CELEX: 62005CJ0396
Социално осигуряване
Регламент (ЕИО) №1408/71
Приложения III и VI
Свободно движение на хора
Член 18 ЕО, член 39 ЕО и член 42 ЕО
Обезщетения за старост
Периоди, през които са правени вноски, завършени извън територията на Федерална република Германия
Липса на възможност за износ

Преюдициалните запитвания се отнасят до действителността на приложения III и VI към Регламент (ЕИО) № 1408/71 на Съвета от 14 юни 1971 година за прилагането на схеми за социална сигурност на заети лица, самостоятелно заети лица и членове на техните семейства, които се движат в рамките на Общността, изменен и актуализиран с Регламент (ЕО) № 118/97 на Съвета от 2 декември 1996 г. (
ОВ L 28, 1997 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 4, стр. 35 ; поправка,
ОВ L 32, 2008 г., стр. 31
, наричан по-нататък „Регламент № 1408/71“).
Запитванията са отправени в рамките на спорове между ищците в главните производства и Deutsche Rentenversicherung Bund (федерален орган за пенсионно осигуряване, наричан по-нататък „Rentenversicherung“) относно отказа на последния да вземе предвид, за целите на изплащането на обезщетения за старост, периодите, през които са правени вноски, завършени, съответно от г-жа Habelt (дело C-396/05) — на територията на Судетите от януари 1939 г. до април 1945 г., и от г-жа Möser (дело C-419/05) — в Померания от 1 април 1937 г. до 1 февруари 1945 г., по време, когато тези територии, които не попадат в границите на днешната Федерална република Германия, са били част от териториите, в които е било приложимо законодателството на германския Райх в областта на социалното осигуряване, както и от г-н Wachter (дело C-450/05) — в Румъния от септември 1953 г. до октомври 1970 г., с мотива че ищците в главните производства са установили своето пребиваване в държава-членка, различна от Федерална република Германия.
Правна уредба
Общностна правна уредба
Съгласно текста на член 2, параграф 1 от Регламент № 1408/71:
„Настоящият регламент се прилага за заети лица или самостоятелно заети лица, които са или са били подчинени на законодателството на една или повече държави-членки, и които са граждани на една от държавите-членки, или които са лица без гражданство, или бежанци, които пребивават на територията на една от държавите-членки, както и за членовете на техните семейства и преживелите ги лица.“
Член 4 от Регламент № 1408/71 разпорежда:
„1.   Настоящият регламент се прилага за цялото законодателство, което се отнася до следните клонове на социална сигурност:
[…];
в)
обезщетения за старост;
г)
обезщетения за преживели лица;
[…].
2.   Настоящият регламент се прилага за всички общи и специални схеми на социална сигурност, независимо дали с, или без плащане на лични вноски, и за схеми, които касаят отговорността на работодател или корабособственик за обезщетенията, посочени в параграф 1.
2а.   Настоящият регламент се прилага за специални обезщетения, получавани без вноски, които са предвидени съгласно друго законодателство или схеми, освен посочените в параграф 1, или които са изключени по силата на параграф 4, когато въпросните обезщетения са предназначени:
а)
да осигуряват допълнително, заместващо или спомагателно покритие за рисковете, посрещани от клоновете на социална сигурност, посочени в параграф 1, букви от а) до з);
б)
единствено като специфична закрила за лица с увреждания.
[…]
4.   Настоящият регламент не се прилага за социално и медицинското подпомагане, за схеми на обезщетения за пострадали от войни или последици от тях, или за специални схеми за държавни служители и приравнени на тях лица.“
Член 5 от същия този регламент гласи:
„Държавите-членки посочват законодателството и схемите по член 4, параграфи 1 и 2, специалните обезщетения, получавани без вноски по член 4, параграф 2а, минималните обезщетения по член 50 и обезщетенията по членове 77 и 78 в декларации, които подлежат на уведомяване и публикуване в съответствие с член 97.“
В съответствие с член 6 от Регламент № 1408/71:
„Съобразно разпоредбите на членове 7, 8 и 46, параграф 4, настоящият регламент заменя, по отношение на уредените от него лица и въпроси, разпоредбите на всяка конвенция за социална сигурност, която обвързва:
a)
изключително две или повече държави-членки, или;
б)
най-малко две държави-членки и една или повече други държави, когато в уреждането на съответните случаи не участва институция на една от последно споменатите държави.“
Член 7 (озаглавен „Международни разпоредби, които не се обхващат от разпоредбите на настоящия регламент“), параграф 2 от същия регламент разпорежда:
„Независимо от разпоредбите на член 6, продължават да се прилагат:
[…]
в)
разпоредбите на изброените в приложение III конвенции за социална сигурност.“
Рубрика A, озаглавена „Разпоредби на конвенции за социална сигурност, които остават приложими, независимо от разпоредбите на член 6 от регламента (член 7, параграф 2, буква в) от регламента)“, точка 35, озаглавена „Германия-Австрия“, буква д) от приложение III към Регламент № 1408/71, гласи:
„Член 4, параграф 1 от конвенцията [за социална сигурност, сключена между Федерална република Германия и Република Австрия на 22 декември 1966 г. (наричана по-нататък „Германо-австрийската конвенция от 1966 г.“)], по отношение на германското законодателство, съгласно което злополуките (и професионалните болести), настъпили извън територията на Федерална република Германия, и завършените периоди извън тази територия, не пораждат основание за изплащане на обезщетения или пораждат такова основание само при определени условия, когато правоимащите лица пребивават извън територията на Федерална република Германия в случаите, в които:
i)
обезщетението вече е изплатено или е дължимо на 1 януари 1994 г.;
ii)
бенефициентът се е установил обичайно да живее в Австрия преди 1 януари 1994 г. и изплащането на дължимите пенсии съгласно осигуряването за пенсия и злополука започва преди 31 декември 1994 г.;
това важи и за периодите, през които е получавана друга пенсия, включително пенсия за преживяло лице, на мястото на първоначалната пенсия, когато периодите на получаване следват един след друг без прекъсване.“
Рубрика Б, озаглавена „Разпоредби на конвенции, които не се прилагат за всички лица, за които се прилагат регламентите (член 3, параграф 3 от регламента)“, точка 35, озаглавена „Германия-Австрия“, буква д) от приложение III към Регламент № 1408/71 възпроизвежда съдържанието на рубрика A, точка 35, буква д) от приложение III, посочена по-горе.
По смисъла на член 10, параграф 1, първа алинея от Регламент № 1408/71:
„Ако в настоящия регламент не е предвидено друго, придобитите съгласно законодателството на една или повече държави-членки парични обезщетения за инвалидност, старост или за преживяло лице […] не подлежат на никакво намаление, изменение, спиране, отнемане или конфискация, поради факта, че получателят пребивава на територията на държава-членка, различна от тази, в която се намира институцията, която отговаря за изплащането на обезщетенията.“
Член 10 а от Регламент № 1408/71 предвижда:
„Независимо от разпоредбите на член 10 и дял III, посочените в член 4, параграф 2а специални парични обезщетения без вноски се отпускат на лицата, за които се прилага настоящият регламент, само на територията и съобразно законодателството на държавата-членка, в която те пребивават, при условие че тези обезщетения са изброени в приложение IIа. Такива обезщетения се отпускат от и за сметка на институцията по мястото на пребиваване.“
Член 89 от същия Регламент гласи:
„Особеният ред за прилагане на разпоредбите на законодателствата на някои държави-членки е посочен в приложение VI.“
Рубрика В от приложение VI към Регламент № 1408/71, озаглавена „Германия“, в точка 1 разпорежда:
„Разпоредбите на член 10 от регламента не накърняват разпоредбите, съгласно които злополуките (и професионалните болести), които настъпват извън територията на Федерална република Германия, и завършените периоди извън тази територия не дават основание за обезщетения или дават такова основание само при определени условия, когато съответните лица пребивават извън територията на Федерална република Германия.“
Член 94 от същия регламент, озаглавен „Преходни разпоредби за заети лица“, гласи:
„1.   Не се придобиват никакви права съгласно настоящия регламент за период преди 1 октомври 1972 г., или преди датата на неговото прилагане на територията или на част от територията на съответната държава-членка.
2.   За определяне на правата, които се придобиват съгласно разпоредбите на настоящия регламент, се вземат предвид всички осигурителни периоди или, по целесъобразност, всички периоди на заетост или пребиваване, които са завършени съгласно законодателството на дадена държава-членка преди 1 октомври 1972 г., или преди датата на прилагане на регламента на територията или на част от територията на тази държава-членка.
3.   Съобразно разпоредбите на параграф 1 право съгласно настоящия регламент се придобива дори и ако се касае за осигурителен риск, който се е материализирал преди 1 октомври 1972 г., или преди датата на прилагане на регламента на територията или на част от територията на съответната държава-членка.
[…].“
Германо-австрийската конвенция от 1966 г.
