CELEX: 62006CJ0498
Sociālā politika
Darba ņēmēju aizsardzība darba devēja maksātnespējas gadījumā
Direktīva 80/987/EEK, kas grozīta ar Direktīvu 2002/74/EK
3. panta pirmā daļa un 10. punkta a) apakšpunkts
Pabalsts nelikumīgas atlaišanas gadījumā, par kuru panākta vienošanās ārpustiesas samierināšanas procedūrā
Maksājums, ko veic garantiju iestāde
Maksājums, kas atkarīgs no tiesas nolēmuma pieņemšanas
Vienlīdzības un nediskriminācijas princips

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Padomes 1980. gada 20. oktobra Direktīvas 80/987/EEK par dalībvalstu normatīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz darbinieku aizsardzību to darba devēja maksātnespējas gadījumā (
OV L 283, 23. lpp.
), kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 23. septembra Direktīvu 2002/74/EK (
OV L 270, 10. lpp.
; turpmāk tekstā — “Direktīva 80/987”), interpretāciju.
Šis lūgums ir izteikts prāvā starp Roblediljo Nunjesu [
Robledillo Núñez
] un
Fondo de Garantía Salarial
(Algas garantiju fonds, turpmāk tekstā — “
Fogasa
”) par
Fogasa
atteikumu, pamatojoties uz tās subsidāro atbildību, maksāt ieinteresētajai personai pabalstu sakarā ar viņas nelikumīgo atlaišanu, lai gan šī pabalsta samaksa ir paredzēta mierizlīgumā, kas ārpus tiesas noslēgts starp Roblediljo Nunjesu un viņas darba devēju.
Atbilstošais tiesiskais regulējums
Kopienu tiesiskais regulējums
Direktīvas 80/987 1. panta 1. punkts nosaka, ka “šī direktīva attiecas uz tām darbinieku prasībām pret darba devējiem, kas atzīti par maksātnespējīgiem 2. panta 1. punkta nozīmē, kuras izriet no darba līgumiem vai darba attiecībām”.
Minētās direktīvas 2. panta 2. punktā ir precizēts, ka tā neierobežo valstu tiesību aktos definētos terminus “darbinieks”, “darba devējs”, “darba samaksa”, “iegūtās tiesības” un “iegūstamās tiesības”.
Direktīvas 80/987 3. panta pirmā daļa paredz :
“Dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka saskaņā ar 4. pantu garantiju iestādes garantē to, ka apmierina darbinieku prasījumus attiecībā uz darba samaksu, kas izriet no darba līgumiem vai darba attiecībām, ietverot atlaišanas pabalstus sakarā ar darba attiecību pārtraukšanu [izbeigšanu], ja tos paredz valsts tiesību akti.”
Direktīvas 80/987 10. panta a) un b) punktā ir paredzēts :
“Šī direktīva neietekmē dalībvalstu izvēli:
a)
veikt vajadzīgos pasākumus, lai novērstu pārkāpumus [ļaunprātīgu rīcību];
b)
atteikties no atbildības, kas minēta 3. pantā, vai saistību garantijas, kas minēta 7. pantā, vai samazināt tās, ja izrādās, ka saistību izpildi nevar attaisnot, jo darbinieks un darba devējs ir īpaši saistīti, un starp viņiem pastāv slepena noruna kopīgu interešu dēļ.”
Saskaņā ar Direktīvas 2002/74 3. pantu tā ir stājusies spēkā 2002. gada 8. oktobrī.
Spānijas tiesiskais regulējums
Prasījumi, kurus apmierina
Fogasa
33. panta 1. punktā Karaļa 1995. gada 24. marta likumdošanas dekrētā 1/1995, ar kuru ir apstiprināts Darbinieku statūtu grozītais teksts (
Estatuto de los Trabajadores
,
BOE
Nr. 75, 29.03.1995., 9654. lpp.) redakcijā, kas ir spēkā kopš 2002. gada 14. decembra (turpmāk tekstā — “Darbinieku statūti”), ir noteikts:
“Algas garantiju fonds [..] samaksā darba ņēmējiem atalgojuma summu, kas viņiem pienākas uzņēmumu maksātnespējas, maksājumu pārtraukšanas, bankrota vai tiesas uzraudzībā notiekošas sanācijas gadījumā.
