CELEX: 62005TJ0321
Konkurencija
Piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi
Vaistų opoms gydyti rinka
Sprendimas, kuriuo pripažintas EB 82 straipsnio pažeidimas
Rinkos apibrėžimas
Didelis konkurencijos suvaržymas
Piktnaudžiavimas procedūromis, susijusiomis su papildomais vaistų apsaugos sertifikatais ir su leidimo pateikti vaistus į rinką procedūromis
Klaidingos informacijos pateikimas
Leidimų pateikti į rinką išregistravimas
Generinių vaistų pateikimo į rinką ir paralelinio importo kliūtys
Baudos

Ginčo aplinkybės

Astra AB
buvo pagal Švedijos teisę įkurta įmonė, įsteigta Sioderteljėje (Švedija), ir farmacijos įmonių grupės, į kurią, be kitų,
įeina dvi Mölndal (Švedija) įsteigtos
Astra AB
visiškai priklausančios dukterinės įmonės
AB Hässle
ir
Astra Hässle AB
, patronuojanti bendrovė. Nuo 1999 m. balandžio 6 d.
Astra
susijungė su
Zeneca Group plc
ir tapo
AstraZeneca plc
(antroji ieškovė šioje byloje), kontroliuojančiąja bendrove, įsteigta Londone (Jungtinė Karalystė). Dėl šio susijungimo
Astra
, visiškai priklausiusi
AstraZeneca plc
, tapo
AstraZeneca AB
(pirmoji ieškovė šioje byloje), mokslinių tyrimų ir plėtros, rinkodaros ir gamybos įmone.
Astra
grupei priklausiusios ir dabar
AstraZeneca plc
grupei priklausančios įmonės toliau bus vadinamos AZ. Tačiau tais atvejais, kai
AstraZeneca plc
ir
AstraZeneca AB
minimos kaip šios bylos šalys, jos abi kartu toliau bus vadinamos ieškovėmis.
AZ yra farmacijos įmonių grupė, veikianti visame pasaulyje naujoviškų produktų išradimo, plėtros ir rinkodaros sektoriuje.
Jos veikla apima įvairias farmacijos sritis, visų pirma virškinamojo trakto ligų sritį. Šiuo atžvilgiu vienas svarbiausių
AZ parduodamų produktų yra
Losec
, daugelyje Europos rinkų vartojamas šio omeprazolio pagrindu pagaminto produkto firminis pavadinimas.
1999 m. gegužės 12 d.
Generics (UK) Ltd
ir
Scandinavian Pharmaceuticals Generics AB
(toliau – skundo pateikėjos) pagal 1962 m. vasario 6 d. Tarybos reglamento Nr. 17, Pirmojo reglamento, įgyvendinančio [EB 81]
ir [EB 82] straipsnius (OL L 13, 1962, p. 204; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 3), 3 straipsnį pateikė
skundą dėl
Astra
, kuriuo apskundė AZ elgesį, teigdamos, kad ši siekė joms neleisti į kai kurias Europos ekonominės erdvės (EEE) rinkas pateikti
generines omeprazolio versijas.
2000 m. vasario 9 d. sprendimu, priimtu pagal Reglamento Nr. 17 14 straipsnio 3 dalį, Europos Komisija įpareigojo AZ leisti
atlikti tyrimą Londone ir Sioderteljėje esančiose AZ patalpose. Be to, 2002 ir 2003 m. AZ atsakė į tris prašymus pateikti
informaciją pagal Reglamento Nr. 17 11 straipsnį.
2003 m. liepos 25 d. Komisija priėmė sprendimą pradėti procedūrą. 2003 m. liepos 29 d. ji nusiuntė AZ pranešimą apie kaltinimus,
į kurį ši atsakė 2003 m. gruodžio 3 d. 2004 m. sausio 29 d. buvo surengtas susitikimas kai kuriems įrodymams, kuriuos AZ pateikė,
atsakydama į pranešimą apie kaltinimus, aptarti. Kad atsakytų į minėtame susitikime Komisijos iškeltus klausimus, AZ taip
pat pateikė įvairius dokumentus, įskaitant, be kita ko, 2004 m. sausio 27 d. ir vasario 11 d. raštus. 2004 m. vasario 13 d.
AZ pateikė Komisijai medžiagą, susijusią su antruoju tariamu piktnaudžiavimu.
2004 m. vasario 16 ir 17 d. įvyko posėdis. 2004 m. vasario 26 d. Komisija pagal Reglamento Nr. 17 11 straipsnį nusiuntė AZ
prašymą pateikti informaciją, susijusią su dominuojančia padėtimi. 2004 m. kovo 12 d. AZ pateikė atsakymą į šį prašymą. 2004 m.
lapkričio 23 d. Komisija suteikė AZ galimybę pateikti pastabas dėl įvairių faktinių aplinkybių ir aspektų, neįtrauktų į pranešimą
apie kaltinimus. AZ savo pastabas dėl jų pateikė 2005 m. sausio 21 d. laiške.
2005 m. birželio 15 d. Komisija priėmė sprendimą dėl tyrimo pagal (EB) 82 straipsnį ir EEE susitarimo 54 straipsnį (byla COMP/A.37.507/F3
–
AstraZeneca
) (toliau – ginčijamas sprendimas), kuriame pripažino, kad
AstraZeneca AB
ir
AstraZeneca plc
dvejopai piktnaudžiavo dominuojančia padėtimi ir taip pažeidė EB 82 straipsnį bei EEE susitarimo 54 straipsnį.
Pirmąjį tariamą piktnaudžiavimą sudarė tariamai klaidinančios informacijos pateikimas Vokietijos, Belgijos, Danijos, Norvegijos,
Nyderlandų ir Jungtinės Karalystės patentų biurams bei Vokietijos ir Norvegijos nacionaliniams teismams (ginčijamo sprendimo
1 straipsnio 1 dalis). Antrąjį tariamą piktnaudžiavimą sudarė prašymų panaikinti leidimus pateikti
Losec
kapsules Danijos, Norvegijos ir Švedijos rinkoms, kartu išimti iš apyvartos
Losec
kapsules bei šiose trijose šalyse išleisti į apyvartą
Losec
MUPS tabletes (ginčijamo sprendimo 1 straipsnio 2 dalis).
Komisija ieškovėms solidariai paskyrė 46 mln. eurų baudą, o
AstraZeneca AB
– 14 mln. eurų baudą (ginčijamo sprendimo 2 straipsnis).

Procesas ir šalių reikalavimai
Ši byla buvo pradėta ieškiniu, ieškovių pateiktu Pirmosios instancijos teismo (dabar – Bendrasis Teismas) kanceliarijoje 2005 m.
rugpjūčio 25 d.
2005 m. gruodžio 7 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktu dokumentu
Generics (UK)
ir
Merck NM AB
paprašė leidimo įstoti į bylą palaikyti Komisijos reikalavimus.
