CELEX: 62005TJ0432
Verseny
Kartellek
Az európai cementpiac
Panaszt elutasító határozat
A cementre vonatkozó harmonizált szabvány
Kötelező jelleg
Az EK 81. cikk horizontális együttműködési megállapodásokra való alkalmazhatóságáról szóló iránymutatás

Jogi háttér
A –
A 89/106/EGK irányelv
Az 1993. július 22‑i 93/68/EGK tanácsi irányelvvel (HL L 220., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 12. kötet, 173. o.)
módosított, az építési termékekre vonatkozó tagállami törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések közelítéséről szóló,
1988. december 21‑i 89/106/EGK tanácsi irányelv (HL 1989. L 40., 12. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 9. kötet,
296. o.) célja többek között az építési termékek szabad mozgását gátló akadályok megszüntetése. A 89/106 irányelv 1. cikke
(2) bekezdésének értelmében az említett irányelv alkalmazásában „építési termék” „minden olyan termék, amelyet azért állítottak
elő, hogy tartósan a magasépítés és a mélyépítés építményeibe építsék be.” A 89/106 irányelv 2. cikke (1) bekezdésének, valamint
3. cikke (1) bekezdésének értelmében a tagállamok meghoznak minden szükséges intézkedést annak érdekében, hogy az építési
termékek csak akkor kerülhessenek forgalomba, ha használhatók a tervezett rendeltetésükre, azaz ha olyan jellemzőkkel rendelkeznek,
hogy azok az építmények, amelyekbe beépítik, amelyekhez hozzáillesztik, amelyekre felszerelik vagy felállítják őket, szabályszerű
tervezés és kivitelezés esetén eleget tesznek az említett irányelv I. mellékletében meghatározott alapvető követelményeknek,
amennyiben és ahol ezen építményekre ilyen követelményeket tartalmazó szabályozás vonatkozik.
A 89/106 irányelv a műszaki előírások kidolgozásáról rendelkezik, amelyek betartása a 4. cikk (2) bekezdése szerint feltételezi
az ezen alapvető követelményeknek való megfelelést. Az említett irányelv 4. cikkének (1) bekezdése és a 9. cikkének (3) bekezdése
szerint ezen előírások lehetnek olyan harmonizált szabványok, amelyeket különösen az Európai Szabványügyi Bizottság (CEN)
fogadott el, vagy olyan európai műszaki engedélyek, amelyeket egy tagállam által kijelölt jóváhagyó testület adott ki.
A 89/106 irányelv 4. cikke (2) bekezdésének értelmében a „CE”‑jelölés igazolja, hogy az építési termékek megfelelnek többek
között a harmonizált szabványokat átültető nemzeti szabványoknak, amelyek hivatkozásait az
Európai Unió Hivatalos Lapjában
kihirdették, vagy megfelelnek egy európai műszaki engedélynek. A 89/106 irányelv 4. cikke (2) bekezdésének, és a 6. cikke
(1) bekezdésének értelmében a tagállamok engedélyezik területükön az említett irányelvnek megfelelő és a „CE”‑jelöléssel ellátott
termékek forgalomba hozatalát és felhasználását.
A 89/106 irányelv 7. cikke szerint a harmonizált szabványokat az európai szabványügyi szervezetek fogadják el az Európai Bizottság
megbízására, és az említett irányelv 19. cikkében hivatkozott építésügyi állandó bizottság véleménye alapján. Az eredményként
elfogadott szabványokat lehetőség szerint a termék teljesítményértékében, az értelmező dokumentumok figyelembevételével kell
elkészíteni. Miután az európai szabványügyi szervezetek megállapították a szabványokat, a Bizottság a Hivatalos Lapban kihirdeti
ezek hivatkozásait.
A 89/106 irányelv 8. cikkének (2) bekezdése szerint az európai műszaki engedély kiállítható többek között egyrészt olyan termékekre,
amelyeknél nem áll rendelkezésre sem harmonizált szabvány vagy elismert nemzeti szabvány, sem harmonizált szabvány kidolgozására
vonatkozó megbízás; és amelyeknél a Bizottság úgy véli, hogy nem, vagy még nem lehet szabványt kidolgozni, és másrészt olyan
termékekre, amelyek alapvetően eltérnek a harmonizált vagy elismert nemzeti szabványoktól.
B –
Az EK 81. cikk horizontális együttműködési megállapodásokra való alkalmazhatóságáról szóló iránymutatás
Az [EK] 81. cikk horizontális együttműködési megállapodásokra való alkalmazhatóságáról szóló bizottsági iránymutatás (HL 2001. C. 3.,
2. o., magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 25. o.; a továbbiakban: iránymutatás) 6. címe, amely a szabványosítási
megállapodásokra vonatkozik, a következőképpen rendelkezik:
„6.1. Meghatározás
159. A szabványosítási megállapodások elsődleges célja olyan műszaki vagy minőségi előírások meghatározása, amelyeknek a jelenlegi
vagy jövőbeni termékek, gyártási folyamatok vagy módszerek megfelelhetnek(47). A szabványosítási megállapodások különböző
kérdésekre terjedhetnek ki, mint például egy bizonyos termék különböző minőségi fokozatainak vagy méreteinek szabványosítására,
vagy műszaki előírások meghatározására olyan piacokon, ahol a más termékekkel vagy rendszerekkel való összeegyeztethetőség
és közös működtethetőség alapvető követelmény. Egy meghatározott minőségi védjegyhez vagy a szabályozó testület jóváhagyásához
való hozzájutás feltételei is szabványnak tekinthetőek.”
Az iránymutatás 159. pontjához kapcsolódó. 47. lábjegyzet a következőképpen szól:
„A szabványosítás különböző formákat ölthet, a nemzeti konszenzuson alapuló szabványoknak az elismert nemzeti vagy európai
szabványügyi testületek általi elfogadásától a konzorciumokon és fórumokon át az önálló társaságok közötti megállapodásokig.
Noha a közösségi jog szűk értelemben határozza meg a szabványt, ez az iránymutatás az ebben a bekezdésben szereplő valamennyi
megállapodást szabványnak tekinti.”
A versenyjogi szabályok alkalmazását illetően az iránymutatás többek között a következőket állapítja meg:
„6.3. A[z EK] 81. cikk (1) bekezdése alapján történő értékelés
162. A szabvány megállapítását szolgáló megállapodásokat […] magánvállalkozások is köthetik, illetve azok az általános gazdasági
érdekű szolgáltatások működtetésével megbízott köztestületek, vagy testületek – mint [a műszaki szabványok és szabályzatok
terén történő információátadásról szóló 1998. június 22‑i] 98/34/EK [európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 204., 37. o.)]
[…] alapján elismert szabványosítási testületek – égisze alatt is létrejöhetnek. Az ilyen testületek bevonása a tagállamokat
a Közösségen belüli torzulásmentes verseny megőrzése tekintetében terhelő kötelezettségek függvénye.
6.3.1. A megállapodás jellege
6.3.1.1. A[z EK] 81. cikk (1) bekezdésének hatálya alá nem tartozó megállapodások
163. Amennyiben a szabvány megállapításában való részvétel korlátozatlan és átlátható, a fent meghatározott szabványosítási
megállapodások közül az olyanok, amelyek nem írnak elő a szabványnak történő megfelelésre irányuló kötelezettséget, vagy amelyek
a termékek összeegyeztethetőségének biztosítására irányuló szélesebb körű megállapodás részei, nem korlátozzák a versenyt.
Ez általában az elismert szabványosítási testületek által megkülönböztetéstől mentes, nyílt és átlátható eljárások során elfogadott
szabványokra vonatkozik.”

A jogvita előzményei
A –
A cement piacának résztvevői
A felperes, az EMC Development AB, az energetikailag módosított cement előállítási módszerére vonatkozó tartós tesztelés,
kutatás és kereskedelmi hasznosítás terén tevékenykedő társaság. A társaság székhelye Luleåban (Svédország) található.
Az európai cementtársulás (Cembureau) székhelye Brüsszelben (Belgium) található. A megtámadott határozat elfogadásának időpontjában
a cementágazat és a cementgyárak 25 nemzeti szervezetét képviselte Európában, célja a tagok érdekeinek érvényesítése az európai
cementágazat európai és nemzetközi szintű aktív képviselete révén.
A CEN független szervezet, amelynek a megtámadott határozat elfogadásának időpontjában 28 európai állam nemzeti szabványügyi
testülete volt a tagja. Az Európai Bizottság nem tagja, azonban tanácsadóként részt vesz, különösen a műszaki bizottság keretén
belül. A CEN a 98/34 irányelv alapján elismert európai szabványügyi testület, amely Európában az önkéntes műszaki szabványosítást
támogatja.
B –
Az európai EN 197‑1 cementszabvány
Az EN 197‑1 szabványt (a továbbiakban: szabvány) 2000 áprilisában fogadta el az a 19 nemzeti szabványügyi testület, amely
akkor a CEN tagja volt. A CEN egyik műszaki bizottsága, a CEN/TC 51 „Cement és építőipari mész” bizottság (a továbbiakban:
CEN/TC 51)dolgozta ki, a Bizottság és az Európai Szabadkereskedelmi Társulás (EFTA) által a 89/106 irányelv értelmében adott
M/114 megbízás alapján. E megbízás meghatározza a szabvány alkalmazási körét, felsorolja a figyelembe veendő termékeket, és
megállapítja, hogy a szabványt lehetőség szerint a termék teljesítményértékében, az értelmező dokumentumok figyelembevételével
kell előkészíteni.
A szabvány meghatározza a 27 közönséges cement termék mindegyikét, tehát a hagyományosnak tekintett és a CEN‑en belül a különböző
nemzeti szabványügyi testületek által jóváhagyott közönséges cementeket. Ezt követően e termékeket a cement öt főbb típusának
(CEM I–CEM V) valamelyikébe sorolták be, azon arány szerint, amely alapján a főbb összetevőket keverni kell e különböző, hat
„keménységi osztályba” sorolható termékek előállításához. A cement minden egyes főbb típusa bizonyos százalékarányban tartalmaz
különböző mennyiségű alkotóelemmel kevert portlandcement „klinkert”. E meghatározás részét képezik azon követelmények, amelyeknek
az összetevőknek meg kell felelniük, és a közönséges cement és az „erőosztályok” körébe tartozó 27 termékre vonatkozó mechanikai,
fizikai, kémiai és tartóssági követelmények.
A szabványnak megfelelő cementeken „CE”‑jelölés helyezhető el.
C –
Termékek
A felperes és a Cembureau szerint az „igazi” portlandcement a szabvány által meghatározott CEM I főbb típus cementtermékeinek
felel meg. A kevert cementek a négy másik – CEM II–CEM V – főbb típus körébe tartozó cementeknek felelnek meg.
A felperes által gyártott cement energetikailag módosított cement, amelynek gyártási technológiáját Svédországban dolgozták
ki az 1990‑es évek elején. E cementet a portlandcement és különböző anyagok, mint szóda, kohóhamu vagy finom kvarchomok igen
intenzív porrá őrlésével / aktiválásával állítják elő.
D –
Közigazgatási eljárás
2001 októberében a felperes felvette a kapcsolatot a Bizottság „Versenypolitikai”, „Vállalkozáspolitikai” és „Környezetvédelmi”
főigazgatóságaival (DG), hogy megossza velük az európai cementszabvánnyal, illetve –ágazattal kapcsolatos általános aggodalmait.
A felperes találkozott továbbá a „Versenypolitikai” Főigazgatóság képviselőivel.
2002. január 3‑án a felperes levelet küldött a Bizottság versenypolitikai ügyekért felelős tagjának, hogy ismételten cselekvésre
buzdítsa a Bizottságot.