Šī punkta iepriekšējā daļā par atalgojumu uzskata summu, kas par tādu atzīta mierizlīguma aktā vai tiesas nolēmumā saskaņā ar visām 26. panta 1. punktā paredzētajām definīcijām, kā arī likumā paredzētajos gadījumos “salarios de tramitación” [alga tiesvedības laikā] [..].”
Darbinieku statūtu 33. panta 2. punkts redakcijā, kas noteikta ar 1997. gada 19. decembra Likumu Nr. 60/1997 (
BOE
Nr. 304, 20.12.1997., 37453. lpp.), noteica:
“Algas garantiju fonds iepriekšējā punktā paredzētajos gadījumos darba ņēmējiem samaksā pabalstus, kas noteikti spriedumā vai administratīvā lēmumā, sakarā ar atlaišanu vai līguma izbeigšanu atbilstoši šī likuma 50. un 51. pantam un 52. panta c) punktam maksimālā apmērā par vienu dienesta gadu ar noteikumu, ka darba samaksa dienā, ko izmanto par aprēķinu bāzi, nepārsniedz divkāršu minimālo starpprofesiju darba algu.
[..]”
Darbinieku statūtu 33. panta 2. punkts redakcijā, kas noteikta ar 2006. gada 29. decembra Likumu 43/2006 par attīstības un nodarbinātības veicināšanu (
BOE
Nr. 312, 30.12. 2006., 46586. lpp.), kas pieņemts ar Karaļa 2006. gada 9. jūnija dekrētu-likumu Nr. 5/2006 (
Real Decreto Ley 5/2006
,
BOE
Nr. 141, 14.06.2006., 22670. lpp.), kas stājies spēkā 2006. gada 15. jūnijā, nosaka:
“Iepriekšējā punktā minētajos gadījumos
Fonds de garantie salariale
maksā nolēmumā, rīkojumā, tiesas mierizlīguma aktā vai administratīvajā lēmumā atzītos pabalstus darbiniekiem sakarā ar atlaišanu vai līguma izbeigšanu saskaņā ar šī likuma 50., 51. un 52. pantu un saskaņā ar 2003. gada 9. jūlija Likuma Nr. 22/2003 par maksātnespēju 64. pantu [..].”
Atbilstoši Darbinieku statūtu 56. pantam nelikumīga atlaišana, ko par tādu ir atzinis darba devējs mierizlīguma aktā, kas noslēgts ārpus tiesas vai tiesā vai kas apstiprināts ar tiesas nolēmumu, rada darba devējam pienākumu samaksāt attiecīgajam darbiniekam, pirmkārt, “salarios de tramitación”, tas ir, algu, kas pienākas par atlaišanas apstrīdēšanas procedūras laiku, un, otrkārt, kompensāciju sakarā ar darba līguma izbeigšanu.
Ārpustiesas samierināšana
Karaļa 1995. gada 7. aprīļa dekrēts 2/1995, ar kuru ir apstiprināts likuma par darba strīdu iztiesāšanas kārtību grozītais teksts (
Ley de Procedimiento laboral
,
BOE
Nr. 86, 11.04.1995., 10695. lpp., turpmāk tekstā — “
LPL
”), paredz cita starpā ārpustiesas vai pirmstiesas samierināšanas noteikumus.
LPL
67. pants, kas nosaka mierizlīguma apstrīdēšanas noteikumus, paredz:
“1.   Puses un personas, kurām mierizlīgums var radīt zaudējumus, var to apstrīdēt tiesā, kas ir kompetenta izskatīt lietu, kas ir mierizlīguma priekšmets, ceļot prasību par spēkā neesamības atzīšanu, pamatojoties uz līgumu spēkā neesamības pamatiem.
2.   Prasību var celt 30 dienu laikā pēc mierizlīguma pieņemšanas. Personām, kuru tiesības ir aizskartas, termiņš sākas dienā, kurā tās uzzina par mierizlīgumu.”