2005 m. gruodžio 15 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktu dokumentu
European Federation of Pharmaceutical Industries Association
(Europos farmacijos pramonės asociacijų federacija, toliau – EFPIA) paprašė leisti įstoti į bylą palaikyti ieškovių reikalavimus.
2006 m. vasario 10 d. ieškovės pateikė prašymą užtikrinti konfidencialumą į bylą įstojusių šalių atžvilgiu. Šis prašymas užtikrinti
konfidencialumą nebuvo ginčijamas.
2006 m. liepos 4 d. ir lapkričio 29 d. nutartimis Pirmosios instancijos teismo antrosios kolegijos pirmininkas leido EFPIA
įstoti į bylą palaikyti ieškovių reikalavimus, o
Generics (UK)
ir
Merck NM
– Komisijos reikalavimus.
2007 m. sausio 26 d.
Generics (UK)
ir
Merck NM
atsisakė pateikti įstojimo į bylą paaiškinimą.
2008 m. lapkričio 24 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktu raštu
Generics (UK)
ir
Merck NM
atsiėmė prašymus leisti įstoti į bylą palaikyti Komisijos reikalavimus.
2008 m. gruodžio 17 d. Pirmosios instancijos teismo šeštosios kolegijos pirmininko nutartimi
Generics (UK)
ir
Merck NM
buvo išbrauktos iš bylos kaip į bylą palaikyti Komisijos reikalavimus įstojusios šalys.
Susipažinęs su teisėjo pranešėjo pranešimu, Pirmosios instancijos teismas (šeštoji išplėstinė kolegija) nusprendė pradėti
žodinę proceso dalį ir pagal Procedūros reglamento 64 straipsnį paprašė pagrindinių bylos šalių atsakyti į tam tikrus klausimus.
Pagrindinės bylos šalys per nustatytus terminus šiuos prašymus įvykdė.
2008 m. lapkričio 26 ir 27 d. posėdyje šalys pateikė žodines pastabas ir atsakė į Pirmosios instancijos teismo pateiktus klausimus.
Ieškovės Bendrojo Teismo prašo:
–        panaikinti ginčijamą sprendimą,
–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
EFPIA Bendrojo Teismo prašo:
–        panaikinti ginčijamą sprendimą,
–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Bendrojo Teismo prašo:
–        atmesti ieškinį,
–        priteisti iš ieškovių bylinėjimosi išlaidas.

Dėl teisės
Ieškinyje ieškovės abejoja ginčijamo sprendimo teisėtumu, kiek tai susiję su atitinkamos rinkos apibrėžimu, dominuojančios
padėties vertinimu, pirmuoju piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi atveju, antruoju piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi
atveju ir paskirtų baudų dydžiu. Bendrasis Teismas iš eilės išnagrinės ieškovių pateiktus ieškinio pagrindus, atsižvelgdamas
į kiekvieną iš pirmiau išvardytų dalykų.
Iš pradžių reikia pažymėti, kad ieškovės pateikė prašymą užtikrinti konfidencialumą, apimantį didelę dalį informacijos, susijusios,
be kita ko, su elgesio, kuris, kaip teigia Komisija, prilygsta piktnaudžiavimui dominuojančia padėtimi, rašytiniais įrodymais.
Bendrasis Teismas tenkina šį prašymą užtikrinti konfidencialumą, kiek tai susiję su aptariama informacija, kuri nėra pateikta
Komisijos Konkurencijos generalinio direktorato interneto svetainėje paskelbtoje nekonfidencialioje ir todėl viešai prieinamoje
ginčijamo sprendimo versijoje. Tačiau reikia atmesti tą prašymo užtikrinti konfidencialumą dalį, kuri yra susijusi su nekonfidencialioje
ginčijamo sprendimo versijoje pateikta informacija. Ši informacija bet kuriuo atveju prarado galimą turėtą konfidencialų pobūdį,
nes tapo viešai prieinama (šiuo klausimu žr. 2008 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
AC‑Treuhand prieš Komisiją
, T‑99/04, Rink. p. II‑1501, 19 punktą).
Be to, reikia pažymėti, kad per teismo posėdį ieškovės pareiškė išlygų dėl Komisijos naudojimosi 2008 m. lapkričio 24 d. pateiktu
dokumentu, kuriame buvo, pirma, grafikai, kuriuose, kaip teigia Komisija, perteikti prie ginčijamo sprendimo pridėtose lentelėse
esantys duomenys, ir, antra, ieškinio bei šalių per rašytinę proceso dalį pateiktų procesinių dokumentų priedų ištraukos.
Šiuo atžvilgiu reikia konstatuoti, kad Komisijos likus kelioms dienoms iki teismo posėdžio pateiktame dokumente iš esmės perteikiama
Bendrajam Teismui pateiktoje bylos medžiagoje jau esanti informacija. Tai pasakytina apie šio dokumento 2–8, 10–16 ir 18–24 puslapiuose
pateiktus grafikus, kuriuose perteikiami prie ginčijamo sprendimo pridėtose lentelėse esantys duomenys, ir apie ieškinio bei
dokumente cituojamų procesinių dokumentų priedų ištraukas. Taigi šio dokumento panaudojimas per teismo posėdį priskirtinas
Bendrajam Teismui per rašytinį procesą Komisijos pateiktų argumentų žodiniam pristatymui. Todėl į ieškovių šiais klausimais
pateiktas išlygas nereikia atsižvelgti. Kitaip yra dėl minėto dokumento 26–32 puslapiuose esančių grafikų, kuriuose yra su
procentine dalimi išreikštu kainų skirtumu susijusi informacija, nepateikta ginčijamo sprendimo priedo 24–30 lentelėse, į
kurias pateikiant šiuos duomenis daroma nuoroda. Kadangi šiuose grafikuose yra daugiau informacijos nei lentelėse, į kurias
juose daroma nuoroda, šią Komisijos pateikto dokumento dalį reikia pripažinti nepriimtina ir Bendrasis Teismas, atlikdamas
vertinimą, į šiuos duomenis neatsižvelgs.
A –
Dėl atitinkamos produktų rinkos
Ginčijamame sprendime Komisija iš esmės nustatė, kad antihistaminai (toliau – H2 receptorių blokatoriai) nedarė didelio konkurencinio
spaudimo protonų siurblio inhibitoriams (toliau – PSI) ir kad todėl atitinkamą produktų rinką sudarė tik pastarieji. Komisija
šią išvadą grindė įvairiais motyvais, kuriais atsižvelgta į konkurencijos ypatybes farmacijos sektoriuje ir kurie iš esmės
buvo susiję su produktams būdingomis savybėmis, jų naudojimu gydymui, nuolatiniu PSI pardavimo augimu H2 receptorių blokatorių
nenaudai, kainų veiksniais ir „natūraliais“ įvykiais Vokietijoje ir Jungtinėje Karalystėje.
