CELEX: 62010CJ0296
Õigusalane koostöö tsiviilasjades
Kohtualluvus ning kohtuotsuste tunnustamine ja täitmine kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega
Määrus (EÜ) nr 2201/2003
Pooleliolevad kohtuasjad
Lapse hooldusõigusega seotud sisuline menetlus ja sama lapse hooldusõigusega seotud esialgse õiguskaitse taotlus

Eelotsusetaotlus käsitleb seda, kuidas tõlgendada nõukogu 27. novembri 2003. aasta määrust (EÜ) nr 2201/2003, mis käsitleb
kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega,
ning millega tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 1347/2000 (ELT L 338, lk 1; ELT eriväljaanne 19/06, lk 243).
See taotlus esitati B. Purruckeri ja G. Vallés Péreze vahelises kohtuvaidluses nende poja Merlíni hooldusõiguse üle.

Õiguslik raamistik
Määrusele nr 2201/2003 eelnes nõukogu 29. mai 2000. aasta määrus (EÜ) nr 1347/2000 abieluasjade ja vanemliku vastutusega abikaasade
ühiste laste eest seotud asjade kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta (EÜT L 160, lk 19; ELT eriväljaanne
19/01, lk 209). Määrus nr 1347/2000 tunnistati kehtetuks määrusega nr 2201/2003, mille kohaldamisala on laiem.
Määruse nr 2201/2003 põhjendused 12, 16 ja 21 on sõnastatud järgmiselt:
„(12) Käesoleva määrusega kehtestatud kohtualluvuse alused vanemliku vastutuse küsimustes kujundatakse lapse huve silmas pidades,
eeskätt läheduskriteeriumi põhjal. See tähendab, et jurisdiktsioon peaks esimeses järjekorras olema lapse alalise elukoha
liikmesriigil, välja arvatud teatavatel lapse elukoha vahetamise juhtudel või vastavalt kokkuleppele vanemliku vastutuse kandjate
vahel.
[…]
(16)      Käesolev määrus ei tohiks takistada liikmesriigi kohtuid kiireloomulistel juhtudel võtmast ajutisi meetmeid, sealhulgas kaitsemeetmeid
kõnealuses riigis paikneva vara või isikute suhtes.
[…]
(21)      Liikmesriigis tehtud kohtuotsuste tunnustamine ja täitmisele pööramine peaks põhinema vastastikuse usalduse põhimõttel ja
mittetunnustamise põhjusi peaks olema võimalikult vähe.”
Määruse nr 2201/2003 artikkel 2 sätestab:
„Käesolevas määruses kasutatakse järgmisi mõisteid:
1)      mõiste „kohus” hõlmab kõiki liikmesriikide asutusi, mis on pädevad vastavalt artiklile 1 käesoleva määruse reguleerimisalasse
kuuluvates küsimustes;
[…]
4)      mõiste „kohtuotsus” tähendab […] vanemlikku vastutust käsitlevat kohtuotsust, mille teeb liikmesriigi kohus, olenemata sellest,
kuidas kohtuotsust võidakse nimetada, sealhulgas dekreediks, korralduseks või otsuseks;
[…]
7)      mõiste „vanemlik vastutus” tähendab kõiki lapse isiku või varaga seotud õigusi ja kohustusi, mis antakse füüsilisele või juriidilisele
isikule kohtuotsusega, seaduse alusel või õigusliku toimega kokkuleppe põhjal. See mõiste hõlmab eestkosteõigust ja suhtlusõigust;
[…]
9)      mõiste „eestkosteõigus” hõlmab lapse isiku eest hoolitsemisega seotud õigusi ja kohustusi, eeskätt õigust määrata lapse elukoht;
[mõiste „eestkosteõigus” asemel on edaspidi kasutatud täpsemat vastet „hooldusõigus”]
[…]”
Määruse artikli 8 lõige 1 sätestab:
„Liikmesriigi kohtutel on vanemliku vastutuse asjus pädevus lapse suhtes, kelle alaline elukoht on hagi esitamise ajal selles
liikmesriigis.”
Määruse nr 2201/2003 artikkel 16 „Kohtusse pöördumine” sätestab:
„1. Kohtusse pöördumine loetakse toimunuks:
a)       kui kohtule on esitatud menetluste algatamist käsitlev või samaväärne dokument, juhul kui hageja ei ole seejärel jätnud astumata
samme, et teavitada kostjat hagist;
või
b)       kui dokument tuli enne kohtule esitamist kätte toimetada, siis hetkel, mil kätteandmiseks kohustatud asutus selle kätte sai,
juhul, kui hageja ei ole seejärel jätnud astumata samme, mis on dokumendi kohtule esitamiseks ette nähtud.”
Määruse artikkel 17 sätestab:
„Kui liikmesriigi kohtule esitatud hagi käsitleb asja, mis käesoleva määruse kohaselt ei ole tema alluvuses ning mis on selle
määruse põhjal mõne teise liikmesriigi kohtu alluvuses, teatab ta omal algatusel, et asi ei allu sellele kohtule.”
Määruse artikli 19 lõiked 2 ja 3 sätestavad:
„2.      Kui erinevate liikmesriikide kohtutes algatatakse ühe ja sama lapse suhtes ühe ja sama alusega hagide põhjal vanemlikku vastutust
käsitlev menetlus, peatab kohus, kellele hagi on esitatud hiljem, menetluse omal algatusel seni, kuni on kindlaks tehtud selle
kohtu pädevus, kellele hagi on esitatud esimesena.
3.       Kui on kindlaks tehtud selle kohtu pädevus, kellele hagi on esitatud esimesena, loobub kohus, kellele hagi on esitatud hiljem,
pädevusest esimese kohtu kasuks.
Sel juhul võib pool, kes esitas asjakohase hagi kohtule, kellele hagi on esitatud hiljem, esitada kõnealuse hagi kohtule,
kellele hagi on esitatud esimesena.”
Määruse artikkel 20 „Ajutised meetmed, sealhulgas kaitsemeetmed” sätestab:
„1.      Edasilükkamatutel juhtudel ei takista käesoleva määruse sätted liikmesriigi kohtuid võtmast selles riigis viibivate isikute
ja seal asuva vara suhtes selliseid ajutisi meetmeid, sealhulgas kaitsemeetmed, mis on ette nähtud selle liikmesriigi õigusaktidega,
isegi kui käesoleva määruse alusel on peaasja arutamisel pädev mõne teise liikmesriigi kohus.
2.      Lõikes 1 osutatud meetmeid ei kohaldata enam, kui liikmesriigi kohus, kelle pädevuses on vastavalt käesolevale määrusele asja
sisuline arutamine, on võtnud meetmed, mida ta sobivaks peab.”
Määruse nr 2201/2003 artikkel 21 ja sellele järgnevad artiklid käsitlevad kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist. Eelkõige
näeb artikli 21 lõige 1 ette, et ühes liikmesriigis tehtud kohtuotsust tunnustatakse teistes liikmesriikides ühegi erimenetluse
järgimist nõudmata.