Член 4, параграф 1, първо изречение от Германо-австрийската конвенция от 1966 г. предвижда:
„При липса на разпоредба в обратния смисъл в настоящата конвенция, нормативните разпоредби на държава — страна по конвенцията, съгласно които възникването на право на обезщетение, отпускането на обезщетения или плащането на парични обезщетения зависи от пребиваването на територията на тази държава, не се прилагат към лицата, посочени в член 3 (германски и австрийски граждани), които пребивават на територията на другата държава — страна по настоящата конвенция.“
Конвенцията за социална сигурност от 4 октомври 1995 г., сключена между Федерална република Германия и Република Австрия
В съответствие с член 14, параграф 2, буква б) от сключената между Федерална република Германия и Република Австрия Конвенция за социална сигурност от 4 октомври 1995 г. (BGBl. 1998 II, стр. 313), влязла в сила на 1 октомври 1998 г. (BGBl. 1998 II, стр. 2544, наричана по-нататък „Германо-австрийската конвенция от 1995 г.“):
„Следните разпоредби остават приложими:
[…]
б)
Член 4, параграф 1 от [Германо-австрийската конвенция от 1966 г.], що се отнася до разпоредбите на германското законодателство, съгласно които претърпените извън територията на Федерална република Германия злополуки (професионални болести), както и периодите, завършени извън тази територия, не пораждат право на обезщетение или пораждат такова право само при определени условия, когато правоимащите лица пребивават извън територията на Федерална република Германия, и в случаите, когато:
i)
обезщетенията са отпуснати или са били изискуеми към датата, на която регламентът е влязъл в сила в отношенията между двете договарящи страни;
ii)
съответното лице е установило обичайното си пребиваване в Австрия преди датата, на която регламентът е влязъл в сила в отношенията между двете договарящи страни, и изплащането на обезщетението, дължимо съгласно осигуряването за пенсия и злополука, започва в рамките на дванадесет месеца, считано от датата, на която регламентът е влязъл в сила в отношенията между договарящите страни; това важи и за периодите, отнасящи се до друга пенсия, включително наследствена пенсия, когато пенсионните периоди се следват без прекъсване.“
Германският кодекс за социално осигуряване
§ 110, алинеи 2 и 3 от том VI от Кодекса за социално осигуряване — Правен режим за пенсионно осигуряване (Sozialgesetzbuch VI — Gesetzliche Rentenversicherung, наричан по-нататък „SGB VI“) разпорежда:
„2)   Правоимащите лица, които обичайно пребивават в чужбина, получават тези обезщетения, доколкото следващите разпоредби, свързани с обезщетенията, предоставяни на правоимащите лица в чужбина, не предвиждат друго.
3)   Разпоредбите на настоящия раздел са приложими само доколкото наднационалното или междудържавното право не предвиждат друго.“
Съгласно § 113 от SGB VI:
„1)   Личните пенсионни точки на правоимащите се определят въз основа на
1.
пенсионните точки, отнасящи се до завършените на федералната територия периоди, през които са правени вноски;
[…]
Завършени на федералната територия периоди, през които са правени вноски, са тези периоди, за които са платени вноски по силата на федералното право след 8 май 1945 г., както и приравнените на тях в глава V периоди, през които са правени вноски.
2)   Допълнителните лични пенсионни точки, свързани с пенсиите за сираци на правоимащите лица, се определят единствено въз основа на завършените на федералната територия периоди, през които са правени вноски.
3)   Личните пенсионни точки на правоимащите лица, които не са граждани на държава, в която се прилага Регламент (ЕИО) № 1408/71, се вземат предвид в размер от 70 %.“
В съответствие с § 114 от SGB VI:
„1)   Личните пенсионни точки на правоимащите лица, които са граждани на държава, в която се прилага Регламент (ЕИО) № 1408/71, освен това се определят въз основа
1.
на пенсионните точки за периодите, за които не е следвало да се плащат вноски;
2.
на допълнителните пенсионни точки за периодите, за които е следвало да се плащат вноски в намален размер, и
3.
на приспадането на пенсионни точки в резултат на индексиране на пенсиите, доколкото то остава извън периодите, за които не е следвало да се плащат вноски или да се добавят пенсионни точки за периодите, за които е следвало да се плащат вноски в намален размер.
По този начин пенсионните точки, определени съгласно първото изречение, се вземат предвид пропорционално на дела на пенсионните вноски, отнасящи се до завършените на федералната територия периоди, през които са правени вноски, и тези, определени съгласно § 272, алинея 1, точка 1 и § 272, алинея 3, първо изречение, в общия размер на пенсионните точки, отнасящи се до периодите, през които са правени вноски, в това число и периодите на заетост съгласно Закона за пенсионните права, придобити чрез вноски, правени в чужбина (Fremdrentengesetz, наричан по-нататък „FRG“).
2)   Допълнението към личните пенсионни точки, във връзка с пенсиите за сираци на правоимащите лица, които са граждани на държава, в която се прилага Регламент (ЕИО) № 1408/71, освен това се определя въз основа
1.
на периодите, за които не е следвало да се плащат вноски в съотношението, което следва от параграф 1, второ изречение, и
2.
на завършените на националната територия периоди, които трябва да се вземат предвид“.
Съгласно текста на глава V, § 247, алинея 3, първо изречение от SGB VI:
„За периоди, през които са правени вноски, се считат също тези, за които са платени задължителни или доброволни вноски съгласно законодателството на Райха в областта на осигуряването.“
Глава V, § 271 от SGB VI установява:
„Завършените на федералната територия периоди, през които са правени вноски, включват също и периодите, за които съгласно законодателството на Райха в областта на осигуряването, действало преди 9 май 1945 г., са плащани:
1.
задължителни вноски за дейност като наето лице или самостоятелно заето лице, извършвана на националната територия, или
2.
доброволни вноски за периода, който съответства на периода на обичайното пребиваване на националната територия или извън съответното приложно поле на законодателство на Райха в областта на осигуряването.
Периодите на отглеждане на деца (Kindererziehungszeiten) са периоди, през които са правени вноски, завършени на федералната територия, когато детето е отглеждано на територията на Федерална република Германия.“
Глава V, § 272 от от SGB VI гласи:
„1)   Личните пенсионни точки на правоимащите лица, които са граждани на държава, в която се прилага Регламент (ЕИО) № 1408/71, родени преди 19 май 1950 г. и установили своето обичайно пребиваване в чужбина преди 19 май 1990 г., освен това се определят въз основа:
1.
на пенсионните точки за периодите, през които са правени вноски съгласно [FRG], в рамките на пенсионните точки, съответстващи на завършените на федералната територия периоди, през които са правени вноски;
2.
на допълнително обезщетение за периодите, през които са правени вноски съгласно FRG, в рамките на размера на допълнителното обезщетение за завършените на федералната територия периоди, през които са правени вноски;
3.
на приспадането на пенсионни точки в резултат от индексиране на пенсиите за периодите, през които са правени вноски съгласно FRG, пропорционално на частта от пенсионните точки в рамките на точка 1 и отнасящи се до периодите, през които са правени вноски съгласно FRG за всички пенсионни точки, съответстващи на тези периоди, и
4.
на добавката към личните пенсионни точки относно пенсиите за сираци за периодите, през които са правени вноски съгласно FRG в съотношението по точка 3.
2)   Пенсионните точки, съответстващи на периодите, през които са правени вноски съгласно FRG, които също трябва да се вземат предвид в приложение на алинея 1 въз основа на пенсионни точки (Est), се считат за пенсионни точки (Est).
3)   За пенсионни точки на правоимащите лица по смисъла на алинея 1, които трябва да бъдат взети предвид в рамките на броя на пенсионните точки, съответстващи на завършените на федералната територия периоди, през които са правени вноски, се считат също завършените на територията на Райха периоди, през които са правени вноски. Изчисляването на пенсионните точки, съответстващи на допълнително обезщетение, на приспадане, извършено в резултат от индексиране на пенсиите, и на добавка към пенсия за сираци, трябва да вземе предвид завършените на територията на Райха периоди, през които са правени вноски, като периоди, през които са правени вноски съгласно FRG.“
Съгласно § 14 от FRG:
„Доколкото следващите разпоредби не предвиждат друго, правата и задълженията на бенефициентите съгласно настоящия раздел се регулират от общите разпоредби, приложими във Федерална република Германия.“
Споровете по главните производства и преюдициалните въпроси
Дело C-396/05
От акта за препращане е видно, че г-жа Habelt, германска гражданка, е родена на 30 януари 1923 г. в Eulau (Jilové), на територията на Судетите, която по това време е част от Чехословакия, а днес — от Чешката република.
От януари 1939 г. до май 1946 г. тя работи в Eulau. За периода от 1 януари 1939 г. до 30 април 1945 г. по силата на законодателството на германския Райх в областта на осигуряването за старост, а именно на Закона за схемата за социална сигурност на служителите (Angestelltenversicherungsgesetz), тя плаща задължителни осигурителни вноски към Reichsversicherungsanstalt für Angestellte (служба на Райха за осигуряване за старост на служителите, наричана по-нататък „RfA“). Тази служба, намираща се в Берлин, е компетентният осигурителен орган след анексирането на територията на Судетите от страна на германския Райх. От 5 май 1945 г. до 13 май 1946 г. г-жа Habelt е задължително социално осигурена в Чехословакия. След нейното експулсиране от територията на Судетите тя се установява на територията на Федерална република Германия.