Ieškovės ginčija Komisijos pateikto atitinkamos rinkos apibrėžimo pagrįstumą ir šiuo atžvilgiu pateikia du ieškinio pagrindus.
Pirmasis susijęs su akivaizdžia vertinimo klaida, susijusia su PSI vartojimo laipsniško pobūdžio didėjimo H2 receptorių blokatorių
nenaudai svarba. Antrasis ieškinio pagrindas susijęs su įvairiais vertinimo neatitikimais ir klaidomis.
1.
Pirminės pastabos
Visų pirma reikėtų turėti omenyje, kad, kaip yra aišku, be kita ko, iš Komisijos pranešimo dėl atitinkamos rinkos apibrėžimo
Bendrijos konkurencijos teisės tikslams (OL C 372, 1997, p. 5; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 155,
toliau – Pranešimas dėl rinkos apibrėžimo) 2 punkto, taikant EB 82 straipsnį, atitinkama rinka apibrėžiama siekiant nustatyti
ribas, pagal kurias turėtų būti vertinama, ar konkreti įmonė gali veikti pakankamai nepriklausomai nuo savo konkurentų, klientų
ir galiausiai vartotojų (šiuo klausimu žr. 1983 m. lapkričio 9 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Nederlandsche Banden‑Industrie-Michelin prieš Komisiją
, 322/81, Rink. p. 3461, 37 punktą).
Pagal nusistovėjusią teismų praktiką siekiant nustatyti tariamai dominuojančią įmonės padėtį, konkurencijos galimybės turi
būti vertinamos atsižvelgiant į rinką, apimančią visas prekes, kurios dėl techninių savybių yra tinkamiausios tenkinant nuolatinius
poreikius ir yra sunkiai pakeičiamos kitomis prekėmis. Be to, vertinant šias konkurencijos galimybes, reikia atsižvelgti į
konkurencijos sąlygas ir paklausos bei pasiūlos rinkoje struktūrą (30 punkte minėto Sprendimo
Nederlandsche Banden‑Industrie-Michelin prieš Komisiją
37 punktas; 1997 m. spalio 21 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Deutsche Bahn prieš Komisiją
, T‑229/94, Rink. p. II‑1689, 54 punktas ir 2003 m. gruodžio 17 d. Sprendimo
British Airways prieš Komisiją
, T‑219/99, Rink. p. II‑5917, 91 punktas). Kaip, be kita ko, yra aišku iš Pranešimo dėl rinkos apibrėžimo 7 punkto, atitinkama
produktų rinka apima visas prekes ar paslaugas, kurias dėl jų savybių, kainos ir paskirties vartotojai laiko pakeičiamomis.
Be to, iš nusistovėjusios teismų praktikos darytina išvada, kad nors Bendrijos teismas paprastai neribotai kontroliuoja, ar
įvykdytos konkurencijos taisyklių taikymo sąlygos, vis dėlto jo vykdoma Komisijos atliktų sudėtingų ekonominių vertinimų kontrolė
turi apsiriboti patikrinimu, ar buvo laikomasi procedūrinių taisyklių ir pareigos motyvuoti bei ar buvo teisingai nustatytos
faktinės aplinkybės ir nepadaryta akivaizdžių vertinimo klaidų ar piktnaudžiauta įgaliojimais. Be to, jeigu Komisijos sprendimas
yra sudėtingų techninių vertinimų rezultatas, jiems iš principo taikoma ribota teisminė kontrolė, reiškianti, kad Bendrijos
teismas negali pakeisti Komisijos atlikto faktinių aplinkybių vertinimo savuoju (žr. 2007 m. rugsėjo 17 d. Pirmosios instancijos
teismo sprendimo
Microsoft prieš Komisiją
, T‑201/04, Rink. p. II‑3601, 87 ir 88 punktus ir juose nurodytą teismų praktiką).
Tačiau nors Bendrijos teismas pripažįsta, kad Komisija turi ekonominių ir techninių klausimų vertinimo laisvę, tai nereiškia,
kad jis privalo susilaikyti nuo Komisijos atliktos tokio pobūdžio duomenų interpretacijos kontrolės. Iš tikrųjų, kad tinkamai
atsižvelgtų į šalių argumentus, Bendrijos teismas turi patikrinti ne tik pateikiamų įrodymų faktinį teisingumą, jų patikimumą
ir nuoseklumą, bet ir tai, ar šie įrodymai apima visus esminius duomenis, į kuriuos reikėjo atsižvelgti vertinant kompleksinę
situaciją, ir ar jie gali pagrįsti jais remiantis padarytas išvadas (šiuo klausimu dėl koncentracijų kontrolės žr. 2005 m.
vasario 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Tetra Laval
, C‑12/03 P, Rink. p. I‑987, 39 punktą; taip pat šiuo klausimu žr. 32 punkte minėto Sprendimo
Microsoft prieš Komisiją
89 punktą).
2.
Dėl pirmojo (ieškinio) pagrindo, susijusio su akivaizdžia vertinimo klaida, vertinant PSI vartojimo laipsniško pobūdžio didėjimo
H2 receptorių blokatorių nenaudai svarbą
a)     Ieškovių ir EFPIA argumentai
Ieškovės ir EFPIA teigia, kad konkurencijai farmacijos sektoriuje būdingos tam tikros ypatybės. Ieškovės teigia, kad, pirma,
nagrinėjamų valstybių narių farmacijos produktų rinkoms būdingas kainų ir kompensacijų valstybinis reguliavimas. Antra, šiose
rinkose vartotojas (pacientas) nėra tas asmuo, kuris priima sprendimus (gydytojas) ir daugeliu atvejų jis nėra mokėtojas (mokėtojas
yra nacionalinė draudimo arba privataus sveikatos draudimo institucija). Kadangi gydytojams ir pacientams nereikia padengti
pagrindinės receptinių vaistų kainos dalies, išrašant vaistus gydytojams paprastai mažai rūpi jų kaina. Bylos aplinkybių laikotarpiu
receptinius vaistus išrašantys gydytojai pirmiausia vadovaudavosi vaistų tinkamumu gydymui ir veiksmingumu, o ne jų kaina.
Be to, esamos receptinių vaistų vartojimo tendencijos yra pagrindinis veiksnys vertinant, ar vaistai yra toje pačioje produktų
rinkoje. Galiausiai gydytojų vaistų išrašymo praktikai būdingas tam tikras „inertiškumas“. EFPIA priduria, kad farmacijos
sektoriuje konkurencija visų pirma vyksta naujovių diegimo, o ne kainų lygmeniu. Todėl ji pabrėžia intelektinės nuosavybės
apsaugos svarbą naujovių diegimui būtinoms investicijoms skatinti.
Ieškovių teigimu, neginčijama, kad gydomuoju požiūriu PSI yra pranašesni už H2 receptorių blokatorius. Šį pranašumą dar dešimtojo
dešimtmečio pradžioje pripažino mokslo bendruomenė. Tačiau vaistus išrašantys gydytojai šį pranašumą pripažino ne iš karto.