Samierināšanas iestāžu darbību regulē Karaļa 1979. gada 23. novembra dekrēts 2756/1979 (
BOE
Nr. 291, 5.12.1979., 28015. lpp.), kas nosaka
Instituto de Mediación, Arbitraje y Conciliación
(Starpniecības, arbitrāžas un samierināšanas centrs) uzdevumus. Minētā Karaļa dekrēta 5., 8., 10. un 11. pants nosaka:
“
5. pants
1.   Samierināšana notiek Starpniecības, arbitrāžas un samierināšanas centrā atbilstoši pakalpojuma sniegšanas vietai vai ieinteresēto personu dzīvesvietai vai pēc prasītāja izvēles.
2.   Samierināšana notiek, piedaloties direktoram, arbitrāžas tiesas priekšsēdētājam, sekretāram vai jebkuram citam Centra darbiniekam, ar nosacījumu, ka tiem ir pabeigta juridiskā izglītība (“Licenciatura”).
Samierināšanas procedūras pusēm ir jābūt tādai pašai procesuālajai rīcībspējai, kāda tiek prasīta pusēm darba strīdu iztiesāšanas procesā.
[..]
8. pants
1.   Pēc prasības saņemšanas un reģistrēšanas to pārbauda, lai noteiktu, vai ir izpildīti prasītie nosacījumi. Vajadzības gadījumā tiek prasīti nepieciešamie precizējumi, lai pareizi uzaicinātu ieinteresētās personas. Pienācīgi datētu un apzīmogotu kopiju pret parakstu izsniedz uzaicinātajai personai, to informējot par samierināšanas norises vietu, datumu un laiku, kam ir jānotiek likumā noteiktajā termiņā. Gadījumā, ja uzaicinātā persona nav lūguma iesniedzējs un noraida uzaicinājumu, tad tas tiek paziņots tādā pašā veidā kā pārējām ieinteresētajām personām.
[..]
10. pants
Uzsākot sēdi, samierinātājs vispirms izsauc puses, kas var ierasties kopā ar uzticības personu, pārbauda to identitāti, to rīcībspēju un pārstāvības tiesības un ar lūguma iesniedzēja piekrišanu dod tām vārdu, lai tas paskaidrotu savas prasības un pamatus, savukārt iepazīstināšana ar dokumentiem un citiem pierādījumiem ir fakultatīva.
Pēc tam viņš uzaicina ieinteresētās personas vienoties, vajadzības gadījumā ar uzticības personu palīdzību, dodot tiem vārdu tik reižu, cik ir vajadzīgs un vajadzības gadījumā piedāvājot taisnīgus risinājumus. Viņš nodrošina kārtību diskusijas laikā, un viņam ir pienākums to pārtraukt, ja kārtība tiek traucēta vai izrādās, ka nav iespējams vienoties, abos minētajos gadījumos tiek uzskatīts, ka procedūra ir noslēgusies, nepanākot izlīgumu.
Samierinātājs sagatavo sēdes protokolu un pēc iespējas skaidrāk apkopo ieinteresēto personu starpā panākto mierizlīgumu. Ja nav noslēgts nekāds mierizlīgums, viņš to skaidri konstatē.
Aktu paraksta ieinteresētās personas un samierinātājs un, ja viens no tiem neprot vai nevar to parakstīt, to ieraksta protokolā un uzticības persona var to parakstīt šīs personas vārdā. Atteikums parakstīt, kā arī atteikuma pamatojums, ja tas ir zināms, tiek tieši norādīts un tiek uzskatīts, ka procedūra ir noslēgusies, nepanākot izlīgumu.
Pēc samierināšanas procesa samierinātājs nekavējoties nodod ieinteresētajām personām apliecinātu protokola kopiju.
11. pants
Starpniecības, arbitrāžas un samierināšanas centra lēmumi ir izpildu spēks. Par to izpildi ir atbildīgas darba tiesas.
[..]”