Määruse nr 2201/2003 artikkel 24 sätestab, et otsuse teinud liikmesriigi kohtu pädevus ei kuulu kontrollimisele.

Põhikohtuasja asjaolud ja pooleliolevad menetlused
Eelotsusetaotlusest, 15. juuli 2010. aasta otsuses kohtuasjas C‑256/09: Purrucker (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata)
kirjeldatud asjaoludest ja eelotsusetaotluse esitanud kohtu poolt Euroopa Kohtule edastatud menetlustoimikust nähtub, et 2005. aasta
keskel kolis Saksamaa kodanik B. Purrucker Saksamaal sündinud Hispaania kodaniku G. Vallés Péreze juurde Hispaaniasse. Nende
suhtest sündisid 31. mail 2006 enneaegsetena kaksikud Merlín (poiss) ja Samira (tüdruk). G. Vallés Pérez on isaduse omaks
võtnud. Kuna vanemad elasid koos, siis Hispaania õiguse kohaselt on neil ühine hooldusõigus. Lastel on nii Saksamaa kui ka
Hispaania kodakondsus.
B. Purruckeri ja G. Vallés Péreze vaheliste suhete halvenemise tõttu soovis B. Purrucker koos lastega Saksamaale tagasi pöörduda,
millega G. Vallés Pérez ei olnud esialgu nõus. Pooled sõlmisid 30. jaanuaril 2007 notariaalse kokkuleppe, mille kohus pidi
heaks kiitma, et see oleks täidetav, ja mille kohaselt pidi B. Purrucker kolima koos lastega Saksamaale.
Samirat ei lubatud tekkinud komplikatsioonide ja kirurgilise sekkumise tõttu ärasõiduks ette nähtud kuupäevaks haiglast välja.
Seetõttu sõitis B. Purrucker 2. veebruaril 2007 Saksamaale koos oma poja Merlíniga. Põhikohtuasja poolte vahel on vaidlus
küsimuses, kas tekkinud erilises olukorras oli G. Vallés Pérez endiselt nõus B. Purruckeri ja poja Merlíni lahkumisega.
Pärast B. Purruckeri lahkumist 2. veebruaril 2007 ei ole pereliikmete elukohad muutunud.
Põhikohtuasja poolte vahel on toimumas kolm menetlust:
–        esimene, Hispaanias G. Vallés Péreze algatatud Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escoriali menetlus puudutab
ajutiste meetmete määramist. Ei ole välistatud, et teatud tingimustel võib seda menetlust lugeda laste Merlíni ja Samira hooldusõiguse
määramist puudutavaks sisuliseks menetluseks;
–        teine, Saksamaal G. Vallés Péreze algatatud menetlus puudutab Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escoriali
8. novembri 2007. aasta otsuse – millega määrati ajutised meetmed – täidetavaks tunnistamist, mille kohta tehti eespool viidatud
kohtuotsus Purrucker, ning
–        kolmas, Saksamaal B. Purruckeri algatatud menetlus puudutab samade laste hooldusõiguse määramist. Selles menetluses esitati
eelotsusetaotlus.

Hispaanias algatatud menetlus laste hooldusõigusega seonduvate ajutiste meetmete määramiseks ja võib-olla sisulistes küsimustes
otsuse tegemiseks
Kuna G. Vallés Pérez leidis, et 30. jaanuari 2007. aasta notariaalne kokkulepe teda enam ei sidunud, algatas ta 2007. aasta
juunis Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escorialis menetluse ajutiste meetmete määramiseks, eelkõige
laste Samira ja Merlíni hooldusõiguse saamiseks.
Kohtuistung toimus 26. septembril 2007. B. Purrucker esitas kirjalikud märkused ja tema esindaja osales kohtuistungil.
8. novembri 2007. aasta kohtuotsusega tunnistas Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escorial ennast pädevaks
ning võttis kiireloomulised ajutised meetmed, eelkõige laste hooldusõigusega seoses. Seda otsust parandati 28. novembri 2007. aasta
kohtuotsusega.
Toimikumaterjalide kohaselt näeb Hispaania õigus ette, et kui ajutisi meetmeid taotletakse ja need võetakse enne sisulise
avalduse esitamist, siis jätkub nende meetmete mõju üksnes siis, kui sisulises küsimuses on avaldus esitatud 30 päeva pärast
ajutiste meetmete võtmist.
Jaanuaris 2008, täpsustamata kuupäeval, mida ei nähtu ühestki eelotsusetaotluse esitanud kohtu edastatud dokumendist, esitas
G. Vallés Pérez sisulise avalduse Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escorialile. B. Purrucker väidab,
et avaldus on esitatud hilinenult.
Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escorial võttis 28. oktoobri 2008. aasta otsusega seisukoha küsimuses,
milline on määruse nr 2201/2003 artikli 19 lõike 3 tähenduses „kohus, kuhu esimesena pöörduti”. Ta märgib, et ta on oma pädevuse
küsimuse 8. novembri 2007. aasta otsusega juba lahendanud ning meenutab selles kohtuotsuses loetletud seostavaid faktilisi
asjaolusid. Ta viitab sellele, et 28. juunil 2007 tunnistas ta vastuvõetavaks taotluse kohaldada esialgset õiguskaitset seoses
laste hooldusega. Kuna ema pöördus Saksamaa kohtusse alles septembris 2007, peab Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San
Lorenzo de El Escorial ennast „kohtuks, kuhu esimesena pöörduti” ning tunnistab ennast määruse nr 2201/2003 artikli 16 alusel
pädevaks asja arutama.
B. Purrucker esitas apellatsioonkaebuse Audiencia Provincial de Madridile (Hispaania), kes jättis 21. jaanuari 2010. aasta
otsusega 28. oktoobri 2008. aasta otsuse muutmata. Apellatsioonikohus leiab, et määruse nr 2201/2003 artikli 16 kohaselt on
esimene kohtusse esitatud dokument esialgse õiguskaitse kohaldamise taotlus, mis esitati Hispaania õiguse kohaselt Juzgado
de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escorialile ning mis on Saksamaa kohtusse esitatud taotlusest varasem. B. Purruckeri
viidatud määruse nr 2201/2003 artikkel 20, kui see olekski käesolevas asjas kohaldatav, ei kehtesta mingeid kohtualluvusreegleid,
vaid käsitleb üksnes kaitsemeetmete võtmist edasilükkamatutel juhtudel, samas kui käesoleva kohtuasja esemeks olev kohtualluvus
määratakse kindlaks vastavalt määruse artiklis 19 sätestatud põhimõtetele. Selline lahendus oleks ka kooskõlas kohtuvõimu
käsitleva seaduse (Ley Orgánica del Poder Judicial) artikli 22 lõike 3 sätetega.

