CELEX: 62008CJ0423
Traktatbrud
egne indtægter
procedurer for opkrævning af importafgifter og eksportafgifter
ikke-iagttagelse af fristerne for bogføring af egne indtægter
forsinket betaling af egne indtægter vedrørende disse afgifter

Europa-Kommissionen har i stævningen nedlagt påstand om, at Domstolen fastslår, at Den Italienske Republik har tilsidesat
de forpligtelser, der påhviler den i henhold til artikel 2, 6 og 9-11 i Rådets forordning (EØF, Euratom) nr. 1552/89 af 29.
maj 1989 om gennemførelse af afgørelse 88/376/EØF, Euratom om ordningen for Fællesskabernes egne indtægter (EFT L 155, s. 1)
og i henhold til artikel 2, 6 og 9-11 i Rådets forordning (EF, Euratom) nr. 1150/2000 af 22. maj 2000 om gennemførelse af
afgørelse 94/728/EF, Euratom om ordningen for Fællesskabernes egne indtægter (EFT L 130, s. 1) samt artikel 220 i Rådets forordning
(EØF) nr. 2913/92 af 12. oktober 1992 om indførelse af en EF-toldkodeks (EFT L 302, s. 1) (herefter »toldkodeksen«), idet
Den Italienske Republik ikke har overholdt fristerne for bogføring af Fællesskabets egne indtægter i tilfælde af efteropkrævning,
og idet den har betalt de nævnte indtægter for sent.

EU-retlige forskrifter

Afgørelse 94/728/EF, Euratom og 2000/597/EF Euratom
I den periode, som de faktiske omstændigheder i nærværende sag henhører under, har to afgørelser, der vedrører ordningen for
Fællesskabernes egne indtægter, fundet anvendelse i forlængelse af hinanden, nemlig Rådets afgørelse 94/728/EF, Euratom af
31. oktober 1994 (EFT L 293, s. 9) og siden den 1. januar 2002 Rådets afgørelse 2000/597/EF, Euratom af 29. september 2000
(EFT L 253, s. 42).
Ifølge ordlyden af artikel 2, stk. 1, litra b), i hver af disse afgørelser omfatter egne indtægter, der opføres på Fællesskabernes
budget, provenuet af bl.a. »told i henhold til den fælles toldtarif og anden told, der af Fællesskabernes institutioner er
pålagt eller vil blive pålagt handelen med ikke-medlemsstater«.
De nævnte afgørelsers artikel 8, stk. 1, fastsætter bl.a., dels at Fællesskabernes egne indtægter som omhandlet i artikel
2, stk. 1, litra a) og b), i disse afgørelser opkræves af medlemsstaterne i henhold til deres nationale love og administrative
bestemmelser, som i givet fald tilpasses kravene i Unionens regler, dels at medlemsstaterne stiller de nævnte indtægter til
rådighed for Kommissionen.

Forordning nr. 1552/89 og nr. 1150/2000
Artikel 2 i forordning nr. 1552/89, som ændret ved Rådets forordning (Euratom, EF) nr. 1355/96 af 8. juli 1996 (EFT L 175,
s. 3), der trådte i kraft den 14. juli 1996, fastsætter:
»1. Ved anvendelsen af denne forordning er en fordring fra Fællesskabet på de i  artikel 2, stk. 1, litra a) og b), i afgørelse
88/376/EØF, Euratom, omhandlede egne indtægter fastlagt, så snart toldbestemmelsernes betingelser om bogføring af fordringen
er opfyldt, og beløbet er meddelt debitor.
1a. Den i stk. 1 omhandlede fastlæggelse anses for at have fundet sted på den i toldbestemmelserne fastsatte bogføringsdato.
[…]
2. Stk. 1 gælder tilsvarende, når den afgivne meddelelse skal berigtiges.«
Forordning nr. 1552/89 blev ophævet ved artikel 22, stk. 1, i forordning nr. 1150/2000, der trådte i kraft den 31. maj 2000.
Sidstnævnte forordnings artikel 2, stk. 1, og artikel 2, stk. 2, første afsnit, har i det væsentlige samme ordlyd som den
artikel, der er gengivet i den foregående præmis.