Samierināšana tiesā
Samierināšanu tiesā regulē
LPL
84. pants, kas ir izteikts šādi:
“1.   Tiesa, izskatot lietu atklātā tiesas sēdē, mēģina panākt mierizlīgumu, norādot pusēm uz to tiesībām un pienākumiem, procedūrai neietekmējot iespējamā sprieduma saturu. Ja tiesa uzskata, ka mierizlīgums rada smagu kaitējumu vienai no pusēm, pretlikumīgas darbības vai tiesību ļaunprātīgu izmantošanu, tā to neapstiprina.
2.   Tiesa var apstiprināt mierizlīgumu jebkurā brīdī pirms sprieduma pasludināšanas.
[..]”
Attiecībā uz
Fogasa
līdzdalību darba strīdu izskatīšanas procedūrās
LPL
23. pants nosaka:
“1.   Algas garantiju fonds jebkurā brīdī kā lietas dalībnieks var iestāties procedūrā, kuras rezultātā Algas garantiju fondam var būt jāmaksā darbiniekiem darba samaksa vai kompensācijas; tā iestāšanās lietā neaizkavē un nepārtrauc procedūru.
[..]”
Fogasa
tiesības un pienākumi
Atbilstoši
LPL
274. un 275. pantam, kas regulē
Fogasa
līdzdalību uzņēmumu maksātnespējas pasludināšanas procedūrā:
“
274. pants
1.   Pirms maksātnespējas pasludināšanas Algas garantiju fonds tiek uzklausīts ne vēlāk kā piecpadsmit dienu laikā, ja tas nav uzaicināts iepriekš, lai tas varētu prasīt pieņemt savlaicīgus pasākumus un norādīt galvenā parādnieka īpašumus, par kuriem tam ir zināms.
2.   Trīsdesmit dienu laikā pēc Algas garantiju fonda prasīto pasākumu pieņemšanas, tiesa, kas izskata lietu, izdod rīkojumu, kurā pasludina, ja tam ir pamats, darba devēja pilnīgu vai daļēju maksātnespēju un nosaka apķīlātā īpašuma vērtību. Katrā ziņā maksātnespēja tiek uzskatīta par pagaidu līdz brīdim, kad darba devēja īpašumi kļūst zināmi vai apķīlātie īpašumi tiek pārdoti.
[..]
275. pants
1.   Ja īpašumi, kurus var apķīlāt, tiek izmantoti parādnieka uzņēmuma ražošanas procesā un tas turpina savu darbību, Algas garantiju fonds var prasīt atlikt izpildi uz 30 dienām [..].
2.   Ja Algas garantiju fonds ir konstatējis, ka nav iespējams izpildīt prasījumus, kas izriet no darba attiecībām, [..] tas paziņo to kopā ar iemesliem, prasot pasludināt maksātnespēju tikai tāpēc, lai atzītu algas garantiju maksājumus.”
Karaļa 1985. gada 6. marta dekrēta 505/1985 par Algas garantiju fondu organizāciju un darbību (
BOE
Nr. 92, 17.04.1985., 10203. lpp.) 28. panta 3. punkts nosaka šādus noteikumus
Fogasa
adresēto lūgumu uzņemties saistības izskatīšanai:
“Vajadzības gadījumā, beidzoties iepriekš 2. punktā minētajam izmeklēšanas termiņam, ģenerālsekretariāts piecu dienu laikā pieņem lēmumu, kurā tas pilnībā vai daļēji apmierina vai noraida lūgumus. Ir jānoraida ļaunprātīgi un krāpnieciski maksājumu lūgumi un tādi, kuru maksāšana nav pamatota, jo darbiniekiem un darba devējiem ir kopēja interese radīt šķietamu likumisku maksātnespēju, lai saņemtu Algas garantiju fonda maksājumus.”
Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
Roblediljo Nunjesa, prasītāja pamata prāvā, bija sabiedrības
Linya Fish SL
(turpmāk tekstā — “sabiedrība
Linya Fish
”) personāla locekle laikposmā no 2001. gada 4. oktobra līdz 2003. gada 28. janvārim, t.i., dienai, kurā sabiedrība viņu atlaida.