2002. február 12‑én és 19‑én a Vállalkozáspolitikai és a Belső piaci főigazgatóság arról tájékoztatta a felperest, hogy a
szabvány nem jelenti a cement piacára való bejutás szabályozási akadályát, és összhangban van a 89/106 irányelvvel.
2002. március 14‑i levelében a felperes bejelentette az EK 81. és EK 82. cikk európai portlandcement-gyártók, a Cembureau
és a CEN általi megsértését jelentette be.
2002. március 15‑én a Bizottság a 2002. január 3‑i és március 14‑i leveleket hivatalos panaszként nyilvántartásba vette az
[EK 81. cikk] és [EK 82. cikk] végrehajtásáról szóló, 1962. február 6‑i 17. (első) tanácsi rendelet (HL 1962. 13., 204. o.;
magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 3. o.) 3. cikke (2) bekezdésének értelmében.
2002. szeptember 4‑én és 6‑án a CEN és a Cembureau benyújtották a felperes panaszának nem bizalmas változatára vonatkozó észrevételeiket.
2003. március 10‑én a felperes benyújtotta a „Versenypolitikai” Főigazgatóságnak a CEN és a Cembureau észrevételeire vonatkozó
megjegyzéseit.
2004. január 29‑én a Bizottság az [EK 81.] és [EK 82.] cikk alapján kezdeményezett eljárásokban a felek meghallgatásáról szóló,
1998. december 22‑i 2842/98/EK bizottsági rendelet (HL 1998. L 354., 18. o.; magyar nyelvű különkiadás 7. fejezet, 4. kötet,
204. o) 6. cikke alapján, tájékoztatva a felperest a panasz elutasítására irányuló szándékáról, és az ezzel kapcsolatos észrevételeinek
előterjesztésére hívta fel, amit a felperes 2004. március 22‑i levelében meg is tett.
2004. június 11‑én a felperes megküldte a Bizottságnak a „Versenypolitikai” Főigazgatóság képviselőinek és a felperesnek a
2004. június 8‑i találkozóján készült jegyzőkönyvének összefoglalóját. A felperes kiegészítő megjegyzéseket fűzött ezen összefoglalóhoz,
megjegyezve, hogy azok nem érintik az esetlegesen felhozott érvekre vonatkozó jövőbeni álláspontját. 2004. július 24‑i levelében
a „Versenypolitikai” Főigazgatóság azt válaszolta a felperesnek, hogy a panaszok kezelésére vonatkozó eljárási szabályokkal
összhangban nem lehetséges „korlátlan eszmecserét” folytatni.
2005. március 2‑i levelében a „Vállalkozáspolitikai” Főigazgatóság az M/114 megbízás azon célból történő módosítására irányuló
szándékáról tájékoztatta a felperest, hogy egy „alcsoportot” hozzáadjanak a közönséges cementekhez, és lehetővé tegyék újabb
műszaki előírások kidolgozását. A felperesnek küldött 2005. június 1‑jei levelében “Vállalkozáspolitikai” Főigazgatóság jelezte,
hogy lemondott e tervéről, mivel a tagállamok többsége ellenezte e módosítást.
2005. július 1‑jei levelében a felperes azt kérte a Bizottság versenypolitikai ügyekért felelős tagjától, hogy körültekintően
vizsgálja meg a 89/106 irányelvben meghatározott követelményeket a felperes által gyártott cement tekintetében.
A 2005. szeptember 28‑i, SG‑Greffe (2005) D/205249 határozatban (a továbbiakban: megtámadott határozat) a Bizottság hivatalosan
elutasította a felperes panaszát.
E –
A felperes kifogásai
Panaszában a felperes arra hivatkozott, hogy az európai portlandcementgyártók által követett magatartás‑sorozat súlyosan sérti
az EK 81. cikket és az EK 82. cikket. Először is az említett gyártók kartellt hoztak létre, annak érdekében, hogy a cement
európai piaca tekintetében belépési korlátokat képezzenek; e korlátok közül a legjelentősebb a Cembureau és a CEN közvetítésével
elfogadott szabvány. Az említett gyártók továbbá földrajzilag felosztották a cement európai piacát. Másodszor a felperes úgy
érvelt, hogy a cement piacát együttesen uraló európai portlandcementgyártók magatartása sérti továbbá az EK 82. cikket. Erőfölényük
megerősítése végett e gyártók vertikális integrációt hoztak lére az Unión belüli beton- és adalékanyag‑gyártók 30–70%‑a feletti
ellenőrzés megszerzésével. A portlandcementgyártók, kihasználva a betongyártókkal szembeni erőfölényüket, a szállítás megszakításával
fenyegetve, megakadályozták az utóbbiakat abban, hogy energetikailag módosított cementet vásároljanak.

A megtámadott határozat
A megtámadott határozat leírja többek között a CEN‑t és norma-elfogadási rendszerét, a 89/106 irányelvet, a szabványt, a különböző
cementeket, köztük a portlandcementet és az energetikailag módosított cementet, és végül a felperesnek az EK 81. cikk és az
EK 82. cikk megsértésére vonatkozó kifogásait. A Bizottság ezt követően kifejti a (73)–(123) preambulumbekezdésben azon okokat,
amelyek alapján úgy véli, hogy nincs elegendő indok arra, hogy helyt adjon a panasznak.
Elsősorban az EK 81. cikk állítólagos megsértését illetően a Bizottság először is meghatározta az érintett termékpiacot és
földrajzi piacot ((76)‑(78) preambulumbekezdés). A termékpiac a szürke cement piacaként került meghatározásra, a földrajzi
piac pedig különböző gyárak körüli, egymásra épülő piacok soraként, amelyek Európa egészét lefedik. A Bizottság az iránymutatás
– különösen annak 162. és 163. pontja – fényében vizsgálta a szabványt, majd megállapította, hogy az EK 81. cikk (1) bekezdése
értelmében az nem gyakorol korlátozó hatást a versenyre ((112) preambulumbekezdés). A Bizottság kifejti, hogy nem szükséges
meghatározni az EK 81. cikk és az EK 82. cikk alkalmazására vonatkozó panasz keretében, hogy a szabvány normatív vagy teljesítményérték
alapulóan formában került‑e megállapításra ((107) preambulumbekezdés). Ugyanakkor hozzáteszi, hogy a Bizottság illetékes szolgálata,
azaz a “Vállalkozáspolitikai” Főigazgatóság, úgy találta, hogy a szabvány „kellőképpen a teljesítményértéken alapuló” formában
került meghatározásra ((108)–(111) preambulumbekezdés). Végül a Bizottság megvizsgálta a kartellek és a piacok földrajzi felosztásával
kapcsolatban felhozott további érvéket, és elutasította azokat, mivel a felperes nem terjesztett elő semmilyen bizonyítékot
állításai alátámasztására ((113)–(117) preambulumbekezdés).
Másodsorban az EK 82. cikk állítólagos megsértését illetően a Bizottság megállapította, hogy nem tekinthető úgy, hogy az európai
portlandcementgyártók kollektív erőfölénnyel bírnának a cement európai piacán, és ennélfogva az EK 82. cikk nem alkalmazható
((118)–(123) preambulumbekezdés).
A megtámadott határozat D. címe értelmében „mivel nincs elegendő indok arra, hogy helyt adjon [a] panasznak, a Bizottság elutasítja
[azt]”.

Az eljárás és a felek kérelmei
A Törvényszék Hivatalához 2005. december 8‑án benyújtott keresetlevelével a felperes előterjesztette a jelen keresetet.
Mivel a Törvényszék tanácsainak összetétele megváltozott, és az előadó bírót az ötödik tanácshoz osztották be, a jelen ügyet
következésképpen ennek a tanácsnak osztották ki.
Az előadó bíró jelentése alapján a Törvényszék (ötödik tanács) a szóbeli szakasz megnyitásáról határozott. A Törvényszék a
2009. május 6‑i tárgyaláson meghallgatta a felek szóbeli előterjesztéseit és a Törvényszék kérdéseire adott válaszaikat. Az
említett tárgyalás során a felperes egy 2005. március 1‑jei dokumentumnak az aktában való elhelyezését kérte. A Bizottság
ezt ellenezte, azzal érvelve, hogy az említett dokumentum, amelynek kelte korábbi, mint a megtámadott határozat elfogadásának
időpontja, hozzáférhető volt a jelen kereset benyújtását megelőzően is. A Törvényszék ezen okból elutasította az említett
dokumentumnak az aktában való elhelyezését.
A felperes keresetében azt kéri, hogy a Törvényszék:
–        semmisítse meg a megtámadott határozatot;
–        a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.
A Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék:
–        utasítsa el a keresetet;
–        a felperest kötelezze a költségek viselésére.

A jogkérdésről
A –
Az elfogadhatóságról
1.
A felek érvei
Először is a Bizottság kétségét fejezi ki a kereset kellően egyértelmű mivoltát és a Törvényszék eljárási szabályzatának 44. cikkével
való összhangját illetően. A felperes hosszan kifejti a megtámadott határozatban tett ténymegállapításokkal kapcsolatos kifogásait,
majd „hirtelen” megállapítja az EK 81. cikknek és az [EK] 81. cikkében és [EK] 82. cikkében meghatározott versenyszabályok
végrehajtásáról szóló 2002. december 16‑i 1/2003/EK tanácsi rendeletnek (HL 2003. L 1., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás:
8. fejezet, 2. kötet, 205. o.) a Bizottság általi megsértését, anélkül hogy megmagyarázná a ténymegállapítások állítólagos
helytelensége és az állítólagos jogsértés közötti összefüggést. A Bizottság kifejti, hogy védekezését azon feltevésre alapítja,
miszerint a felperes mérlegelési hibára hivatkozik. Egyébként a Bizottság kiemeli a válaszban felhozott jogi érvek azonosításának
nehézségeit, és előadja, hogy a Törvényszék mérlegelésére bízza annak eldöntését, hogy az eljárási szabályzat 44. cikke (1) bekezdésének
c) pontjában előírt egyértelműségi követelménynek megfelel‑e a kereset.
Másodsorban a Bizottság vitatja a panaszban kifejtett érveknek a felperes általi, a keresetlevélben az említett – a keresethez
csatolt – panaszra történő egyszerű utalás formájában való megismétlését.
A Bizottság ezenfelül vitatja a felperesnek a keresethez 8. mellékletként csatolt levélváltásra való hivatkozását, amellyel
a felperes azt kívánja alátámasztani, hogy a szabvány elfogadását a Cembureau és a CEN/TC 51 elnöke közötti szoros együttműködés
befolyásolta. E hivatkozás elfogadhatatlan az eljárási szabályzat 44. cikke 1. §‑ának c) pontja értelmében, mivel a felperes
nem fejti ki, hogy mely részek, illetve mely levél bizonyítaná ezen állítását.
Harmadsorban a felperesnek a válasz szakaszában felhozott azon kifogása, mely szerint a szabvány sérti a 98/34 irányelvet,
elfogadhatatlan az eljárási szabályzat 48. cikke 2. §‑ának értelmében.
A felperes e tekintetben nem hozott fel külön érveket sem válaszában, sem a tárgyalás folyamán.
2.
A Törvényszék álláspontja
Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy az eljárási szabályzat 44. cikke 1. §‑ának c) pontja szerint a keresetlevélnek tartalmaznia
kell a felhozott jogalapok rövid ismertetését. Ennek kellően egyértelműnek és pontosnak kell lennie, hogy lehetővé tegye az
alperes számára védekezésének előkészítését és a Törvényszék számára a keresetről való határozathozatalt, adott esetben további
információ nélkül. Ennélfogva a keresetlevélben egyértelműen ki kell fejteni azt a jogalapot, amelyre a keresetet alapították,
így nem felel meg az eljárási szabályzatban támasztott követelményeknek, ha csak elvontan utalnak rá (a Törvényszék T‑102/92. sz.,
Viho kontra Bizottság ügyben 1995. január 12‑én hozott ítéletének [EBHT 1995., II‑17. o.] 68. pontja). Hasonló követelmények
érvényesülnek a jogalap alátámasztására felhozott kifogás tekintetében is (a Törvényszék T‑352/94. sz., Mo Och Domsjö kontra
Bizottság ügyben 1998. május 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., II‑1989. o.] 333. pontja).