От 1 февруари 1988 г. г-жа Habelt получава пенсия от Bundesversicherungsanstalt für Angestellte (Федерален осигурителен орган за служителите, наричан по-нататък „Bundesversicherungsanstalt“), който след октомври 2005 г. е преименуван на Rentenversicherung. Първоначално тази пенсия е определена не само въз основа на периодите за отглеждане на деца и на доброволните вноски, но и въз основа на задължителните вноски за социална сигурност, плащани за дейността, упражнявана от заинтересованото лице на територията на Судетите между 1 януари 1939 г. и 30 април 1945 г., както и въз основа на завършените в чужбина периоди, през които са правени вноски в приложение на FRG във връзка с попадащата в обхвата на задължителното осигуряване дейност, упражнявана в Чехословакия между 5 май 1945 г. и 13 май 1946 г.
След като на 1 август 2001 г. г-жа Habelt се премества в Белгия, Bundesversicherungsanstalt решава да преизчисли пенсията на заинтересованата и да ѝ предостави, считано от 1 декември 2001 г., месечна пенсия с брутен размер 204,50 DEM (104,56 EUR), или с 438,05 DEM (223,96 EUR) по-малко от получаваната дотогава от нея месечна пенсия.
Възражението, подадено от г-жа Habelt срещу решението за преизчисляване на пенсията ѝ, е отхвърлено от Bundesversicherungsanstalt. Според този орган при изплащане на предвидена в закона пенсия за старост на получател с обичайно местопребиваване в чужбина следва да се имат предвид особените разпоредби в областта на плащанията, предвидени в § 113, алинея 1, точка 1 от SGB VI. Съгласно тази разпоредба индивидуалните пенсионни точки на подлежащите на осигуряване лица се преобразуват в пенсионни точки за периодите, през които са правени вноски на германска територия, а именно периодите, през които вноските са платени по силата на действащото след 1945 г. германско законодателство, и приравнените на тях в глава V от SGB VI периоди, през които са правени вноски.
При това положение Bundesversicherungsanstalt счита, че тъй като вноските за периодите, завършени от заинтересованото лице между януари 1939 г. и април 1945 г. за работа като наето лице на територията на Судетите, не са платени в приложение на действащото след 1945 г. германско законодателство, следва да се извърши позоваване на § 271 от SGB VI, според който платените преди 9 май 1945 г. вноски по смисъла на § 113, алинея l, точка l от SGB VI трябва да се считат за завършени на територията на Федерална република Германия периоди, през които са правени вноски.
Bundesversicherungsanstalt посочва в това отношение, че съгласно § 271 от SGB VI завършени на германска територия периоди, през които са правени вноски, са и тези периоди, за които по силата на законодателството на Райха в областта на осигуряването за старост, приложимо преди 9 май 1945 г., задължителните вноски са платени за работа като наето лице или за дейност като самостоятелно заето лице в Германия. Под „Германия“ обаче трябвало да се разбира не територията, на която се е прилагало законодателството на Райха в областта на осигуряването, а само територията на днешна Федерална република Германия. Следователно задължителните вноски, платени съгласно законодателството на Райха в областта на осигуряването за старост за работа като наето лице или за дейност като самостоятелно заето лице на територията, на която посоченото законодателство се е прилагало, но която е извън територията на днешна Федерална република Германия, не били вноски, плащани на германска територия. Такъв бил случаят с вноските, плащани от г-жа Habelt между януари 1939 г. и април 1945 г. в приложение на правната уредба на Райха, тъй като територията на Судетите не е част от територията на днешна Федерална република Германия.
Освен това Bundesversicherungsanstalt счита, че г-жа Habelt не може да се ползва и от § 272 от SGB VI, доколкото е установила обичайното си пребиваване в чужбина след 19 май 1990 г.
След това решение, с което се отхвърля нейното искане, на 23 март 2002 г. г-жа Habelt сезира Sozialgericht Berlin. В отговор на зададен от тази юрисдикция въпрос за начина, по който се е отразило върху положението на г-жа Habelt обстоятелството, че от 1 май 2004 г. територията на Судетите е част от територията на Европейския съюз, Bundesversicherungsanstalt заявява, че присъединяването на Чешката република към Европейския съюз не променя въпросното положение. Съгласно рубрика В, точка 1 от приложение VI към Регламент № 1408/71 в държава-членка не може да се изплаща никакво обезщетение въз основа на точки за пенсиониране за завършените на части от територията, на която е било приложимо законодателството на германския Райх в областта на социалното осигуряване, периоди, през които са правени вноски, или за завършените съгласно FRG периоди.
Препращащата юрисдикция счита, че разглежданото в главното производство положение попада в приложното поле на Регламент № 1408/71 с оглед на действието му по отношение на лицата, по предмет и по време.
Като не намира никаква обосновка на въпросното ограничение на гарантирания в Договора за ЕО принцип за износимост на социалноосигурителните обезщетения, Sozialgericht Berlin решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Съвместима ли е с общностното право от по-висок ранг, по-специално с принципа за свободно движение — в случая с изискването, свързано с износа на обезщетения, предвидено в член 42 [ЕО] — разпоредбата на рубрика Г (предишна В), [озаглавена] „Германия“, от приложение VI към Регламент № 1408/71 […], доколкото тя изключва плащането на пенсии, произтичащо от завършени на територията на Райха периоди, през които са правени вноски?“
Дело C-419/05
Г-жа Möser, германска гражданка, е родена на 2 януари 1923 г. в Pniewo, в Померания. През 1946 г. тя бяга от руската окупационна зона и се установява на територията на днешна Федерална република Германия, където от 1 февруари 1988 г. получава пенсия от Bundesversicherungsanstalt. Първоначално тази пенсия е изчислена по-специално въз основа на завършените от заинтересованата от 1 април 1937 г. до 1 февруари 1945 г. периоди, през които са правени задължителни вноски във връзка с дейностите, упражнявани в Померания, на част от територията на която е било приложимо законодателството на германския Райх в областта на социалното осигуряване и която днес попада в границите на Република Полша.
След преместването на г-жа Möser в Испания на 1 юли 2001 г. нейната пенсия е преизчислена, считано от 1 септември 2001 г. Намаляването на тази пенсия със 143,15 EUR, настъпило в резултат на преизчислението, се обяснява с факта, че доколкото заинтересованата пребивава в чужбина, завършените извън територията на днешна Федерална република Германия периоди, през които са правени вноски, не биха могли да бъдат взети предвид. От 1 юни 2004 г. г-жа Möser пребивава в Обединеното кралство.
След редица опити да получи решение по направено възражение, на 17 май 2002 г. г-жа Möser подава иск за установяване на неправомерно бездействие пред препращащата юрисдикция. С решение от 14 юли 2003 г. Bundesversicherungsanstalt отхвърля възражението.
На 9 август 2003 г. г-жа Möser сезира препращащата юрисдикция с искане за отмяна на посоченото решение. Въз основа на същите съображения като изложените по дело C-396/05 и след като констатира, че заинтересованата също няма право да получи пенсия за старост съгласно схемата на полското пенсионно осигуряване, тази юрисдикция решава да спре производството и да постави на Съда преюдициален въпрос, формулиран по същия начин като въпроса, зададен на Съда по дело C-396/05.
Дело C-450/05
Г-н Wachter е роден в Румъния през 1936 г. Той е с австрийско гражданство и ползва статут на разселено лице (експатриран) по смисъла на германския закон за разселените лица и бежанците (Bundesvertriebenengesetz, наричан по-нататък „BVG“).
През 1970 г. напуска Румъния, за да се установи и работи в Австрия, където пребивава оттогава. През ноември 1995 г., в приложение на FRG, Bundesversicherungsanstalt признава завършените от г-н Wachter в Румъния от септември 1953 г. до октомври 1970 г. периоди на заетост и периоди, през които са правени вноски, за периоди, през които са правени задължителни вноски в рамките на германската схема за осигуряване за старост, тъй като заинтересованото лице ползва статут на разселено лице по смисъла на BVG.
През юни 1999 г. г-н Wachter прави искане да му бъде изплащана пенсия за старост, считано от 1 август 1999 г. — датата, на която навършва 63 години. Това искане е отхвърлено с мотива, че завършените периоди, през които са правени вноски към орган в чужбина, даващи право на пенсия съгласно предвидените във FRG условия, не дават основание за плащане на пенсия в чужбина. Общностните регламенти, заменили Германо-австрийската конвенция от 1966 г., не предвиждали друго.
Жалбата, подадена от г-н Wachter срещу това решение пред Sozialgericht Berlin, е отхвърлена със съдебно решение от 9 юли 2001 г.