PSI vartojimas bylos aplinkybių laikotarpiu didėjo laipsniškai, dėl to mažėjo H2 receptorių blokatorių vartojimas. Taigi PSI
ir H2 receptorių blokatoriai panašiai naudojami gydymui ir išrašomi remiantis iš esmės vienodais medicininiais motyvais.
Ieškovės ir EFPIA teigia, kad H2 receptorių blokatoriai turėjo daryti didelį konkurencinį spaudimą
Losec
, nes
Losec
pardavimas H2 receptorių blokatorių nenaudai didėjo laipsniškai. Todėl jos nesutinka su tuo, kad nuo 1993 m. PSI ir H2 receptorių
blokatoriai priklausė atskiroms produktų rinkoms.
Šiam teiginiui pagrįsti ieškovės remiasi, pirma,
IMS Health
ataskaita dėl PSI ir H2 receptorių blokatorių naudojimo su padidėjusiu skrandžio sulčių rūgštingumu susijusioms ligoms gydyti
didžiausiose Europos rinkose 1990–2000 m. Šioje ataskaitoje padaryta išvada, kad PSI vartojimas didėjo laipsniškai ir kad
bylos aplinkybių laikotarpio pabaigoje daugelyje šalių tam tikrų pagrindinių smulkių dagnozių atveju daugiausia (20 % ar daugiau
atvejų) buvo išrašomi H2 receptorių blokatoriai. Be to, nė vienoje šalyje PSI iki galo nepakeitė H2 receptorių blokatorių.
Išskyrus Švediją, netgi atliekant smulkų tyrimą diagnozavus sunkią su padidėjusiu skrandžio sulčių rūgštingumu susijusią ligą,
kaip antai skrandžio ar dvylikapirštės žarnos opą, nemažai (10 % ar daugiau) pacientų buvo išrašomas H2 receptorių blokatorius.
Švedijoje visiems pacientams, kuriems diagnozuota opaligė, buvo išrašomi PSI.
Kartu EFPIA pažymi, kad PSI pakeitė H2 receptorių blokatorius laipsniškai ir tik iš dalies dėl to, kad susirūpinta PSI saugumu
ir šalutiniu poveikiu, ir kad ginčijamame sprendime nėra įrodymų, kurie patvirtintų Komisijos teiginį, jog moksliniai ir klinikiniai
tyrimai, atlikti per laikotarpį nuo
Losec
išleidimo į apyvartą iki bylos aplinkybių laikotarpio pradžios, įrodė šio vaisto veiksmingumą esamų vaistų atžvilgiu.
Antra, keturių nepriklausomų su padidėjusiu skrandžio sulčių rūgštingumu susijusių virškinamojo trakto ligų srities medicinos
ekspertų išvadose teigiama, kad vaistus išrašantiems gydytojams pripažinti
Losec
kliudė, be kita ko, jų nenoras išrašyti PSI, nes jie buvo laikomi daug stipresniais už H2 receptorių blokatorius vaistais,
keliančiais tam tikrų įtarimų dėl galimo šalutinio poveikio. Šios išvados patvirtina, kad gydytojai PSI pripažino laipsniškai.
Trečia, ieškovės remiasi
Lexecon
ataskaita, pagal kurią gydytojai ir pacientai neturi išsamios informacijos apie naujų vaistų savybes ir apie jas sužino tik
iš lėto, remdamiesi asmenine patirtimi arba paskelbta medicinine literatūra. Todėl iš to darytina išvada, jog paprastai, parduodant
naujus vaistus, didesnei rinkos daliai įgyti reikia laiko. Be to, pirmos į rinką patekusios įmonės turi konkurencinį pranašumą.
Ieškovės nesutinka su tuo, kad gydytojų receptinių vaistų išrašymo praktikai būdingas „inertiškumas“ konkurencijos atžvilgiu
yra išorinis veiksnys, nes, jų nuomone, jis kaip tik yra svarbi konkurencijos farmacijos produktų rinkose analizės ypatybė,
kaip Komisija pripažino ginčijamo sprendimo 362 konstatuojamojoje dalyje. Jos teigia, kad gydytojo „inertiškumas“ priklauso,
be kita ko, nuo rinkoje esančio vaisto kokybės, nuo naujojo produkto pranašumų ir nuo to, kaip greitai gydytojai sužino apie
šį naują produktą. Šiuo atžvilgiu EFPIA teigia, kad jeigu vaistus išrašančius gydytojus tenkina esami jų pacientų gydymo būdai
ir jų būklė dėl šių esamų gydymo būdų stabilizuojasi, jie atsargiai vertins galimybę pereiti prie kito produkto naudojimo,
nebent klinikiniai duomenys įtikinamai rodytų, kad tai duos klinikinę naudą. Todėl, ieškovių teigimu, kadangi „inertiškumas“
yra viena pagrindinių kliūčių, kurią turi įveikti naujas rinkos dalyvis, lyginamieji klinikiniai tyrimai, reklaminė veikla
ir apsilankymai pas gydytojus yra svarbūs konkurencijos aspektai, kuriuos turės panaudoti naujojo produkto gamintojas.
EFPIA priduria, kad ieškovės ėmėsi įvairių darbų ir gavo nuoseklias išvadas, pagal kurias receptinių vaistų išrašymo praktikos
„inertiškumui“ įveikti reikėjo nemažai laiko, o 1993–2000 m. H2 receptorių blokatoriai darė nuolatinį konkurencinį spaudimą
PSI. Ji tvirtina, kad Komisija nepateikė jokių priešingų įrodymų, patvirtinančių, kad nuo 1993 m. H2 receptorių blokatoriai
nebedarė konkurencinio spaudimo PSI, todėl šie produktai priklausė atskiroms produktų rinkoms.
Ketvirta, AZ to paties laikotarpio vidaus strateginiai dokumentai rodo, kad H2 receptorių blokatorių paklausa buvo elastinga
ir kad AZ juos laikė pagrindiniu
Losec
konkurencijos objektu. Tai, kad PSI vartojimas laipsniškai didėjo H2 receptorių blokatorių nenaudai ir kad AZ turėjo konkurencinį
siekį, jog
Losec
iš PSI perimtų rinkos dalis, rodo, kad bylos aplinkybių laikotarpiu
Losec
ir H2 receptorių blokatoriai buvo tarpusavyje konkuruojantys pakaitalai. Šį teiginį patvirtina aplinkybė, kad net bylos aplinkybių
laikotarpio pabaigoje H2 receptorių blokatoriai dar vis buvo išrašomi dideliais kiekiais visų pagrindinių smulkių diagnozių
atveju.