Artikel 6, stk. 2, i forordning nr. 1552/89, nu artikel 6, stk. 3, litra a) og b), i forordning nr. 1150/2000, bestemmer,
at de i henhold til artikel 2 konstaterede fordringer opføres i regnskabet senest den første arbejdsdag efter den 19. i den
anden måned efter den måned, i hvilken fordringen blev konstateret. De fordringer, der er konstateret, men ikke opført i regnskabet,
fordi de endnu ikke er indgået, og der ikke er stillet sikkerhed, opføres inden for den samme frist i et særskilt regnskab.
Medlemsstaterne kan benytte samme fremgangsmåde, når fordringer, der er konstateret og dækket af garantier, anfægtes og forventes
at blive ændret som følge af de opståede uoverensstemmelser.
Artikel 8 i forordning nr. 1552/89, hvis indhold er gentaget i artikel 8 i forordning nr. 1150/2000, fastsætter:
»Berigtigelser foretaget i henhold til artikel 2, stk. 2, lægges til eller trækkes fra det samlede beløb for de konstaterede
fordringer. De bogføres i henhold til artikel 6, stk. 2, litra a) og b), og anføres i de i artikel 6, stk. 3, omhandlede opgørelser
for den periode, hvori disse berigtigelser har fundet sted.
Berigtigelser foretaget i anledning af svig og uregelmæssigheder, som allerede er indberettet til Kommissionen, angives særskilt.«
Det bestemmes i artikel 9, stk. 1, såvel i forordning nr. 1552/89 som i forordning nr. 1150/2000:
»Som fastlagt i artikel 10, fører hver enkelt medlemsstat egne indtægter til kredit for den konto, som med henblik herpå er
oprettet i Kommissionens navn hos medlemsstatens finansforvaltning eller hos det af medlemsstaten udpegede organ.
Denne konto føres vederlagsfrit.«
Artikel 10, stk. 1, i forordning nr. 1552/89, hvis indhold er gentaget i artikel 10, stk. 1, i forordning nr. 1150/2000, fastsætter:
»Efter fradrag af 10% i opkrævningsomkostninger, jf. artikel 2, stk. 3, i afgørelse 88/376/EØF, Euratom, foretages den i artikel
2, stk. 1, litra a) og b), i nævnte afgørelse omhandlede kreditering senest den første arbejdsdag efter den 19. i den anden
måned efter den måned, i hvilken fordringen blev fastlagt i henhold til artikel 2.
[…].«
Artikel 11 i forordning nr. 1552/89 og nr. 1150/2000, fastsætter:
»Enhver forsinkelse af krediteringen af den i artikel 9, stk. 1, foreskrevne konto medfører, at den pågældende medlemsstat
skal betale en rente, hvis sats er lig med den på forfaldsdagen på medlemsstatens pengemarked gældende rentesats for kortfristet
finansiering, forhøjet med 2 procentpoint. Denne sats forhøjes med 0,25 procentpoint for hver måneds forsinkelse. Den således
forhøjede sats anvendes på hele forsinkelsesperioden.«

Toldkodeksen
Toldkodeksens artikel 220, stk. 1, fastsætter:
»Hvis det afgiftsbeløb, som følger af en toldskyld, ikke er bogført i henhold til artikel 218 og 219 eller er bogført for
lavt i forhold til det efter lovgivningen skyldige beløb, skal bogføringen af det afgiftsbeløb, der skal opkræves eller efteropkræves,
ske senest to dage efter det tidspunkt, hvor toldmyndighederne er blevet klar over situationen og kan beregne det efter lovgivningen
skyldige beløb og fastslå, hvem der er debitor (efterfølgende bogføring). Denne frist kan forlænges efter artikel 219.«
Toldkodeksens artikel 221, stk. 1, er affattet som følger:
»Så snart afgiftsbeløbet er bogført, underrettes debitor efter en passende fremgangsmåde om beløbets størrelse.«

Nationale bestemmelser
Artikel 11 med overskriften »Gennemgang af kontorernes kontrol, opgaver og beføjelser« i lovdekret nr. 374 af 8. november
1990 vedrørende reorganisering af toldmyndighederne og gennemgang af procedurerne for fastlæggelse og kontrol i forbindelse
med gennemførelsen af Rådets direktiv 79/695/EØF af 24. juli 1979 og Kommissionens direktiv 82/57/EØF af 17. december 1981
om fremgangsmåderne ved varers overgang til fri omsætning og Rådets direktiv 81/177/EØF af 24. februar 1981 samt Kommissionens
direktiv 82/347/EØF af 23. april 1982 om fremgangsmåderne ved udførsel af fællesskabsvarer (almindeligt supplement til GURI
nr. 291 af 14.12.1990) bestemmer følgende i stk. 1 og 5-8:
»1. Toldkontoret kan foretage en gennemgang af en endelig fastlæggelse, selv hvis de berørte varer er stillet til fri rådighed
for den erhvervsdrivende, eller hvis de allerede har forladt toldområdet. Gennemgangen foretages ex officio, eller når den
pågældende erhvervsdrivende indgiver begæring herom inden for en frist på tre år fra datoen for den endelige fastlæggelse,
hvorefter retten fortabes.