В подкрепа на своята жалба, подадена пред Landessozialgericht Berlin-Brandenburg, г-н Wachter изтъква, че по силата на Германо-австрийската конвенция от 1966 г. до 31 декември 1993 г. като австрийски гражданин, живеещ в Австрия, той ползва същия статут като германски гражданин, живеещ в Германия. Тъй като обаче тази конвенция е отменена, считано от 1 януари 1994 г., с Регламент № 1408/71, предвиденият в нея принцип на териториално приравняване вече се прилагал само при определени условия, на които той не отговарял (рубрики A и Б, точка 35, буква д) от приложение III към Регламент № 1408/71 и, рубрика В, точка 1 от приложение VI към този регламент).
Г-н Wachter изтъква, че прилагането на Регламент № 1408/71 е довело до поставянето му в положение, по-неизгодно от онова, в което се е намирал по-рано. Принципът на свободно движение на хора не допускал такава последица.
Препращащата юрисдикция отбелязва, че съгласно приложимото германско право пенсиите, дължими за периодите, за които се прилага FRG, не могат да бъдат плащани в чужбина, но че член 4, параграф 1, първо изречение от Германо-австрийската конвенция от 1966 г. предвижда плащането в чужбина на пенсии, основани на периоди, през които са правени вноски съгласно FRG. Следователно принципът на териториално приравняване се прилагал без ограничение, доколкото тази конвенция препятства прилагането на разпоредбите на германската правна уредба, които са пречка за прехвърлянето на пенсии в чужбина в такъв случай (§ 110, алинея 2, § 113, алинея 1 и § 272 от SGB VI).
Тя си задава въпроса дали прилагането след 1 януари 1994 г. в Република Австрия на Регламент № 1408/71, който автоматично отменя всички двустранни конвенции, е съвместимо с гарантираното от Договора право на свободно движение.
Препращащата юрисдикция допълва, че член 10 от Регламент № 1408/71 наистина предвижда териториално приравняване. При все това то отново било отменено от разпоредбите на рубрика В, точка 1 от приложение VI към Регламент № 1408/71 относно завършените на територията, на която е било приложимо законодателството на Райха в областта на социалното осигуряване периоди, през които са правени вноски, както и относно завършените съгласно FRG периоди, през които са правени вноски.
Съществувало все пак изключение от това ограничение на принципа на износимост на социалноосигурителните обезщетения, по-точно във връзка с член 4, параграф 1, първо изречение от Германо-австрийската конвенция от 1966 г. Всъщност разпоредбите на рубрики A и Б, точка 35, буква д) от приложение III към Регламент № 1408/71 изброяват съответно разпоредбите на конвенции за социална сигурност, които остават приложими, независимо от разпоредбите на член 6 от този регламент, и разпоредбите на тези конвенции, които не се прилагат за всички лица, за които се прилага посоченият регламент. При все това г-н Wachter не отговарял на предвидените в тях условия, за да може да се възползва от Германо-австрийската конвенция от 1966 г.
Според препращащата юрисдикция не е изключено разпоредбите на рубрики A и Б, точка 35, буква д) от приложение III и на рубрика В, точка 1 от приложение VI към Регламент № 1408/71, поне в положение като това по главното производство, да противоречат на принципа на свободно движение на хора, и по-специално на принципа на износимост на социалноосигурителните обезщетения, предвиден в член 42 ЕО, тъй като водели до изключване на плащането на заинтересованото лице на пенсия за старост в друга държава-членка, доколкото тя се основава изключително на завършени съгласно FRG периоди, през които са правени вноски.
При тези обстоятелства Landessozialgericht Berlin-Brandenburg решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Съвместими ли са рубрика A, точка 35, [озаглавена] „Германия — Австрия“, буква д) и рубрика Б, точка 35, [озаглавена] „Германия — Австрия“, буква д) от приложение III към Регламент (ЕИО) № 1408/71, както и рубрика В, [озаглавена]„Германия“, точка 1 от приложение VI към същия регламент, с по-висшестоящи норми на общностното право, по-конкретно с принципа на свободно движение, утвърден в разпоредбата на член 39 ЕО, във връзка с член 42 ЕО?“
С писмо от 3 февруари 2006 г. препращащата юрисдикция внася следните уточнения в преюдициалния въпрос:
„1.
Под рубрики A и Б, точка 35[, озаглавена] „Германия-Австрия“, буква д) от приложение III към Регламент (ЕИО) № 1408/71 — точка 83 след преномерирането на приложенията към Регламент (ЕИО) № 1408/71, извършено в резултат на разширяването на изток след 1 май 2004 г. — се има предвид версията, която е приложима до влизането в сила на Регламент (ЕО) № 647/2005 на 5 май 2005 г. Правилото в приложението съответства на член 14, параграф 2, буква б) от [Австро-германското споразумение от 1995 г.], което също се засяга от преюдициалния въпрос, що се отнася до правното положение, приложимо през 1999 г. (навършването на 63-та година).
2.
Рубрика В[, озаглавена] „Германия“, точка 1 от приложение VI към Регламент (ЕИО) № 1408/71 съответства на рубрика Г[, озаглавена] „Германия“, точка 1 от приложение VI към Регламент (ЕИО) № 1408/71 съгласно преномерирането, извършено в резултат на разширяването на изток след 1 май 2004.“
По преюдициалните въпроси
По преюдициалния въпрос в дела C-396/05 и C-419/05
Съгласно рубрика В, точка 1 от приложение VI към Регламент № 1408/71 член 10 от този регламент, който прогласява принципа на отмяна на клаузите за пребиваване, не засяга разпоредбите, по силата на които периодите, завършени извън територията на Федерална република Германия, не дават основание за плащане на обезщетения или дават такова основание само при определени условия, когато титулярите пребивават извън посочената територия.
С въпроса си препращащата юрисдикция иска по същество да се установи дали разпоредбите на рубрика В, точка 1 от приложение VI към Регламент № 1408/71 са съвместими със свободното движение на хора, и по-специално с член 42 ЕО, доколкото при обстоятелства като тези по главните производства за целите на изплащането на обезщетенията за старост те дават възможност периодите, през които са правени вноски, завършени между 1937 г. и 1945 г. на частите от територията, където се е прилагало законодателството на германския Райх в областта на социалното осигуряване, но които се намират извън територията на Федерална република Германия, да бъдат взети предвид само при условие че получателят пребивава в тази държава-членка.
На първо място следва да се разгледа дали положение като това на ищците по главните производства попада в приложното поле на Регламент № 1408/71.
Следва веднага да се констатира, че съгласно член 94, параграф 2 от Регламент № 1408/71 при определянето на правата, предвидени в този регламент, лицата в положението на г-жа Habelt и г-жа Möser могат да искат — в конкретния случай, считано от 1 февруари 1988 г. — да се вземат предвид всички осигурителни периоди, всички периоди на заетост или пребиваване, които са завършени съгласно германското законодателство преди датата на прилагане на този регламент (в този смисъл вж. по-специално Решение от 7 февруари 2002 г. по дело Kauer,
C-28/00, Recueil, стр. I-1343
, точки 22 и 46).
Освен това е безспорно, че г-жа Habelt и г-жа Möser — работнички, пенсионирани по германската схема за социална сигурност, попадат в категорията лица, по отношение на които се прилага Регламент № 1408/71, съгласно член 2, параграф 1 от него, според който този регламент се прилага по-специално „за заети лица или самостоятелно заети лица, които са или са били субекти на законодателството на една или повече държави-членки и които са граждани на една от държавите-членки“.
Действително, според практиката на Съда спрямо лицата, които имат право на пенсия, дължима съгласно законодателството на една или няколко държави-членки, макар те да не упражняват професионална дейност, поради факта на тяхната принадлежност към дадена схема за социална сигурност се прилагат разпоредбите на Регламент № 1408/71 относно работниците (вж. по-специално Решение от 5 март 1998 г. по дело Kulzer,
C-194/96, Recueil, стр. I-895
, точка 24).
Според Rentenversicherung и германското правителство обаче спорните обезщетения не попадат в кръга от въпроси, обхванати от приложното поле на Регламент № 1408/71 с оглед на уредените с него въпроси. Те поддържат, че посочените обезщетения са свързани със „схемите на обезщетения за пострадали от войни или последици от тях“, които са изключени от приложното поле на този регламент съгласно член 4, параграф 4 от него. В това отношение те препращат към Решение на Съда от 31 март 1977 г. по дело Fossi (
79/76, Recueil, стр. 667
) и Решение на Съда от 22 февруари 1979 г. по дело Tinelli (
144/78, Recueil, стр. 757
), които потвърждавали факта, че обезщетения като тези по главните производства са действително изключени от приложното поле на Регламент № 1408/71.