A jelen esetben a keresetlevél kellően egyértelműen kifejti, hogy a jelen kereset a megtámadott határozat megsemmisítésére
irányul, amely határozatban a Bizottság elutasította a felperes által a portlandcementgyártók, a Cembureau és a CEN ellen
benyújtott, a cement európai piacára és az EK 81. cikk és az EK 82. cikk állítólagos megsértésére vonatkozó panaszt. Kitűnik
továbbá a felperes beadványaiból, hogy e célból a Bizottság által a panasz megvizsgálása során az EK 81. cikk szabványra történő
alkalmazhatóságát illetően elkövetett nyilvánvaló mérlegelési hibák fennállására hivatkozik. E tekintetben a felperes úgy
érvel, hogy a Bizottság tévesen állapította meg először is, hogy a szabvány elfogadási eljárását nem a hagyományos cement
gyártói irányították, valamint hogy ezen eljárás hátrányos megkülönböztetéstől mentes, nyílt és átlátható volt, másodszor
pedig hogy a szabvány nem
de facto
kötelező jellegű, és harmadszor, hogy a szabványt nem a 89/106 irányelv alapján kell megvizsgálni, míg a Bizottságnak azt
kellett volna megállapítania, hogy a szabvány nem felel meg az említett irányelv követelményeinek.
Meg kell állapítani, hogy a Bizottság által azonosított formai hiányosságok (lásd a fenti 38. pontot) nem elegendők a kereset
elfogadhatatlanságához, amennyiben a Bizottság által a panasz megvizsgálása során az EK 81. cikk szabványra történő alkalmazhatóságát
illetően elkövetett nyilvánvaló mérlegelési hibák fennállására vonatkozó kifogások alátámasztására a keresetben kifejtett
érvelés kellően egyértelmű ahhoz, hogy lehetővé tegye a Törvényszék számára a megtámadott határozat jogszerűségére vonatkozó
felülvizsgálati jogkörének gyakorlását és a Bizottság számára védekezése megfelelő kifejtését (lásd ebben az értelemben a
Törvényszék T‑378/94. sz., Knijff kontra Számvevőszék ügyben 1996. október 16‑án hozott ítéletének [EBHT‑KSZ 1994. I‑A‑479. o.
és EBHT 1996., II‑1341. o.] 18. és 19. pontját).
A kereset ugyanakkor nem tartalmaz semmilyen más jogalapot vagy kifogást, amely megfelelne az eljárási szabályzat előírásainak.
Először is, még ha a kereset tartalmaz is utalást az EK 28. cikk és EK 29. cikk megsértésére alapított kifogásra, meg kell
állapítani, hogy ennek alátámasztására semmilyen érvelést nem fejt ki, és ennélfogva ezt elfogadhatatlannak kell nyilvánítani,
mivel nem felel meg az eljárási szabályzat 44. cikke 1. §‑ának c) pontjában meghatározott követelményeknek (lásd a fenti 43. pontot).
Másodszor az ítélkezési gyakorlat értelmében a keresetlevél szövegének egyes pontjait ugyan alátámaszthatják és kiegészíthetik
a csatolt iratok meghatározott részeire történő hivatkozások, a más, akár a keresetlevélhez mellékelt iratokra való általános
hivatkozás nem pótolhatja a jogi érvelés azon lényegi elemeinek hiányát, amelyeknek a keresetlevélben kell szerepelniük. Továbbá
nem a Törvényszéknek kell a mellékletekben megkeresnie és azonosítania azokat a jogalapokat és érveket, amelyek a kereset
alapját képezhetik, mivel a mellékleteknek tisztán bizonyító és kisegítő szerepük van (lásd a Törvényszék a T‑209/01. sz.,
Honeywell kontra Bizottság ügyben 2005. december 14‑én hozott ítéletének [EBHT 2005., II‑5527. o.] 57. pontját, valamint az
ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
A jelen esetben a felperes általános módon utal keresetében a megtámadott határozat (49)–(67) preambulumbekezdésére, megismételve
a panaszában felhozott kifogásokat, anélkül hogy megjelölné keresetének azon konkrét pontjait, amelyeket e hivatkozással kiegészíteni
kíván. Meg kell állapítani, hogy a felperes nem hivatkozik beadványaiban a megtámadott határozat (64)–(67) preambulumbekezdésében
említett, a kartellre és a piacok felosztására irányuló kifogásaira. A fenti 48. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlattal
összhangban az ilyen kifogások elfogadhatatlanok, amennyiben a keresetben szereplő hivatkozás nem köthető a keresetben kifejtett
kifogásokhoz vagy érvekhez
.
Egyébként annak alátámasztására, hogy a szabvány elfogadási eljárása nem volt hátrányos megkülönböztetéstől mentes, sem nyílt,
sem átlátható, a felperes a Bizottság előzetes megállapításaira válaszoló, 2004. március 22‑i levelére hivatkozik, valamint
az ahhoz csatolt dokumentumokra, amelyeket a kereset 8. melléklete is tartalmaz. Ugyanakkor e hivatkozás csupán általános
módon irányul a csatolt iratra, és így nem teszi lehetővé a Törvényszék számára azon kifogások vagy érvek azonosítását, amelyekre
a felperes hivatkozni kíván. A fenti 48. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlattal összhangban e kifogások ennélfogva elfogadhatatlanok.
Harmadszor az arra alapított kifogást illetően, miszerint a szabvány nem felel meg a 98/34 irányelvnek, melyet először a válaszában
hozott fel a felperes, anélkül hogy az olyan jogi vagy ténybeli helyzetből származna, amely az eljárás során merült fel, illetve
anélkül, hogy az a keresetben kifejtett jogalap kiegészítését jelentené, e kifogást az eljárási szabályzat 48. cikke 2. §‑ának
értelmében el kell utasítani mint elfogadhatatlant.
A fentiekből következik, hogy a Törvényszék elé érvényesen csak a fenti 44. pontban kifejtett, a Bizottság által a panasz
megvizsgálása során az EK 81. cikk (1) bekezdésének a szabványra történő alkalmazhatóságát illetően elkövetett állítólagos
nyilvánvaló mérlegelési hibákra vonatkozó kifogásokat terjesztették.
Ennélfogva a keresetet e korlátok között elfogadhatónak kell minősíteni.
B –
Az ügy érdeméről
1.
A Bizottságot az EK 81. cikk megsértésével kapcsolatos panasz kivizsgálása esetén terhelő kötelezettségek terjedelmére vonatkozó
előzetes észrevételek
Előzetesen a felek beadványaikban kifejtik a Bizottságot az EK 81. cikk megsértésével kapcsolatos panasz kivizsgálásával kapcsolatban
terhelő kötelezettségeket. Elemzik továbbá a bizonyítási terhet és a bizonyítás ezen összefüggésben megkövetelt szintjét.
Végül vitatják a Törvényszék felülvizsgálatának terjedelmét egy panaszt elutasító határozat elleni kereset esetében, valamint
vitatják a bizonyítási terhet és a bizonyítás ezen összefüggésben a felektől megkövetelt szintjét.
A Törvényszék megállapítja, hogy a megtámadott határozatban a Bizottság a többek között az EK 81. cikk (1) bekezdésének alkalmazhatóságára
vonatkozó elemzést követően azon következtetésre jutott, hogy figyelembe véve a felperes által a közigazgatási eljárás során,
különösen a panasz elutasításának szándékáról tájékoztató 2004. január 29‑i bizottsági levélre válaszul benyújtott bizonyítékokat,
„mivel nincs elegendő indok arra, hogy helyt adjon [a] panasznak, a [Bizottság] elutasítja [azt]”. Ezen összefüggésben emlékeztetni
kell a panaszos jogaira és a Bizottság kötelezettségeire az EK 81. cikk állítólagos megsértésével kapcsolatos panasz elutasítása
esetén.
A panaszosnak joga van tájékoztatást kapni azon indokokról, valamint megtenni észrevételeit azon indokokat illetően, amelyek
alapján a Bizottság panaszát el kívánja utasítani, mielőtt ez az intézmény határozatot hozna ügyében. A jelen esetben alkalmazandó
2842/98 rendelet és a 17. rendelet eljárási jogokkal ruházza fel a Bizottsághoz a 17. rendelet 3. cikke alapján panaszt benyújtó
személyeket. E jogok között szerepelnek a 2842/98 rendelet 6. cikkében meghatározott jogok, amelyek szerint amennyiben a Bizottság
a rendelkezésére álló információk alapján úgy ítéli meg, hogy nincs megfelelő alap arra, hogy a panasznak helyt adjon, tájékoztatja
a panaszost az indokokról, és megjelöli a határidőt, amelyen belül a panaszos írásban ismertetheti észrevételeit. A 17. rendelet
és a 2842/98 rendelet, melyek helyébe 2004. május 1‑jén az 1/2003 és a Bizottság az általa az [EK] 81. cikk és [EK] 82. cikk
alapján folytatott eljárásokról szóló 2004. április 7‑i 773/2004/EK bizottsági rendelet (HL L 123., 18. o.; magyar nyelvű
különkiadás 8. fejezet, 3. kötet, 81. o.) lépett, eljárási jogokkal ruházza fel a Bizottsághoz a 17. rendelet 3. cikke (jelenleg
a 1/2003 rendelet 7. cikke) alapján panaszt benyújtó személyeket. E jogok között szerepelnek a 2842/98 rendelet 6. cikkében
(jelenleg a 773/2004 rendelet 7. cikke) meghatározott jogok, amelyek szerint amennyiben a Bizottság a rendelkezésére álló
információk alapján úgy ítéli meg, hogy nincs megfelelő alap arra, hogy a panasznak helyt adjon, tájékoztatja a panaszost
az indokokról, és megjelöli a határidőt, amelyen belül a panaszos írásban ismertetheti észrevételeit (lásd a 2842/98 rendeletet
illetően a Törvényszék T‑204/03. sz., Haladjian Frères kontra Bizottság ügyben 2006. szeptember 27‑én hozott ítéletének [EBHT 2006.,
II‑3779. o.] 26. pontját).
Azonban sem a 17. és a 2842/98 rendelet, sem a 1/2003 és a 773/2004 rendelet nem tartalmaz kifejezett rendelkezéseket a panasz
érdemére vonatkozóan hozandó intézkedésekkel kapcsolatban, sem a Bizottságnak a panasz kivizsgálásával kapcsolatos esetleges
vizsgálati kötelezettségére vonatkozóan. Erre vonatkozóan meg kell állapítani, hogy a Bizottság nem köteles a közösségi jog
esetleges megsértésének megállapítására irányuló eljárásokat indítani, és a panaszosnak az említett rendeletek által biztosított
jogok között nem szerepel olyan, amelynek alapján az állítólagos jogsértés fennállásáról végső határozat meghozatalát várhatja
(lásd a 17. és a 2842/98 rendeletet illetően a fenti 56. pontban hivatkozott Haladjian Frères kontra Bizottság ügyben hozott
ítélet 27. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Ezen elvek alapján az ítélkezési gyakorlat elismerte, hogy a Bizottság nem köteles nyilatkozni a jogsértés fennállása vagy
hiánya tekintetében, ezért vizsgálat lefolytatására sem kötelezhető, mivel ez utóbbi tárgya nem lehetne más, mint olyan bizonyítékok
felkutatása, amelyek annak a jogsértésnek a fennállására vagy hiányára vonatkoznak, amelynek megállapítására nem köteles (lásd
a 17. és a 2842/98 rendeletet illetően a fenti 56. pontban hivatkozott Haladjian Frères kontra Bizottság ügyben hozott ítélet
28. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Ugyanakkor míg a Bizottság nem kötelezhető vizsgálat lefolytatására, figyelmesen meg kell vizsgálnia a panaszos által elé
terjesztett ténybeli és jogi elemeket annak értékelése végett, hogy ezen elemekből következik‑e olyan magatartás, amely torzíthatja
a közös piacon belüli versenyt, és érintheti a tagállamok közötti kereskedelmet (lásd a 17. rendelet vonatkozásában a Törvényszék
T‑24/90. sz., Automec kontra Bizottság ügyben 1992. szeptember 18‑án hozott ítéletének [EBHT 1992., II‑2223. o.] 79. pontját
és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot, valamint a T‑198/98. sz., Micro Leader kontra Bizottság ügyben 1999. december
16‑án hozott ítéletének [EBHT 1999., II‑3989. o.] 27. pontját). Egyébként mivel a Bizottság csak a panaszos által elé terjesztett
ténybeli és jogi elemek vizsgálatára köteles, a felperes állításaival ellentétben ezen intézménynek nem feladata az, hogy
igazolja, bizonyítási intézkedéseket tett.