[…]
5. Når gennemgangen, der foretages ex officio eller efter begæring fra en part, fører til konstatering af unøjagtigheder,
udeladelser eller fejl i forhold til de elementer, der har udgjort grundlaget for fastlæggelsen, foretager toldkontoret den
relevante berigtigelse og oplyser den berørte erhvervsdrivende herom ved en ad hoc-meddelelse. I tilfælde af en berigtigelse,
der foretages på grundlag af en ex officio-gennemgang, skal meddelelsen afgives inden for tre år fra datoen for den endelige
fastlæggelse, hvorefter retten fortabes.
6. Begæringen, der er indgivet af den erhvervsdrivende med henblik på gennemgang af fastlæggelsen, afvises, såfremt der ikke
inden 90 dage fra indgivelsen afgives en berigtigelsesmeddelelse. Der kan stiltiende eller udtrykkeligt inden for 30 dage
indgives klage over afvisningen til direktøren for departementet, der træffer afgørelse som øverste instans.
7. Berigtigelsen kan anfægtes af den erhvervsdrivende inden for 30 dage fra datoen for afgivelsen af meddelelsen. I forbindelse
med anfægtelsen udarbejdes et protokollat med henblik på en eventuel iværksættelse af administrative procedurer til afklaring
af tvister, som fastsat i artikel 66 ff. i den konsoliderede lovtekst på toldområdet, stadfæstet af republikkens præsident
ved dekret nr. 43 af 23. januar 1973.
8. Når berigtigelsen er blevet endelig, opkræver toldkontoret de yderligere afgifter, som den erhvervsdrivende skylder, eller
iværksætter ex officio proceduren for tilbagebetaling af det beløb, der er modtaget for meget. Berigtigelsen af fastlæggelsen
indebærer i givet fald anfægtelsen af overtrædelserne ved urigtige erklæringer eller alvorligere strafbare forhold, der eventuelt
er konstateret.«
I det tilfælde, hvor gennemgangen af fastlæggelsen nødvendiggør et besøg på den pågældende adresse, fastsætter lov nr. 212/2000
af 27. juli 2000 om den afgiftspligtiges rettigheder (GURI nr. 177 af 31.7.2000), at der efter besøget på adressen i tillæg
til de daglige protokollater om foretagne aktioner skal udarbejdes et protokollat om afslutningen af aktionerne af de embedsmænd,
der har foretaget besøget. Debitor modtager et eksemplar af protokollatet, og et andet eksemplar sendes til den ansvarlige
for det toldkontor, som foretager en undersøgelse af protokollatet og af de eventuelle bemærkninger eller begæringer, der
er indgivet af debitor i henhold til nævnte lovs artikel 12, stk. 7, og hvilket toldkontor i fuld uafhængighed træffer afgørelse
om indstilling af proceduren eller om en fastlæggelsesmeddelelse.