Според Rentenversicherung и германското правителство в тези съдебни решения — които се отнасят до пенсии за трудови злополуки и обезщетения за инвалидност, свързани с периоди, през които са правени вноски, завършени преди 1945 г. на части от територията, където е било приложимо законодателството на германския Райх в областта на социалното осигуряване, но които попадат извън територията на Федерална република Германия — Съдът е постановил, че тези пенсии и обезщетения не следва да бъдат считани за попадащи в обхвата на социалното осигуряване. За тази цел той е взел предвид обстоятелството, че компетентните осигурителни институции, към които са се осигурявали посочените в разглежданата разпоредба лица, вече не съществуват или се намират извън територията на Федерална република Германия, че германското законодателство, за което става въпрос, цели да облекчи някои ситуации, породени от събитията, свързани с националсоциалистическия режим и Втората световна война, и накрая, че по отношение на гражданите, когато те пребивават в чужбина, плащането на въпросните обезщетения се извършва при условията на оперативна самостоятелност.
Все според Rentenversicherung и германското правителство тези съображения остават валидни до днес. Тогавашните социалноосигурителни органи, сред които RfA, са престанали да съществуват в резултат на териториалните изменения, както и на разселванията по време на и след Втората световна война, и правата, свързани с тези периоди, вече не могат да бъдат упражнявани пред тези органи. Съответните разпоредби от SGB VI, по-специално § 271 и § 272, представлявали специфична правна уредба, свързана с последствията от тази война. Пенсионните обезщетения, произтичащи от тези периоди, били обезщетения, които Федерална република Германия предоставяла предвид историческата си отговорност; при това тази държава членка винаги следяла за това въпросните лица да пребивават обичайно в Германия и да продължат да пребивават там след навършване на пенсионна възраст.
Тези доводи не могат да бъдат възприети.
Съгласно член 4, параграф 1, букви в) и г) от Регламент № 1408/71 той се прилага за отнасящите се до клоновете на социалното осигуряване законодателства, свързани с обезщетения за старост и за преживели лица като социалноосигурителни обезщетения.
Едно обезщетение може да се счита за социалноосигурително обезщетение, доколкото е отпуснато на получателите без каквато и да е индивидуална и дискреционна преценка на нуждите на лицето въз основа на определеното от закона и доколкото то е свързано с един от рисковете, изрично изброени в член 4, параграф 1 от Регламент № 1408/71 (вж. по-специално Решение от 21 февруари 2006 г. по дело Hosse,
C-286/03, Recueil, стр. I-1771
, точка 37).
Както Съдът неизменно е постановявал, целта на членове 39 ЕО и 42 ЕО нямаше да бъде постигната, ако в резултат на упражняване на правото си на свободно движение работниците трябваше да губят предимствата на социалното осигуряване, които им гарантира законодателството на държава-членка, особено когато тези предимства представляват насрещна престация за платените от тях осигурителни вноски (вж. по-специално Решение от 8 март 2001 г. по дело Jauch,
C-215/99, Recuiel, стр. I-1901
, точка 20).
Несъмнено, във връзка с прилагането на член 42 ЕО общностният законодател може да приема разпоредби, които изключват определени обезщетения от приложното поле на тези мерки по прилагане. При все това подобни разпоредби, като предвидените в член 4, параграф 4 от Регламент № 1408/71, трябва да се тълкуват стриктно (вж. по-специално Решение по дело Hosse, посочено по-горе, точка 37). Това предполага, че те могат да се прилагат само спрямо обезщетенията, които отговарят на определените от тях условия. Член 4, параграф 4 от посочения регламент изключва от неговото приложно поле схемите на обезщетения за пострадали от войни или последиците от тях.
Както е видно от актовете за препращане, от § 247, алинея 3, първо изречение от SGB VI следва, че периодите, през които са правени вноски, завършени от ищците в главните производства на части от територията, където по време на периодите, за които става въпрос в главните производства, е било приложимо законодателството на германския Райх в областта на социалното осигуряване, не са признати като такива не поради войната, а тъй като вноските са платени по силата на германските закони в областта на осигуряването за старост. Подобно на пенсиите, които се основават на периодите, завършени на територията на днешна Федерална република Германия, спорните обезщетения са финансирани от вноските на осигурените лица, които понастоящем упражняват дейност (§ 153 от SGB VI).
Освен това плащането на такива обезщетения по отношение на получатели, пребиваващи извън територията на Федерална република Германия, не е въпрос на оперативна самостоятелност, поне доколкото § 272, алинеи 1 и 3 от SGB VI гласи, че пенсиите за периодите, през които са правени вноски, завършени на частите от територията, където е било приложимо законодателството на германския Райх в областта на социалното осигуряване, по правило се плащат в чужбина, когато правоимащите са родени преди 19 май 1950 г. и са установили обичайното си пребиваване в чужбина преди 19 май 1990 г.
При това положение, предвид тяхното предназначение и условия за предоставяне, обезщетения като тези по главните производства не могат да бъдат считани като обезщетения за пострадали от войни или последици от тях, посочени в член 4, параграф 4 от Регламент № 1408/71.
Следователно предвид посочените в точки 66 и 67 от настоящото решение характеристики, такива обезщетения трябва да бъдат разглеждани като обезщетения за старост и обезщетения за преживели лица по смисъла на член 4, параграф 1, букви в) и г) от Регламент № 1408/71.
Обратно на защитаваната от Rentenversicherung и германското правителство позиция, обстоятелството, че след Втората световна война RfA е престанала да съществува, не променя този извод, като това не зависи от въпроса какво се е случило с капитала, натрупан от RfA, и с неговото имущество, тъй като е безспорно, че са плащани вноски в изпълнение на германските закони в областта на осигуряването за старост по смисъла на § 247, алинея 3, точка 1 от SGB VI.
Към това се добавя обстоятелството, че лицата, които подобно на ищците по главните производства, по време на спорните периоди са били осигурени в RfA, но които, за разлика от последните, пребивават на територията на днешна Федерална република Германия, не са посочени в спорната клауза за пребиваване, въпреки че и в двата случая вноските за социална сигурност са плащани в RfA, който междувременно е престанал да съществува.
Направеният в точка 69 от настоящото решение извод е потвърден от декларацията на Федерална република Германия по член 5 от Регламент № 1408/71 (
OВ C 210, 2003 г., стр. 1
), където в рубрика 3, буква a) от точка I, свързана с посочените в член 4, параграфи 1 и 2 от този регламент законодателства и режими, по повод правния режим на осигуряването за старост се споменава „Кодексът за социално осигуряване, том VI от 18 декември 1989 г.“, в който фигурира § 247 от SGB VI.
Доколкото положението на ищците по главните производства попада в приложното поле на Регламент № 1408/71, следва да се отбележи, че по силата на член 10 от този регламент отмяната на клаузите за пребиваване е гарантирана, „ако в настоящия регламент не е предвидено друго“.
Както вече беше установено, рубрика В, точка 1 от приложение VI към Регламент № 1408/71 специално предвижда, че разпоредбите на член 10 от същия не засягат разпоредбите, съгласно които периодите, завършени извън територията на Федерална република Германия, не дават основание за обезщетения или дават такова основание само при определени условия, когато лицата, които имат право на такива обезщетения, пребивават извън тази територия.
При това положение на второ място следва да се обсъди дали, както препращащата юрисдикция иска да се установи, член 42 ЕО не допуска посочената разпоредба на приложение VI, доколкото при обстоятелства като тези по главните производства за целите на плащането на обезщетения за старост тя дава възможност периодите, през които са правени вноски, завършени на части от територията, където е било приложимо законодателството на германския Райх в областта на социалното осигуряване, да се вземат предвид само при условие че получателят пребивава на територията на Федерална република Германия.
Безспорно е, че по главните производства промяната на пребиваването на заинтересованите лица в държава-членка, различна от Федерална република Германия, е довела до съществено намаляване на размера на техните пенсии за старост.
Rentenversicherung и германското правителство поддържат, че пречката пред свободното движение на хора, до която се стига, е оправдана, доколкото тя цели да постигне социалното интегриране във Федерална република Германия на бежанците от бившите източни територии, а също така позволява на тази държава-членка да се подсигури срещу труднопреодолимите финансови последици от прекратяването на съществуването на RfA поради големия брой потенциални получатели, с които е почти невъзможно да се справи, тъй като по време на Втората световна война големи части от Източна Европа са били под германско владение. Тази група лица не би могла да бъде разумно ограничена с обективен критерий, различен от критерия за пребиваване.
Следва да се отбележи, че разпоредбите на Регламент № 1408/71, свързани с отмяната на клаузите за пребиваване, представляват мерки за прилагане на член 42 ЕО, взети с оглед на установяването в областта на социалното осигуряване на свободното движение на работници, гарантирано от член 39 ЕО (вж. по-специално Решение Jauch, посочено по-горе, точка 20 и Решение от 11 септември 2007 г. по дело Hendrix,
C-287/05, Сборник, стр. I-6909
, точка 52). Съдът е постановил също, че разпоредбите на Регламент № 1408/71, които имат за цел да гарантират получаването на социалноосигурителни обезщетения, дължими от компетентната държава, дори когато осигуреното лице, което е работило изключително в своята държава на произход, пребивава или премества местопребиваването си в друга държава-членка, без съмнение допринасят за гарантиране на свободата на движение на работниците, съгласно член 39 ЕО, а също и на гражданите на Съюза, в рамките на Европейската общност, съгласно член 18 EО (в този смисъл вж. по-специално Решение от 23 ноември 2000 г. по дело Elsen,
C-135/99, Recueil, стр. I-10409
, точка 35).
