení.
Odvolání
nesměřovalo proti UNFP a VVCS, které nevstoupily do odvolacího
řízení jako vedlejší účastníci.
V předkládacím
rozhodnutí potvrdil cour d’appel de Liège rozsudek v rozsahu,
v němž prohlásil tribunal de première instance de Liège za
příslušný a žaloby za přípustné a v němž konstatoval, že
přezkoumání nároků formulovaných J.‑M. Bosmanem vůči UEFA
a URBSFA předpokládá, že bude přezkoumána legalita přestupních
pravidel. Dále se domníval, že posouzení legality ustanovení
o státní příslušnosti bylo nutné vzhledem k tomu, že žaloba
J.‑M. Bosmana se v tomto ohledu opírá o článek 18
belgického code judiciaire, který povoluje žaloby podané za tím účelem,
aby „bylo zamezeno porušení vážně ohroženého práva“. J.‑M. Bosman
předložil různé objektivní důkazy umožňující se domnívat, že škoda,
které se obává, a sice narušení jeho kariéry ustanoveními
o státní příslušnosti, skutečně nastane.
Předkládající
soud se domníval, že článek 48 Smlouvy může stejně jako její článek 30
zakazovat nejen diskriminaci, ale také nediskriminační překážky volnému
pohybu pracovníků, pokud nebyly odůvodněny naléhavými požadavky.
Pokud
jde o článek 85 Smlouvy, tento soud má za to, že předpisy FIFA,
UEFA a URBSFA mohou představovat rozhodnutí sdružení podniků,
kterými kluby omezují hospodářskou soutěž při získávání hráčů. Jednak má
odstupné za přestup odrazující roli a snižuje odměny
profesionálních sportovců. Ustanovení o státní příslušnosti dále
zakazují využívat služby zahraničních hráčů nad určitou kvótu. Konečně
je zejména omezením mobility hráčů ovlivněn obchod mezi členskými státy.
Odvolací
soud mimoto nevylučuje existenci dominantního postavení URBSFA nebo
kolektivního dominantního postavení fotbalových klubů ve smyslu článku
86 Smlouvy, neboť omezení hospodářské soutěže ve smyslu článku 85 může
způsobit zneužití zakázané uvedeným článkem 86.
Odvolací
soud zamítl návrhová žádání UEFA směřující k položení otázky, zda
by odpověď na otázku ohledně přestupů byla odlišná v případě
existence pravidla, které by umožňovalo hráči hrát za jeho nový klub,
i kdyby tento klub nezaplatil odstupné za přestup bývalému klubu.
Soud zejména uvedl, že možnost hráče hrát za nový klub je závislá na
hospodářských vztazích mezi kluby z důvodu hrozby přísných sankcí
v případě nezaplacení odstupného za přestup.
S ohledem
na výše uvedené se cour d’appel de Liège rozhodl přerušit řízení
a požádat Soudní dvůr, aby rozhodl o následujících předběžných
otázkách:
„Mají být články 48, 85 a 86 Římské smlouvy ze dne 25. března 1957 vykládány v tom smyslu, že zakazují:
–        aby
fotbalový klub mohl požadovat a získat určitou peněžní částku,
pokud některého z jeho hráčů, jemuž skončila smlouva, angažuje nový
zaměstnavatel – fotbalový klub;
–        aby
národní a mezinárodní sportovní asociace nebo federace mohly do
svých předpisů vkládat ustanovení omezující přístup zahraničních hráčů,
kteří jsou státními příslušníky Evropského společenství, k soutěžím
organizovaným těmito asociacemi či federacemi?“
Dne
3. června 1994 podala URBSFA kasační opravný prostředek proti rozsudku
odvolacího soudu a žádala, aby byl rozsudek rozšířen i na RCL,
UEFA a klub Dunkerque. Generální prokurátor u belgického Cour
de cassation svým dopisem ze dne 6. října 1994 Soudnímu dvoru
oznámil, že opravný prostředek nemá v projednávaném případě
odkladný účinek.
Rozsudkem
ze dne 30. března 1995 Cour de cassation opravný prostředek zamítl
a rozhodl, že toto zamítnutí činí návrh na rozšíření rozsudku
bezpředmětným. Cour de cassation zaslal opis rozsudku Soudnímu dvoru.

K návrhu na provádění důkazů
Dopisem
došlým kanceláři Soudního dvora ze dne 16. listopadu 1995 UEFA
navrhla, aby Soudní dvůr nařídil provádění důkazů podle článku 60
jednacího řádu pro doplnění své informace o roli odstupného za
přestup při financování malých a středních fotbalových klubů,
o mechanismech, jimiž se řídí přerozdělování příjmů uvnitř
existujících fotbalových struktur a o existenci nebo neexistenci
alternativních mechanismů, pokud by systém odstupného za přestup přestal
existovat.
Soudní
dvůr se po opětovném vyslechnutí generálního advokáta domnívá, že tento
návrh musí být zamítnut. Byl totiž podán v okamžiku, kdy ústní
část řízení byla v souladu s čl. 59 odst. 2
jednacího řádu skončena. Z judikatury Soudního dvora přitom vyplývá
(viz rozsudek z 16. června 1971, Prelle v. Komise,
77/70, Recueil, s. 561, bod 7), že takovému návrhu lze vyhovět
pouze tehdy, týká‑li se skutečností, které mohou mít rozhodující vliv,
a pokud je zúčastněný nemohl uplatnit před skončením ústní části
řízení.
V projednávaném
případě postačí uvést, že UEFA mohla svůj návrh podat před skončením
ústní části řízení. Navíc otázka, zda cíle zachovat finanční
a sportovní rovnováhu a zvláště zajistit financování malých
klubů může být dosaženo jinými prostředky, jako přerozdělením části
příjmů z fotbalu, již byla vznesena J.‑M. Bosmanem v jeho
písemném vyjádření.

K pravomoci Soudního dvora odpovědět na předběžné otázky
URBSFA,
UEFA, některé vlády, které podaly vyjádření, a Komise během
písemné části řízení z různých důvodů zpochybnily pravomoc Soudního
dvora odpovědět na všechny nebo na část otázek, které předkládající
soud položil.