Saksamaal algatatud menetlus Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escoriali 8. novembri 2007. aasta otsuse
täitmisele pööratavaks tunnistamiseks
Tegemist on menetlusega, mille raames tehti eespool viidatud kohtuotsus Purrucker. Kõigepealt taotles G. Vallés Pérez muude
meetmete hulgas lapse Merlíni tagasitoomist ja esitas vaid ennetavalt taotluse, et Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San
Lorenzo de El Escoriali 8. novembri 2007. aasta otsus tunnistataks täitmisele pööratavaks. Hiljem taotles ta eeskätt selle
kohtuotsuse täitmisele pööratavaks tunnistamist. Vastavalt sellele tunnistasid Amtsgericht Stuttgart 3. juuli 2008. aasta
otsusega ja Oberlandesgericht Stuttgart (Saksamaa), kellele oli esitatud apellatsioonkaebus, 22. septembri 2008. aasta otsusega
Hispaania kohtu otsuse täitmisele pööratavaks.
Pärast B. Purruckeri kassatsioonkaebuse saamist esitas Bundesgerichtshof (Saksamaa) Euroopa Kohtule eelotsuse küsimuse. Euroopa
Kohus vastas eespool viidatud kohtuotsuses Purrucker, et määruse nr 2201/2003 artikli 21 ja järgmiste artiklite sätteid ei
kohaldata ajutiste meetmete suhtes, mis on võetud hooldusõiguse valdkonnas ja mis kuuluvad selle määruse artikli 20 kohaldamisalasse.
Eespool viidatud kohtuotsuse Purrucker punktis 76 märkis Euroopa Kohus eelkõige, et kui ajutisi meetmeid võtnud kohtu pädevus
lahendada sisulist küsimust määruse nr 2201/2003 alusel ei ilmne selgelt tehtud kohtuotsuse asjaoludest või kui selles kohtuotsuses
puudub mõnele selle määruse artiklites 8–14 esitatud pädevuse alusele viitav selge põhjendus pädevuse kohta asja sisuliselt
lahendada, siis võib sellest järeldada, et see kohtuotsus ei ole tehtud vastavalt nimetatud määruses sätestatud kohtualluvuse
reeglitele.

Saksamaal hooldusõiguse saamiseks algatatud menetlus
B. Purrucker esitas 20. septembril 2007 Amtsgericht Albstadtile (Saksamaa) avalduse asja sisuliseks arutamiseks, taotledes
ainuhooldusõigust mõlema lapse, Merlíni ja Samira suhtes. Avaldus toimetati põhikohtuasja puudutatud isikule kätte alles 22. veebruaril 2008
vastuvõtuteatisega tähitud kirja teel. Siiski olid nii puudutatud isik kui ka Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo
de El Escorial avaldusest teadlikud enne selle kättetoimetamist.
Amtsgericht Albstadti 25. septembri 2007. aasta ja 9. jaanuari 2008. aasta otsusest nähtub, et selle kohtu hinnangul ei olnud
mingit võimalust, et B. Purruckeri avaldus rahuldataks. Kuna vanemad ei olnud abielus ning ei olnud tehtud avaldust ühise
hooldusõiguse kohta – 30. jaanuaril 2007 sõlmitud notariaalset kokkulepet ei saa tõlgendada kui niisugust avaldust –, oli
B. Purruckeril laste suhtes ainuhooldusõigus ning puudus vajadus otsuse järele, millega määrataks hooldusõigus. Amtsgericht
Albstadt mainis muu hulgas ka Hispaanias pooleli olevat menetlust.
19. märtsi 2008. aasta otsusega jättis Amtsgericht Albstadt pädevuse puudumise tõttu rahuldamata B. Purruckeri avalduse last
Samirat puudutavas osas. Oberlandesgericht Stuttgart jättis 5. mail 2008 selle otsuse muutmata. Oberlandesgericht Stuttgart
märkis oma otsuses, et selle lapse alaline elukoht oli sünnist saadik Hispaanias. Selle kohtu arvates ei ole määruse nr 2201/2003
artikkel 9 antud juhtumi asjaoludel kohaldatav ning sama määruse artikli 15 tingimused ei ole täidetud.
19. märtsil 2008 tehtud teise otsusega peatas Amtsgericht Albstadt Merlíni-nimelise lapse osas menetluse Haagi 25. oktoobri
1980. aasta lapseröövi suhtes tsiviilõiguse kohaldamise rahvusvahelise konventsiooni (edaspidi „1980. aasta Haagi konventsioon”)
artikli 16 alusel. Menetlus uuendati 28. mail 2008 B. Purruckeri taotlusel, sest G. Vallés Pérez ei esitanud selleks ajaks
1980. aasta Haagi konventsiooni kohast lapse tagasitoomise taotlust. Taotlust ei esitatud ka hiljem.
Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escoriali 8. novembri 2007. aasta otsuse täitmisele pööratavaks tunnistamise
avalduse tõttu, mille esitas G. Vallés Pérez, anti hooldusõiguse asi lahendada Amtsgericht Stuttgartile vastavalt rahvusvahelise
perekonnaõiguse valdkonnas teatud õigusmeetmete võtmist ja elluviimist käsitleva seaduse (Gesetz zur Aus- und Durchführung
bestimmter Rechtsinstrumente auf dem Gebiet des internationalen Familienrechts) §-le 13.
B. Purrucker esitas 16. juulil 2008 määruse nr 2201/2003 artikli 20 alusel Amtsgericht Stuttgartile esialgse õiguskaitse kohaldamise
taotluse eesmärgiga anda talle poja Merlíni suhtes ainuhooldusõigus, teise võimalusena lapse elukoha määramise ainuõigus.
Taotluse aluseks olid muu hulgas arstlikel profülaktilistel läbivaatustel ilmnenud probleemid. Taotlus jäeti 28. juulil 2008
rahuldamata, kuna määruse nr 2201/2003 artikli 20 mõttes ei olnud tegemist edasilükkamatu juhuga. Amtsgericht Stuttgart märkis
muu hulgas, et laps on kaetud oma isa sotsiaalkindlustusega ning vajaduse korral on võimalik teha ettekirjutus, et emale väljastataks
haigekassakaart.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu poolt Euroopa Kohtule edastatud menetlustoimikust nähtub, et Amtsgericht Stuttgart üritas
toimuva menetluse raames 2008. aasta augustis, septembris ja oktoobris korduvalt ja mitmel viisil, eelkõige Euroopa õigusalase
koostöö võrgustiku Hispaania sidekohtuniku vahendusel saada ühendust Juzgado de Primera Instancia de San Lorenzo de El Escorialiga,
et uurida, kas seal on menetlus pooleli. Tema kontaktikatsed jäid siiski tulemuseta.