Artikel 12 i lov nr. 212/2000 med overskriften »Rettigheder og garantier for en afgiftspligtig, der er underlagt skattekontrol«,
bestemmer i stk. 7:
»I henhold til princippet om samarbejde mellem administrationen og den afgiftspligtige kan den afgiftspligtige efter offentliggørelsen
af protokollatet om afslutningen af kontrolorganernes aktioner inden for en frist på 60 dage afgive sine bemærkninger og anmodninger,
der vil blive vurderet af skattekontorerne. Fastlæggelsesmeddelelsen kan ikke bekendtgøres før udløbet af denne frist, bortset
fra tilfælde af begrundet tvingende nødvendighed.«

Den administrative procedure
I forbindelse med en kontrolundersøgelse af Fællesskabets egne indtægter, der fandt sted i Italien fra den 6. til den 10.
november 2000, og som dækkede perioden fra den 1. januar 1998 til datoen for kontrollen, konstaterede Kommissionens embedsmænd
uregelmæssigheder i fastlæggelsen af Fællesskabets egne indtægter, hvilke kunne føre til forsinkelser i indbetalingen til
Fællesskabet af de nævnte indtægter, hvorved artikel 2, 6 og 9-11 i forordning nr. 1552/1989 og nr. 1150/2000 blev overtrådt.
Efter en udveksling af skrivelser mellem de italienske myndigheder og Kommissionen konstaterede sidstnævnte, at den italienske
administrative procedure for efterfølgende kontrol foreskriver en forudgående meddelelse til debitor af et protokollat om
afslutning af kontrolaktionerne og giver debitor en frist på 60 dage, for at denne kan afgive sine bemærkninger og anmode
om yderligere præciseringer. Det er først efter udløbet af denne frist, at toldskylden meddeles debitor ved en fastlæggelsesmeddelelse.
Kommissionen har vurderet, at konsekvenserne af Den Italienske Republiks anvendelse af en sådan procedure er uforenelige med
de relevante fællesskabsretlige bestemmelser, idet indbetalingen af Fællesskabets egne indtægter forsinkes. Fristen for bogføringen
af egne indtægter, der er fastsat i toldkodeksens artikel 220, skal derfor begynde at løbe fra datoen for meddelelsen af protokollatet
om disse aktioner.
De italienske myndigheder har i det væsentlige gjort gældende, at protokollatet om afslutningen af de nævnte aktioner ikke
udgør en endelig afgørelse, men alene en forberedende retsakt uden nogen selvstændig retskraft. Endvidere har Kommissionens
argumenter angiveligt intet retsgrundlag i toldkodeksen, i det omfang bogføringen og meddelelsen til debitor er handlinger,
der foretages efter vedtagelsen af en endelig afgørelse.
Efter udvekslingen af skrivelser besluttede Kommissionen i henhold til artikel 226 EF at tilsende Den Italienske Republik
en åbningsskrivelse meddelt ved skrivelse af 13. juli 2005, hvori den opfordrede denne medlemsstat til at fremsætte sine bemærkninger
inden for en frist på to måneder fra modtagelsen af den nævnte skrivelse.
Den italienske regering svarede ved skrivelse af 12. september 2005, hvori den i det væsentlige gentog de ovennævnte svarelementer.
Ved skrivelse af 28. juni 2006 har Kommissionen henledt de italienske myndigheders opmærksomhed på Domstolens dom af 23. februar
2006 i sagen Kommissionen mod Spanien (sag C-546/03) og opfordret de italienske myndigheder til at afgive deres bemærkninger
inden den 1. september 2006.
Da Kommissionen ikke havde modtaget Den Italienske Republiks stillingtagen hertil, besluttede den i henhold til artikel 226
EF at tilstille denne medlemsstat en begrundet udtalelse på grundlag af artikel 2, 6 og 9-11 i forordning nr. 1552/1989 og
nr. 1150/2000 samt toldkodeksens artikel 220, hvilken udtalelse blev meddelt den 15. december 2006, og hvori Kommissionen
opfordrede Den Italienske Republik til at træffe de nødvendige foranstaltninger for at efterkomme udtalelsen inden for en
frist på to måneder fra modtagelsen af denne.
Den italienske regering svarede ved skrivelse af 12. februar 2007, hvori den fastholdt sin holdning.
Da Kommissionen var af den opfattelse, at Den Italienske Republik ikke havde afhjulpet den foreholdte tilsidesættelse, besluttede
den at anlægge dette søgsmål.
Ved kendelse af 12. marts 2009 gav Domstolens præsident Republikken Finland tilladelse til at indtræde i sagen til støtte
for Den Italienske Republiks påstande.