E megfontolásokra tekintettel a Törvényszéknek meg kell vizsgálnia, hogy a megtámadott határozat tartalmazza‑e a közigazgatási
eljárás keretében a Bizottság elé terjesztett ténybeli és jogi elemek megfelelő vizsgálatát. E tekintetben emlékeztetni kell
arra, hogy a Bizottságnak az összetett gazdasági értékeléssel járó aktusait érintő bírósági felülvizsgálat – amint az az EK 81. cikk
állítólagos megsértésének esetében is fennáll – csak az eljárásra és az indokolásra vonatkozó szabályok betartására, valamint
a tényállás megállapításának pontosságára, nyilvánvaló mérlegelési hiba fennállására és hatáskörrel való visszaélésre terjed
ki (a fenti 59. pontban hivatkozott Automec kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 80. pontja, a fenti 59. pontban hivatkozott
Micro Leader kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 27. pontja, valamint a fenti 56. pontban hivatkozott Haladjian Frères kontra
Bizottság ügyben hozott ítélet 30. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
2.
A szabvány elfogadási eljárásával, illetve a szabvány nem kötelező jellegével kapcsolatos nyilvánvaló mérlegelési hibákra
alapított, első és második kifogásról
Amint az a fenti 30. pontban megállapítást nyert, a jelen esetben a Bizottság az iránymutatást alkalmazva megvizsgálta a panaszt,
amely iránymutatásra egyébként a felperes kifogásában hivatkozott is. A Bizottság többek között az iránymutatás 162. és 163. pontjára
tekintettel is megvizsgálta a szabványt. Az említett pontok értelmében, amint arra a megtámadott határozat (79) és (91) preambulumbekezdése
is emlékeztet, a 98/34 irányelv alapján elismert szabványosítási testületek által megkülönböztetéstől mentes, nyílt és átlátható
eljárások során elfogadott szabványok, amelyek nem írnak elő a szabványnak történő megfelelésre irányuló kötelezettséget,
főszabályként nem korlátozzák a versenyt, és nem tartoznak az EK 81. cikk (1) bekezdésének hatálya alá.
A Törvényszék emlékeztet arra, hogy a Bizottság a mérlegelési jogkörének gyakorlásához saját maga számára útmutatást adhat
olyan jogi aktusok által, mint az iránymutatások, amennyiben ezek az aktusok az intézmény által követendő irányokat meghatározó
szabályokat tartalmaznak, és nem térnek el a Szerződés szabályaitól (lásd a C‑278/00. sz., Görögország kontra Bizottság ügyben
2004. április 29‑én hozott ítéletének [EBHT 2004., I‑3997. o.] 98. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
A felperes nem vitatja, hogy az iránymutatás célja az EK 81. cikk értelmében a horizontális együttműködési megállapodások
és különösen a szabványosítási megállapodások Bizottság általi értékelését meghatározó elvek kifejtése.
Ezenkívül a Törvényszék megállapítja, hogy a felperes a keresetlevélben az iránymutatás jelen esetben való alkalmazhatóságára
hivatkozik, és nem vitatja, hogy a szabványt a CEN, a 98/34 irányelv alapján elismert szabványosítási testület fogadta el.
Ennélfogva meg kell állapítani, hogy mivel a felperes nem terjesztett elő olyan bizonyítékot, amely kétségbe vonná az iránymutatás
162. és 163. pontjában meghatározott feltételeket, a Bizottság jogosan vizsgálhatta, különösen a 163. pontra tekintettel,
a felperes kifogásait annak megállapítása érdekében, hogy egyrészt a szabvány elfogadási eljárása valóban nem megkülönböztetéstől
mentes, nyílt, és átlátható volt‑e, és másrészt hogy a szabvány kötelező jellegű volt‑e.
E megfontolásokra tekintettel kell tehát megvizsgálni a megtámadott határozatot, annak megállapítása érdekében, hogy tartalmaz‑e
nyilvánvaló mérlegelési hibát arra vonatkozóan, hogy a Bizottság a rendelkezésére álló tények alapján úgy ítélte meg, hogy
a szabvány megfelel az iránymutatás a 163. pontjában meghatározott feltételeknek, és ekképpen nem sérti az EK 81. cikk (1) bekezdését.
a)     A szabvány elfogadási eljárásáról
A felek érvei
A felperes elsősorban úgy érvel, hogy egy eljárás akkor megkülönböztetéstől mentes, ha reprezentatív és független a rögzített
érdekek tekintetében, összhangban a CEN és az Európai Elektrotechnikai Szabványügyi Bizottság (Cenelec) általános útmutatásaival.
E tekintetben a felperes a Cembureau által a szabvány elfogadási eljárására gyakorolt befolyásra, valamint ezen eljárás Cembureau
és a CEN/TC 51 elnöke általi irányítására hivatkozik.
Először is a szabványt – a Cembureau és a CEN/TC 51 elnöke közötti szoros együttműködésnek köszönhetően – azért dolgozták
ki, hogy a piacon jelen levő főbb cementgyártóknak kedvezzenek. Ezen elemzést alátámasztják a felperes által a Bizottság előzetes
megállapításaira válaszul küldött, 2004. március 22‑i levélhez csatolt dokumentumok. A felperes szerint jóllehet a Bizottság
nem vitatja, hogy a Cembureau befolyásolta az eljárást, amelyet egyébként a Cembureau és a CEN/TC 51 elnöke irányított, a
megtámadott határozat (102) preambulumbekezdésében megállapítja, hogy a Cembureau tevékenysége nem lépte túl az átlagos lobbitevékenység
határait. A felperes ezenfelül válaszában úgy érvel, hogy azt kell megállapítani, hogy a Cembureau rendelkezett‑e a „M/114
megbízással való visszaéléshez” szükséges eszközökkel, és használta‑e ezeket. A felperes e tekintetben a Cembureau által a
„Vállalkozáspolitikai” Főigazgatóságnak küldött 1996. március 26‑i levélben kifejezést nyert „haragra” és e levél egyértelmű
kifejezéseire támaszkodik. Egyébként válaszában a felperes idézi egy holland cementgyártó által a „Vállalkozáspolitikai” Főigazgatóságnak
írt, 1997. július 24‑i levél egy részletét, amely megjelöli a CEN/TC 51 munkájának alapját. A felperes továbbá egy olyan dokumentumra
támaszkodik, amelyet 1996‑ban a Cembureau küldött meg a „Vállalkozáspolitikai” Főigazgatóságnak, és amelynek célja az arról
való gondoskodás volt, hogy a szabvány megfeleljen majd ENV 197‑1 : 1992 „előszabványnak”. Ráadásul az eljárás megkülönböztető
jellegének megállapításához elegendő lenne, ha a Törvényszék megvizsgálná a CEN belső útmutatóit. Végül válaszában a felperes
kifogásolja, hogy a Bizottság az állapította meg, hogy az általa benyújtott bizonyítékok csupán a Bizottság szolgálataival,
a CEN‑nel, a Cembureauval és egy holland cementgyártóval 1996 és 1998 között folytatott levelezése tartalmára terjedtek ki.
Másodszor a felperes megjegyzi, hogy a CEN/TC 51 elnöke magas vezetői beosztásban van a piacon biztos hellyel rendelkező cementgyártók
egyikénél. Ennélfogva fennáll az érdekellentét veszélye, és a Bizottság elmulasztotta azt, hogy megbizonyosodjon az elnök
pártatlanságáról.
Harmadszor a felperes szerint a szabvány elfogadása alaposabb ellenőrzés tárgyát kellett volna képezze a Bizottság részéről,
mivel az elfogadási eljárást olyan bizottságok folytatták le, amelyekben a tagjaik érdekeiben eljáró szervezetek ülnek. A
felperes ezenkívül arra hivatkozik válaszában, hogy az előzetes megállapítások Bizottság általi, 2004 januárjában – azt megelőzően,
hogy ezen intézmény 2004 februárjában megküldte volna a felperesnek az iratokat – történő elfogadása nyilvánvalóan az ügy
idejekorán történő lezárására tett kísérlet. Ráadásul a Bizottság által az előzetes megállapítások meghozatala érdekében megvizsgált
dokumentumok listája nem tartalmazza a felperes számára 2003 novemberében megküldött dokumentumokat, a Bizottság azonban nem
nyújtott indokolta meg, hogy e dokumentumokat miért nem vizsgálta meg a „Versenypolitikai” Főigazgatóság.
Negyedszer a szabvány megkülönböztető jellegű, amennyiben kizár bizonyos termékeket és amennyiben a termékek összetételén
alapul, és nem a teljesítményükön. 1996 márciusától kezdődően a Cembureau meggyőzte a Bizottságot, hogy a szabvány csak a
kipróbált cementekre alkalmazható, és a szabvány ekképpen „a Cembureau teremtménye”.
Másodsorban a felperes úgy érvel, hogy a szabvány elfogadási eljárása nem minősíthető átláthatónak.
Először is a felperes vitatja a megtámadott határozat (27) preambulumbekezdését, mely szerint a CEN munkájának átláthatóságát
a „tükörbizottságok”, valamint a közmeghallgatás során a nyilvánossággal folytatott konzultáció biztosítják, hiszen a Bizottság
nem vette figyelembe azokat, akik „nem tagjai a CEN nemzeti tagtestületeinek”.
Másodszor a felperes a válaszban úgy érvel, hogy a rendelkezésre álló bizonyítékok hiányosak, és nehézségekbe ütközött a Bizottságtól
számos „történeti” dokumentum beszerzése. E tekintetben a felperes azon dokumentumok kézbesítésére irányuló megkeresésekre
hivatkozik, amelyeket az Európai Parlament, a Tanács és a Bizottság dokumentumaihoz való nyilvános hozzáférésről szóló, 2001.
május 30‑i 1049/2001/EK európai parlament és tanácsi rendelet (HL L 145., 43. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 3. kötet,
331. o.) alapján 2003‑ban a Bizottságnak címzett. A felperes többek között a CEN szabvánnyal kapcsolatos munkájára vonatkozó
dokumentumok, a CEN, a Cembureau és a Bizottság között váltott, a 2004. januári előzetes megállapítások mellékletében leírt
dokumentumok, valamint egy holland cementgyártó 1996. március 27‑i levele közlésének hiányára hivatkozik. Ezenfelül a rendelkezésre
álló dokumentumok, egyetlen levél kivételével, mind az eljárás azon részére vonatkoznak, amely a CEN megbízásának létrehozásához
ez utóbbinak benyújtandó információk előkészítésével kapcsolatos.
Harmadszor a felperes a válaszban úgy érvel, hogy az átláthatóság elve is sérült, amennyiben a CEN/TC 51 elnöke bizonyos szervezeteket
szakértőként mutatott be, anélkül azonban, hogy egyértelműen kitűnne, hogy azok a szakértők hivatalos csoportjának tagjai‑e.