Pamatojoties uz samierināšanas lūgumu, ko Roblediljo Nunjesa iesniedza Algesiras Starpniecības, arbitrāžas un samierināšanas centrā, puses 2003. gada 2. aprīlī noslēdza mierizlīgumu sakarā ar atlaišanas nelikumību, atbilstoši kuram sabiedrība
Linya Fish
atzina tās pienākumu samaksāt Roblediljo Nunjesai EUR 1237 (turpmāk tekstā — “atlaišanas pabalsts”), lai gan pēc iesniedzējtiesas uzskata šis pabalsts nekādā gadījumā nevar pārsniegt summu EUR 1186.
2004. gada 5. maijā izpildu procedūras ietvaros atbilstoši Roblediljo Nunjesas prasības pieteikumam pret sabiedrību
Linya Fish
tika pasludināta pagaidu maksātnespēja. 2004. gada 26. novembrī, pamatojoties uz minēto spriedumu, Roblediljo Nunjesa prasīja
Fogasa
samaksāt tai kompensāciju, kas atbilstu atlaišanas pabalstam, kuru šī sabiedrība viņai nav samaksājusi.
Ar 2005. gada 21. janvāra lēmumu
Fogasa
pilnībā noraidīja šo prasību, pamatojot ar to, ka atlaišanas pabalsts nav atzīts nevienā spriedumā vai administratīvajā lēmumā.
2006. gada 5. maijā Roblediljo Nunjesa iesniedza
Juzgado de lo Social Único de Algeciras
prasību pret minēto lēmumu par
Fogasa
atteikumu. Viņa apstrīd tās atteikumu viņai samaksāt atlaišanas pabalstu, kas paredzēts mierizlīgumā.
Iesniedzējtiesas lēmuma pamatojumā valsts tiesa precizē, ka Spānijas tiesības Darbinieku statūtu 33. panta 2. punktā redakcijā, kas bija spēkā pirms 2006. gada 15. jūnija, paredz pabalstu sakarā ar darba attiecību izbeigšanu samaksu, bet tikai tad, ja spriedumā vai administratīvā lēmumā ir atzīts, ka tie ir jāmaksā darbiniekiem sakarā ar viņu atlaišanu vai līguma izbeigšanos. Tā kā šajā Darbinieku statūtu normā nav minēti pabalsti, kas atzīti ārpustiesas samierināšanas procedūrā, tie pēc šīs tiesas uzskata neietilpst to skaitā, kurus maksā
Fogasa
.
Atsaucoties uz 2005. gada 13. decembra rīkojumu lietā
C-177/05
Guerrero Pecino
(
Recueil
, I-10887. lpp.
) par pabalstu, kas noteikts samierināšanas procedūrā tiesā, iesniedzējtiesa precizē atšķirību starp ārpustiesas samierināšanu un samierināšanu tiesā, proti, pēdējā notiek tiesā, kas cita starpā var atteikties to apstiprināt, piemērojot
LPL
84. panta 1. punktu, bet ārpustiesas samierināšana norit iestādē, kam ir uzticēts tieši šis uzdevums un kam nav nekādas iespējas pārbaudīt ne mierizlīguma saturu, ne arī tiesības apstiprināt vai neapstiprināt minēto izlīgumu. Šī likumā noteiktā divu samierināšanas veidu nodalījuma mērķis ir samazināt iespējamo krāpšanu. Tomēr šī pati tiesa uzskata, ka
Fogasa
varēja atteikties maksāt atlaišanas pabalstu, kas noteikts ārpustiesas samierināšanas procedūrā, pamatojoties uz veicamajā procedūrā konstatētu krāpšanu, lai iegūtu šīs iestādes pabalstus darba devēja maksātnespējas gadījumā.
Šādos apstākļos
Juzgado de lo Social Único de Algeciras
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai, ņemot vērā vispārīgo vienlīdzības un nediskriminācijas principu, Darbinieku statūtu [..] — to spēkā esošajā redakcijā un agrākajā redakcijā, kas bija spēkā līdz 2006. gada 14. jūnijam, — 33. panta 2. punktā paredzētā atšķirīgā attieksme ir objektīvi nepamatota un vai tādējādi atlaišanas pabalsti, kas darbiniekam atzīti ārpus tiesas noslēgtā mierizlīgumā, ietilpst Direktīvas 80/987 [..] ar grozījumiem, kas izdarīti ar Direktīvu 2002/74 [..], piemērošanas jomā, ja Darbinieku statūtu 33. panta 1. punkts pieļauj šāda veida mierizlīgumus saistībā ar garantiju iestādes maksātu “salarios de tramitación”, kas noteikts šīs pašas atlaišanas rezultātā?”