UEFA
a URBSFA zaprvé uplatňovaly, že věci v původním řízení jsou
procesním prostředkem k dosažení toho, aby Soudní dvůr rozhodl
o předběžných otázkách, které nejsou pro vyřešení sporů potřebné.
Předpis UEFA totiž při neúspěšném přestupu J.‑M. Bosmana do klubu
Dunkerque nebyl použit, a i kdyby tomu tak bylo, tento přestup
by nebyl podmíněn vyplacením odstupného za přestup, a mohl se tedy
uskutečnit. Výklad práva Společenství požadovaný vnitrostátním soudem
tedy nemá žádný vztah k realitě nebo k předmětu sporů
v původním řízení a v souladu s ustálenou
judikaturou nemá Soudní dvůr pravomoc odpovědět na položené otázky.
Zadruhé
URBSFA, UEFA, dánská, francouzská a italská vláda a Komise ve
svých písemných vyjádřeních tvrdily, že otázky týkající se ustanovení
o státní příslušnosti nemají vztah ke sporům, které se týkají
výlučně použití přestupních pravidel. Překážky rozvoji kariéry, které
podle J.‑M. Bosmana tato ustanovení zapříčinila, jsou čistě
hypotetické a neopravňují Soudní dvůr k tomu, aby se
vyslovoval k výkladu Smlouvy.
Zatřetí
URBSFA a UEFA na jednání uvedly, že podle rozsudku Cour de
cassation de Belgique ze dne 30. března 1995 cour d’appel de Liège
rozhodl, že návrhy J.‑M. Bosmana, aby ustanovení o státní
příslušnosti obsažená v předpisu URBSFA byla prohlášena za
nepoužitelná, jsou nepřípustné. Za těchto podmínek se spory
v původním řízení netýkají použití ustanovení o státní
příslušnosti a Soudní dvůr by na otázky položené v této
souvislosti neměl odpovídat. Francouzská vláda se připojila
k tomuto závěru pod podmínkou, že bude ověřen dopad rozsudku Cour
de cassation.
V tomto
ohledu je třeba připomenout, že v rámci spolupráce mezi Soudním
dvorem a vnitrostátními soudy zavedené článkem 177 Smlouvy je věcí
pouze vnitrostátního soudu, kterému byl spor předložen a jenž musí
nést odpovědnost za soudní rozhodnutí, které bude vydáno, posoudit
s ohledem na konkrétní okolnosti věci jak nezbytnost rozhodnutí
o předběžné otázce pro vydání jeho rozsudku, tak i relevanci
otázek, které klade Soudnímu dvoru. V důsledku toho, jestliže se
položené otázky týkají výkladu práva Společenství, je Soudní dvůr
v zásadě povinen rozhodnout (viz zejména rozsudek ze dne
5. října 1995, Aprile, C‑125/94, Recueil, s. I‑2919, body 16
a 17).
Soudní
dvůr se nicméně domníval, že za účelem ověření jeho vlastní pravomoci
mu přísluší zkoumat podmínky, za nichž se na něj vnitrostátní soud
obrátil. Duch spolupráce, jímž má být veden průběh řízení
o předběžné otázce, totiž znamená, že vnitrostátní soud bere ohled
na funkci svěřenou Soudnímu dvoru, kterou je přispívat k výkonu
spravedlnosti v členských státech, a nikoliv poskytovat
poradní stanoviska k obecným či hypotetickým otázkám (viz zejména
rozsudek ze dne 16. července 1992, Meilicke, C‑83/91, Recueil,
s. I‑4871, bod 25).
S ohledem
na toto poslání se Soudní dvůr domníval, že nemůže rozhodnout
o předběžné otázce položené vnitrostátním soudem, pokud je zjevné,
že žádaný výklad nebo posouzení platnosti pravidla Společenství nemá
žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení
(viz zejména rozsudek ze dne 26. října 1995, Furlanis costruzioni
generali, C‑143/94, Recueil, s. I‑3653, bod 12), nebo jestliže se
jedná o hypotetický problém nebo také pokud Soudní dvůr nedisponuje
skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na
otázky, které jsou mu položeny (viz zejména výše uvedený rozsudek
Meilicke, bod 32).
V projednávané
věci je namístě nejprve poznamenat, že spory v původním řízení
posuzované vcelku nemají hypotetický charakter a že vnitrostátní
soud Soudnímu dvoru přesně vylíčil jejich skutkový a právní rámec
i důvody, které ho vedly k úsudku, že rozhodnutí
o položených otázkách je nezbytné pro vydání jeho rozsudku.
I kdyby
předpis UEFA nebyl při neúspěšném přestupu J.-M. Bosmana do klubu
Dunkerque použit, jak tvrdí URBDFA a UEFA, nemění to nic na tom, že
je uveden v preventivních žalobách J.‑M. Bosmana proti URBSFA
a UEFA (viz výše bod 40) a že výklad poskytnutý Soudním
dvorem ohledně slučitelnosti přestupního systému UEFA s právem
Společenství může být pro vnitrostátní soud užitečný.
Pokud
jde konkrétněji o otázky týkající se ustanovení o státní
příslušnosti, zdá se, že žaloby podané v této souvislosti
v rámci původního řízení byly shledány jako přípustné na základě
vnitrostátního procesního předpisu, který umožňuje podat i určovací
žalobu, aby se předešlo porušení vážně ohroženého práva. Jak vyplývá
z jeho rozsudku, vnitrostátní soud se domníval, že použití
ustanovení o státní příslušnosti mohlo skutečně narušit kariéru
J.‑M. Bosmana tím, že snížilo jeho šance být zaměstnán klubem
jiného členského státu nebo se zúčastnit soutěží. Předkládající soud
z toho vyvodil, že návrhy J.‑M. Bosmana směřující
k prohlášení nepoužitelnosti ustanovení o státní příslušnosti
na jeho osobu byly v souladu s podmínkami uvedeného předpisu.
Soudnímu
dvoru nepřísluší v rámci tohoto řízení zpochybňovat toto
posouzení. Je sice pravda, že žaloby v původním řízení mají
deklaratorní charakter a tím, že mají předcházet porušení
ohroženého práva, musí být nutně založeny na nejistých předpokladech,
avšak vnitrostátní právo, jak je vykládáno vnitrostátním soudem, je
umožňuje. Za těchto podmínek jsou otázky položené tímto soudem
objektivně potřebné pro vyřešení sporů, které mu byly řádně předloženy.