Om søgsmålet

Parternes argumenter
Kommissionen har i det væsentlige foreholdt de italienske myndigheder den systematiske forsinkelse i indbetalingerne af Fællesskabets
egne indtægter, i det omfang de nævnte myndigheder anvender en administrativ procedure, ifølge hvilken disse egne indtægter
først fastlægges efter, at den afgiftspligtige har fået en frist til at gøre sig bekendt med protokollatet om aktionerne og
afgive bemærkninger. Kommissionen har derfor nedlagt påstand om, at det fastslås, at Den Italienske Republik har tilsidesat
sine forpligtelser i henhold til artikel 2, 6 og 9-11 i forordning nr. 1552/1989 og nr. 1150/2000 samt toldkodeksens artikel
220.
Ifølge Kommissionen er betingelserne for fastlæggelse af Fællesskabets afgifter på egne indtægter især opfyldt, når de nationale
myndigheder meddeler den afgiftspligtige protokollatet om afslutning af aktionerne, som er et dokument, der både angiver debitors
navn og det afgiftsbeløb, der skal opkræves.
Den Italienske Republik har gjort gældende, at den mulighed, som debitor har for at fremsætte bemærkninger før vedtagelsen
af fastlæggelsesmeddelelsen, udgør en anvendelse af de grundlæggende principper om beskyttelse af retten til forsvar og god
forvaltningsskik. Sådanne regler, der i øvrigt henhører under medlemsstaternes procesautonomi, tilsidesætter ikke toldkodeksens
bestemmelser.
Den italienske regering, støttet af den finske regering, har endvidere gjort gældende, at betingelserne i toldkodeksens artikel
220, stk. 1, ikke ses opfyldt på det tidspunkt, hvor protokollatet om kontrol meddeles debitor. Alene identificeringen af
debitor er sikker på dette tidspunkt. Derimod er hverken eksistensen af en ulovlighed eller størrelsen af de importafgifter
og eksportafgifter, der er skyldige efter lovgivningen, endeligt vedtaget. Hvis de retsregler, der relaterer sig til denne
sag, ikke regulerer indholdet af protokollatet om kontrol, har den italienske regering dog indrømmet i svarskriftet og duplikken,
såvel som under retsmødet, at det i princippet er muligt på det tidspunkt at fastsætte gældens størrelse, og at det i øvrigt
ofte gøres i praksis.
Med hensyn til de retlige følger af bogføringen af toldskylden har den finske regering gjort gældende, at man bør benytte
en endelig administrativ afgørelse, således som det fremgår af toldkodeksens artikel 220, stk. 1, herunder især af bestemmelsens
ordlyd »er blevet klar over«.
Endvidere giver artikel 2, stk. 3, i forordning nr. 1150/2000, sammenholdt med stk. 1 i samme artikel, toldmyndighederne mulighed
for at meddele debitor de foreløbige beregninger forud for vedtagelsen af en endelig afgørelse.
Ifølge den finske regering kan førnævnte dom i sagen Kommissionen mod Spanien – på grund af forskellen i de nationale procedurer
– ikke tjene som rettesnor for at fastslå de forskellige nationale systemers overensstemmelse med EU-retten.
Således fastsætter de omtvistede bestemmelser i nærværende sag, til forskel fra den relevante spanske lovgivning i dommen
i sagen Kommissionen mod Spanien ikke noget om indholdet af protokollatet om aktionerne og kræver især ikke nogen meddelelse
om toldskyldens størrelse. Denne meddelelse er alene resultatet af en administrativ praksis.
Mens det forslag om opgørelse, der var fastsat i den spanske lovgivning, automatisk blev endeligt efter 30 dage, hvis debitor
accepterede det, og hvis administrationen ikke foretog nogen berigtigelse, kræver den omtvistede italienske lovgivning, at
der under alle omstændigheder udsendes en endelig afgørelse i form af en fastlæggelsesmeddelelse.

Domstolens bemærkninger
Hvad angår den foreholdte overtrædelse bemærkes, at artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 1552/89 og nr. 1150/2000 fastsætter,
at medlemsstaterne skal konstatere en fordring på egne indtægter, »så snart toldbestemmelsernes betingelser om bogføring af
fordringen er opfyldt, og beløbet er meddelt debitor«.