Penkta, ieškovės teigia, kad Komisija yra nenuosekli, nes, vertindama dominavimą, pripažįsta „inertiškumo“ svarbą (ginčijamo
sprendimo 542 konstatuojamoji dalis), tačiau apibrėždama rinką jo svarbą atmeta, remdamasi tuo, kad tai yra išorinis veiksnys
(ginčijamo sprendimo 467 konstatuojamoji dalis). Jų nuomone, „inertiškumas“ ne tik apsaugo H2 receptorių blokatorius nuo konkurencijos,
bet ir varžo PSI konkurenciją. Be to, jos nesutinka su teiginiu, kad, įveikus „inertiškumą“, šis nebetenka reikšmės gydytojo
sprendimų priėmimo procese ir kad jis negali atgręžti H2 receptorių blokatorių pakeitimo PSI proceso. Be to, teigdama, kad
dėl „inertiškumo“ H2 receptorių blokatoriai buvo apsaugoti nuo dar staigesnio nuosmukio, Komisija netiesiogiai pripažįsta,
kad jis turėjo įtakos vaistų išrašymo praktikos suvaržymui bylos aplinkybių laikotarpiu. Ieškovės taip pat nurodo, kad ginčijamo
sprendimo 541–543 ir 551 konstatuojamosiose dalyse Komisija pabrėžia naudą, susijusią su pirmojo į farmacijos sektorių patekusio
subjekto statusu ir pripažinto produkto turėjimu.
Be to, jos teigia, kad į Komisijos argumentus, jog, viena vertus, didelė PSI pardavimo dalis nepakeitė ligtolinio H2 receptorių
blokatorių pardavimo, ir, kita vertus, gydytojai H2 receptorių blokatorius arba PSI išrašo atsižvelgdami į tai, ar gydymą
norima suaktyvinti, ar sulėtinti, negalima atsižvelgti, nes jie neįtraukti į ginčijamą sprendimą ir pirmą kartą pateikti tik
vykstant procesui Bendrajame Teisme. Dėl pirmojo iš šių dviejų argumentų jos priduria, kad jis ginčijamame sprendime nepatvirtintas,
nes jo 381–385 ir 37–47 konstatuojamosiose dalyse neištirta faktinė 1993–2000 m. vaistų išrašymo praktika ir kad juo netgi
nukrypstama nuo ginčijamo sprendimo 386 konstatuojamosios dalies. Be to, šį argumentą paneigia
IMS Health
tyrimo išvados. Dėl antrojo argumento ieškovės pažymi, kad Komisija visai neištyrė faktinės gydytojų receptinių vaistų išrašymo
praktikos ir nurodo savo atsakymą į pranešimą apie kaltinimus.
EFPIA taip pat priekaištauja Komisijai, kad ši, priešingai 2006 m. rugsėjo 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimui
GlaxoSmithKline Services prieš Komisiją
(T‑168/01, Rink. p. II‑2969, 276 punktas), nepatikrino įrodymų, į kuriuos atsižvelgė, pobūdžio bei reikšmės ir išvadas iš
jai per tyrimą pateiktų dokumentų padarė neatlikusi jokios nepriklausomos analizės. Kalbant apie jos tirtą gydytojų vaistų
išrašymo praktiką, Komisija selektyviai pasirinko duomenis iš ieškovių pateiktos
IMS Health
ataskaitos ir nepaneigė kitų šioje ataskaitoje esančių duomenų, rodančių, kad H2 receptorių blokatoriai darė konkurencinį
spaudimą PSI. EFPIA teigia, kad vieninteliai ginčijamame sprendime paminėti įrodymai, kurių nepateikė ieškovės, yra iš skundo
pateikėjų pateikto koreliacinio tyrimo, nors Komisija pati pripažino, kad jis turi metodologinių trūkumų.
EFPIA teigimu, norint padaryti išvadą, kad H2 receptorių blokatoriai nebedarė konkurencinio spaudimo PSI, nepakanka įrodyti,
kad PSI pardavimas absoliučia verte didėjo, o H2 receptorių blokatorių – mažėjo ar nekito. Šiuo atžvilgiu ji pažymi, kad atitinkamai
iki 1997 ir 1998 m. parduotų H2 receptorių blokatorių kiekis Vokietijoje ir Jungtinėje Karalystėje viršijo parduotų PSI kiekį,
o 2000 m. vis dar sudarė 40 % PSI ir H2 receptorių blokatorių bendro pardavimo šiose šalyse. Be to, tai, kad vietoj
Losec
pradėta parduoti daugiau jo generinės versijos ir kitų PSI, nereiškia, kad bylos aplinkybių laikotarpiu H2 receptorių blokatoriai
nedarė konkurencinio spaudimo PSI.
Todėl, atsižvelgdamos į visa tai, kas nurodyta pirmiau, ieškovės ir EFPIA teigia, jog Komisijos išvada, kad PSI ir H2 receptorių
blokatoriai nuo 1993 m. buvo skirtingose produktų rinkose, yra klaidinga.
b)     Komisijos argumentai
Komisija visų pirma pažymi, kad ieškovės visą dėmesį skiria tik vaistų išrašymo praktikai ir neatsižvelgia į ginčijamo sprendimo
aspektą, susijusį su klausimu, kodėl bylos aplinkybių laikotarpiu H2 receptorių blokatoriai nedarė didelio konkurencinio spaudimo
Losec
ir visų pirma jo kainos nustatymui. Jos nuomone, toks neišsamus panaikinimo pagrindas negali būti priimtinas.
Tuomet ji nurodo tris patikslinimus dėl ieškovių reikalavimų. Pirma, ji teigia, kad tyrimas nesusijęs su tuo, ar toks naujoviškas
produktas kaip
Losec
jo pateikimo rinkai momentu sudaro atskirą produktų rinką, nei su tuo, ar
Losec
netrukus po to, kai buvo išleistas į apyvartą, ėmė dominuoti atskiroje PSI rinkoje.
Losec
buvo išleistas į apyvartą devintojo dešimtmečio pabaigoje, t. y. 4–5 metai iki metų, kuriuos Komisija laikė atskaitos tašku
rinkai apibrėžti (1993 m.). Tyrimai, rodantys
Losec
veiksmingumą esamų vaistų atžvilgiu, buvo atlikti per laikotarpį nuo jo išleidimo į apyvartą pradžios datos ir bylos aplinkybių
laikotarpio pradžios, ir pristatyti medikams. Todėl gausus PSI pardavimas 1993 ir 1994 m. rodo, kad bylos aplinkybių laikotarpio
pradžioje informacija apie PSI terapinį pranašumą jau tapo prieinama gydytojams ir kad „inertiškumo“ poveikis buvo beveik
įveiktas.
Antra, Komisija pažymi, kad bendras PSI ir H2 receptorių blokatorių pardavimas atitinkamose šalyse smarkiai padidėjo nuo maždaug
644 mln. JAV dolerių (USD) 1993 m. iki maždaug 1,43 mlrd. USD 1999 metais.