Par prejudiciālo jautājumu
Ar šo jautājumu iesniedzējtiesa, balstoties uz iepriekš minēto rīkojumu lietā
Guerrero Pecino
, jautā, vai pabalstu nelikumīgas atlaišanas gadījumā izslēgšana no samaksas garantijām, ko nodrošina garantijas iestādes, kas noteiktas Direktīvas 80/987 3. panta pirmajā daļā, ir objektīvi pamatota kā pasākums, kas vajadzīgs, lai novērstu ļaunprātīgu rīcību šīs direktīvas 10. panta a) punkta nozīmē, ja minētie pabalsti ir atzīti ārpus tiesas noslēgtā mierizlīguma aktā.
Vispirms ir jāatgādina, ka atbilstoši Direktīvas 80/987 3. panta pirmajai daļai dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka saskaņā ar šīs direktīvas 4. pantu garantiju iestādes garantē to, ka tiek apmierināti darbinieku prasījumi attiecībā uz darba samaksu, kas izriet no darba līgumiem vai darba attiecībām, ietverot atlaišanas pabalstus sakarā ar darba attiecību izbeigšanu, ja tos paredz valsts tiesību akti.
No tā izriet, ka attiecīgais valsts tiesiskais regulējums ietilpst Direktīvas 80/987 piemērošanas jomā, jo saskaņā ar to uz atlaišanas pabalstiem sakarā ar darba attiecību izbeigšanu attiecas kompetentās garantiju iestādes aizsardzība, neraugoties uz to, ka šīs direktīvas 3. panta pirmā daļa to neprasa (skat. 2006. gada 7. septembra spriedumu lietā
C-81/05
Cordero Alonso
, Krājums, I-7569. lpp.
, 31. punkts, un 2008. gada 17. janvāra spriedumu lietā
C-246/06
Velasco Navarro
, Krājums, I-105. lpp.
, 32. punkts).
Līdz ar to minētajā direktīvā atzītās tiesības valsts tiesību sistēmā precizēt pabalstus, kas jāmaksā garantiju iestādei, ir pakļautas prasībām, kas izriet no vispārīgā vienlīdzības un nediskriminācijas principa (2002. gada 12. decembra spriedums lietā
C-442/00
Rodríguez Caballero
,
Recueil
, I-11915. lpp.
, 29.–33. punkts, kā arī 2004. gada 16. decembra spriedums lietā
C-520/03
Olaso Valero
, Krājums, I-12065. lpp.
, 34. un 35. punkts).
Nelikumīgi atlaistie darbinieki atrodas līdzīgā situācijā tādā ziņā, ka viņiem ir tiesības saņemt pabalstu, ja viņi netiek no jauna pieņemt darbā (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā
Rodríguez Caballero
, 33. punkts, un lietā
Olaso Valero
, 35. punkts), no tā izriet, ka atlaišanas pabalstus, kas atzīti ārpustiesas samierināšanas procedūrā, nevar aplūkot atšķirīgi no pārējiem pabalstiem, izslēdzot tos no pabalstiem, uz kuriem attiecas Darbinieku statūtu 33. panta 2. punkts, ja vien šāda atšķirīga attieksme nav objektīvi pamatota (šajā sakarā skat. iepriekš minēto rīkojumu lietā
Guerrero Pecino
, 26. un 28. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā
Olaso Valero
, 34. un 36. punkts).
Attiecībā uz šādu pamatojumu ir jāatgādina, ka Direktīvas 80/987 10. panta a) punkts piešķir dalībvalstīm tiesības pieņemt vajadzīgos pasākumus, lai novērstu ļaunprātību (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Rodríguez Caballero
, 36. punkts). Šajā nolūkā Spānijas tiesības paredz, ka atlaišanas pabalsti, kas piešķirti ārpustiesas samierināšanas procedūras rezultātā, ir izslēgti no pabalstiem, kurus maksā
Fogasa
.