Endvidere følger det af toldkodeksens artikel 220, stk. 1, at betingelserne for en efterfølgende bogføring af det afgiftsbeløb,
der skal opkræves eller efteropkræves, er opfyldt, når toldmyndighederne er blevet klar over situationen og kan beregne det
efter lovgivningen skyldige beløb og fastslå, hvem der er debitor (dommen i sagen Kommissionen mod Spanien, præmis 27).
Det bemærkes endvidere, at medlemsstaterne ifølge fast retspraksis har pligt til at fastlægge Fællesskabernes egne indtægter.
Artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 1552/89 og nr. 1150/2000 skal nemlig fortolkes således, at medlemsstaterne ikke kan undlade
at fastlægge kravene, selv om de bestrider dem, da Fællesskabets finansielle ligevægt i modsat fald ville blive forstyrret,
om end kun midlertidigt, som følge af en medlemsstats adfærd (jf. dom af 16.5.1991, sag C-96/89, Kommissionen mod Nederlandene,
Sml. I, s. 2461, præmis 37, af 15.6.2000, sag C-348/97, Kommissionen mod Tyskland, Sml. I, s. 4429, præmis 64, og af 15.11.2005,
sag C-392/02, Kommissionen mod Danmark, Sml. I, s. 9811, præmis 60, såvel som dommen i sagen Kommissionen mod Spanien, præmis
28).
Medlemsstaterne er forpligtet til at konstatere en fællesskabsafgift på egne indtægter, så snart toldmyndighederne råder over
de nødvendige oplysninger og som følge heraf er i stand til at beregne afgiftsbeløbet vedrørende en toldskyld og fastslå,
hvem der er debitor (dommen i sagen Kommissionen mod Danmark, præmis 59, og i sagen Kommissionen mod Spanien, præmis 29).
I denne sammenhæng må det antages, at når toldmyndighederne meddeler debitor en administrativ retsakt, der, uanset betegnelse,
konstaterer en fuldstændig eller delvis manglende betaling af toldskyld, og oplyser det afgiftsbeløb, som de mener skal betales
i henhold til loven, må det antages, at de herved er i stand til at beregne det afgiftsbeløb, som følger af en toldskyld,
og fastslå, hvem der er debitor.
Følgelig skal en efterfølgende bogføring af det afgiftsbeløb, der skal opkræves eller efteropkræves, i henhold til toldkodeksens
artikel 220, stk. 1, i princippet foregå inden for en frist på to dage fra meddelelsen til debitor af protokollatet, der opfylder
de betingelser, der er nævnt i den foregående præmis (dommen i sagen Kommissionen mod Spanien, præmis 32).
Den italienske og den finske regering har gjort gældende i såvel deres skriftlige indlæg som under retsmødet, at meddelelsen
af protokollatet om afslutningen på aktionerne gør det muligt for debitor at fremsætte sine bemærkninger, før der træffes
en afgørelse til ugunst for denne, og følgelig medvirker til beskyttelsen af retten til forsvar. Anvendelsen af en sådan procedure
kan derfor ikke udgøre en tilsidesættelse af medlemsstaternes forpligtelser i henhold til forordning nr. 1552/89 og nr. 1150/2000
samt toldkodeksen.
Det bemærkes, således som Domstolen har fastslået i dom af 18. december 2008, Sopropé (sag C-349/07, Sml. I, s. 10369, præmis
36), at overholdelsen af retten til forsvar udgør et generelt princip i fællesskabsretten, som finder anvendelse, så snart
myndighederne over for en person påtænker at træffe en for vedkommende bebyrdende retsakt.
Hvis princippet om overholdelse af retten til forsvar skal anvendes bl.a. i forbindelse med en procedure for efteropkrævning,
i forholdet mellem en debitor og en medlemsstat, må det ikke have den konsekvens hvad angår forholdet mellem medlemsstaterne
og Fællesskabet, at en medlemsstat kan underkende sin forpligtelse til inden for den frist, der er fastsat i de fællesskabsretlige
bestemmelser, at fastlægge Fællesskabets fordring på de egne indtægter (dommen i sagen Kommissionen mod Spanien, præmis 33).
Det bemærkes endvidere, at bogføringen og meddelelsen om de skyldige toldafgifter, såvel som krediteringen af egne indtægter,
ikke forhindrer debitor i i henhold til toldkodeksens artikel 243 ff. at gøre indsigelse mod den pålagte forpligtelse ved
at fremføre alle relevante argumenter.