IMS Health
duomenys rodo, kad daugiausia šis padidėjimas buvo susijęs su PSI. Jais buvo gydomos ligos, kurioms gydyti H2 receptorių
blokatoriai anksčiau nebuvo laikomi tinkamais ar veiksmingais. Buvo matyti šių vaistų pardavimo absoliučia verte mažėjimo
tendencija, ir nors iš pradžių jų pardavimas nusistovėjo ar šiek tiek didėjo, palyginti su 1993 m. pardavimu, nuo 1997 m.
jis smarkiai sumažėjo. Komisijos teigimu, laikinas H2 receptorių blokatorių pardavimo nusistovėjimas ir padidėjimas sutapo
su daliniu jų perorientavimu į gydymo sritis, kuriose jie mažiau konkuravo su PSI. H2 receptorių blokatorių gamintojai į PSI
konkurencijos grėsmę reagavo savo produktus perorientuodami į lengvesnių virškinamojo trakto ligų gydymą arba net paversdami
juos nereceptiniais vaistais. Iš smarkiai padidėjusio bendro pardavimo bylos aplinkybių laikotarpiu, daugiausia nulemto PSI,
neabejotinai darytina išvada, kad PSI ne tik imti parduoti vietoj H2 receptorių blokatorių. Tai patvirtina ginčijamo sprendimo
382 ir 386 konstatuojamosios dalys, kuriose pažymėta, kad PSI buvo laikomi vieninteliu veiksmingu vaistu nuo daugelio ligų.
Tačiau Komisija pažymi neteigianti, kad PSI pardavimas minėtu laikotarpiu augo išimtinai H2 receptorių blokatorių pardavimo
nenaudai.
Be to, medikai šiuos abu produktus išrašydavo paeiliui skirtingais vieno gydymo kurso etapais, atsižvelgdami į tai, ar gydymą
reikėjo sulėtinti, ar suaktyvinti. Todėl PSI ir H2 receptorių blokatorius reikėtų laikyti ne pakaitalais, o vaistų hierarchijos
dalimi. Šiuo atžvilgiu Komisija pažymi, jog ieškovės neginčija, kad dėl PSI terapinio pranašumo H2 receptorių blokatorių atžvilgiu
šie du produktai tenkina skirtingų rūšių paklausą. Yra išsamūs faktiškai išrašytų gydytojų receptų įrodymai, patvirtinantys,
kad PSI imti laipsniškai taikyti visai atitinkamų ligų grupei (ginčijamo sprendimo 380–399 konstatuojamosios dalys). Komisija
priduria, kad nebūtina kiekybiškai įvertinti gydymo strategijų – suaktyvinimo ar sulėtinimo – pasirinkimo dažnumo, nes jos
tik iš dalies paaiškina neįprastą pardavimo augimą, kuris neabejotinai reiškia, kad PSI buvo išrašomi tais atvejais, kur H2 receptorių
blokatoriai anksčiau nebūdavo vartojami.
Atsakydama į EFPIA argumentus, Komisija teigia, kad aiškus PSI terapinis pranašumas H2 receptorių blokatorių atžvilgiu pranoksta
kokybę, kurią galima būtų priskirti geriausiam atitinkamos vaistų klasės produktui. Iš AZ 1996 m. metinėje ataskaitoje pateiktų
paaiškinimų ir jos leidinių (ginčijamo sprendimo 37 ir 38 konstatuojamosios dalys) aišku, kad nuo aštuntojo dešimtmečio pabaigos
ji laikė omeprazolį pranašesniu farmacijos produktu. Komisija pažymi, kad Teismas yra pripažinęs, jog du panašūs produktai,
kurių funkcijos panašios ir kurių pakeičiamumas veikia asimetriškai, o jų tarpusavio ryšiui būdingas migravimas nuo vieno
produkto prie kito, nepriklauso tai pačiai produktų rinkai, net jei iki atitinkamo laikotarpio pabaigos šis migravimas nėra
iki galo pasibaigęs (2007 m. sausio 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
France Télécom prieš Komisiją
, T‑340/03, Rink. p. II‑107, 88 ir 89 punktai).
Komisija taip pat nesutinka su EFPIA teiginiu, kad ji neanalizavo gydytojų vaistų išrašymo praktiką lemiančių veiksnių. Ji
teigia, kad ginčijamame sprendime remiasi
IMS Health
pateiktais duomenimis apie vaistų išrašymą tiek bendrai pagal kiekvieną šalį ir metus, tiek atskirai, remiantis receptinių
vaistų išrašymu pagal konkrečias ligas. Ji nustatė atitinkamo laikotarpio vaistų išrašymo schemas ir gydymo veiksnius, turinčius
įtakos išrašomo receptinio vaisto pasirinkimui (ginčijamo sprendimo 386–399 konstatuojamosios dalys).
Trečia, Komisija atkreipia dėmesį į tris vartojimo tendencijų aspektus, kurie jos analizėje yra pagrindiniai. Pirma, metinė
H2 receptorių blokatorių ar PSI pardavimų procentinė dalis kaip bendro šių produktų pardavimo dalis neleidžia spręsti nei
apie rinkos, kurioje dominuoja PSI, plėtrą, nei apie H2 receptorių blokatorių perorientavimą. Antra, PSI pardavimo absoliuti
vertė 1991–2000 m. išaugo įspūdingai. Trečia, medikų „inertiškumas“ turėjo įtakos šio rinkos proceso laipsniškam pobūdžiui.
Kalbant apie receptinių vaistų išrašymo praktikai būdingą „inertiškumą“, Komisija teigia, kad tai yra išorinė rinkos ypatybė,
nesusijusi su konkuravimu pranašumais, savarankiškai silpninančiu naujo produkto paklausą. Todėl receptinius vaistus išrašančių
gydytojų „inertiškumo“ negalima laikyti H2 receptorių blokatorių daromu konkurenciniu spaudimu, susijusiu su ištikimybe prekių
ženklui dėl jo ankstesnės reputacijos ar reklamos. Komisijos nuomone, H2 receptorių blokatorių gamintojai neturėjo daug išteklių
šiam „inertiškumui“ smarkiai paskatinti. Be to, niekas nerodo, kad, įveikus „inertiškumo“ poveikį, H2 receptorių blokatoriai
taptų tiek pranašesni, kad atgręžtų vienakryptį jų pakeitimo procesą.