Negyedszer a felperes a válaszban a nem szabályozott
ad hoc
csoportok létét kifogásolja. A CEN/TC 51 tagjainak egy
ad hoc
csoportja 1997 júliusában találkozót tartott, azonban sem a csoport létrehozásának eredete, sem annak okai nem ismertek,
pedig az említett csoport központi szerepet játszott azon dokumentum előkészítésében, amely dokumentum a Bizottság által a
CEN‑nek adott, a szabvány eredetéül szolgáló megbízáshoz vezetett.
Harmadsorban az eljárás nyílt mivoltát illetően a felperes a válaszban arra hivatkozik, hogy a Bizottságnak bizonyítania kellett
volna, hogy a CEN által alkalmazott, az érdekeltek részvételét lehetővé tevő eljárásokat követték. Egyfelől a Bizottságnak
többek között hozzáférést kellett volna szereznie a CEN M/114 megbízással kapcsolatos munkatervére, illetve a műszaki bizottságok
M/114 megbízásra adott válaszai előkészítésére vonatkozó releváns dokumentumokhoz. Másfelől a felperest nem hívták fel érvei
CEN előtti előterjesztésére, és semelyik eljárás nem tette számára lehetővé a megbeszéléseken való részvételt. E tekintetben
úgy érvel, hogy 1997‑ben három levelet küldött a „Vállalkozáspolitikai” Főigazgatóságnak a szabványtervezettel kapcsolatban.
E megválaszolatlanul maradt levelek vitathatatlan bizonyítékai annak, hogy a felperes ki volt zárva az eljárás alapvető szakaszából.
A felperes különösen az 1997. május 7‑i levelének egy részét emeli ki.
A Bizottság vitatja a felperes által előterjesztett érveket.
A Törvényszék álláspontja
–       Az eljárás megkülönböztetéstől mentes mivoltáról
A felperes azt állítja, hogy a szabvány elfogadási eljárása nem volt megkülönböztetéstől mentes, amennyiben nem volt sem reprezentatív,
sem független a rögzített érdekek tekintetében. A felperes szerint a szabvány elfogadási eljárása egyrészt a Cembureau által
gyakorolt befolyás, másrészt az említett eljárást felügyelő CEN/TC 51 elnöke által játszott szerep miatt hibás.
A felperes szerint először is a – a CEN/TC 51‑t befolyásolni kívánó, és azt felügyelő – Cembureau és a CEN/TC 51 közötti szoros
együttműködésnek köszönhetően a szabvány azért dolgozták ki, hogy a piacon jelen lévő főbb cementgyártóknak kedvezzenek. A
Törvényszéknek a keresetlevél 8. mellékletére való, a fenti 50. pontban kifejtett utalásán túl, amelyet már meg is válaszolt
a Törvényszék, a felperes különösen a Cembureau 1996. március 26‑i levelére hivatkozik továbbá, amelynek kifejezései a felperes
szerint egyértelműek, és azt támasztják alá, hogy a Cembureau befolyásolni kívánta a CEN/TC 51‑t.
E tekintetben a megtámadott határozatból kitűnik, hogy a Bizottság a (102) preambulumbekezdésében úgy találta, hogy a felperes
által benyújtott dokumentumok, különösen a 1996. március 26‑i levél, nem bizonyították, hogy a Cembureau tevékenysége túllépte
volna az adott ágazat vállalkozásaiból álló, a tagjaik érdekeinek védelmében és ezen érdekek előmozdítása céljából eljáró
szervezetek által folytatott lobbitevékenység határait.
Amennyiben a felperes vitatja e következtetést, meg kell állapítani, hogy nem magyarázza meg, hogy a Cembureau ezen 1996‑ban
történt eljárásában miként nyilvánul meg az utóbbi által a szabvány elfogadási eljárása és a CEN/TC 51 felett gyakorolt irányítás.
Amint a Bizottság a megtámadott határozatban megállapította, az 1996. március 26‑i levélből kitűnik, hogy a Cembureau – a
szabvány megfogalmazására befolyást gyakorolni képes szervezeteket, a jelen esetben a Bizottságnak a M/114 megbízás tervezetét
előkészítő szervezeti egységeit, megkeresve – tagjai érdekét kívánta védeni. Ennélfogva a felperes nem bizonyította e levélre
támaszkodva, hogy a Bizottság nyilvánvaló mérlegelési hibát vétett volna, amikor nem azt állapította meg, hogy a Cembureau
olyan mértékben befolyásolta az eljárást, hogy azzal azt irányította és aláásta. Végül meg kell jegyezni, hogy a felperes
1997‑ben megküldte a Bizottságnak a szabványtervezettel kapcsolatos észrevételeit és fenntartásait, amit a válaszban el is
ismer, és amelyben hivatkozik is a „Vállalkozáspolitikai” Főigazgatóságnak írt 1997. május 7‑i levelére.
A felperes az 1996. március 26‑i levélre támaszkodik annak alátámasztására, miszerint meg kell vizsgálni, hogy a Cembureau
rendelkezett az M/114 megbízással való visszaéléshez szükséges eszközökkel, és használta ezeket. Ugyanakkor e kifogás, melyet
először a válasz szakaszában hozott fel a felperes, anélkül hogy az olyan jogi vagy ténybeli helyzetből származna, amely az
eljárás során merült fel, illetve anélkül, hogy az a keresetben kifejtett jogalap kiegészítését jelentené, az eljárási szabályzat
48. cikke 2. §‑ának értelmében elfogadhatatlan. A felperes mindenesetre nem jelzi, hogy e tekintetben bizonyítékokat terjesztett
volna a Bizottság elé a panaszának vizsgálata során.
Egyébként el kell utasítani a felperes által a válaszában felhozott, egy holland cementgyártó 1997. július 24‑i levelén alapuló
érvet, amely levél megjelöli a CEN/TC 51 munkájának alapját. E levél egy részének idézésére szorítkozva a felperes nem jelzi,
hogy ezen idézet mennyiben bizonyítaná a Bizottság által – a szabvány elfogadási eljárása Cembureau általi állítólagos felügyeletét
illetően – elkövetett nyilvánvaló mérlegelési hibát.
Azonkívül a felperesnek az azzal kapcsolatos állítását illetően, miszerint 1996‑ban a Cembureau egy olyan dokumentumot küldött
a „Vállalkozáspolitikai” Főigazgatóságnak, amelynek célja az arra való gondoskodás [ebp5] volt, hogy a jövőbeni szabvány megfeleljen
majd ENV 197‑1 : 1992 „előszabványnak”, ami a szabvány elfogadási eljárását hátrányosan megkülönböztetővé tenné, a felperes
itt sem nyújt semmilyen magyarázatot érvelése alátámasztására. Nem hivatkozik az említett dokumentum semelyik részére sem,
nem hozza összefüggésbe e dokumentumot a szabvány elfogadási eljárásával, és nem jelzi, hogy az említett dokumentum mennyiben
támasztaná alá, hogy a Bizottság nyilvánvaló mérlegelési hibát követett el.
Végül el kell utasítani a felperes azon érvelését is, miszerint a szabvány elfogadási eljárása megkülönböztető jellegének
megállapításához elegendő lenne, ha a Törvényszék megvizsgálná a CEN‑nek – a válaszhoz csatolt – belső útmutatóit. A felperes
ugyanis nem jelöli meg, hogy az útmutatók mely pontjára hivatkozik, és a válasz mellékletére történő ezen hivatkozás nem teszi
lehetővé a Törvényszék számára azon érvek azonosítását, amelyekre a felperes hivatkozni kíván. Következésképpen a fenti 48. pontban
hivatkozott ítélkezési gyakorlattal összhangban ezen érvelés elfogadhatatlan.
Ennélfogva amennyiben a felperes a válaszban kifogásolja, hogy a Bizottság az állapította meg, hogy az általa benyújtott bizonyítékok
csupán a Bizottság szolgálataival, a CEN‑nel, a Cembureauval és egy holland cementgyártóval 1996 és 1998 között folytatott
levelezése tartalmára terjedtek ki, meg kell állapítani, hogy a felperes nem bizonyította, hogy a Bizottság releváns elemek
vizsgálatát mulasztotta volna el.
Másodszor a felperes annak megállapítására szorítkozik, hogy a Bizottság elmulasztott megbizonyosodni a CEN/TC 51 elnöke pártatlanságáról,
anélkül azonban, hogy bármilyen konkrét bizonyítékra hivatkozna, amely megkérdőjelezhetné a pártatlanság megállapítását. Egyébiránt,
amint azt a Bizottság jogosan jegyzi meg a megtámadott határozat (101) preambulumbekezdésében, a műszaki bizottság elnöke
kinevezésével kapcsolatos, a felperes által egyáltalán nem vitatott szabályokat illetően, nem meglepő, hogy egy portlandcementgyártó
alkalmazottját nevezték ki a CEN/TC 51 elnökének.
A fentiekre tekintettel meg kell állapítani, hogy a felperes nem bizonyította, hogy a megtámadott határozatban nyilvánvaló
mérlegelési hiba lenne, amennyiben a Bizottság a (95) és (102) preambulumbekezdésben úgy találta, hogy a felperes nem bizonyította
a Cembureau és a CEN/TC 51 elnöke annak érdekében való együttes fellépésének létezését, hogy a szabvány megfeleljen portlandcementgyártók
termékeinek, és kizárja a versengő termékeket. A felperes nem bizonyította azt sem, hogy a megtámadott határozat (96) preambulumbekezdésében
nyilvánvaló mérlegelési hiba lenne, amennyiben az elutasította a felperes azon állítását, mely szerint a Cembureau a CEN/TC 51
elnökén keresztül irányította a CEN/TC 51‑et.
E következtetést nem kérdőjelezi meg a felperes azon érvelése, miszerint a szabvány elfogadási eljárása a szabvány elfogadása
alaposabb ellenőrzés tárgyát kellett volna képezze a Bizottság részéről, mivel a jelen esetben az eljárást olyan bizottságok
folytatták le, amelyekben a tagjaik érdekeiben eljáró szervezetek ülnek.
E tekintetben először is meg kell jegyezni, hogy a felperes egyfelől elismeri, hogy a CEN a 98/34 irányelv alapján elismert
szabványosítási testület, amelynek eljárási szabályzata meghatározza a működésre vonatkozó szabályokat, valamint másfelől
hogy e szabályokkal összhangban a nemzeti szabványügyi testületekből álló nemzeti delegációk összetétele tartalmazhat a műszaki
bizottságokban helyet foglaló iparági szakértőket (a megtámadott határozat (26), (74), (100) és (101) preambulumbekezdése),
mivel léteznek arra vonatkozó biztosítékok, hogy a szabványtervezettel kapcsolatos végső döntés meghozatalára a közérdekre
tekintettel kerüljön sor (a megtámadott határozat (27) preambulumbekezdése). Ráadásul a felperes nem terjesztett elő konkrét
bizonyítékokat érvelése alátámasztására, és annak meghatározására, hogy a jelen helyzet mennyiben jelent sajátosságot a CEN
működési szabályai tekintetében. Egyébként emlékeztetni kell arra, hogy a panasz kezelésekor a fenti 59. pontban hivatkozott
ítélkezési gyakorlat szerint a Bizottság egyedüli kötelezettsége a felperes által elé terjesztett ténybeli és jogi elemek
figyelmes vizsgálata. A felperes pedig nem terjeszt elő olyan tényt, amely bizonyítaná, hogy a Bizottság nem teljesítette
e kötelezettségét.