Amtsgericht Stuttgart tegi 28. oktoobril 2008 otsuse, milles ta kirjeldas kontaktikatseid Hispaania sidekohtuniku kaudu ning
Juzgado de Primera Instancia de San Lorenzo de El Escoriali vastuse puudumist. Ta palus menetlusosalistelt, et nad esiteks
teataksid ja tõendaksid isa Hispaanias esitatud esialgse õiguskaitse taotluse kuupäeva, teiseks Juzgado de Primera Instancia
n. 4 de San Lorenzo de El Escoriali 8. novembri 2007. aasta otsuse kättetoimetamise ja kolmandaks isa poolt Hispaanias sisulise
lahendamise avalduse esitamise ning selle avalduse emale kättetoimetamise kuupäeva.
Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escorial tegi samuti 28. oktoobril 2008 otsuse, mille sisu on kirjeldatud
käesoleva otsuse punktis 23 ja milles ta viitab Amtsgericht Stuttgarti saadetud kirjale.
Olles uuesti palunud menetlusosalistel seisukoht võtta, tegi Amtsgericht Stuttgart otsuse 8. detsembril 2008. Selles mainib
ta Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escoriali 28. oktoobri 2008. aasta otsust ja B. Purruckeri kaebust
selle otsuse peale. Kohus on seisukohal, et ta ei saa ise lahendada küsimust, milline on „kohus, kuhu esimesena pöörduti”,
kuna see kahjustaks õiguskindlust, sest kaks eri liikmesriikide kohut võivad teha vastuolulised otsused. Küsimus tuleks lahendada
kohtul, kes esimesena ennast pädevaks tunnistas. Seetõttu otsustas Amtsgericht Stuttgart vastavalt määruse nr 2201/2003 artikli 19
lõikele 2 menetluse peatada seni, kuni on jõustunud Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escoriali 28. oktoobri
2008. aasta otsus.
B. Purrucker esitas Amtsgericht Stuttgarti 8. detsembri 2008. aasta otsuse peale kaebuse. Oberlandesgericht Stuttgart tühistas
selle otsuse 14. mail 2009 ja saatis asja Amtsgericht Stuttgartile uueks läbivaatamiseks. Oberlandesgericht Stuttgart oli
seisukohal, et kohus peab oma pädevust ise kontrollima ja et määruse nr 2201/2003 artikkel 19 ei anna ühelegi kohtule, kus
menetlus on algatatud, ainupädevust otsustada selle üle, milline on kohus, kuhu esimesena pöörduti. Oberlandesgericht Stuttgart
märkis, et G. Vallés Pérez esitas hooldusõigust käsitleva avalduse Hispaanias 2007. aasta juunis ning see kuulus esialgse
õiguskaitse kohaldamise menetluse raamistikku, samas kui B. Purruckeri poolt 20. septembril 2007 Saksamaal esitatud hooldusõigust
käsitlev avaldus oli avaldus asja sisuliseks arutamiseks. Asja sisuliseks arutamiseks algatatud menetluse ja esialgse õiguskaitse
kohaldamise menetluse esemeks on erinevad vaidlused või erinevad nõuded. Seetõttu tuleb vajaduse korral eeldada, et kahe kohtu
vahel on positiivne kohtualluvuse konflikt.
Amtsgericht Stuttgart nõudis 8. juuni 2009. aasta määrusega menetlusosalistelt uuesti, et nad teataksid talle, millises staadiumis
on Hispaanias algatatud menetlus, ning palus neil võtta seisukoha Euroopa Kohtule Euroopa Kohtu kodukorra artikli 104b kohaselt
võimaliku eelotsuse küsimuse esitamise osas, mis puudutaks kohtu kindlaksmääramist, kuhu esimesena pöörduti.
Amtsgericht Stuttgart tegi 19. oktoobri 2009. aasta määrusega menetlusosalistele ettepaneku lahendada vaidlus kokkuleppel,
pakkudes ühe võimalusena jätkata ühise hooldusõiguse teostamist ning määrata Merlíni alaline elukoht B. Purruckeri juurde
ja Samira alaline elukoht G. Vallés Péreze juurde, või teise võimalusena anda vastastikusel kokkuleppel hooldusõigus Merlíni
suhtes B. Purruckerile ja hooldusõigus Samira suhtes G. Vallés Pérezele. Seda ettepanekut ei võetud siiski vastu.
Amtsgericht Stuttgarti istung toimus 13. jaanuaril 2010 põhikohtuasja menetlusosaliste osavõtul, kusjuures G. Vallés Peréz
osales esindaja kaudu. Põhikohtuasja menetlusosaliste seisukohti ei õnnestunud ühtlustada ega lähendada.
Audiencia Provincial de Madrid tegi B. Purruckeri esitatud apellatsioonkaebuse kohta 21. jaanuaril 2010 otsuse, mida on mainitud
käesoleva otsuse punktis 24. See 21. jaanuari 2010. aasta otsus edastati Amtsgericht Stuttgartile G. Vallés Peréze Saksamaa
advokaadi kirjaga.

Eelotsusetaotlus ja eelotsuse küsimused
Eelotsusetaotluses selgitab Amtsgericht Stuttgart, miks ei ole mõistlikku põhjust kahelda selles, et Merlíni alaline elukoht
oli Saksamaal alates 21. septembrist 2007, mil B. Purrucker esitas avalduse tema hooldusõiguse saamiseks.
Selle kohtu sõnutsi ei ole Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escoriali 21. septembrini 2007 kestnud pädevus
tulenevalt pereliikmete varasemast ühisest alalisest elukohast Hispaanias määruse nr 2201/2003 artikli 10 alusel põhjendatud,
sest ei ole ei tõenäoline ega tõendatud, et B. Purrucker oleks viinud Merlíni Hispaaniast Saksamaale ebaseaduslikult. Lisaks
menetlusosaliste vahel 30. jaanuaril 2007 sõlmitud notariaalsele kokkuleppele kinnitab ka tõsiasi, et G. Vallés Peréz jättis
lapse tagasitoomise taotluse vastavalt määruse nr 2201/2003 artiklile 11 koosmõjus 1980. aasta Haagi konventsiooniga esitamata,
et last ei viidud ära ebaseaduslikult määruse nr 2201/2003 artikli 2 punkti 11 tähenduses. Juzgado de Primera Instancia n. 4
de San Lorenzo de El Escorial ei tugine oma pädevuse osas samuti sellele sättele.
Amtsgericht Stuttgart meenutab, et määruse nr 2201/2003 artikli 16 kohaselt loetakse kohtusse pöördumine toimunuks, kui kohtule
on esitatud menetluste algatamist käsitlev või samaväärne dokument, juhul kui hageja ei ole seejärel jätnud astumata samme,
et teavitada kostjat hagist.
Amtsgericht Stuttgart täpsustab, et 20. septembri 2007. aasta avaldus esitati Amtsgericht Albstadtile 21. septembril 2007,
kuid puudutatud isikule toimetati see kätte alles 22. veebruaril 2008, mille põhjuste eest ei vastuta siiski B. Purrucker,
sest kättetoimetamine viibis seetõttu, et vaidlustati selle kohtu rahvusvaheline pädevus võtta meetmeid seoses hooldusõigusega
põhikohtuasja poolte tütre Samira suhtes.