Konečně
z rozsudku Cour de cassation ze 30. března 1995 nevyplývá, že
ustanovení o státní příslušnosti nemají s původním řízením nic
společného. Cour de cassation pouze rozhodl, že opravný prostředek
URBSFA proti rozsudku předkládajícího soudu je založen na jeho chybném
výkladu. URBSFA totiž ve svém odvolání tvrdila, že tento soud prohlásil
za přípustnou jednu žalobu J.‑M. Bosmana směřující k tomu, aby
ustanovení o státní příslušnosti byla prohlášena za nepoužitelná.
Z rozsudku Cour de cassation ale vyplývá, že podle odvolacího soudu
usilovala žaloba J.‑M. Bosmana o odstranění překážek
v jeho kariéře, jež mohly vyplývat nikoli z použití ustanovení
o státní příslušnosti v předpisech URBSFA, jež se týkají
hráčů jiné než belgické státní příslušnosti, ale z podobných
ustanovení v předpisech UEFA a ostatních národních asociací,
které jsou členy této konfederace, jež se ho mohou týkat jako hráče
belgické státní příslušnosti.
Z výše
uvedeného vyplývá, že Soudní dvůr má pravomoc odpovědět na otázky
položené cour d’appel de Liège.

K výkladu článku 48 Smlouvy s ohledem na přestupní pravidla
Podstatou
první otázky předkládajícího soudu je, zda článek 48 Smlouvy brání
použití pravidel vydaných sportovními asociacemi, podle kterých
profesionální fotbalista, který je státním příslušníkem členského státu,
může být po skončení své smlouvy s klubem zaměstnán klubem jiného
členského státu jen v případě, že tento klub vyplatil původnímu
klubu odstupné za přestup a náhradu za výcvik a vzdělání.

K použití článku 48 na pravidla vydávaná sportovními asociacemi
V této
souvislosti je třeba nejprve zkoumat některé argumenty uvedené
k použití tohoto ustanovení na pravidla vydávaná sportovními
asociacemi.
URBSFA
tvrdila, že jedině velké evropské sportovní kluby mohou být považovány
za podniky, zatímco kluby jako RCL provozují hospodářskou činnost jen
v zanedbatelném měřítku. Otázka položená vnitrostátním soudcem
ohledně přestupních pravidel se navíc netýkala pracovněprávních vztahů
mezi hráči a kluby, ale hospodářských vztahů mezi kluby
a následků svobody členství ve sportovní federaci. Článek 48
Smlouvy je tudíž v případě projednávaném v původním řízení
nepoužitelný.
UEFA
zejména uplatňovala, že orgány Společenství vždy respektovaly autonomii
sportovního hnutí, že je velmi těžké odlišit hospodářské aspekty od
aspektů sportovních a že rozhodnutí Soudního dvora o postavení
profesionálních sportovců by mohlo zpochybnit organizaci fotbalu jako
celku. I kdyby se článek 48 Smlouvy měl použít na profesionální
hráče, je tedy třeba vzhledem ke zvláštnostem sportu zvolit určitý
pružný přístup.
Německá
vláda nejprve zdůraznila, že ve většině případů nemá sport, jako je
fotbal, charakter hospodářské činnosti. Dále tvrdila, že sport je obecně
podobný kultuře, a připomněla, že podle čl. 128 odst. 1
Smlouvy o EHS musí Společenství respektovat národní
a regionální různorodosti kultur členských států. Konečně
připomněla svobodu sdružování a autonomii, kterou vnitrostátní
právo přiznává sportovním federacím, a dospěla k závěru, že
v souladu ze zásadou subsidiarity, která je považována za obecnou
zásadu, musí být zásahy veřejných orgánů a zejména zásahy ze strany
Společenství omezeny na nejnutnější míru.
V odpověď
na tyto argumenty je namístě připomenout, že vzhledem k cílům
Společenství spadá výkon sportovní činnosti pod právo Společenství,
pokud se jedná o hospodářskou činnost ve smyslu článku 2
Smlouvy (viz rozsudek ze dne 12. prosince 1974, Walrave, 36/74,
Recueil, s. 1405, bod 4). To platí v případě činnosti
profesionálních a poloprofesionálních fotbalistů, pokud vykonávají
činnost za mzdu nebo poskytují služby za odměnu (viz rozsudek ze dne
14. července 1976, Donà, 13/76, Recueil, s. 1333, bod 12).
Je
rovněž namístě poznamenat, že není nutné, aby pro použití ustanovení
Společenství týkajících se volného pohybu pracovníků byl zaměstnavatel
v každém případě podnikem, neboť jediným požadavkem je existence
pracovního poměru nebo vůle takový poměr založit.
Použití
článku 48 Smlouvy není vyloučeno z důvodu, že přestupní pravidla
upravují spíše hospodářské vztahy mezi kluby než pracovní vztahy mezi
kluby a hráči. Skutečnost, že kluby jako zaměstnavatelé jsou
povinny vyplácet odstupné při angažování hráče pocházejícího
z jiného klubu, ovlivňuje možnosti hráčů najít zaměstnání
a stejně tak podmínky, za nichž je toto zaměstnání nabízeno.
Pokud
jde o obtíže oddělit ve fotbale aspekty hospodářské od aspektů
sportovních, Soudní dvůr v bodech 14 a 15 výše uvedeného
rozsudku Donà uznal, že ustanovení práva Společenství v oblasti
volného pohybu osob a služeb nebrání právní úpravě nebo praxi,
která je odůvodněna nikoli hospodářskými důvody, jež souvisejí se
specifickým charakterem některých utkání. Zdůraznil nicméně, že toto
omezení působnosti dotčených ustanovení se musí vztahovat jen na vlastní
účel. Není tedy možné se ho dovolávat pro vyloučení všech sportovních
aktivit z působnosti Smlouvy.