Másodszor el kell utasítani a felperes azon állításait, melyek szerint egyrészt a Bizottság megpróbálta idejekorán lezárni
az ügyet, azzal, hogy azt megelőzően küldte meg előzetes megállapításait, hogy 2004 februárjában megküldte volna számára a
dokumentumokat, és másrészt hogy a felperes számára 2003 novemberében megküldött dokumentumok nem szerepeltek a Bizottság
által az előzetes megállapítások meghozatala érdekében megvizsgált dokumentumok listájában. Elegendő ugyanis megállapítani,
hogy a jelen kereset a megtámadott határozat ellen irányul, amelynek elfogadására azután került sor, hogy a felperes 2004
márciusában benyújthatta az előzetes megállapításokkal kapcsolatos észrevételeit.
Harmadszor, meg kell állapítani, hogy a felperesnek arra vonatkozó érve, hogy a szabvány megkülönböztető jellegű, mivel kizár
bizonyos termékeket, és a termékek összetételén, nem pedig a teljesítményén alapul, a szabvány 89/106 irányelvnek való állítólagos
meg nem felelésére vonatkozik, és ennélfogva a szabvány elfogadási eljárásának megkülönböztető jellege megállapítását illetően
hatástalan.
–       Az eljárás átlátható jellegéről
El kell utasítani a felperes azon kifogását, miszerint a megtámadott határozatban nyilvánvaló mérlegelési hiba lenne, amennyiben
a Bizottság úgy találta, hogy a szabvány elfogadási eljárása átlátható volt.
Először is a felperes vitatja a megtámadott határozat (27) preambulumbekezdését, és kifogását alátámasztására semmilyen magyarázatot
nem szolgáltatva úgy érvel, hogy a Bizottság nem vette figyelembe azokat, akik „nem tagjai a CEN nemzeti tagtestületeinek”.
Emlékeztetni kell arra, hogy a Bizottság a megtámadott határozat említett preambulumbekezdésében úgy találta, hogy a CEN munkájának
átláthatóságát a CEN nemzeti tagjai által irányított nemzeti „tükörbizottságok”, valamint a közvélemény kutatás során folytatott
nyilvános konzultáció biztosítják. Ekképpen azon tény, hogy adott személy nem tagja a CEN valamelyik nemzeti tagtestületének,
nem akadálya annak, hogy részt vegyen a konzultációs szakaszban.
Másodszor a felperes úgy érvel, hogy a szabvány elfogadási eljárása nem minősíthető átláthatónak, mivel a rendelkezésre álló
bizonyítékok hiányosak, és mivel nehézségekbe ütközött a Bizottságtól számos, a szabvány elfogadási eljárásával kapcsolatos
„történeti” dokumentum beszerzése. Meg kell jegyezni, hogy a felperes először a válasz szakaszában hozza fel a megtámadott
határozat (27) preambulumbekezdésére vonatkozó kifogásokat, anélkül azonban, hogy azok olyan jogi vagy ténybeli helyzetből
származnának, amely az eljárás során merült fel, illetve anélkül, hogy azok a keresetben kifejtett jogalap kiegészítését jelentenék.
Következésképpen e kifogások az eljárási szabályzat 48. cikke 2. §‑ának értelmében elfogadhatatlanok.
Mindenesetre a felperes érvelése hatástalan. Amint arra a Törvényszék a fenti 59. pontban emlékeztetett, a Bizottság egyedüli
kötelezettsége a felperes által panaszában előterjesztett elemek vizsgálata. Ennélfogva a felperes feladata bizonyítani, hogy
a Bizottság nyilvánvaló mérlegelési hibát követett el, amikor úgy találta, hogy a felperes által elé terjesztett elemek nem
bizonyítják, hogy a szabvány CEN által lefolytatott elfogadási eljárása nem volt átlátható. A felperes egyrészt a megbízástervezet
Bizottság általi kidolgozásával kapcsolatos dokumentumoknak a szabvány CEN általi kidolgozását megelőzően történő közlése
hiányára hivatkozik. Másrészt a dokumentumok közlésének Bizottság általi elmulasztása, még ha bizonyítást is nyer, nem jelenti
a szabvány CEN által lefolytatott elfogadási eljárása átláthatóságának hiányát.
A Bizottság 2004 januári előzetes megállapításainak mellékletében említett, ezen intézmény, a CEN és a Cembureau által váltott
dokumentumok közlésének Bizottság általi állítólagos elmulasztását illetően a felperes nem azonosította e dokumentumokat,
és nem magyarázta meg, hogy közlésük hiánya mennyiben bizonyítaná a szabvány CEN által lefolytatott elfogadási eljárása átláthatóságának
hiányát.
Harmadszor a felperes a válaszban úgy érvel, hogy az átláthatóság elve is sérült, amennyiben a CEN/TC 51 elnöke bizonyos szervezeteket
szakértőként mutatott be, anélkül azonban, hogy egyértelműen kitűnne, hogy azok a szakértők hivatalos csoportjának tagjai‑e.
E tekintetben meg kell állapítani, hogy e kifogás elfogadhatatlan az eljárási szabályzat 48. cikke 2. §‑ának értelmében, mivel
a felperes először a válasz szakaszában hozta fel, anélkül hogy az olyan jogi vagy ténybeli helyzetből származna, amely az
eljárás során merült fel, illetve anélkül, hogy az a keresetben kifejtett jogalap kiegészítését jelentené. E kifogást mindenesetre
el kell utasítani, lévén, hogy a felperes nem indokolja meg, hogy a CEN‑en belül szakértőként azonosított személyeknek egy
1996-ban szervezett találkozón való részvételére irányulóan CEN/TC 51 elnöke által a Bizottsághoz benyújtott kérelem mennyiben
bizonyítaná a Bizottság által elkövetett nyilvánvaló mérlegelési hibát.
Negyedszer, a felperes a válaszban a szabvány elfogadási eljárása átláthatóságának hiányára hivatkozik a nem szabályozott
ad hoc
csoportok, különösen CEN/TC 51 tagjainak egy
ad hoc
csoportja létezésének okán. Arra hivatkozik, hogy e csoport 1997 júliusában találkozót tartott, és központi szerepet játszott
azon dokumentum előkészítésében, amely dokumentum a Bizottság által a CEN‑nek adott, a szabvány eredetéül szolgáló M/114 megbízáshoz
vezetett. E kifogás ugyanakkor elfogadhatatlan az eljárási szabályzat 48. cikke 2. §‑ának értelmében, mivel a felperes először
a válasz szakaszában hozta fel, anélkül hogy az olyan jogi vagy ténybeli helyzetből származna, amely az eljárás során merült
fel, illetve anélkül, hogy az a keresetben kifejtett jogalap kiegészítését jelentené. E kifogást mindenesetre el kell utasítani,
lévén, hogy a felperes nem terjeszt elő semmilyen magyarázatot az alátámasztására. A felperes nem fejti ki az okokat, amelyek
alapján e csoport központi szerepet játszott volna, és nem fejti ki azon bizonyítékokat sem, amelyeket ebben az értelemben
az 1997. július 24‑i levél szolgáltatott, míg meg kell jegyezni, hogy egy 1997. júliusi esetleges találkozó nem érinthette
a megbízás kidolgozását, mivel az M/114 megbízás 1997. május 28‑án kelt. A felperes előadja, hogy nem tudja, hogy a CEN/TC 51
elnöke részt vett‑e ezen
ad hoc
csoport találkozóján, anélkül hogy kiderülne, hogy milyen következtetést kíván levonni e kérdésből, Végül a felperes nem
magyarázza meg az összefüggést ezen elemek és az átláthatóságnak – a szabvány CEN által lefolytatott elfogadási eljárását
aláásó – állítólagos hiánya között.
–       Az eljárás nyílt jellegéről
El kell utasítani a felperes által a válaszban felhozott azon kifogást, mely szerint a Bizottságnak kell bizonyítania, hogy
a szabvány elfogadási eljárásának nyílt jellegét biztosító eljárásokat valóban követték.
Egyfelől azon érvelést illetően, miszerint a Bizottságnak többek között hozzáférést kellett volna szereznie a CEN M/114 megbízással
kapcsolatos munkatervére, illetve a műszaki bizottságok M/114 megbízásra adott válaszai előkészítésére vonatkozó releváns
dokumentumokhoz, a fenti 59. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat szerint a felperesnek kell bizonyítania, hogy a Bizottság
nem vizsgálta meg figyelmesen az általa benyújtott bizonyítékokat. Ráadásul ezen érv nincs alátámasztva, mivel a felperes
nem fejtette ki, hogy ezen nem azonosított dokumentumok mennyiben támasztanák azt alá, hogy a szabvány elfogadási eljárása
nem volt nyílt.
Másfelől azon kifogás, miszerint a felperest nem hívták fel érvei CEN előtti előterjesztésére, és semelyik eljárás nem tette
számára lehetővé a megbeszéléseken való részvételt, az eljárási szabályzat 48. cikke 2. §‑ának értelmében elfogadhatatlan,
mivel a felperes először a válasz szakaszában hozta fel, anélkül hogy az olyan jogi vagy ténybeli helyzetből származna, amely
az eljárás során merült fel, illetve anélkül, hogy az a keresetben kifejtett jogalap kiegészítését jelentené. Mindenesetre
a felperes nem indokolja meg, hogy három 1997. májusi és júniusi levele tekintetében a Bizottság részéről a válaszadás elmulasztása,
amennyiben bizonyítást nyer, illetve az 1997. május 7‑i levelének idézett része mennyiben jelentenek azt alátámasztó elemeket,
hogy az eljárás nem volt nyílt, illetve a felperes nem terjeszthette a CEN elé észrevételeit.
A fentiekre tekintettel meg kell állapítani, hogy a felperes nem bizonyította, hogy a megtámadott határozatban nyilvánvaló
mérlegelési hiba lenne, amennyiben a Bizottság úgy találta, hogy a szabvány elfogadási eljárása nyílt, megkülönböztetéstől
mentes és átlátható volt. E körülmények között az első kifogást el kell utasítani.
b)     A szabvány állítólagosan kötelező jellegéről
A felek érvei
A felperes először is elismeri, hogy a szabvány jogilag nem kötelező. Ez ugyanakkor az iránymutatás 163. pontja ellenére nem
bír jelentőséggel abban a kérdésben, hogy a szabvány indokolatlanul korlátozza a versenyt vagy a piacra lépést. A tényleges
probléma a szabvány piac általi érzékelésének módjában, illetve
de facto
kötelező jellegében rejlik, hiszen egy szabvány, amelyet oly mértékben követnek, hogy az a piacon széles körben uralkodóvá
válik, a piacra lépés akadályává válik, függetlenül a rendelkezésre álló más belépési lehetőségektől. A szabvány kötelező
jellegének értékelése végett a Bizottságnak meg kellett volna vizsgálnia a releváns „mikrokozmoszt”. A felperes szerint a
Bizottság a szabvány hatásait a legcsekélyebb mértékben sem próbálta értékelni, és a megtámadott határozatban a szabvány hatásainak
vizsgálata csupán annak kötelező jellegére korlátozódott.
Először is a szabvány által lefedett termékek uralkodóak a releváns termékpiacon, így a szabvány is uralkodó a piacon, és
a termékpiac szerkezeti összetétele olyan, hogy a piac a szabványra fog támaszkodni. A szabványnak való megfelelés ekképpen
a cement jelentős mennyiségben történő értékesítésének előfeltétele. Ellentétben a megtámadott határozat (89) preambulumbekezdésében
szereplő állítással, azon tény, miszerint a portlandcement uralkodik Európában, nem csupán a fogyasztók preferenciáit tükrözi.