Dėl ieškovių argumento, jog Komisija pati sau prieštarauja, laikydamasi nuomonės, kad „inertiškumas“ yra reikšmingas veiksnys
konstatuojant dominuojančią padėtį, Komisija teigia, kad „inertiškumas“ gali sušvelninti rinkoje seniai veikiančiai įmonei
naujų produktų daromą spaudimą, sudarydamas produktų, keliančių konkurencinę grėsmę tariamai dominuojančiam produktui, patekimo
į rinką ir plėtros joje kliūtis. Šiuo atžvilgiu ji pažymi, kad šioje byloje rinkos apibrėžimo tikslas yra nustatyti PSI, o
ne H2 receptorių blokatoriams daromą konkurencinį spaudimą. Be to, Komisija pažymi, kad bet kuriuo atveju rinkos apibrėžimas
grindžiamas bendru visų svarbių aplinkybių vertinimu ir juo negalima abejoti remiantis prielaida, kurią ji ginčija, kad „inertiškumą“
galima laikyti būtent H2 receptorių blokatoriams priskiriamu konkurenciniu pranašumu.
Kalbant apie konkurencinį spaudimą PSI, Komisija teigia, jog iš duomenų apie vartojimą matyti, kad „inertiškumas“ nekliudė
PSI augimui ir neleido H2 receptorių blokatoriams atgręžti jų pakeitimo PSI proceso. Todėl iš to ji daro išvadą, kad „inertiškumas“
apsaugojo H2 receptorių blokatorių pardavimą nuo dar spartesnio nuosmukio. Be to, tai, kad PSI gamintojams pavyko suderėti
ir taikyti didesnes nei H2 receptorių blokatorių kainas, rodo, jog nacionalinės sveikatos sistemos pripažino PSI esant su
H2 receptorių blokatoriais nepalyginama naujove.
Komisija paaiškina neteigianti, kad nuo 1993 m. PSI buvo atskiros nuo H2 receptorių blokatorių rinkos dalimi. Iš tikrųjų ginčijamo
sprendimo 504 konstatuojamojoje dalyje ji neatmetė, kad iki tol galėjo egzistuoti atskira PSI rinka. Tačiau ji pažymi, kad
tirti ankstesnių metų nebuvo reikalo, nes piktnaudžiauti pradėta 1993 m.
Komisija teigia, kad įrodymai, kuriais remiasi ieškovės, siekdamos pagrįsti savo argumentavimą, yra susiję su neginčijamomis
faktinėmis prielaidomis, ir negali joms pagelbėti. Todėl
IMS Health
ataskaita patvirtina laipsnišką H2 receptorių blokatorių pakeitimo PSI procesą ir į tai buvo atsižvelgta ginčijamame sprendime.
AZ ekspertų medicininės išvados paaiškina nebent „inertiškumo“, kaip reiškinio, kilmę, tačiau nepaaiškina, kaip H2 receptorių
blokatoriai darė konkurencinį spaudimą PSI.
Lexecon
ataskaitoje nenagrinėjamas nei ilgas laikotarpis, kuris praėjo nuo
Losec
pirmo pateikimo rinkai iki 1993 m., nei platus pripažinimas, kad PSI yra pranašesni už H2 receptorių blokatorius. Be to,
joje nepaaiškinta, kaip „inertiškumą“ būtų galima priskirti H2 receptorių blokatorių PSI daromam konkurenciniam spaudimui.
Galiausiai AZ vidaus dokumentai, kuriuose paminėtas H2 receptorių blokatorių elastingumas, yra susiję su neginčijamu faktu.
Tačiau šie dokumentai neįrodo, kad H2 receptorių blokatoriai darė didelį konkurencinį spaudimą PSI.
c)     Bendrojo Teismo vertinimas
Šalių ginčas dėl atitinkamos produktų rinkos apibrėžimo iš esmės susijęs su dviejų farmacijos produktų, PSI ir H2 receptorių
blokatorių, konkurencine sąveika. Pirmiausia reikėtų trumpai apibūdinti šiuos produktus.
Iš ginčijamo sprendimo 34 konstatuojamosios dalies aišku, kad histamino receptorių antagonistai (dar vadinami antihistaminais
arba H2 receptorių blokatoriais) ir PSI yra farmacijos produktai, skirti su padidėjusiu skrandžio sulčių rūgštingumu susijusioms
virškinamojo trakto ligoms gydyti ir prevenciškai stabdo rūgšties sekreciją skrandyje. Rūgštį per skrandžio sienelės parietalines
ląsteles pumpuoja specialus enzimas (protonų siurblys). H2 receptorių blokatoriai blokuoja tik vieną iš protonų siurblio stimuliatorių
– parietalinių ląstelių histamino receptorius, o PSI veikia patį protonų siurblį. Ginčijamame sprendime Komisija nustatė,
kad H2 receptorių blokatoriai tik netiesiogiai veikė protonų siurblį, o PSI galėjo jį veikti tiesiogiai.
Be to, reikėtų pažymėti, kad neginčijama, jog PSI veikia gerokai stipriau nei H2 receptorių blokatoriai. Be to, šalys sutaria,
kad PSI pardavimas gerokai išaugo, o H2 receptorių blokatorių – smarkiai sumažėjo. Kaip pažymi Komisija, iš ginčijamo sprendimo
priedo 9–15 lentelių aišku, kad 1991–2000 m. Vokietijoje, Belgijoje, Danijoje, Norvegijoje, Nyderlanduose, Jungtinėje Karalystėje
ir Švedijoje bendras PSI ir H2 receptorių blokatorių pardavimas absoliučia verte gerokai išaugo ir daugiausia šis augimas
buvo susijęs su PSI. H2 receptorių blokatorių pardavimas per tą patį laikotarpį taip pat absoliučia verte smarkiai sumažėjo.
Be to, iš minėto priedo 17–23 lentelių matyti, kad 1991–1999 ar 2000 m. šiose šalyse gerokai išaugo bendras gydymo PSI ir
H2 receptorių blokatoriais atvejų skaičius. Esant tokiai tendencijai, labai padaugėjo gydymo PSI atvejų, o atsižvelgiant į
konkrečią šalį gydymo H2 receptorių blokatoriais atvejų smarkiai sumažėjo arba išliko tiek pat. Šių lentelių duomenų tikslumas
neginčijamas.
Pirmasis ieškinio pagrindas iš esmės paremtas akivaizdžia klaida vertinant PSI vartojimo laipsniško pobūdžio didėjimo H2 receptorių
blokatorių vartojimo nenaudai svarbą. Iš esmės šis ieškinio pagrindas paremtas motyvavimu dviem etapais. Pirma, net jei H2 receptorių
blokatoriai veikia silpniau, jie yra PSI terapiniai pakaitalai ir bylos aplinkybių laikotarpio (1991–2000 m.) pabaigoje buvo
parduodami dideliais kiekiais toms pačioms virškinamojo trakto ligoms, kurioms buvo išrašomi PSI, gydyti. Todėl, antra, kadangi
PSI pardavimas H2 receptorių blokatorių pardavimo nenaudai didėjo laipsniškai, H2 receptorių blokatoriai turėjo daryti didelį
konkurencinį spaudimą PSI.