Co
se týče možných následků rozsudku na organizaci fotbalu jako celku, je
ustálenou judikaturou, že praktické důsledky každého soudního rozhodnutí
sice musí být pečlivě zváženy, není však možné jít tak daleko, aby byla
ovlivněna objektivita práva a zpochybněno jeho použití
z důvodu vlivu, jaký může soudní rozhodnutí vyvolat. Právě tento
vliv by mohl být vzat v úvahu pro rozhodnutí, zda je případně
výjimečně namístě omezit časovou působnost rozsudku (viz rozsudek ze dne
16. července 1992, Legros a další, C‑163/90, Recueil,
s. I‑4625, bod 30).
Argument
vycházející z údajné podobnosti mezi sportem a kulturou nelze
přijmout, protože otázka položená vnitrostátním soudem se netýká
podmínek výkonu omezených pravomocí Společenství, jako například podle
čl. 128 odst. 1, ale týká se rozsahu volného pohybu
pracovníků, zaručeného článkem 48, který představuje základní svobodu
v systému Společenství (viz zejména rozsudek ze dne 31. března
1993, Kraus, C‑19/92, Recueil, s. I‑1663, bod 16).
Pokud
jde o argumenty vycházející ze svobody sdružování, je třeba uznat,
že tato zásada, která je zakotvena článkem 11 Evropské úmluvy
o ochraně lidských práv a základních svobod a která
vyplývá ze společných ústavních tradic členských států, je součástí
základních práv, která podle ustálené judikatury Soudního dvora, mimoto
potvrzené preambulí Jednotného evropského aktu a čl. F
odst. 2 Smlouvy o Evropské unii, jsou chráněna v právním
řádu Společenství.
Nelze
se ovšem domnívat, že pravidla vydávaná sportovními asociacemi, na
která vnitrostátní soud odkazuje, jsou nezbytná k zajištění výkonu
této svobody uvedenými asociacemi, kluby a hráči, nebo že by byla
jejím nutným důsledkem.
Konečně
zásada subsidiarity vykládaná německou vládou tak, že zásah veřejných
orgánů a zejména zásah Společenství do dotčené oblasti musí být
omezen na nejnutnější míru, nemůže mít za následek, že by autonomie,
kterou mají soukromé asociace při přijímání sportovních pravidel,
omezovala výkon práv, které Smlouva svěřuje jednotlivcům.
Po
vyvrácení námitek, týkajících se použití článku 48 Smlouvy na sportovní
činnost, jako je činnost profesionálních fotbalistů, je třeba
připomenout, že jak Soudní dvůr rozhodl v bodě 17 výše uvedeného
rozsudku Walrave, tento článek neupravuje pouze opatření veřejných
orgánů, ale týká se i pravidel jiné povahy, řešících kolektivním
způsobem práci za mzdu.
Soudní
dvůr se totiž domníval, že odstranění překážek volného pohybu osob mezi
členskými státy by bylo ohroženo, kdyby zrušení překážek státního
původu bylo neutralizováno překážkami vyplývajícími z výkonu právní
autonomie asociací a organizací nespadajících pod veřejné právo
(viz výše uvedený rozsudek Walrave, bod 18).
Soudní
dvůr mimoto podotkl, že pracovní podmínky jsou v různých členských
státech upravovány prostřednictvím právních nebo správních předpisů,
někdy prostřednictvím smluv a jiných aktů uzavřených nebo přijatých
soukromými osobami. Pokud by tedy byl předmět článku 48 omezen jen na
akty veřejných orgánů, mohlo by při jeho použití dojít
k nerovnostem (viz výše uvedený rozsudek Walrave, bod 19). Toto
riziko je ještě zjevnější v případě projednávaného původního
řízení, protože jak bylo zdůrazněno v bodě 24 tohoto rozsudku, byla
přestupní pravidla vydána subjekty nebo způsoby, které jsou
v různých členských státech různé.
UEFA
namítá, že podle tohoto výkladu je článek 48 pro jednotlivce více
omezující než pro členské státy, protože jen ony samy totiž mohou využít
omezení odůvodněných veřejným pořádkem, veřejnou bezpečností
a ochranou zdraví.
Tato
argumentace vychází z nesprávného předpokladu. Jednotlivcům totiž
nic nebrání, aby se také dovolávali důvodů veřejného pořádku, veřejné
bezpečnosti a ochrany zdraví. Veřejná nebo soukromá povaha dotčené
úpravy nemá žádný vliv na dosah nebo obsah uvedených důvodů.
Je
tedy namístě dospět k závěru, že článek 48 Smlouvy se použije na
pravidla vydaná sportovními asociacemi jako URBSFA, FIFA nebo UEFA,
která určují podmínky výkonu zaměstnání profesionálními sportovci.

K otázce, zda situace uvedená vnitrostátním soudem má čistě vnitrostátní povahu
UEFA
se domnívá, že spory probíhající před vnitrostátním soudem se týkají
čistě vnitřní situace belgického státu, na kterou se článek 48 Smlouvy
nepoužije. Týkají se belgického hráče, jehož přestup se nezdařil kvůli
postupu belgického klubu a belgické asociace.
Z ustálené
judikatury (viz rozsudky ze dne 28. března 1979, Saunders, 175/78,
Recueil, s. 1129, bod 11; ze dne 28. června 1984, Moser,
180/83, Recueil, s. 2539, bod 15, ze dne 28. ledna 1992,
Steen, C‑332/90, Recueil, s. I‑341, bod 9, a výše uvedený
Kraus, bod 15) sice vyplývá, že ustanovení Smlouvy týkající se volného
pohybu pracovníků, a zvláště článek 48, se nevztahují na čistě
vnitrostátní situace členského státu, jinak řečeno, pokud neexistuje
žádný prvek, který by je spojoval se situací předpokládanou právem
Společenství.
Ze
skutkových zjištění učiněných předkládajícím soudem však vyplývá, že
J.‑M. Bosman uzavřel pracovní smlouvu s klubem jiného
členského státu s úmyslem vykonávat zaměstnání na území tohoto
státu. Proto se právem dovolává toho, že když tak učinil, ucházel se
o skutečně nabízené místo ve smyslu čl. 48 odst. 3
písm. a).
Jelikož
situace dotčená ve sporech v původním řízení nemůže být
kvalifikována jako čistě vnitrostátní, musí být argument UEFA zamítnut.