Másodszor a Bizottság figyelmen kívül hagyta a szabvány által a közbeszerzési szerződésekre alkalmazandó szabályokra gyakorolt
hatást (a megtámadott határozat (88) preambulumbekezdése). Az a gyártó ugyanis, amelynek termékei jóllehet az európai műszaki
engedélyezési eljárást követően viselik a „CE”‑jelölést, nem felelnek meg a szabványnak, azzal szembesülhet, hogy az említett
termékeket kizárják a közbeszerzési eljárásokból pusztán azért, mert nem felelnek meg a szabványnak. A felperes nemzeti szabályozások
létezésére is hivatkozik, és e tekintetben a közbeszerzési szerződések odaítélésének a svéd autópálya‑hatóság által alkalmazott
szabályaira hivatkozik, amelyek a szabványt tükrözik, illetve egy, az Egyesült Királyságban kiadott, a cementválasztékra vonatkozó
tájékoztatóra, amely az EN 206‑1 : 2000 közös európai betonszabványon alapul. Ekképpen a „különböző építés‑ellenőrzési rendszerek”
relevánsak lennének az EK 81. cikk szerinti elemzéshez, a 89/106 irányelv 6. cikke (1) bekezdésének ellenére. A „Vállalkozáspolitikai”
Főigazgatóság számára 2000‑ben készített jelentésben az említett rendszereket öt országban vizsgálták annak meghatározása
végett, hogy a gyakorlatban hol és hogyan működnek a korlátok. E korlátokat legalábbis részben valószínűleg 1996 márciusában
a Cembureau mutatta be a Bizottságnak küldött közleményeiben. Az azonosított hiányosságok fennmaradtak, amennyiben csak nemzeti
szabványok voltak, azokat egy összetett szabvány váltotta fel. Következésképpen a szabvány a piacon uralkodó, és hatásai tekintetében
de facto
kötelező.
Másodsorban a felperes úgy érvel, hogy a „CE”‑jelölés megszerzésére irányuló egyéb, a 89/106 irányelv rendelkezései szerint
alternatív eljárások léte nem kérdőjelezi meg e megállapítást.
Először is a felperes előadja, hogy a valódi kérdés nem a termékek piacon történő forgalomba hozatalának jogi lehetősége.
Noha nyilvánvaló, hogy az európai műszaki engedély lehetővé teszi a „CE”‑jelölés megszerzését, és valamennyi „EK” jelölést
viselő termék azonos jogokkal bír a piacon való forgalomba hozatal tekintetében, ezen termékek nem mindegyike rendelkezik
szükségszerűen azonos státusszal a 89/106 irányelv 6. cikke ellenére. Ennélfogva nyilvánvaló mérlegelési hibát jelent, hogy
a Bizottság a megtámadott határozat (83)–(85) preambulumbekezdésében az európai műszaki engedélyre támaszkodott annak megállapítása
érdekében, hogy a szabvány nem kötelező. A felperes továbbá vitatja a Bizottság azon állításának bizonyító erejét, mely szerint
több száz európai műszaki engedély kiadására került sor.
Másodszor az európai műszaki engedély megszerzésére irányuló eljárás időigényes, lassú, költséges és eredménye bizonytalan,
és ennek következményeképpen a piacra jutás e módja nem kifizetődő. A felperes e tekintetben a 89/106 irányelv felülvizsgálatához
készített, a válaszhoz csatolt konzultációs dokumentumra támaszkodik. Ráadásul általánosan elfogadott tény, hogy az európai
műszaki engedély inkább kiegészítő mechanizmus, mintsem a „CE”‑jelölés megszerzésének fő módja, a 89/106 irányelv 8. cikkének
értelmében. Ennélfogva a Bizottság hibát követett el, amikor nem vizsgálta meg a „CE”‑jelölés megszerzése szabványtól eltérő
egyéb módjainak kifizetődő mivoltát.
Harmadszor a felperes a válaszában úgy érvel, hogy nincs arra biztosíték, hogy termékei megszerzik az európai műszaki engedélyt,
még ha meg is felelnek a 89/106 irányelv alapvető követelményeinek. Nincs ugyanis útmutató a cementtermékekhez, és így az
európai műszaki engedély csak valamennyi érintett európai jóváhagyó testület, valamint a Bizottság egyetértése esetén hagyható
jóvá. Ezenkívül a „CE”‑jelölés megszerzéséhez szükséges, hogy a termék megfelelőségigazolást kapjon. A megfelelőségigazolási
rendszert azonban nem jelölte meg a Bizottság a szabvány által nem lefedett termékek tekintetében. A felperes azonban kifejti,
hogy nem vitatja, hogy termékei megszerezhetik az európai műszaki engedélyt.
A Bizottság vitatja a felperes által előterjesztett érveket.
A Törvényszék álláspontja
Először is meg kell jegyezni, hogy a felek egyetértenek abban, hogy a szabvány nem bír
de iure
kötelező jelleggel.
–       A szabvány hatásainak és
de facto
kötelező jellegének vizsgálatáról
A felperes vitatja a megtámadott határozatot, úgy érvelve, hogy a Bizottság nem vizsgálta meg a szabvány hatásait, pedig e
szabvány a piaci megjelenéséből adódóan
de facto
kötelezővé vált, és ekképpen a piacra jutás akadályát képezi. Jóllehet a felperes azt kifogásolja, hogy a Bizottság nem vizsgálta
meg a szabvány hatásait, meg kell állapítani, hogy lényegében megismétli a kifogásában – a szabvány állítólagosan
de facto
kötelező jellegével kapcsolatban – felhozott érveket, és csupán a megtámadott határozat (87)–(89) preambulumbekezdésében
ezen kifogásokra adott válaszokat vitatja. Ráadásul meg kell állapítani, hogy a felperes nem hivatkozik semmilyen újabb, lényeges
elemre a Bizottság érvelésének és következtetéseinek vitatása végett.
Elsősorban a felperes a megtámadott határozat (89) preambulumbekezdésében kifejtett magyarázatot vitatja, mely szerint azon
tény, hogy a portlandcement az Európában legtöbbet értékesített cement, csupán a cementvásárlók preferenciáit tükrözi.
Ugyanakkor, amint a Bizottság is helyesen állapította meg, a felperes nem szolgáltat semmilyen bizonyítékot annak alátámasztására,
hogy a piaci helyzet a szabvány elfogadásából következően megváltozott volna.
Egyébként a felperes annak alátámasztására, hogy a szabvány
de facto
kötelező, a kifogásban kifejtett érvelésének megismétlésére szorítkozik, amely azon alapul, hogy a piacon rendelkezésre álló
cementek nagy része megfelel a szabványnak. E tekintetben meg kell jegyezni egyrészt, hogy a felperes nem magyarázza meg,
hogyan lehetséges azon tényből, miszerint a szabványnak megfelelő termékek igen jelentős részét képezik az Európában eladott
cementeknek, arra következtetni, hogy a szabvány uralja a piacot, amely maga is a szabványra támaszkodik. Másrészt a felperes
nem szolgáltat semmilyen bizonyítékot a releváns termékpiac szerkezetével kapcsolatos állítása alátámasztására.
Következésképpen meg kell állapítani, hogy a felperes nem bizonyította, hogy a megtámadott határozat (89) preambulumbekezdésében
nyilvánvaló mérlegelési hiba lenne.
Másodsorban a felperes a megtámadott határozat (88) preambulumbekezdését kifogásolja, amelyben a Bizottság arra a következtetésre
jutott, hogy ha a közbeszerzési szerződésekkel kapcsolatos szabályok kizárnak bizonyos, a „CE”‑jelölést viselő cementtermékeket,
e szabályokat inkább a 89/106 irányelvvel összhangban kell értelmezni, mintsem a versenyszabályokkal összhangban.
Ugyanakkor a felperes megismétli a kifogásában előadott érvet, mely szerint egy termék, még ha viseli is az európai műszaki
engedélyezési eljárás eredményeképpen a „CE”‑jelölést, kizárható a közbeszerzési eljárásokból pusztán azért, mert nem felel
meg a szabványnak, meg kell állapítani, hogy a felperes nem fejti ki, hogy a Bizottság magyarázata mely tekintetben hibás,
illetve hogy ilyen körülmények között adott termék piacról történő állítólagos kizárása miért nem tartozik a 89/106 irányelv
6. cikkének hatálya alá. E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a 89/106 irányelv említett 6. cikke – az említett irányelv
4. cikke (2) bekezdésével összefüggésben – úgy rendelkezik, hogy a tagállamoknak engedélyezniük kell a „CE”‑jelöléssel ellátott
termékek forgalomba hozatalát, közöttük azokat, amelyek megszerezték az európai műszaki engedélyt. A felperes ezenkívül elismeri,
hogy a 89/106 irányelv 6. cikke meggátolja a tagállamokat abban, hogy akadályokat emeljenek az irányelv rendelkezéseinek megfelelő
termékek szabad mozgásának útjába.
Következésképpen meg kell állapítani, hogy a felperes nem bizonyította, hogy a megtámadott határozat (88) preambulumbekezdésében
nyilvánvaló mérlegelési hiba lenne.
E következtetést nem kérőjelezi meg a felperes azon érve, mely szerint bizonyos nemzeti szabályozások kizárnak termékeket,
mint például a felperes termékeit, a szabványban szereplőkhöz hasonló követelményeket alkalmazva. E tekintetben a felperes
által előterjesztett bizonyítékok nem elegendőek érvelése alátámasztására. A felperes tulajdonképpen a svéd autópálya‑hatóság
által állítólag alkalmazott rendelkezésekre támaszkodik, anélkül hogy megjelölné e szabályok természetét, illetve pontosítaná
az érvelését alátámasztó rendelkezéseket. Egyébként egy kereskedelmi szervezet – és nem egy hatóság ‑ által az Egyesült Királyságban
kiadott, a cementválasztékra vonatkozó tájékoztatóra hivatkozik, anélkül hogy megmagyarázná, hogy e tájékoztató léte és tartalma
miként támasztja alá azt, hogy a szabvány
de facto
kötelező jellegű. Mindenesetre a felperes ezen érve hatástalan. Még ha egyes nemzeti szabályozások ki is zárnának termékeket,
mint például a felperes termékei, a szabványban szereplőkhöz hasonló követelményeket alkalmazva, a szabvány nem a CEN általi
elfogadásából eredően kötelező. Azon tény, hogy a tagállamok nem a 89/106 irányelv által meghatározott szabályokat alkalmazzák,
az említett irányelv rendelkezéseinek hatálya alá tartozhat, amint az a fenti 120. pontban megállapítást nyert, anélkül hogy
ez azt jelentené, hogy a szabvány az EK 81. cikk (1) bekezdése alá tartozik.
A fenti 122. pontban említett szabályokat kivéve, a felperes semmilyen konkrét példát nem hoz a szabványra vonatkozó nemzeti
szabályozásokkal kapcsolatban. A „Vállalkozáspolitikai” Főigazgatóság számára 2000‑ben készített jelentést illetően meg kell
jegyezni, hogy a felperes csupán két oldalt nyújtott be egy olyan dokumentumból, melynek sem címe, sem címzettje, sem keletkezési
időpontja nem ismert, és amely nem a szabványra vonatkozik. Egyébként a felperes úgy érvel, hogy az említett jelentésben azonosított
„korlátokat”, legalábbis részben, és valószínűleg 1996 márciusában a Cembureau mutatta be egy, a Bizottságnak címzett dokumentumban.
Ugyanakkor a felperes nem nyújt magyarázatot arra vonatkozóan, hogy e dokumentumok mennyiben lennének relevánsak a szabvány
de facto
kötelező jellegének bizonyítása szempontjából.
–       A piacra jutás egyéb lehetőségeinek létéről
A felperes vitatja a Bizottság következtetését, mely szerint a szabvány nem bír kötelező jelleggel, mivel a piacra jutásnak
vannak más módjai is, különösen az európai műszaki engedélyezési eljárás. Nem bizonyítja azonban, hogy a megtámadott határozat
(83)–(86) preambulumbekezdésében a Bizottság nyilvánvaló mérlegelési hibát követett volna el.