Както правилно отбелязва Комисията на Европейските общности, отказът на германските власти да вземат предвид при изчисляването на обезщетенията за старост вноските, плащани от ищците по главните производства по време на спорните периоди, явно затруднява и дори препятства упражняването от заинтересованите лица на тяхното право на свободно движение в рамките на Съюза и при това положение представлява пречка пред тази свобода.
Необходимо е да се разгледа дали такъв отказ може да бъде обективно оправдан.
Що се отнася до специалните обезщетения, независещи от вноски, които са посочени в приложение IIа към Регламент № 1408/71, Съдът е постановил, че при прилагането на член 42 EО, общностният законодател може да приема разпоредби, дерогиращи принципа на износимост на социалноосигурителните обезщетения. В частност, както Съдът вече е приел, е законно при отпускането на обезщетения, тясно свързани със социалната среда, да се изисква условието за пребиваване в държавата на компетентната институция (вж. по-специално Решение от 27 септември 1988 г. по дело Lenoir,
313/86, Recueil, стр. 5391
, точка 16, Решение от 4 ноември 1997 г. по дело Snares,
C-20/96, Recueil, стр. I-6057
, точка 42 и Решение от 6 юли 2006 г. по дело Kersbergen-Lap и Dams-Schipper,
C-154/05, точка 33, Recueil, стр. I-6249
, точка 33).
Случаят явно не е такъв при социалноосигурителни обезщетения като тези по главните производства, попадащи в приложното поле на член 4, параграф 1 от Регламент № 1408/71, които не изглеждат свързани с характерната социалната среда за държавата-членка, която ги е установила, и следователно подлежащи на обвързване с условие за пребиваване. Да се разреши при тези обстоятелства на компетентната държава-членка да се позовава на мотиви за интегриране в нейния социален живот за да наложи клауза за пребиваване би било в пряко противоречие с основната цел на Съюза за насърчаване движението на хора в неговите рамки и на тяхното интегриране в обществото на други държави-членки.
Освен това, макар Съдът вече да е приел, че риск от сериозно нарушаване на финансовото равновесие на дадена социалноосигурителна система може да обоснове подобни пречки (вж. по-специално Решение от 28 април 1998 г. по дело Kohll,
C-158/96, Recueil, стр. I-1931
, точка 41), трябва да се констатира, че германското правителство не е доказало как промени на местопребиваването извън Германия като извършените в главните производства могат да утежнят финансовите задължения на германската социалноосигурителна схема.
Следователно обвързването на предоставянето на обезщетение за старост като това по главните производства, с условието за пребиваване на територията на компетентната държава в съответствие с рубрика В, точка 1 от приложение VI към Регламент № 1408/71, е в нарушение на член 42 ЕО.
Предвид гореизложените съображения, на поставения въпрос следва да се отговори, че разпоредбите на рубрика В, точка 1 от приложение VI към Регламент № 1408/71 са несъвместими със свободата на движение на хора, и по-специално с член 42 EО, доколкото при обстоятелства като тези по главните производства за целите на плащането на обезщетенията за старост те дават възможност периодите, през които са правени вноски, завършени между 1937 г. и 1945 г. на частите от територията, където се е прилагало законодателството на германския Райх в областта на социалното осигуряване, които обаче се намират извън територията на Федерална република Германия, да бъдат взети предвид, при условие че получателят пребивава на територията на тази държава-членка.
По преюдициалния въпрос по дело C-450/05
Със своя въпрос препращащата юрисдикция иска по същество да установи дали, от една страна, разпоредбите на рубрики A и Б, точка 35, буква д) от приложение III към Регламент № 1408/71 са съвместими с членове 39 ЕО и 42 ЕО и, от друга страна, дали разпоредбите на рубрика В, точка 1 от приложение VI към същия регламент са съвместими със свободата на движение на хора, и по-специално с член 42 EО, доколкото при обстоятелства като тези по главното производство за целите на плащането на обезщетения за старост дават възможност периодите, през които са правени вноски, завършени съгласно FRG между 1953 г. и 1970 г. в Румъния, да бъдат взети предвид, при условие че получателите пребивават на територията на Федерална република Германия.
По действителността на разпоредбите на приложение III, рубрики A и Б, точка 35, буква д) към Регламент № 1408/71
Съгласно член 7, параграф 2, буква в) от Регламент № 1408/71 разпоредбите на конвенциите за социална сигурност, посочени в приложение III към този регламент, остават в сила, независимо от член 6 от същия регламент, според който в рамките на приложното си поле, с оглед на уредените от него лица и въпроси, регламентът по принцип заменя разпоредбите на конвенциите за социална сигурност, обвързващи две или повече държави-членки.
По силата на рубрики A и Б, точка 35, буква д) от приложение III към Регламент № 1408/71, член 4, параграф 1 от Германо-австрийската конвенция от 1966 г. остава приложим, ако обезщетението вече е изплатено или е дължимо към 1 януари 1994 г. или ако получателят е установил обичайното си пребиваване в Австрия преди 1 януари 1994 г. и изплащането на дължимите пенсии, съгласно осигуряването за пенсия и злополука, започва преди 31 декември 1994 г. Приложимостта на член 4, параграф 1, посочен по-горе, независимо от член 6 от Регламент № 1408/71, се отнася до германското законодателство, което според препращащата юрисдикция предвижда, че осигурителните периоди, завършени извън територията на Федерална република Германия, не дават основание за изплащане на обезщетения или дават такова основание само при определени условия, когато правоимащите лица пребивават извън посочената територия.
Разпоредбите на посоченото приложение III съответстват на тези на член 14, параграф 2, буква б) от Германо-австрийската конвенция от 1995 г., влязла в сила на 1 октомври 1998 г., съгласно които член 4, параграф 1 от Германо-австрийската конвенция от 1966 г. остава приложим в предвидените в това приложение случаи.
Както отбелязва препращащата юрисдикция, положението на г-н Wachter, което не попада в обхвата на никоя от хипотезите, предвидени от относимите разпоредби на SGB VI, за да се ползва от плащане в чужбина на обезщетенията, за които става въпрос в главното производство, не е и сред горепосочените случаи, тъй като неговото право на пенсия за старост възниква едва след 1 август 1999 г.
Г-н Wachter отбелязва пред препращащата юрисдикция, че ако до 1 януари 1994 г. датата на влизане в сила на Регламент № 1408/71 по отношение на Република Австрия (вж. точка 94 от настоящото съдебно решение), е можел да се позовава на член 4, параграф 1, първо изречение от Германо-австрийската конвенция от 1966 г., за да се ползва от предвидената в него отмяна на клаузата за пребиваване, то прилагането на Регламент № 1408/71, съгласно член 6 от него, е довело до замяна на тази конвенция от този регламент.
Без съмнение, независимо от член 6 от Регламент № 1408/71, член 7, параграф 2, буква в) от регламента предвижда, че разпоредбите на конвенциите за социална сигурност, посочени в приложение III към същия регламент, остават приложими. При все това, както вече беше отбелязано, г-н Wachter не отговаря на предвидените в рубрики A и Б, параграф 35, точка д) от посоченото приложение условия, за да се ползва от член 4, параграф 1, първо изречение от Германо-австрийската конвенция от 1966 г. и следователно от изплащането на обезщетенията за старост съгласно FRG, когато не пребивава на територията на Федерална република Германия.
За да се отговори на препращащата юрисдикция, следва да се провери дали, противно на защитаваната от Rentenversicherung и германското правителство теза, положение като това на ищеца в главното производство попада в приложното поле на Регламент № 1408/71.
В това отношение следва първо да се отбележи, че съгласно Споразумението за Европейското икономическо пространство от 2 май 1992 г. (
OВ L 1, 1994 г., стр. 3
) Регламент № 1408/71 е приложим в Република Австрия от 1 януари 1994 г. и че посоченият регламент, считано от 1 януари 1995 г., се прилага в тази държава-членка по силата на членството ѝ в Съюза.
Съобразно член 94, параграф 2 от Регламент № 1408/71 лице в положението на г-н Wachter може да иска, при определяне на правата, възникнали съгласно този регламент, в случая след 1 август 1999 г. да бъдат взети предвид, всички осигурителни периоди, всички периоди на заетост или пребиваване, които са завършени съгласно законодателството на държава-членка преди датата, на която посоченият регламент започва да се прилага.
След това, както е видно от точки 56 и 57 от настоящото решение, лице в положението на г-н Wachter, който е австрийски работник в пенсия, ползващ обезщетения за старост съгласно германското законодателство, попада в приложното поле на Регламент № 1408/71 с оглед на неговото действие спрямо лицата, определено в член 2, параграф 1 от регламента, според който този регламент се прилага по-специално „за заети или самостоятелно заети лица, които са или са били подчинени на законодателството на една или повече държави-членки и които са граждани на една от държавите-членки“.