K existenci překážky volného pohybu pracovníků
Je
tedy třeba ověřit, zda přestupní pravidla představují překážku volného
pohybu pracovníků zakázanou článkem 48 Smlouvy.
Jak
Soudní dvůr opakovaně konstatoval, volný pohyb pracovníků je jednou ze
základních zásad Společenství a ustanovení Smlouvy, která tuto
svobodu zaručují, mají od uplynutí přechodného období přímý účinek.
Soudní
dvůr se rovněž domníval, že všechna ustanovení Smlouvy týkající se
volného pohybu osob mají ve svém souhrnu za cíl usnadnit všem státním
příslušníkům Společenství výkon zaměstnání jakékoli povahy na území
Společenství a brání opatřením, která by mohla tyto státní
příslušníky znevýhodnit, pokud si přejí vykonávat hospodářskou činnost
na území jiného členského státu (viz rozsudky ze dne 7. července
1988, Stanton, 143/87 Recueil, s. 3877, bod 13, a ze dne
7. července 1992, Singh, C‑370/90, Recueil, s. I‑4265, bod
16).
V této
souvislosti mají státní příslušníci členských států právo, které
vychází přímo ze Smlouvy, opustit svoji zemi původu a odebrat se na
území jiného členského státu a pobývat na něm za účelem výkonu
hospodářské činnosti (viz rozsudky ze dne 5. února 1991, Roux,
C‑363/89, Recueil, s. I‑273, bod 9, a výše uvedený Singh, bod
17).
Ustanovení,
která brání nebo odrazují státního příslušníka členského státu opustit
jeho zemi původu za účelem výkonu jeho práva na volný pohyb, tedy
představují překážky této svobody, i když se uplatňují nezávisle na
státní příslušnosti dotyčných pracovníků (viz rozsudek ze dne
7. března 1991, Masgio, C‑10/90, Recueil, s. I‑1119, body 18
a 19).
Soudní
dvůr mimoto v rozsudku ze dne 27. září 1988, Daily Mail and
General Trust (81/87, Recueil, s. 5483, bod 16) uvedl, že
ustanovení Smlouvy týkající se svobody usazování sice mají za cíl
zejména zajistit národní zacházení v přijímajícím členském státě,
avšak brání rovněž tomu, aby stát původu bránil svému státnímu
příslušníkovi nebo společnosti založené podle jeho práva,
a odpovídající tudíž definici v článku 58 v usazení se
v jiném členském státě. Práva zaručená článkem 52 a násl.
Smlouvy by byla zbavena své podstaty, kdyby stát původu mohl podnikům
zakázat opuštění svého území za účelem usazení se v jiném členském
státě. Stejné úvahy se musejí uplatnit ohledně článku 48 Smlouvy ve
vztahu k pravidlům, která jsou na překážku volnému pohybu státních
příslušníků členského státu, který si přeje vykonávat zaměstnání
v jiném členském státě.
Je
ovšem pravda, že přestupní pravidla dotčená ve sporech v původním
řízení se použijí i na přestupy hráčů mezi kluby patřícími do
různých národních asociací v rámci jednoho členského státu
a že obdobná pravidla upravují přestupy mezi kluby patřícími do
stejné národní asociace.
Jak
však podotkli J.-M. Bosman, dánská vláda a generální advokát
v bodě 209 a 210 svého stanoviska, mohou tato pravidla omezit
volný pohyb hráčů, kteří si přejí vykonávat svou činnost v jiném
členském státě, tím, že jim brání nebo je odrazují od opuštění jejich
mateřského klubu dokonce i po vypršení jejich pracovních smluv.
Tato
pravidla jsou na překážku volnému pohybu pracovníků, neboť stanoví, že
profesionální fotbalista nemůže vykonávat svoji činnost v novém
klubu usazeném v jiném členském státě, pokud tento klub nezaplatil
původnímu klubu odstupné za přestup, jehož výše byla dohodnuta oběma
kluby nebo stanovena podle pravidel sportovních asociací.
Jak
správně uvedl předkládající soud, není toto zjištění dotčeno
skutečností, že přestupní pravidla přijatá UEFA v roce 1990
stanovila, že hospodářské vztahy mezi dvěma kluby nemají vliv na činnost
hráče, který bude moci hrát za svůj nový klub. Tento klub je totiž
nadále povinen zaplatit odstupné pod hrozbou sankce, kterou může být až
výmaz pro dluhy, což mu účinně brání v angažování hráče
z klubu jiného členského státu, aniž by uhradil příslušné odstupné.
Tento
závěr není ani vyvrácen judikaturou Soudního dvora, které se dovolávají
URBSFA a UEFA, jež vylučuje, aby se článek 30 Smlouvy použil na
opatření omezující nebo zakazující určité způsoby prodeje, za
předpokladu, že jsou tyto právní předpisy jednak použitelné na všechny
dotčené subjekty provozující svou činnost na vnitrostátním území
a jednak postihují stejným způsobem, právně i fakticky,
uvádění tuzemských i zahraničních výrobků pocházejících
z jiných členských států na trh (viz rozsudek ze dne
24. listopadu 1993, Keck a Mithouard, C‑267/91
a C‑268/91, Recueil, s. I‑6097, bod 16).
Stačí
totiž uvést, že pravidla dotčená ve věcech v původním řízení se
sice použijí i na přestupy mezi kluby spadající pod různé národní
asociace uvnitř jednoho členského státu a jsou podobná těm, která
upravují přestupy mezi kluby spadající pod stejnou národní asociaci,
přesto přímo podmiňují přístup hráčů na trh práce v ostatních
členských státech, a mohou tedy představovat překážku volného
pohybu pracovníků. Nemohou být tedy spojovány s předpisy, které
upravují způsoby prodeje zboží, které podle rozsudku Keck
a Mithouard nespadají do působnosti článku 30 Smlouvy (viz také
v oblasti volného pohybu služeb rozsudek ze dne 10. května
1995, Alpine Investments, C‑384/93, Recueil, s. I‑1141, body 36 až
38).