Meg kell állapítani először is, hogy a felperes nem vitatja a megtámadott határozat (82) preambulumbekezdését, melynek értelmében
a 89/106 irányelvvel összhangban a „CE”‑jelölés megszerzésére és a piacra jutásra a szabványnak való megfelelésen kívüli más
mechanizmusok is léteznek, mint például az európai műszaki engedély.
A felperes eközben úgy érvel, hogy jóllehet valamennyi „CE”‑jelölést viselő termék azonos jogokkal bír a közösségi piacon
való forgalomba hozatal tekintetében, ezen termékek nem mindegyike rendelkezik szükségszerűen azonos státusszal. A felperes
ugyanakkor nem ad magyarázatot arra nézve, hogy melyek a „CE”‑jelölést viselő különböző termékcsoportok státusza közötti különbségek.
Ennélfogva el kell utasítani a kifogást mint elfogadhatatlant a fenti 43. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlattal összhangban.
Feltételezve, hogy ezen érvet azon állításhoz kapcsolódóként kell érteni, mely szerint a szabvány uralja a piacot, azt már
a fenti 117. és 118. pontban elutasította a Törvényszék.
A felperes továbbá nem hivatkozhat megalapozottan arra, hogy a Bizottság hibásan mulasztotta el vizsgálni, hogy az európai
műszaki engedélyezési eljárás kifizetődő másik módot jelent‑e. Meg kell jegyezni, hogy a Bizottság a megtámadott határozat
(86) preambulumbekezdésében azzal válaszol ezen érvre, hogy az európai műszaki engedélyezési eljárás megfelelő módon működik,
és ennélfogva az európai piacokra jutás praktikus és hatékony módját jelenti, valamint hogy a felperes a legcsekélyebb részlettel
vagy példával sem szemlélte a hivatkozott nehézségeket. A felperes azon érve, mely szerint az eljárás nem kifizetődő, nincs
kellően alátámasztva ahhoz, hogy e megállapításnak ellentmondjon. A felperes a 89/106 irányelv felülvizsgálatához készített
konzultációs dokumentumra támaszkodik. E dokumentum azonban, amelyet ráadásul a válasz szakaszában terjesztett csak elő, egy
általános kérdőív, amely az érintett harmadik feleket hívja fel észrevételek tételére. Ekképpen nem bizonyítja az európai
műszaki engedélyezési eljárás nem kifizetődő mivoltát, különösen nem a cementek különleges területén.
Végül a felperes a válaszban úgy érvel, hogy az európai műszaki engedélyezési eljárás nehézségeket okoz fel különösen útmutató
és megfelelőségigazolási rendszer hiánya okán. Amennyiben a felperes a cementtermékek esetében magát az eljárásnak a létjogosultságát
kívánja megkérdőjelezni, e kifogást el kell utasítani mint elfogadhatatlan az eljárási szabályzat 48. cikke 2. §‑ának értelmében,
amennyiben először a válasz szakaszában terjesztette elő a felperes, anélkül hogy az olyan jogi vagy ténybeli helyzetből származna,
amely az eljárás során merült fel, illetve anélkül, hogy az a keresetben kifejtett jogalap kiegészítését jelentené. Amennyiben
a felperes úgy kíván érvelni, hogy az európai műszaki engedélyezési eljárás nehézkes, érvelése nincs kellően alátámasztva
annak bizonyításához, hogy a piacra jutás e másik módja nem használható. Mindenesetre meg kell állapítani, hogy a felperes
a válaszában előadja, hogy termékei szerezhetnek európai műszaki engedélyt.
A fentiekre tekintettel meg kell állapítani, hogy a Bizottság megvizsgálta a felperes által a szabvány
de facto
kötelező jellegének alátámasztására előterjesztett elemeket. Ekképpen a felperes tévesen ítéli meg ezen elemzést, amikor
azt kifogásolja, hogy a Bizottság nem vizsgálta meg a szabvány állítólagos hatásait. Meg kell egyébként állapítani, hogy a
felperes nem bizonyította, hogy a megtámadott határozat (80)–(90) preambulumbekezdésében a Bizottság nyilvánvaló mérlegelési
hibát követett volna el, amikor megállapította, hogy a szabvány nem bír kötelező jelleggel.
Következésképpen a második kifogást el kell utasítani.
3.
A szabvány 89/106 irányelvre tekintettel való vizsgálatának hiányára, és a szabvány említett irányelvnek való állítólagos
meg nem felelésére alapított, harmadik kifogásról
a)     A felek érvei
A felperes először is úgy érvel, hogy a szabvány EK 81. cikkre tekintettel történő vizsgálata egyben – az iránymutatáson túl –
a 89/106 irányelvnek való megfelelőssége vizsgálatát is jelenti. Amennyiben a szabvány nem felel meg ezen irányelv követelményeinek,
az azt jelentheti, hogy nem felel meg az EK‑Szerződés „alapvető jogelveinek” sem. A 89/106 irányelv követelményeinek nem megfelelő
szabványok negatív hatással lehetnek a piac működésére, a „CE”‑jelölés megszerzésének egyéb eljárásai ellenére. Az ilyen elemzés
annál is inkább szükséges, amikor, mint a jelen esetben is, a szabvány a szóban forgó termék piaca főbb gyártóinak kedvez,
az innovatív vállalkozások kárára. A Törvényszéknek a szabvány érvényességét az EK‑Szerződés „alapvető jogelveire” és a 89/106
irányelvre tekintettel kellene értékelnie, annak meghatározása érdekében, hogy ezen értékelés Bizottság általi elmulasztása
nyilvánvaló mérlegelési hibának minősül‑e. A felperes megközelítése nincs ellentmondásban a Törvényszék T‑193/02. sz., Piau
kontra Bizottság ügyben 2005. január 26‑án hozott ítéletének (EBHT 2005., II‑209. o.) 78. és 79. pontjával.
Másodszor a szabvány nincs összhangban a 89/106 irányelvvel, amit a „Vállalkozáspolitikai” Főigazgatóság is elismert, mivel
a szabványnak „teljesítményérték‑szabványnak” kellett volna lennie az említett irányelv 7. cikke (2) bekezdésének értelmében.
A szabvány azonban egyszerre „összetett szabvány” és „teljesítményérték‑szabvány”, és a Bizottság feladata annak bizonyítása,
hogy a jelen esetben csak „összetett szabványt” lehetett elfogadni.
Harmadszor a felperes arra hivatkozik, hogy a Bizottság nem vitatta, hogy a felperes termékei a teljesítményt illetően eleget
tudnak tenni a szabvány követelményeinek. Ennélfogva ha a felperes termékei megfelelnek a 89/106 irányelv alapvető követelményeinek,
nem zárhatóak ki a szabványból olyan ok miatt, amely nem az alapvető követelményeket tükrözi.
A Bizottság úgy érvel, hogy a 17. rendeletben – amelynek helyébe az 1/2003 rendelet lépett – meghatározott eljárásokkal összhangban
csak az EK 81. cikk és az EK 82. cikk megsértésével kapcsolatos panaszokat vizsgálhatja meg. Mivel a közösségi jog megsértése
nem szükségszerűen jelenti az EK 81. cikk megsértését, a Bizottság versenyjog területén gyakorolt jogköre nem terjeszthető
ki a kereskedelem mindennemű akadályának vizsgálatára. Ráadásul egy megsemmisítés iránti kereset vizsgálatának keretében a
Törvényszék csupán a megtámadott aktus érvényességének vizsgálatára szorítkozik. A Törvényszék nem értékelheti a szabvány
érvényességét a 89/106 irányelvre tekintettel, mivel a bírósági felülvizsgálat szükségszerűen a versenyjogi szabályokra korlátozódik.
Mindenesetre a felperesnek a szabvány 89/106 irányelvnek való meg nem felelésére alapított érvei nem relevánsak.
b)     A Törvényszék álláspontja
A felperes úgy érvel, hogy a szabvány EK 81. cikkre tekintettel történő vizsgálata egyben a 89/106 irányelvnek való megfelelőssége
vizsgálatát is jelenti, valamint hogy a Bizottságnak el kellett volna végeznie e vizsgálatot, és a Törvényszéknek a szabvány
érvényességét az EK‑Szerződés „alapvető jogelveire” és a 89/106 irányelvre tekintettel kell értékelnie.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a jelen kereset a megtámadott határozat, és nem a szabvány jogszerűségének felülvizsgálatára
irányul. Így mint hatástalant el kell utasítani a felperes lényegében arra irányuló kifogását, hogy a Törvényszék a szabvány
érvényességét az EK‑Szerződés „alapvető jogelveire” és a 89/106 irányelvre tekintettel értékelje.
Ráadásul meg kell azonban jegyezni, hogy a megtámadott határozatot a Bizottság a 17. rendelet értelmében benyújtott panasz
alapján kezdeményezett eljárás befejezésekor hozta. Ebből következően a határozat bírósági felülvizsgálatának feltétlenül
az EK 81. cikkből és az EK 82. cikkből eredő versenyszabályokra kell korlátozódnia, és így nem terjedhet ki az EK‑Szerződés
vagy a 89/106 irányelv más rendelkezéseinek betartására (lásd e tekintetben a C‑171/05. P. sz. Piau‑ügyben 2006. február 23‑án
hozott végzés [az EBHT‑ban nem tették közzé] 58. pontját, valamint a C‑519/04. P. sz., Meca‑Medina és Majcen kontra Bizottság
ügyben 2006. július 18‑án hozott ítélet [EBHT 2006., I‑6991. o.] 58. pontját).
A fenti megállapítások összességére tekintettel a harmadik jogalapot, és ennélfogva a kereset teljes egészét el kell utasítani.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §‑a alapján a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a
pernyertes fél ezt kérte. Mivel a felperes pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a Bizottság
költségeinek viselésére.
A fenti indokok alapján,
A TÖRVÉNYSZÉK (ötödik tanács)
a következőképpen határozott:
1)
A keresetet elutasítja.
2)
Az EMC Development AB maga viseli saját költségeit, valamint az Európai Bizottság részéről felmerült költségeket.
Vilaras
Prek
Ciucă
Kihirdetve Luxembourgban, a 2010. május 12‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
Tartalomjegyzék
Jogi háttér
A –  A 89/106/EGK irányelv
B –  Az EK 81. cikk horizontális együttműködési megállapodásokra való alkalmazhatóságáról szóló iránymutatás
A jogvita előzményei
A –  A cement piacának résztvevői
B –  Az európai EN 197‑1 cementszabvány
C –  Termékek
D –  Közigazgatási eljárás
E –  A felperes kifogásai
A megtámadott határozat
Az eljárás és a felek kérelmei
A jogkérdésről
A –  Az elfogadhatóságról
1.  A felek érvei
2.  A Törvényszék álláspontja
B –  Az ügy érdeméről
1.  A Bizottságot az EK 81. cikk megsértésével kapcsolatos panasz kivizsgálása esetén terhelő kötelezettségek terjedelmére
vonatkozó előzetes észrevételek
2.  A szabvány elfogadási eljárásával, illetve a szabvány nem kötelező jellegével kapcsolatos nyilvánvaló mérlegelési hibákra
alapított, első és második kifogásról
a)  A szabvány elfogadási eljárásáról
A felek érvei
A Törvényszék álláspontja
–  Az eljárás megkülönböztetéstől mentes mivoltáról
–  Az eljárás átlátható jellegéről
–  Az eljárás nyílt jellegéről
b)  A szabvány állítólagosan kötelező jellegéről
A felek érvei
A Törvényszék álláspontja
–  A szabvány hatásainak és de facto kötelező jellegének vizsgálatáról
–  A piacra jutás egyéb lehetőségeinek létéről
3.  A szabvány 89/106 irányelvre tekintettel való vizsgálatának hiányára, és a szabvány említett irányelvnek való állítólagos
meg nem felelésére alapított, harmadik kifogásról
a)  A felek érvei
b)  A Törvényszék álláspontja
A költségekről
*
Az eljárás nyelve: angol.