Šādu izslēgšanu nevar uzskatīt par nepieciešamu, lai sasniegtu minētā 10. panta a) punkta mērķus, ja garantiju iestādes rīcībā ir pietiekami līdzekļi lai novērstu ļaunprātīgu rīcību. Saskaņā ar Tiesas judikatūru tas tā it īpaši ir tad, ja samierināšanas procedūru pārrauga tiesas iestāde (šajā sakarā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā
Rodríguez Caballero
, 36. un 37. punkts, kā arī lietā
Olaso Valero
, 37. punkts).
Šajā sakarā Spānijas valdība apgalvo, ka ārpustiesas samierināšana nav salīdzināma ar samierināšanu tiesā, jo tā neietver pietiekamas garantijas, lai novērstu ļaunprātīgu rīcību. Turpretim Eiropas Kopienu Komisija uzskata, ka atšķirīgajai attieksmei, kuru ir atklājusi iesniedzējtiesa, nav nekāda objektīva attaisnojuma.
Fogasa
ir piešķirti atbilstoši un pietiekami līdzekļi, lai atklātu un nepieļautu krāpšanu konkrētos gadījumos.
Pirmkārt, ir jāatgādina, ka iesniedzējtiesa uzskata, ka izlīgums, kurā noteikts atlaišanas pabalsts un kas noslēgts ārpustiesas samierināšanas procedūrā, notiek bez jebkādas tiesas līdzdalības. Proti, šāda izlīguma izstrādi neuzrauga tiesa. Kā tas izriet īpaši no Karaļa dekrēta 2756/1979 10. panta, samierinātājam nav pilnvaru, kas tam ļautu ietekmēt samierināšanas procedūru.
Šajā sakarā ir jāuzsver, ka
LPL
23. pants neparedz
Fogasa
iejaukšanos ārpustiesas samierināšanas procedūrā. Atšķirībā no samierināšanas procedūras tiesā, garantiju iestādei nav atļauts piedalīties ārpustiesas samierināšanas procedūrā. Tāpēc
Fogasa
faktiski nevar uzzināt par apstākļiem, kas varētu norādīt uz ļaunprātīgu rīcību vai krāpšanu.
Turklāt arī
Fogasa
līdzdalība attiecīgā darba devēja maksātnespējas pasludināšanas procesā neļauj šai iestādei iebilst pret atlaišanas pabalsta prasījumiem, par kuriem tai ir aizdomas, kas tie ir ļaunprātīgi. No
LPL
274. un 275. panta izriet, ka šī procedūra attiecas tikai uz darba devēja maksātnespējas pastāvēšanu un tās pasludināšanu. Turpretim, kad maksātnespēja ir pasludināta, minētajā procedūrā netiek pārbaudīta
Fogasa
nodoto prasījumu likumība.
Otrkārt, saskaņā ar Karaļa dekrētu 2756/1979 ārpustiesas samierināšanas procedūra, kuras rezultātā tiek noslēgts mierizlīgums par atlaišanas pabalstiem, norit Starpniecības, arbitrāžas un samierināšanas centra orgānos. Tātad noslēgtais izlīgums nav jāapstiprina tiesā un samierinātājs nav pilnvarots pārbaudīt izlīguma saturu, kā to varētu darīt tiesa atbilstoši
LPL
84. pantam samierināšanas tiesā laikā.
Treškārt, attiecībā uz garantiju iestādes iespēju ar pamatotu lēmumu atteikt maksāt atlaišanas pabalstu (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Rodríguez Caballero
, 36. punkts) no Karaļa dekrēta 505/1985 28. panta 3. punkta izriet, ka faktiski šāda iestāde ir tiesīga noraidīt prasību maksāt tikai tad, ja tā spēj, piemēram, iespējamā vēlākā tiesvedībā, pierādīt apstākļus, kas ļauj secināt ļaunprātīgu rīcību šīs tiesību normas nozīmē. Praksē ir sarežģīti iedomāties, kā attiecīgā garantiju iestāde varētu vajadzības gadījumā noteikt un pierādīt šādus apstākļus, jo tai nav tiesību piedalīties ārpustiesas samierināšanas procedūrā. Tas attiecas arī uz garantiju iestādes pilnvarām iesniegt prasību atbilstoši
LPL
67. panta 1. punktam.