Přestupní
pravidla tudíž představují překážku volného pohybu pracovníků,
zakázanou v zásadě článkem 48 Smlouvy. Jinak by tomu bylo tehdy,
kdyby tato pravidla sledovala legitimní cíl slučitelný se Smlouvou
a odůvodněný zásadními důvody veřejného zájmu. V takovém
případě je však ještě třeba, aby jejich uplatnění bylo způsobilé zaručit
uskutečnění dotčeného cíle a nepřekračovalo meze toho, co je pro
dosažení tohoto cíle nezbytné (viz zejména výše uvedený rozsudek Kraus,
bod 32, a rozsudek ze dne 30. listopadu 1995, Gebhard,
C‑55/94, Recueil, s. I‑4165, bod 37).

K existenci ospravedlňujících důvodů
URBSFA,
UEFA, jakož i francouzská a italská vláda nejprve tvrdily, že
přestupní pravidla jsou odůvodněna snahou o udržení finanční
a sportovní rovnováhy mezi kluby a snahou podpořit vyhledávání
talentů a výchovu mladých hráčů.
Vzhledem
ke značnému společenskému významu sportu a zejména fotbalu ve
Společenství je třeba uznat, že cíle, které směřují k zajištění
rovnováhy mezi kluby a k zajištění určité rovnosti šancí
a nejistého výsledku a podporující získávání a vzdělání
mladých hráčů, jsou legitimní.
Pokud
jde o první z těchto cílů, J.‑M. Bosman správně uvedl, že
použití přestupních pravidel není přiměřeným prostředkem
k zajištění finanční a sportovní rovnováhy ve fotbalovém
světě. Tato pravidla nezabrání nejbohatším klubům v tom, aby si
zajistily služby nejlepších hráčů, ani v tom, aby se finanční
prostředky staly rozhodujícím prvkem ve sportovní soutěži, a aby
tím byla značně pozměněna rovnováha mezi kluby.
Pokud
jde o druhý cíl, je nutné přiznat, že perspektiva získání náhrady
za přestup, výcvik a vzdělání skutečně podněcuje fotbalové kluby
k vyhledávání talentů a k výchově mladých hráčů.
Protože
však není možné s jistotou předvídat sportovní budoucnost těchto
mladých hráčů a protože jen omezený počet těchto hráčů se vydá na
profesionální dráhu, je tuto náhradu nutné charakterizovat jako
nahodilou a v důsledku toho nezávislou na skutečných nákladech
klubů na výchovu budoucích profesionálních hráčů i těch, kteří se
profesionály nikdy nestanou. Za těchto podmínek nemůže být výhled na
obdržení náhrady určujícím prvkem pro podporu získávání a výchovy
mladých hráčů ani přiměřený prostředek k financování těchto
činností, zvláště v případě malých klubů.
Jak
krom toho uvedl generální advokát v bodě 226 a násl. svého
stanoviska, stejných cílů může být dosaženo přinejmenším stejně účinně
jinými prostředky, které nebrání volnému pohybu pracovníků.
Dále bylo tvrzeno, že přestupní pravidla jsou nutná pro zachování světové organizace fotbalu.
V tomto
ohledu je třeba poznamenat, že probíhající řízení se týká použití
těchto pravidel uvnitř Společenství a netýká se vztahů mezi
národními asociacemi členských států a asociacemi třetích zemí.
Krom toho použití rozdílných pravidel na přestupy mezi kluby spadajícími
pod národní asociace Společenství a na přestupy mezi těmito kluby
a kluby spadajícími pod národní asociace třetích zemí nečiní
zvláštní problémy. Jak totiž vyplývá z bodů 22 a 23 výše,
pravidla upravující do současné doby přestupy uvnitř národních asociací
některých členských států se liší od pravidel použitelných na
mezinárodním poli.
Konečně
argument, že uvedená pravidla jsou nezbytná pro kompenzaci nákladů,
které kluby musely vynaložit na vyplacení odstupného při získávání svých
hráčů, nelze přijmout, neboť se snaží odůvodnit zachování překážek
volného pohybu pracovníků pouhou skutečností, že takové překážky mohly
existovat v minulosti.
Na
první otázku je tedy namístě odpovědět tak, že článek 48 Smlouvy brání
použití pravidel vydaných sportovními asociacemi, podle nichž
profesionální fotbalista, který je státním příslušníkem členského státu,
může být po vypršení smlouvy se svým původním klubem zaměstnán klubem
jiného členského státu pouze tehdy, pokud tento klub zaplatí původnímu
klubu odstupné za přestup a náhradu za výcvik a vzdělání.

K výkladu článku 48 Smlouvy s ohledem na ustanovení o státní příslušnosti
Podstatou
druhé otázky vnitrostátního soudu je, zda článek 48 Smlouvy brání
použití pravidel národních asociací, podle nichž mohou kluby
v rámci soutěží organizovaných těmito asociacemi nominovat pouze
omezený počet profesionálních hráčů se státní příslušností jiného
členského státu.

K existenci překážky volného pohybu pracovníků
Jak
Soudní dvůr konstatoval v bodě 87 výše, článek 48 Smlouvy se
použije na pravidla vydaná sportovními asociacemi, která stanoví
podmínky výkonu zaměstnání profesionálních sportovců. Je třeba tedy
zkoumat, zda ustanovení o státní příslušnosti nepředstavují
překážku volného pohybu pracovníků zakázanou článkem 48.
Článek
48 odst. 2 výslovně stanoví, že volný pohyb pracovníků zahrnuje
odstranění jakékoli diskriminace mezi pracovníky členských států na
základě státní příslušnosti, pokud jde o zaměstnávání, odměnu za
práci a pracovní podmínky.
Výše
uvedené ustanovení bylo provedeno zejména článkem 4 nařízení Rady (EHS)
č. 1612/68 ze dne 15. října 1968 o volném pohybu
pracovníků uvnitř Společenství (Úř. věst. L 257, s. 2;
Zvl. vyd. 05/01, s. 15), podle kterého právní a správní
předpisy členských států, které omezují početně nebo procentuálně
zaměstnávání cizích státních příslušníků v podnicích, oborech nebo
regionech nebo na úrovni státu, se nevztahují na státní příslušníky
ostatních členských států.