Määruse nr 2201/2003 artikli 19 lõike 2 kohaselt on liikmesriigi kohus, kus vanemlikku vastutust käsitlev menetlus algatati
esimesena, esmajoones pädev võrreldes teise liikmesriigi kohtuga, kuhu samal alusel esitatud avaldusega pöörduti hiljem. Eelotsusetaotluse
esitanud kohtu sõnutsi on Hispaania kohtus 2007. aasta juunis algatatud esialgse õiguskaitse kohaldamise menetluse ese identne
2007. aasta septembris Saksamaa kohtus asja sisuliseks arutamiseks algatatud menetluse esemega. Mõlemad menetlused käsitlevad
ühe ja sama ühise lapse suhtes teostatava vanemliku vastutuse kohtulikku määramist. Kumbki pool taotleb ainuhooldusõigust.
Mõlemas menetluses osalevad samad pooled.
Ühe menetluse ajalise prioriteedi teise suhtes sätestab määruse nr 2201/2003 artikkel 16. Amtsgericht Stuttgart märgib siiski,
et selle sätte sõnastus ei tee vahet asja sisuliseks arutamiseks algatatud menetlusel ja esialgse õiguskaitse kohaldamise
menetlusel. See olukord soodustab erinevaid õiguslikke käsitusi määruse nr 2201/2003 artikli 19 lõike 2 kohaldamisala tõlgendamisel.
Juzgado de Primera Instancia n. 4 de San Lorenzo de El Escoriali ja Audiencia Provincial de Madridi õigusliku käsituse kohaselt
pöörduti Hispaania kohtusse määruse nr 2201/2003 artikli 16 ja artikli 19 lõike 2 tähenduses juba esialgse õiguskaitse kohaldamise
taotluse esitamisega. Esialgse õiguskaitse kohaldamise menetlus koos hiljem asja sisuliseks arutamiseks algatatud menetlusega
moodustab menetlusliku terviku. Esialgse õiguskaitse määrus muutub
ipso jure
kehtetuks, kui 30 päeva jooksul pärast selle kättetoimetamist ei esitata avaldust algatada menetlus asja sisuliseks arutamiseks.
Seevastu Oberlandesgericht Stuttgarti 14. mai 2009. aasta määruse järgi ei hõlma määruse nr 2201/2003 artikli 19 lõige 2 asja
sisulise arutamise ja esialgse õiguskaitse menetluse vahelist suhet, kuna nende menetluste esemed on erinevad, kuigi lapse
hooldust käsitleva otsuse tagajärjed on samad, olenemata sellest, kas see on tehtud asja sisulise arutamise või esialgse õiguskaitse
menetluse käigus. Seda tõlgendust toetab ka asjaolu, et määruse nr 2201/2003 artikkel 21 ja järgmised artiklid ei hõlma esialgse
õiguskaitse meetmeid määruse artikli 20 tähenduses.
Neid asjaolusid arvesse võttes otsustas Amtsgericht Stuttgart menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse
küsimused:
„1.       Kas [määruse nr 2201/2003] artikli 19 lõige 2 on kohaldatav juhul, kui vanemlikku vastutust puudutavas asjas pöördus üks pool
esimesena ühe liikmesriigi kohtusse, esitades üksnes esialgse õiguskaitse kohaldamise taotluse, ja hiljem pöördus teine pool
teise liikmesriigi kohtusse, taotledes samas asjas vaidluse sisulist arutamist?
2.       Kas kõnealust sätet tuleb kohaldada ka siis, kui liikmesriik ei saa teise liikmesriigi kohtu eraldi esialgse õiguskaitse kohaldamise
menetluses tehtud lahendit määruse nr 2201/2003 artikli 21 tähenduses tunnustada?
3.       Kas liikmesriigi kohtusse pöördumine eraldi esialgse õiguskaitse kohaldamise taotlusega on samaväärne avalduse esitamisega
asja sisuliseks arutamiseks määruse nr 2201/2003 artikli 19 lõike 2 tähenduses, kui selle riigi menetlusõiguse kohaselt tuleb
menetlusõiguslikult ebasoodsamasse olukorda sattumise vältimiseks pöörduda asja sisulise arutamise avaldusega kohtusse teatava
aja jooksul?”

Menetlus Euroopa Kohtus
Eelotsusetaotluses taotles Amtsgericht Stuttgart, et eelotsusetaotluse suhtes kohaldataks kiirendatud menetlust Euroopa Kohtu
kodukorra artikli 104b alusel, ning soovis veel, et eelotsusetaotlus antaks lahendada samale kohtukoosseisule, kes menetles
Bundesgerichtshofi esitatud eelotsusetaotlust. Amtsgericht Stuttgart selgitas oma taotlust 1. juuli 2010. aasta kirjas, täpsustades,
et taotlus ei pea silmas mitte kodukorra artikli 104b, vaid artikli 104a kohaldamist.
Euroopa Kohtu president rahuldas selle taotluse 15. juuli 2010. aasta määrusega.

Eelotsuse küsimused
Oma esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas määruse nr 2201/2003 artikli 19 lõige 2 on kohaldatav
juhul, kui vanemlikku vastutust puudutavas asjas pöördus üks pool esimesena ühe liikmesriigi kohtusse, esitades üksnes esialgse
õiguskaitse kohaldamise taotluse, ja hiljem pöördus teine pool teise liikmesriigi kohtusse, taotledes samas asjas vaidluse
sisulist arutamist. Teine küsimus puudutab selle sätte kohaldamist esialgset õiguskaitset käsitlevale otsusele, mida ei saa
määruse nr 2201/2003 artikli 21 tähenduses tunnustada, ning kolmas küsimus puudutab selle sätte kohaldamist esialgse õiguskaitse
menetlusele, mis võib olla seotud sisulise menetlusega.
Neid küsimusi tuleb käsitleda üheskoos.

Poolte märkused
Euroopa Kohtus esitati kaks seisukohta.
Esiteks väidavad B. Purrucker, Saksamaa valitsus ja Euroopa Komisjon, et sisulise menetluse ning esialgse õiguskaitse menetluse
– mis päädis otsuse tegemisega – üheaegse toimumise korral ei ole tegemist poolelioleva kohtuasja olukorraga, kuigi viimati
nimetatud menetlus võib koos asja sisulist lahendamist puudutava avaldusega moodustada menetlusliku terviku, kui see avaldus
esitati seaduses ette nähtud tähtaja jooksul. Iga menetlust tuleb käsitada iseseisva üksusena ning otsuse tegemisega lõpeb
poolelioleva kohtuasja olukord.