Desuden har de nationale myndigheder mulighed for at kreditere egne indtægter, der anfægtes og forventes at blive ændret som
følge af opståede uoverensstemmelser, i det særskilte regnskab, der er omhandlet i artikel 6, stk. 2, litra b), i forordning
nr. 1552/89 og artikel 6, stk. 3, i forordning nr. 1150/2000.
I det tilfælde, hvor de nationale myndigheder allerede har krediteret de konstaterede fordringer i regnskabet, før disse anfægtes,
er de nationale myndigheder i medfør af artikel 2 og 8 i forordning nr. 1552/89 og nr. 1150/2000 bemyndiget til at berigtige
meddelelserne og til at fratrække berigtigelsen i det samlede beløb for de konstaterede fordringer, hvis anfægtelsen efterfølgende
betragtes som velbegrundet.
Hvad angår morarenter bemærkes, at det følger af fast retspraksis, at der er en uadskillelig sammenhæng mellem forpligtelsen
til at fastlægge Fællesskabets egne indtægter, til at kreditere beløbet på Kommissionens konto inden for den fastsatte frist,
og til at betale morarenter, der kan kræves betalt uanset grunden til den forsinkede kreditering af Kommissionens konto (jf.
navnlig dom af 21.9.1989, sag 68/88, Kommissionen mod Grækenland, Sml. s. 2965, præmis 17, af 12.6.2003, sag C-363/00, Kommissionen
mod Italien, Sml. I, s. 5767, præmis 43-44, og af 22.1.2009, sag C-150/07, Kommissionen mod Portugal, Sml. I, s. 7*, summarisk
offentliggørelse, præmis 62).
Ifølge artikel 11 i forordning nr. 1552/89 og nr. 1150/2000 medfører enhver forsinkelse med krediteringen af den i samme forordningers
artikel 9, stk. 1, omhandlede konto, at den pågældende medlemsstat skal betale en rente for hele forsinkelsesperioden (jf.
dommen i sagen Kommissionen mod Nederlandene, præmis 91, og dom af 19.3.2009, sag C-275/07, Kommissionen mod Italien, Sml.
I, s. 2005, præmis 66).
Følgelig må det fastslås, at Den Italienske Republik har tilsidesat de forpligtelser, der påhviler den i henhold til artikel
2, 6 og 9-11 i forordning nr. 1552/89 og de samme artikler i forordning nr. 1150/2000 samt toldkodeksens artikel 220, idet
den ikke har overholdt fristerne for bogføring af Fællesskabets egne indtægter i tilfælde af efteropkrævning, og idet den
har betalt de nævnte indtægter for sent.

Sagens omkostninger
I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der
er nedlagt påstand herom. Da Kommissionen har nedlagt påstand om, at Den Italienske Republik tilpligtes at betale sagens omkostninger,
og Den Italienske Republik har tabt sagen, bør det pålægges denne at betale sagens omkostninger.
I henhold til samme artikels stk. 4, stk. 1, bærer Republikken Finland, der er indtrådt i sagen, sine egne omkostninger.
På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer Domstolen (Fjerde Afdeling):
1)
Den Italienske Republik har tilsidesat de forpligtelser, der påhviler den i henhold til artikel 2, 6 og 9-11 i Rådets forordning
(EØF, Euratom) nr. 1552/89 af 29. maj 1989 om gennemførelse af afgørelse 88/376/EØF, Euratom om ordningen for Fællesskabernes
egne indtægter og i henhold til de samme artikler i Rådets forordning (EF, Euratom) nr. 1150/2000 af 22. maj 2000 om gennemførelse
af afgørelse 94/728/EF, Euratom om ordningen for Fællesskabernes egne indtægter samt artikel 220 i Rådets forordning (EØF)
nr. 2913/92 af 12. oktober 1992 om indførelse af en EF-toldkodeks, idet den ikke har overholdt fristerne for bogføring af
Fællesskabets egne indtægter i tilfælde af efteropkrævning, og idet den har betalt de nævnte indtægter for sent.
2)
Den Italienske Republik betaler sagens omkostninger.
3)
Republikken Finland bærer sine egne omkostninger.
Underskrifter
*
Processprog: italiensk.