Stejná
zásada brání tomu, aby ustanovení obsažená v předpisech
sportovních asociací omezovala právo státních příslušníků jiných
členských států v pozici profesionálních hráčů zúčastňovat se
fotbalových utkání (viz výše uvedený rozsudek Donà, bod 19).
Okolnost,
že se tato ustanovení netýkají zaměstnávání hráčů, které není omezeno,
ale možnosti jejich klubů nominovat je v oficiálním zápase, je
v tomto ohledu bezvýznamná. Jelikož účast profesionálního hráče
v takovém utkání je jeho hlavní činností, je zjevné, že pravidlo,
které ji omezuje, omezuje zároveň možnost zaměstnávání dotyčného hráče.

K existenci ospravedlňujících důvodů
Jelikož
byla prokázána existence překážky, je nutné ověřit, zda tato překážka
může být ospravedlněna s ohledem na článek 48 Smlouvy.
URBSFA,
UEFA, jakož i německá, francouzská a italská vláda uplatňují,
že ustanovení o státní příslušnosti jsou odůvodněna čistě
nehospodářskými, sportovními důvody.
Zaprvé
mají sloužit k ochraně tradiční vazby mezi klubem a jeho
zemí, která má velký význam pro ztotožnění se veřejnosti se svým
oblíbeným klubem a pro zajištění, aby kluby účastnící se
mezinárodních soutěží skutečně reprezentovaly svou zemi.
Zadruhé
jsou tato ustanovení nutná pro vytvoření dostatečné rezervy národních
hráčů, aby národní družstva mohla zařadit hráče vysoké úrovně na všechny
pozice.
Zatřetí
přispívají k zachování sportovní rovnováhy mezi kluby a brání
nejbohatším klubům, aby si zajistily služby nejlepších hráčů.
UEFA
konečně zdůraznila, že pravidlo „3 + 2“ bylo vypracováno
společně s Komisí a že musí být pravidelně revidováno
v závislosti na vývoji politiky Společenství.
V tomto
ohledu je namístě připomenout, že v bodě 14 a 15 výše
uvedeného rozsudku Donà Soudní dvůr uznal, že ustanovení Smlouvy
týkající se volného pohybu osob nebrání právní úpravě nebo praxi, která
vylučuje zahraniční hráče z některých utkání z nehospodářských
důvodů souvisejících se specifickým charakterem a rámcem těchto
utkání, a týkajících se tudíž sportu jako takového, jako je tomu
například v případě utkání národních mužstev různých zemí. Soudní
dvůr nicméně zdůraznil, že toto omezení působnosti dotyčných ustanovení
se musí týkat jen vlastního účelu.
V projednávaném
případě se ustanovení o státní příslušnosti netýkají specifických
utkání mezi reprezentačními mužstvy zemí, ale použijí se na oficiální
utkání mezi kluby, a tudíž na hlavní část činnosti vykonávané
profesionálními hráči.
Za
těchto podmínek nemohou být ustanovení o státní příslušnosti
považována za slučitelná s článkem 48 Smlouvy, aniž by toto
ustanovení nezbavila užitečného účinku a nepopřela základní právo
na svobodný přístup k zaměstnání, které toto ustanovení přiznává
individuálně každému pracovníkovi Společenství (k poslednímu bodu
viz rozsudek ze dne 15. října 1987, Heylens, 222/86, Recueil,
s. 4097, bod 14).
Žádný
z argumentů, jichž se dovolávaly sportovní asociace a vlády,
které předložily svá vyjádření, nemůže zpochybnit tento závěr.
Zaprvé
je třeba podotknout, že vztah mezi fotbalovým klubem a členským
státem, ve kterém je usazen, nelze považovat za inherentní sportovní
činnosti, stejně tak jako vztah, který spojuje tento klub s jeho
čtvrtí, městem či regionem, nebo, jako v případě Velké Británie,
s územím, které pokrývá každá jednotlivá federace. Ačkoli se
v národních šampionátech střetávají kluby z různých regionů,
měst nebo čtvrtí, žádné pravidlo v případě těchto zápasů neomezuje
právo klubů nominovat hráče pocházející z jiných regionů, měst nebo
čtvrtí.
V případě
mezinárodních soutěží je krom toho účast vyhrazena klubům, které ve své
zemi dosáhly určitých sportovních výsledků, a státní příslušnost
hráčů nehraje zvláštní roli.
Zadruhé
je třeba poznamenat, že národní mužstva sice mají být složena
z hráčů, kteří mají státní příslušnost dotyčné země, tito hráči
však nemusejí být registrováni klubem této země. Ostatně kluby, které
zaměstnávají zahraniční hráče, jsou v souladu s pravidly
sportovních asociací povinny umožnit těmto hráčům účast v některých
utkáních v rámci národního mužstva jejich země.
Volný
pohyb pracovníků sice otevřením trhu práce jednoho členského státu
státním příslušníkům ostatních členských států sníží šance pro tuzemské
státní příslušníky najít pracovní místo na území státu, jehož jsou
státními příslušníky, na druhé straně však otvírá nové perspektivy
zaměstnání týmž pracovníkům v ostatních členských státech. Tyto
úvahy se zjevně uplatní i v případě profesionálních
fotbalistů.
Pokud
jde zatřetí o zachování sportovní rovnováhy, je třeba poznamenat,
že ustanovení o státní příslušnosti, která by bránila nejbohatším
klubům angažovat nejlepší zahraniční hráče, nemohou dosáhnout tohoto
cíle, neboť neexistuje žádné pravidlo, které by omezovalo možnost těchto
klubů angažovat nejlepší národní hráče, což tuto rovnováhu ohrožuje
stejnou měrou.
Pokud
jde konečně o argument ohledně účasti Komise na vypracování
pravidla „3 + 2“, je třeba připomenout, že kromě případů, kdy
jí jsou pravomoci výslovně svěřeny, nemůže Komise poskytnout záruku
slučitelnosti určitého chování se Smlouvou (viz také rozsudek ze dne
27. května 1981, Essevi a Salengo, 142/80 a 143/80,
Recueil, s. 1413, bod 16). Nemá v žádném případě pravomoc
povolovat chování odporující Smlouvě.