Saksamaa valitsus toonitab, et vastasel korral ei saaks arvestada lapse alalise elukoha muutust, kuigi määrus nr 2201/2003
võtab sellist muutust arvesse, ning see läheks vastuollu määruse eesmärgiga, et vanemliku vastutuse asjades teeks otsuse kohus,
mis asub lapsele kõige lähemal. Kui lähtutaks sellest, et sisulise menetluse ning otsuseni viinud esialgse õiguskaitse menetluse
üheaegse toimumise korral on tegemist poolelioleva kohtuasja olukorraga, oleks kohus, kuhu pöörduti hiljem, kohustatud uurima
esimesena pöördutud kohtu liikmesriigi õigust, et teada, kas ajutiste meetmete määramine tähendab, et sisuline menetlus on
ikka veel pooleli. Saksamaa valitsus viitab veel ohule, et pooled saavad kohtualluvuse vabalt määrata (
forum shopping
), kui viidatakse edasilükkamatuse kriteeriumile, selleks et kohus loeks ennast pädevaks ja määraks edasilükkamatud ajutised
meetmed ning asja sisuline lahendamine jääks tema menetlusse.
Teiseks leiavad Tšehhi, Hispaania ja Prantsusmaa valitsus, et määruse nr 2201/2003 kohaldamisel ei oma tähtsust see, kas tegemist
on esialgse õiguskaitse kohaldamise menetluse või sisulise menetlusega. Viidates kohtujurist Sharpstoni ettepaneku punktile 130,
mis esitati eespool viidatud kohtuotsuse Purrucker aluseks olnud kohtuasjas, toonitab Prantsusmaa valitsus, et kõnesolev määrus
tervikuna – ei I ja II peatükk ega tunnustamist käsitlev III peatükk – ei erista lõplikke ja esialgseid lahendeid. Asjakohane
kriteerium on seega, et kahel menetletaval avaldusel oleks sama ese ja alus, millega on tegemist juhul, kui mõlemad vanemad
taotlevad ühe ja sama lapse hooldusõigust, olgu see siis esialgse õiguskaitse korras või lõpliku lahendi näol.
Kõik Euroopa Kohtu põhikirja artikli 23 alusel märkusi esitanud huvitatud isikud on seisukohal, et poolelioleva kohtuasja
olukorraga ei ole tegemist siis, kui üks avaldustest puudutab määruse nr 2201/2003 artikli 20 tähenduses ajutiste meetmete
võtmist või kui kohus, kuhu pöörduti esimesena, on juba määranud ajutised meetmed selle sätte mõttes.
Komisjon toonitab siiski, et kohtul, kuhu pöörduti hiljem, on raske kindlaks teha, kas esialgset õiguskaitset on kohaldanud
kohus, kes on pädev asja sisuliselt arutama, või on tegemist ajutiste meetmetega määruse nr 2201/2003 artikli 20 tähenduses.
Sel põhjusel on komisjon Saksamaa valitsusega ühesugusel seisukohal, et esialgse õiguskaitse kohaldamise menetlus on autonoomne
menetlus, mis lõpeb esialgse õiguskaitse määramisega. Ta leiab siiski, et sellest põhimõttest tuleks teha erand, kui siseriikliku
õiguse kohaselt peab avaldaja enne sisulise menetluse algatamist alustama esialgse õiguskaitse menetlust.
Enamik märkusi esitanud huvitatud isikutest täheldas, et kuigi määruse nr 2201/2003 artiklis 19 sisalduv pooleliolevate kohtuasjade
reegel on seesama, mis 27. septembri 1968. aasta konventsiooni kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades
(EÜT 1972, L 299, lk 32), muudetud 9. oktoobri 1978. aasta konventsiooniga Taani Kuningriigi, Iirimaa ning Suurbritannia ja
Põhja Iiri Ühendkuningriigi ühinemise kohta (EÜT L 304, lk 1 ja muudetud tekst lk 77), 25. oktoobri 1982. aasta konventsiooniga
Kreeka Vabariigi ühinemise kohta (EÜT L 388, lk 1), 26. mai 1989. aasta konventsiooniga Hispaania Kuningriigi ja Portugali
Vabariigi ühinemise kohta (EÜT L 285, lk 1) ja 29. novembri 1996. aasta konventsiooniga Austria Vabariigi, Soome Vabariigi
ja Rootsi Kuningriigi ühinemise kohta (EÜT 1997, C 15, lk 1) (edaspidi „Brüsseli konventsioon”), artiklis 21 ja nõukogu 22. detsembri
2000. aasta määruse (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (EÜT L 12, lk 1;
ELT eriväljaanne 19/04, lk 42) artiklis 27, on nende õigusaktide eesmärgid ja muud sätted liiga erinevad, et määruse nr 2201/2003
raames kohaldada lahendusi, mida on rakendatud Brüsseli konventsiooni või määruse nr 44/2001 raames.
Muu hulgas rõhutab Saksamaa valitsus, et määruse nr 44/2001 kohaldamisalasse kuuluvates tsiviilasjades on esialgsel õiguskaitsel
ainult piiratud seadusjõud, samas kui sisulisel otsusel on seadusjõud täiel määral. Seda ei ole vanemliku vastutuse asjas
võetud esialgse õiguskaitse meetmel, millel on formaalne, kuid mitte materiaalne seadusjõud, kuna selle kohta võidakse hiljem
teha uus lahend, et võtta arvesse muutunud olukorda. Pealegi on lahendite konflikti käsitlevad reeglid erinevad, nagu märgib
komisjon.

Euroopa Kohtu vastus
Pooleliolevaid kohtuasju puudutavate reeglite eesmärk on liidusisese hea õigusemõistmise huvides vältida paralleelseid menetlusi
eri liikmesriikide kohtutes ja vastuolulisi otsuseid, mis sellest tuleneda võivad (vt selle kohta Brüsseli konventsiooniga
seonduvalt 9. detsembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑116/02: Gasser, EKL 2003, lk I‑14693, punkt 41, ja 14. oktoobri 2004. aasta
otsus kohtuasjas C‑39/02: Mærsk Olie & Gas, EKL 2004, lk I‑9657, punkt 31).
Määruse nr 2201/2003 artikli 19 lõike 2 kohaselt on poolelioleva kohtuasjaga tegemist siis, kui erinevate liikmesriikide kohtutes
algatatakse ühe ja sama lapse suhtes ühe ja sama alusega hagide põhjal vanemlikku vastutust käsitlev menetlus. Seejuures ei
ole vajalik, et menetlused toimuksid samade poolte vahel.
Võttes arvesse määruse nr 2201/2003 eesmärke ja asjaolu, et määruse artikli 19 lõige 2 ei maini mõistet „pooleliolevad kohtuasjad”,
nagu see on kasutusel liikmesriikide erinevates õiguskordades, vaid loetleb määratluselementidena mitu olulist tingimust,
tuleb järeldada, et mõisteid, mida on artikli 19 lõikes 2 kasutatud poolelioleva kohtuasja olukorra määratlemiseks, tuleb
pidada autonoomseks (vt selle kohta Brüsseli konventsiooniga seonduvalt 8. detsembri 1987. aasta otsus kohtuasjas 144/86:
Gubisch Maschinenfabrik, EKL 1987, lk 4861, punkt 11).