Ir jāsecina, ka atlaišanas pabalsti, kas atzīti ārpus tiesas noslēgtā mierizlīguma aktā, nesniedz pietiekamas garantijas, lai novērstu ļaunprātību, pretēji tiem pabalstiem, kas noteikti samierināšanas procedūrā tiesā, kurā garantiju iestāde var iestāties.
Šaubas par šo secinājumu nerada “salarios de tramitación” tiesiskais regulējums Darbinieku statūtu 33. panta 1. punktā, kas attiecībā uz ļaunprātīgas rīcības novēršanu neparedz aizsardzību, kas būtu līdzīga tai, kas attiecas uz saskaņā ar šī paša 33. panta 2. punktu piešķirtajiem pabalstiem. Šajā sakarā no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka iesniedzējtiesa, uzdodot jautājumu, vēlas uzzināt arī, vai attiecībā uz minētā 33. panta 2. punktā paredzētajiem pabalstiem tiešām ir nepieciešams aplūkotais aizsardzības pasākums Direktīvas 80/987 10. panta a) punkta nozīmē.
Šajā sakarā ir jāatzīmē, ka pēc sava rakstura tādi prasījumi kā “salarios de tramitación” principā nevar tikt noteikti, pastāvot ļaunprātības apstākļiem, ja tie ir atzīti ārpus tiesas noslēgtā mierizlīgumā. Tā kā šie prasījumi tiek aprēķināti un noteikti, ņemot vērā objektīvus kritērijus, attiecībā uz šiem pabalstiem, atšķirībā no pabalstiem, kas aprēķināti, piemērojot Darbinieku statūtu 33. panta 2. punktu, pusēm nav pietiekami nozīmīgas rīcības brīvības, lai, tos nosakot, rīkotos ļaunprātīgi.
Tādējādi nepieciešamību izslēgt pabalstus, kas atzīti ārpus tiesas noslēgtā mierizlīgumā, no to neapmierināto prasījumu maksājumu garantijām, kuras maksā garantiju iestāde, nevar apšaubīt, pamatojoties uz noteikumiem, kas attiecas uz tādiem prasījumiem kā “salarios de tramitación”.
Ņemot vērā visus apsvērumus, uz iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 80/987 3. panta pirmā daļa ir jāinterpretē tā, ka dalībvalsts ir tiesīga izslēgt pabalstus, kas piešķirti sakarā ar nelikumīgu atlaišanu, no samaksas garantijām, kuras nodrošina garantiju iestāde atbilstoši šai tiesību normai, ja tie ir atzīti ārpus tiesas noslēgtā mierizlīgumā, un ka šāda izslēgšana, kas ir objektīvi pamatota, ir pasākums, kas vajadzīgs, lai novērstu ļaunprātīgu rīcību minētās direktīvas 10. panta a) punkta nozīmē.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

3. panta pirmā daļa Padomes 1980. gada 20. oktobra Direktīvā 80/987/EEK par darbinieku aizsardzību to darba devēja maksātnespējas gadījumā, kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 23. septembra Direktīvu 2002/74/EK, ir jāinterpretē tā, ka dalībvalsts ir tiesīga izslēgt pabalstus, kas piešķirti sakarā ar nelikumīgu atlaišanu, no samaksas garantijām, kuras nodrošina garantiju iestāde atbilstoši šai tiesību normai, ja tie ir atzīti ārpus tiesas noslēgtā mierizlīgumā, un ka šāda izslēgšana, kas ir objektīvi pamatota, ir pasākums, kas vajadzīgs, lai novērstu ļaunprātīgu rīcību minētās direktīvas 10. panta a) punkta nozīmē.

[Paraksti]
(
*1
)	 Tiesvedības valoda — spāņu.