Обстоятелството, че след като е напуснал Румъния, през 1970 г. г-н Wachter се е установил в Австрия, без след това да е работил, нито пребивавал в друга държава-членка, не променя този извод, по-специално при положение че заинтересованото лице се позовава на пенсия за старост съгласно законодателството на държава-членка, различна от тази на неговото пребиваване (в този смисъл вж. по-специално Решение от 10 май 2001 г. по дело Rundgren,
C-389/99, Recueil, стр. I-3731
, точка 35).
Rentenversicherung и германското правителство оспорват твърдението, че обезщетенията по главното производство, основани на FRG, попадат в приложното поле на Регламент № 1408/71 с оглед на уредените от него въпроси, с мотива че те са свързани със „схемите на обезщетения за пострадали от войни или последици от тях“, които са изключени от приложното поле на посочения регламент съгласно член 4, параграф 4 от него.
В това отношение германското правителство отбелязва, че периодите, през които са правени вноски, завършени при орган за осигуряване за старост в чужбина, могат да бъдат изчислявани като германски осигурителни периоди, ако осигуреното лице по-специално принадлежи към разселените и върнати лица, признати от BVG, които в частност са лицата, чието местожителство като германски граждани или лица с германски произход е било в източните германски територии или в чужбина и които са го загубили поради събитията, свързани с Втората световна война вследствие на преместване, дължащо се на експулсиране или изселване.
Тази правна уредба трябвало да бъде разглеждана в контекста на положението на германските малцинства, живеещи в Източна Европа или Централна Азия, чиято участ по време и след Втората световна война е особено трудна. Поради това Федерална република Германия признавала особена отговорност за тази съдба. Тази отговорност се състояла в това, че от една страна, засегнатите лица могат за в бъдеще да решат да останат в тогавашната си родина или да се върнат в Германия в рамките на законовите разпоредби за интегрирането, и че от друга страна, щяла да бъде оказана подкрепа на социалното интегриране на върнатите лица.
FRG бил част от тези мерки за интегриране и съответните лица по принцип били поставени в същото положение, както ако са завършили професионалния си живот в Германия. Периодите, през които са правени вноски, които заинтересованите лица са завършили при орган за осигуряване за старост в чужбина, били интегрирани в германското пенсионно право и били компенсирани според размера на германските пенсии.
Тази интеграция била необходима било поради това че компетентните осигурителни органи в чужбина не изнасят своите пенсии, било поради това че изнасяните от чужбина пенсии не са достатъчни, за да осигурят на съответните лица в Германия достатъчен доход за посрещане на нуждите им. Предназначението на обезщетенията за периоди, попадащи в обхвата на FRG, било да предостави допълнителна, заместваща или допълваща гаранция срещу риска старост, свързан с икономическата и социална среда в Германия.
Освен това предоставянето на обезщетения, попадащи в обхвата на FRG в Германия, не зависело от обстоятелството, че засегнатите лица са плащали вноски по германската схема за осигуряване за старост. В приложение на § 291б от SGB VI и посредством обществени фондове федералната държава възстановявала на органите за осигуряване за старост разходите, свързани с тези обезщетения. Последните по същество представлявали компенсация за несгодите, свързани с националсоциалистическия режим и с войната, и в същото време приемали правната форма на социална сигурност за улесняване на интегрирането на въпросното население както от психологическа, така и от икономическа гледна точка.
Тези законови разпоредби имали исторически установени граници и трябвало да се разглеждат в контекста на смекчаване на последиците от войната. Освен това посочените обезщетения се основавали на принципа на интегрирането и на националното признаване на разселването, както и на смекчаването на свързаните с него неблагоприятни последици. Те обаче не съответствали на никакви вноски, платени към орган, намиращ се на днешната територия на Федерална република Германия. Тази идея за интегриране била валидна и днес, повече от шестдесет години след края на Втората световна война.
Следователно критериите, установени в посочените по-горе решения по делата Fossi и Tinelli, продължавали да бъдат необходими. Според тези критерии спорните обезщетения, чийто произход бил в правната уредба, свързана с разселените лица, и които все още, въпреки изминалото време, имали за цел да интегрират в германското общество лицата, засегнати от последиците от войната, трябвало да бъдат квалифицирани като „схеми на обезщетения за пострадали от войни или последици от тях“.
Тези доводи не могат да бъдат възприети.
Както беше посочено в точка 63 от настоящото решение, едно обезщетение може да се счита за социалноосигурително обезщетение, доколкото е отпуснато на получателите без каквато и да е индивидуална и дискреционна преценка на нуждите на лицето въз основа на определеното от закона и доколкото то е свързано с един от рисковете, изрично изброени в член 4, параграф 1 от Регламент № 1408/71.
От практиката на Съда, напомнена в член 65 от настоящото решение, е видно и че разпоредби като предвидените в член 4, параграф 4 от Регламент № 1408/71 трябва да се тълкуват стриктно.
Макар и да е вярно, че в случая с обезщетенията, основани на периоди, през които са правени вноски съгласно FRG, за разлика от обезщетенията, разглеждани в главните производства по дела С-396/05 и С-419/05, вноските не са плащани в приложение на германското законодателство в областта на осигуряването за старост, от това все пак не следва, че обезщетенията, основани на периоди, попадащи в обхвата на FRG, са изключени от обезщетенията, предвидени в член 4, параграф 1 от Регламент № 1408/71.
Безспорно е, че целта на FRG е да интегрира осигурените лица, завършили периоди, през които са правени вноски по смисъла на този закон, в германската правна схема за пенсионно осигуряване, разглеждайки тези осигурени лица като лица, завършили посочените осигурителни периоди в Германия.
Освен това, макар да има положения, при които платените съгласно FRG обезщетения могат да се разглеждат като предназначени да облекчат трудностите, породени от събития, свързани с националсоциалистическия режим и Втората световна война, в положение като това на г-н Wachter случаят не е такъв.
Към това се добавя фактът, че изплащането на спорните обезщетения на получатели, които не пребивават на територията на Федерална република Германия, не е въпрос, който подлежи на преценка при условията на оперативна самостоятелност, поне доколкото параграф 272, алинеи 1 и 2 от SGB VI гласи, че пенсиите за периодите, през които са правени вноски съгласно FRG, по правило се изплащат в чужбина, когато правоимащите са родени преди 19 май 1950 г. и са установили обичайното си пребиваване в чужбина преди 19 май 1990 г.
Като се остави настрана обстоятелството, че вноските са плащани на осигурителни органи в трета държава, спорните обезщетения не могат да бъдат считани за обезщетения в полза на пострадалите от войни или последици от тях, посочени член 4, параграф 4 от Регламент № 1408/71.
Следователно предвид посочените в точки 110—112 от настоящото решение характеристики, по подобие на обезщетенията, за които е ставало въпрос по дела С-396/05 и С-419/05, обезщетенията, за които става въпрос по главните производства, трябва да бъдат разглеждани като обезщетения за старост и за преживели лица по смисъла на член 4, параграф 1, букви в) и г) от Регламент № 1408/71, поради което последният е по принцип приложим, и по-специално член 10 от него, според който отмяната на клаузите за пребиваване е гарантирана, „ако в настоящия регламент не е предвидено друго“.
Както обаче вече се посочи, рубрика В, точка 1 от приложение VI към този регламент предвижда ясно, че разпоредбите на член 10 от него не засягат разпоредбите, по силата на които периодите, завършени извън територията на Федерална република Германия, не дават основание за обезщетения или дават такова основание само при определени условия, когато лицата, които имат право на такива обезщетения, пребивават извън тази територия.
По тази причина лице в положението на г-н Wachter няма право да получи плащане на спорните обезщетения, когато пребивава извън територията на Федерална република Германия. На първо място, рубрика В, точка 1 от приложение VI към Регламент № 1408/71 дава възможност периодите, завършени извън територията на тази държава-членка, да бъдат взети предвид при условие за пребиваване на територията на тази държава. На второ място, заинтересованото лице не може да иска отмяната на клаузата за пребиваване в приложение на член 4, параграф 1 от Германо-австрийската конвенция от 1966 г., тъй като рубрики A и Б, точка 35, буква д) от приложение III към Регламент № 1408/71 не обхваща положение като това на г-н Wachter. На трето място, член 14 от Германо-австрийската конвенция от 1995 г. само възпроизвежда горепосочените разпоредби на приложение III.
Препращащата юрисдикция си задава въпроса дали подобно положение не води до несъвместимост на разпоредбите на това приложение III с член 39 ЕО и член 42 ЕО, доколкото загубата на правото на получател като г-н Wachter на обезщетения за старост съгласно FRG произтича от неприложимостта на член 4, параграф 1, първо изречение от Германо-австрийската конвенция от 1966 г. вследствие на влизането в сила на Регламент № 1408/71 в Австрия и на Германо-австрийската конвенция от 1995 г., приложима считано от 1 октомври 1998 г.