Mõistete „sama ese” ja „sama alus” määratlemisel tuleb arvesse võtta määruse nr 2201/2003 artikli 19 lõike 2 eesmärki vältida
vastuolulisi otsuseid.
Euroopa Kohus on Brüsseli konventsiooniga seoses juba otsustanud, et vaidluse esemeks tuleb pidada nõude eesmärki (vt 6. detsembri
1994. aasta otsus kohtuasjas C‑406/92: Tatry, EKL 1994, lk I‑5439, punkt 41). Selle kontrollimisel, kas kahel nõudel on sama
ese, tuleb arvesse võtta mõlemas menetluses hagejate esitatud vastavaid nõudmisi (8. mai 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑111/01:
Gantner Electronic, EKL 2003, lk I‑4207, punkt 26). Lisaks sellele on Euroopa Kohus tõlgendanud mõistet „alus” nii, et see
hõlmab asjaolusid ja õigusnormi, millele on nõude põhjenduseks viidatud (vt eespool viidatud kohtuotsus Tatry, punkt 39).
Märkusi esitanud huvitatud isikutel on õigus, kui nad väidavad, et määruse artikli 20 tähenduses ajutiste meetmete kohaldamise
avalduse ja asja sisulise arutamise avalduse vahel ei saa esineda poolelioleva kohtuasja olukorda.
Nagu Euroopa Kohus on eespool viidatud kohtuotsuse Purrucker punktis 61 märkinud, ei saa määruse nr 2201/2003 artiklit 20
pidada sätteks, mis annab asja sisulise arutamise pädevuse.
Pealegi ei takista kõnesoleva sätte kohaldamine pöördumist kohtusse, kes on pädev asja sisuliselt arutama. Määruse nr 2201/2003
artikli 20 lõige 2 hoiab ära ohu, et otsus, millega võetakse ajutisi meetmeid määruse artikli 20 tähenduses, ja otsus, mille
teeb kohus, kes on pädev asja sisuliselt arutama, oleksid vastuolus, kuna see säte näeb ette, et määruse artikli 20 lõike 1
tähenduses ajutisi meetmeid ei kohaldata enam, kui kohus, kelle pädevuses on asja sisuline arutamine, on võtnud meetmed, mida
ta sobivaks peab.
Määruse nr 2201/2003 artikli 19 lõike 2 tähenduses poolelioleva kohtuasjaga saab seetõttu olla tegemist üksnes juhul, kui
eri kohtutes on pooleli kaks või enam menetlust, millel on sama ese ja sama alus, ning kui avaldajad taotlevad neis menetlustes,
et tehtaks otsus, mida võidakse tunnustada muus liikmesriigis kui selle kohtu asukohariik, kuhu on pöördutud selle kohtu pädevuse
tõttu asja sisuliselt arutada.
Seejuures ei saa vahet teha neis kohtutes algatatud menetluste laadi järgi, st selle järgi, kas tegemist on esialgse õiguskaitse
kohaldamise menetlusega või sisulise menetlusega. Ei määruse nr 2201/2003 artikli 2 punktis 4 kasutatud mõistest „kohtuotsus”
ega artiklitest 16 ja 19, mis käsitlevad vastavalt kohtusse pöördumist ja pooleliolevaid kohtuasju, ei nähtu, et määrus teeks
niisugust vahet. Sama kehtib kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist käsitlevate määruse sätete puhul, nagu artiklid 21 ja 23.
Ühe või teise menetluse kasutamine võib olla pealegi tingitud siseriikliku õiguse eripärast. Komisjon tuli välja oletusega,
et siseriiklik õigus võib kohustada algatama enne sisulist menetlust esialgse õiguskaitse menetluse.
Käesoleva otsuse punktis 68 meenutatud kohtupraktikat ja konkreetsemalt kohtuotsust Gantner Electronic silmas pidades on seega
oluline teada, kas avaldaja taotleb kohtult, kuhu esimesena pöörduti, otsuse tegemist seetõttu, et see kohus on pädev asja
sisuliselt arutama määruse nr 2201/2003 mõttes.
Poolelioleva kohtuasja olukorra esinemist või mitteesinemist võimaldab seega kindlaks teha nende nõuete võrdlemine, mis esitati
kõnesolevasse kohtusse ning kohtusse, kuhu pöörduti hiljem.
Kui kohtusse, kuhu esimesena pöörduti, esitatud nõude esemest ja nõudes kirjeldatud asjaoludest nähtub ilmselgelt, et nõue
ei sisalda ühtegi elementi, millega saaks põhjendada, et kohus, kuhu see nõue esitati, on määruse nr 2201/2003 tähenduses
pädev asja sisuliselt arutama, võib kohus, kuhu pöörduti hiljem, võtta seisukoha, et puudub poolelioleva kohtuasja olukord.
Seevastu kui avaldaja esitatud nõudmistest või faktilistest asjaoludest, mis sisalduvad avalduses, mis esitati kohtusse, kuhu
pöörduti esimesena – isegi kui avalduse eesmärk on ajutiste meetmete võtmine –, nähtub, et avaldus on esitatud kohtusse, mida
võib esmapilgul pidada pädevaks asja sisuliselt arutama, tuleb kohtul, kuhu pöörduti hiljem, peatada vastavalt artikli 2201/2003
artikli 19 lõikele 2 menetlus seni, kuni on kindlaks tehtud selle kohtu pädevus, kuhu pöörduti esimesena. Kohus, kuhu pöörduti
hiljem, võib võtta lapse huvides vajalikke ajutisi meetmeid vastavalt olukorrale ja eeldusel, et määruse artikli 20 tingimused
on täidetud.
Ajutisi meetmeid määrava kohtuotsuse olemasolu, ilma et otsuses oleks täpsustatud, kas meetmeid võtnud kohus on pädev asja
sisuliselt arutama, ei saa olla poolelioleva kohtuasja vastuväidet põhjendavaks tõendiks sisulise nõude olemasolust, kui ei
ole täpsustatud selle kohtu pädevust, kuhu esimesena pöörduti, ega sisulise nõude faktilisi asjaolusid.
Kohtul, kuhu pöörduti hiljem, tuleb omal algatusel siiski kontrollida, kas selle kohtu otsus, kuhu pöörduti esimesena, ei
valmistanud kõigest ette hilisemat otsust, mis tehakse siis, kui asjaolud on paremini teada ja olukord ei eelda enam kiiret
lahendamist. Lisaks tuleb hiljem pöördutud kohtul kontrollida, kas ajutistele meetmetele suunatud nõue ja hiljem esitatud
sisuline nõue moodustavad menetlusliku terviku.
Kui mõlemad menetlused on samade poolte vahel, võib kohus, kuhu pöörduti hiljem, küsitleda vastavalt siseriiklikus õiguses
ette nähtud võimalustele poolt, kes esitab poolelioleva kohtuasja vastuväite, väidetava vaidluse olemasolu ja nõude sisu kohta.