Z výše
uvedeného vyplývá, že článek 48 Smlouvy brání použití pravidel vydaných
sportovními asociacemi, podle nichž mohou fotbalové kluby nominovat
k zápasům v soutěžích organizovaných těmito asociacemi jen
omezený počet profesionálních hráčů se státní příslušností jiného
členského státu.

K výkladu článků 85 a 86 Smlouvy
Protože
oba typy pravidel, jichž se týkají předběžné otázky, jsou
v rozporu s článkem 48, není namístě rozhodovat o výkladu
článků 85 a 86 Smlouvy.

K časové působnosti rozsudku
Ve
svých ústních i písemných vyjádřeních upozornily UEFA
a URBSFA Soudní dvůr na možné vážné důsledky jeho rozsudku na
organizaci fotbalu jako celku v případě, že Soudní dvůr shledá, že
přestupní pravidla a ustanovení o státní příslušnosti jsou
neslučitelná se Smlouvou.
J.-M.
Bosman upozornil Soudní dvůr na možnost omezit časovou působnost jeho
rozsudku, pokud jde o přestupní pravidla, zároveň se však vyjádřil,
že takové řešení není nutné.
V souladu
s ustálenou judikaturou výklad, který Soudní dvůr dává pravidlu
práva Společenství při výkonu své pravomoci, kterou mu přiznává článek
177 Smlouvy, objasňuje a upřesňuje v případě potřeby význam
a dosah takového pravidla tak, jak musí být nebo by mělo být
chápáno a používáno od okamžiku, kdy nabylo účinnosti. Z toho
vyplývá, že takto vyložené pravidlo může a musí být použito soudcem
i na právní vztahy vzniklé a vytvořené před rozsudkem
rozhodujícím o žádosti o výklad, pokud jsou krom toho splněny
podmínky umožňující předložit příslušným soudům spor týkající se použití
uvedeného pravidla (viz zejména rozsudek ze dne 2. února 1988,
Blaizot, 24/86, Recueil, s. 379, bod 27).
Pouze
výjimečné okolnosti mohou Soudní dvůr přimět k tomu, aby na
základě obecné zásady právní jistoty, která je vlastní právnímu řádu
Společenství, omezil možnost všech zúčastněných osob dovolávat se
ustanovení, jehož výklad podal, za účelem zpochybnění právních vztahů
založených v dobré víře (viz zejména výše uvedené rozsudky Blaizot,
bod 28, a Legros, bod 30).
V projednávaném
případě mohly zvláštnosti pravidel vydaných sportovními asociacemi
týkajících se přestupů hráčů mezi kluby různých členských států
i okolnost, že stejná nebo podobná pravidla se vztahují jak na
přestupy mezi kluby spadající pod stejnou národní asociaci, tak na
přestupy mezi kluby spadající pod různé sportovní asociace uvnitř
jednoho členského státu, způsobit stav nejistoty, pokud jde
o slučitelnost těchto pravidel s právem Společenství.
Za
těchto podmínek brání naléhavý požadavek právní jistoty tomu, aby
právní situace, které v minulosti pozbyly účinnosti, byly
zpochybněny. Nicméně je třeba učinit výjimku ve prospěch osob, které
v potřebné době učinily kroky k ochraně svých práv. Konečně je
namístě upřesnit, že omezení účinků uvedeného výkladu se vztahuje pouze
na odstupné za přestup a náhradu za výcvik a vzdělání, která
k datu vynesení rozsudku byla již zaplacena nebo je splatná na
základě pohledávky vzniklé před tímto datem.
Z toho
důvodu je třeba rozhodnout, že přímého účinku článku 48 Smlouvy se
nelze dovolávat na podporu požadavků týkajících se odstupného za přestup
a náhrady za výcvik a vzdělání, která je k datu rozsudku
již zaplacena, s výjimkou osob, které před tímto datem podaly
žalobu nebo vznesly podobný nárok v souladu s vnitrostátním
právem.
Naproti
tomu nelze připustit omezení časové působnosti tohoto rozsudku
v případě ustanovení o státní příslušnosti. Ve světle výše
uvedených rozsudků Walrave a Donà se dotyčné osoby nemohly rozumně
domnívat, že diskriminace vyplývající z těchto ustanovení je
slučitelná s článkem 48 Smlouvy.

K nákladům řízení
Výdaje
vzniklé dánské, německé, francouzské a italské vládě a Komisi
Evropských společenství, které předložily Soudnímu dvoru vyjádření, se
nenahrazují. Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde
o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve sporu
probíhajícím před vnitrostátním soudem, je k rozhodnutí
o nákladech řízení příslušný uvedený soud.
Z těchto důvodů
SOUDNÍ DVŮR
o otázkách, které mu položil cour d’appel de Liège rozsudkem ze dne 1. října 1993, rozhodl takto:
1)
Článek
48 Smlouvy o EHS brání použití pravidel vydaných sportovními
asociacemi, podle nichž profesionální fotbalista, který je státním
příslušníkem členského státu, může být po vypršení smlouvy se svým
původním klubem zaměstnán klubem jiného členského státu pouze tehdy,
pokud tento klub zaplatí původnímu klubu odstupné za přestup
a náhradu za výcvik a vzdělání.
2)
Článek
48 Smlouvy o EHS brání použití pravidel vydaných sportovními
asociacemi, podle nichž mohou fotbalové kluby nominovat k zápasům
v soutěžích organizovaných těmito asociacemi jen omezený počet
profesionálních hráčů se státní příslušností jiného členského státu.
3)
Přímého
účinku článku 48 Smlouvy o EHS se nelze dovolávat na podporu
požadavků týkajících se odstupného za přestup a náhrady za výcvik
a vzdělání, která je k datu rozsudku již zaplacena,
s výjimkou osob, které před tímto datem podaly žalobu nebo vznesly
podobný nárok v souladu s vnitrostátním právem.
Rodríguez Iglesias
Kakouris      Edward
Hirsch
Mancini
Moitinho de Almeida
Kapteyn
Gulmann
Murray      Jann
Ragnemalm
Vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 15. prosince 1995.
Vedoucí soudní kanceláře

Předseda
R. Grass Rodríguez Iglesias
*
Jednací jazyk: francouzština.