В точки 22, 23 и 29 от своето решение от 7 февруари 1991 г. по дело Rönfeldt (
C-227/89, Recueil, стр. I-323
) Съдът е постановил, че макар членове 6 и 7 от Регламент № 1408/71 ясно да показват, че замяната с Регламент № 1408/71 на разпоредбите на конвенциите за социална сигурнжст, сключени между държавите-членки, има императивен характер и не допуска никакви изключения, освен изрично посочените в регламента случаи, следва да се установи дали подобно заместване, когато то, що се отнася до някои от правата на работниците, ги поставя в положение, което е по-неблагоприятно от произтичащото от предходния режим, е съвместимо с принципа за свободно движение на работници, прогласен в членове 39 ЕО и 42 ЕО. Всъщност посочените членове трябва да бъдат тълкувани в смисъл, че те не допускат загубата на свързани със социалното осигуряване предимства, която би настъпила за съответните работници вследствие на неприложимостта на конвенциите, в сила между две или повече държави-членки и интегрирани в тяхното националното законодателство, която следва от влизането в сила на Регламент № 1408/71.
След това Съдът обаче е уточнил, че този принцип може да се прилага само спрямо работници, които са упражнили правото си на свободно движение след влизане в сила на посочения регламент (вж. по-специално Решение от 9 ноември 1995 г. по дело Thévenon,
C-475/93, Recueil, стр. I-3813
, точка 28).
В спора по главното производство е безспорно, че заинтересованото лице се е установило в Австрия, за да живее и работи там, преди влизането в сила в тази държава-членка на Регламент № 1408/71, чиито разпоредби без изключение са заменили тези на Германо-австрийската конвенция от 1966 г. Не може да се приеме, че в зависимост от случая тази замяна може да лиши лице в положението на г-н Wachter от правата и предимствата, които му дава тази конвенция.
Обстоятелството, че такова лице не е се преместило от една държава-членка в друга, а е работило и живяло в Румъния, преди да се установи в Австрия, и никога не е живяло или работило в друга държава-членка, не изключва прилагането на член 39 EО и член 42 ЕО.
Както Съдът е отбелязал в точка 15 от Решение от 30 април 1996 г. по дело Boukhalfa (
C-214/94, Recueil, стр. I-2253
), разпоредбите на общностното право могат да се прилагат към професионални дейности, упражнявани извън територията на Общността, при положение че трудовото правоотношение запазва достатъчно тясна връзка с територията на Общността (в този смисъл вж. по-специално Решение от 12 юли 1984 г. по дело Prodest,
237/83, Recueil, стр. 3153
, точка 6, Решение от 27 септември 1989 г. по дело Lopes da Veiga,
9/88, Recueil, стр. 2989
, точка 15 и Решение от 29 юни 1994 г. по дело Aldewereld,
C-60/93, Recueil, стр. I-2991
, точка 14). Този принцип трябва да се разбира в смисъл, че се отнася и до случаите, при които трудовото правоотношение е достатъчно свързано със законодателството на държава-членка и в резултат на това — със съответните правила на общностното право.
Случаят е такъв в положение като това по главното производство. От една страна периодите, през които са правени вноски, завършени до 1970 г. в Румъния от заинтересованото лице, в качеството му на разселено лице съгласно разпоредбите на BVG, са приравнени на периоди, през които са правени вноски по смисъла на германското законодателство. От друга страна, доколкото лице в положението на г-н Wachter се е установило в Австрия през 1970 г., за да живее и работи там, като по силата на Германо-австрийската конвенция от 1966 г. се ползва от право на германски обезщетения за старост за периодите съгласно FRG при навършване на възрастта за пенсиониране през 1999 г., свързаните със свободното движение на хора правила се прилагат в подобно положение.
При тези обстоятелства следва да се заключи, че настъпилата по силата на рубрики A и Б, точка 35, буква д) от приложение III към Регламент № 1408/71, както и на Германо-австрийската конвенция от 1995 г., загуба на правото на обезщетения за старост, произтичащо от Германо-австрийската конвенция от 1966 г., когато заинтересованото лице се е установило в Австрия, преди Регламент № 1408/71 да влезе в сила в тази държава-членка, представлява нарушение на членове 39 ЕО и 42 ЕО.
При това положение на първата част от поставения въпрос следва да се отговори, че разпоредбите на рубрики A и Б, точка 35, буква д) от приложение III към Регламент № 1408/71 са несъвместими с член 39 EО и член 42 EО, доколкото дават възможност, при обстоятелства като тези в главното производство, при които получателят пребивава в Австрия, периодите, през които са правени вноски, завършени по силата на FRG между 1953 г. и 1970 г. в Румъния, да бъдат взети предвид за целите на изплащането на обезщетения за старост, при условие че получателят пребивава на територията на Федерална република Германия.
По действителността на рубрика В, точка 1 от приложение VI към Регламент № 1408/71
Безспорно е, че преместването на местопребиваването и местоработата на г-н Wachter в държава-членка, различна от Федерална република Германия, е довело до отказ да бъдат взети предвид за целите на неговата пенсия за старост периодите, през които са правени вноски, завършени между септември 1953 г. и октомври 1970 г. в Румъния. Подобна последица, разрешена от разпоредбите на рубрика В, точка 1 от приложение VI към Регламент № 1408/71, затруднява и дори прави невъзможно упражняването на правото на свободно движение на заинтересованото лице в рамките на Съюза и при това положение представлява пречка пред тази свобода.
За да обосноват такъв отказ, Rentenversicherung и германското правителство по същество изтъкват същите мотиви като тези, на които се позовават по делата С-396/05 и С-419/05, що се отнася до периодите на вноски, завършени на части от територията, на която е било приложимо законодателството на германския Райх в областта на социалното осигуряване (вж. точка 77 от настоящото решение).
По съображенията, изложени в точки 81—82 от настоящото решение и доколкото германското правителство не е доказало, че взимането предвид на спорните вноски за целите на изчисляването на обезщетенията за старост, за които става въпрос в главното производство, може да доведе до значителни последици върху финансирането на германската система за социална сигурност, посочените доводи следва да се отхвърлят.
При това положение на втората част от поставения въпрос следва да се отговори, че разпоредбите на рубрика В, точка 1 от приложение VI към Регламент № 1408/71 са несъвместими със свободното движение на хора, и по-специално с член 42 ЕО, доколкото дават възможност, при обстоятелства като тези в главното производство, завършените по силата на FRG между 1953 г. и 1970 г. в Румъния периоди, през които са правени вноски, да бъдат взети предвид за целите на изплащане на обезщетения за старост, при условие че получателят пребивава на територията на Федерална република Германия.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главните производства настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред препращащата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (голям състав) реши:

1)
Разпоредбите на рубрика В, озаглавена „Германия“, точка 1 от приложение VI към Регламент (ЕИО) № 1408/71 на Съвета от 14 юни 1971 година за прилагането на схеми за социална сигурност на заети лица, самостоятелно заети лица и членове на техните семейства, които се движат в рамките на Общността, изменен и актуализиран с Регламент (ЕО) № 118/97 на Съвета от 2 декември 1996 г., са несъвместими със свободното движение на хора, и по-специално с член 42 ЕО, доколкото дават възможност при обстоятелства като тези по главното производство, периодите, през които са правени вноски, завършени между 1937 г. и 1945 г. на части от територията, където е било е приложимо законодателството на германския Райх в областта на социалното осигуряване, които обаче се намират извън територията на Федерална република Германия, да бъдат взети предвид за целите на изплащането на обезщетения за старост, при условие че получателят пребивава на територията на тази държава-членка.

2)
Разпоредбите на рубрики A и Б, точка 35, озаглавена „Германия-Австрия“, буква д) от приложение III към Регламент № 1408/71, в редакцията след изменението, са несъвместими с членове 39 EО и 42 EО, доколкото дават възможност при обстоятелства като тези по главното производство, при които получателят пребивава в Австрия, периодите, през които са правени вноски, завършени съгласно Закона за пенсионните права, придобити по силата на извършени в чужбина вноски (Fremdrentengesetz) в Румъния между 1953 г. и 1970 г., да бъдат взети предвид за целите на изплащането на обезщетения за старост, при условие че получателят пребивава на територията на Федерална република Германия.

3)
Разпоредбите на рубрика В, озаглавена „Германия“, точка 1 от приложение VI към Регламент № 1408/71, в редакцията след изменението, са несъвместими със свободното движение на хора, и по-специално с член 42 EО, доколкото дават възможност при обстоятелства като тези по главното производство периодите, през които са правени вноски, завършени съгласно Закона за пенсионните права, придобити по силата на извършени в чужбина вноски в Румъния между 1953 г. и 1970 г., да бъдат взети предвид за целите на изплащането на обезщетения за старост, при условие че получателят пребивава на територията на Федерална република Германия.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: немски.