Võttes arvesse asjaolu, et määrus nr 2201/2003 põhineb kohtute koostööl ja vastastikusel usaldusel, võib see kohus teatada
talle esitatud nõudest kohtule, kuhu pöörduti esimesena, ning juhtida viimase tähelepanu poolelioleva kohtuasja olukorra esinemise
võimalusele, paluda tal edastada teavet tema menetluses oleva nõude kohta ning võtta seisukoht oma pädevuse osas määruse nr 2201/2003
mõttes või edastada talle kõik otsused, mis selles asjas on juba tehtud. Kohus, kuhu pöörduti hiljem, võib pöörduda ka oma
liikmesriigi keskasutuse poole.
Kui kohus, kuhu pöörduti hiljem, ei ole pingutustest hoolimata saanud mingit teavet, mis tõendaks teise kohtusse esitatud
nõude olemasolu ja võimaldaks kindlaks teha selle nõude eset ja alust ning millest nähtuks teise kohtu pädevus vastavalt määrusele
nr 2201/2003, siis tuleb tal pärast seda, kui ta on mõistliku aja oodanud vastust esitatud küsimustele, jätkata talle esitatud
nõude menetlemist.
Mõistliku ootamisaja kestus tuleb kohtul määrata eelkõige lapse huvidest lähtudes. Asjaolu, et tegemist on väikelapsega, on
üks kriteerium, mida seejuures arvestada tuleb (vt selle kohta 11. juuli 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑195/08 PPU: Rinau,
EKL 2008, lk I‑5271, punkt 81).
Olgu meenutatud, et määruse nr 2201/2003 eesmärk on lapse huvides võimaldada vajalikud otsused teha kohtul, kes on lapsele
kõige lähemal ning teab seetõttu kõige paremini lapse olukorda ja arengut.
Veel olgu toonitatud, et määruse nr 2201/2003 artikli 24 kohaselt ei kuulu otsuse teinud liikmesriigi kohtu pädevus kontrollimisele.
Kui määruse artikli 19 lõige 2 näeb ette, et poolelioleva kohtuasja olukorras peab kohus, kuhu pöörduti hiljem, menetluse
peatama, siis on see just sellepärast, et võimaldada kohtul, kuhu pöörduti esimesena, otsustada oma pädevuse üle.
Kõigist neist kaalutlustest tulenevalt on vastused eelotsuse küsimustele järgmised:
–        Määruse nr 2201/2003 artikli 19 lõike 2 sätted ei ole kohaldatavad, kui vanemlikku vastutust puudutavas asjas on liikmesriigi
kohtusse, kuhu pöörduti esimesena, pöördutud üksnes ajutiste meetmete võtmiseks määruse artikli 20 mõttes, ning teise liikmesriigi
kohtusse, kes on määruse mõttes pädev asja sisuliselt arutama, pöörduti hiljem, taotledes sama asja esialgset või lõplikku
lahendamist.
–        Asjaolu, et liikmesriigi kohtusse on pöördutud esialgse õiguskaitse menetluse raames või et sellises menetluses on tehtud
otsus ning esitatud nõue või tehtud otsus ei sisalda midagi, millest nähtuks, et kohus, kuhu on esialgse õiguskaitse menetluse
raames pöördutud, oleks määruse nr 2201/2003 mõttes pädev, ei too tingimata kaasa seda, et oleks välistatud, et on olemas
– nagu võib olla ette nähtud selle liikmesriigi õiguses – esialgse õiguskaitse nõudega seotud sisuline nõue, mis sisaldab
andmeid selle kohta, et kohus, kuhu pöörduti, on määruse mõttes pädev.
–        Kui kohtul, kuhu pöörduti hiljem, ei ole hoolimata sellest, et ta on püüdnud saada teavet poolelt, kes tugines pooleliolevale
kohtuasjale, kohtult, kuhu pöörduti esimesena, ja keskasutuselt, mingeid andmeid, mis võimaldaks kindlaks teha teise kohtusse
esitatud nõude eset ja alust ning mis tõendaks selle kohtu pädevust määruse nr 2201/2003 alusel, ning kui eriliste asjaolude
tõttu nõuavad lapse huvid otsuse tegemist, mida võidakse tunnustada muudes liikmesriikides kui hiljem pöördutud kohtu liikmesriik,
siis tuleb viimati nimetatud kohtul pärast seda, kui ta on mõistliku aja oodanud vastust esitatud küsimustele, jätkata talle
esitatud nõude menetlemist. Mõistliku aja kestus peab lähtuma lapse huvidest, arvestades kohtuasja konkreetseid asjaolusid.

Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud,
ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:
Nõukogu 27. novembri 2003. aasta määruse (EÜ) nr 2201/2003, mis käsitleb kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist
kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega, ning millega tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 1347/2000,
artikli 19 lõike 2 sätted ei ole kohaldatavad, kui vanemlikku vastutust puudutavas asjas on liikmesriigi kohtusse, kuhu pöörduti
esimesena, pöördutud üksnes ajutiste meetmete võtmiseks määruse artikli 20 mõttes, ning teise liikmesriigi kohtusse, kes on
sama määruse mõttes pädev asja sisuliselt arutama, pöörduti hiljem, taotledes sama asja esialgset või lõplikku lahendamist.
Asjaolu, et liikmesriigi kohtusse on pöördutud esialgse õiguskaitse menetluse raames või et sellises menetluses on tehtud
otsus ning esitatud nõue või tehtud otsus ei sisalda midagi, millest nähtuks, et kohus, kuhu on esialgse õiguskaitse menetluse
raames pöördutud, oleks määruse nr 2201/2003 mõttes pädev, ei too tingimata kaasa seda, et oleks välistatud, et on olemas
– nagu võib olla ette nähtud selle liikmesriigi õiguses – esialgse õiguskaitse nõudega seotud sisuline nõue, mis sisaldab
andmeid selle kohta, et kohus, kuhu pöörduti, on määruse mõttes pädev.
Kui kohtul, kuhu pöörduti hiljem, ei ole hoolimata sellest, et ta on püüdnud saada teavet poolelt, kes tugines pooleliolevale
kohtuasjale, kohtult, kuhu pöörduti esimesena, ja keskasutuselt, mingeid andmeid, mis võimaldaks kindlaks teha teise kohtusse
esitatud nõude eset ja alust ning mis tõendaks selle kohtu pädevust määruse nr 2201/2003 alusel, ning kui eriliste asjaolude
tõttu nõuavad lapse huvid otsuse tegemist, mida võidakse tunnustada muudes liikmesriikides kui hiljem pöördutud kohtu liikmesriik,
siis tuleb viimati nimetatud kohtul pärast seda, kui ta on mõistliku aja oodanud vastust esitatud küsimustele, jätkata talle
esitatud nõude menetlemist. Mõistliku aja kestus peab lähtuma lapse huvidest, arvestades kohtuasja konkreetseid asjaolusid.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: saksa.