Atsižvelgiant į šiuos argumentus, reikia patikrinti ginčijamo sprendimo teisėtumą, pirma, PSI ir H2 receptorių blokatorių
naudojimo gydymui atžvilgiu, ir, antra, H2 receptorių blokatorių laipsniško pobūdžio pakeitimo PSI reikšmės vertinant konkurencinį
spaudimą, kurį H2 receptorių blokatoriai tariamai darė PSI, atžvilgiu.
Dėl skirtingo PSI ir H2 receptorių blokatorių naudojimo gydymui
Ginčijamo sprendimo 381–386 konstatuojamosiose dalyse Komisija laikėsi nuomonės, kad PSI terapinis pranašumas H2 receptorių
blokatorių atžvilgiu rodė produktų rinkos, kurią sudaro vien PSI, buvimą. Todėl ji konstatavo, kad yra daug pacientų, sergančių
su padidėjusiu skrandžio sulčių rūgštingumu susijusiomis virškinamojo trakto ligomis, kuriems gydyti tiko tik PSI. Komisijos
teigimu, gydytojai vis dažniau manė, kad PSI yra veiksmingiausias ir tinkamiausias vaistas.
Ginčydamos Komisijos nuomonę, kad PSI terapinis pranašumas yra aplinkybė, patvirtinanti tik PSI apimančios rinkos apibrėžimą,
ieškovės teigia, kad PSI ir H2 receptorių blokatoriai buvo vartojami tokiems patiems gydymo tikslams, nes H2 receptorių blokatoriai
iš esmės buvo išrašomi nuo tų pačių ligų kaip ir PSI. Šiuo atžvilgiu ieškovės remiasi rašytinėmis medicinos ekspertų išvadomis,
kurias pateikė per administracinę procedūrą, atsakydamos į pranešimą apie kaltinimus.
Ištyręs jam pateiktas medicinos ekspertų išvadas, Bendrasis Teismas konstatuoja, kad šiose išvadose sutariama tokiais klausimais:
–        H2 receptorių blokatoriai ir PSI naudojami siekiant nuslopinti rūgšties sekreciją,
–        nuo pateikimo rinkai momento PSI medikų bendruomenėje buvo laikomi stipresniais už H2 receptorių blokatorius vaistais,
–        kadangi PSI buvo įtariami kancerogeniniu poveikiu, gydytojai juos skyrė tik labai laipsniškai; specialistai buvo pasirengę
skirti PSI anksčiau nei pirminę sveikatos priežiūrą vykdantys gydytojai, kurie šiuo atžvilgiu elgėsi itin atsargiai,
–        H2 receptorių blokatoriai ir PSI būdavo išrašomi norint suaktyvinti arba sulėtinti gydymą; pagal „sulėtinimo“ (angl.
step‑down
) metodą, kuris gydytojams paprastai būdavo priimtinesnis, gydymo pradžioje būdavo išrašoma PSI dozė, kurios pakako simptomams
kontroliuoti, o paskui būdavo išrašomi silpnesnio poveikio farmacijos produktai, kaip antai H2 receptorių blokatoriai ar kiti
produktai (pvz., antacidai); pagal „suaktyvinimo“ (angl.
step‑up
) metodą iš pradžių būdavo išrašomi palyginti nestipraus poveikio vaistai (H2 receptorių blokatoriai ar kiti), o PSI – vėliau,
kai iš pradžių paskirtų vaistų nepakakdavo ligai išgydyti,
–        kai kuriose šalyse, įskaitant Vokietiją, didelė PSI kaina galėjo būti svarbus PSI išrašymo ir „suaktyvinimo“ ar „sulėtinimo“
metodo pasirinkimo veiksnys,
–        paprastai PSI būdavo skiriami pirmiausia sunkioms virškinamojo trakto ligų formoms gydyti; tačiau, atrodo, paskui jie imti
naudoti ir ne tokioms sunkioms virškinamojo trakto ligų formoms.
Taigi iš medicinos ekspertų išvadų matyti, kad 1991–2000 m. PSI ir H2 receptorių blokatoriai būdavo skiriami nuo tų pačių
ligų. Tačiau iš šių išvadų taip pat matyti, kad PSI paprastai būdavo skiriami nuo sunkesnių ligos formų, o H2 receptorių blokatoriai
paprastai būdavo dažniau išrašomi nuo nesunkių ar lengvesnių ligos formų.
Medicinos ekspertų išvadose kai kur nurodoma, kad H2 receptorių blokatoriai ir PSI buvo pagrindiniai alternatyvūs vaistai,
atsižvelgiant į tai, kokį metodą – „suaktyvinimo“ ar „sulėtinimo“ – buvo nusprendžiama taikyti. Tačiau tai, kad PSI būdavo
išrašomi gydymo pradžioje arba vėliau, atsižvelgiant į tai, ar buvo taikomas „suaktyvinimo“, ar „sulėtinimo“ metodas, nepakeičia
išvados, kad PSI ir H2 receptorių blokatoriai būdavo išrašomi skirtingais atvejais, atsižvelgiant į gydymo laipsniškumą.
Tai, kad H2 receptorių blokatoriai būdavo išrašomi nuo tų pačių ligų kaip ir PSI arba tai, kad, kaip ir PSI, jie buvo pagrindiniai
vaistai, turi mažai reikšmės, nes tai neleidžia nustatyti, ar, atsižvelgiant į PSI, pirmiausia naudotų sunkioms ligos formoms
gydyti, naudojimą gydymui, H2 receptorių blokatoriai darė jiems didelį konkurencinį spaudimą. Iš minėtų išvadų visiškai aišku,
kad, prireikus kontroliuoti tam tikro sunkumo ligos simptomus, gydymo pradžioje, taikant „sulėtinimo“ metodą, arba pabaigoje,
taikant „suaktyvinimo“ metodą, vietoj H2 receptorių blokatorių būdavo skiriami PSI.
Taigi iš ieškovių per administracinę procedūrą pateiktų medicinos ekspertų išvadų matyti, kad, nors PSI ir H2 receptorių blokatoriai
būdavo išrašomi nuo tų pačių ligų, jie būdavo naudojami skirtingai. PSI iš esmės būdavo išrašomi nuo padidėjusio skrandžio
sulčių rūgštingumo sukeltų sunkių virškinamojo trakto ligų formų, o H2 receptorių blokatoriai – nuo lengvesnių ar nesunkių
šių ligų formų. Be to, kaip Komisija nurodė per teismo posėdį, reikėtų pažymėti, kad šią aplinkybę atsakyme į pranešimą apie
kaltinimus nurodė pačios ieškovės (atsakymo į pranešimą apie kaltinimus 4.41 dalies ii punkto b papunktis).
Todėl Komisija buvo teisi, ginčijamo sprendimo 389 konstatuojamojoje dalyje nustačiusi, jog ieškovių per administracinę procedūrą
nurodyta aplinkybė, kad PSI paprastai būdavo naudojami tik sunkesnių formų ligoms gydyti, patvirtina išvadą, jog buvo atitinkama
rinka, kurią sudarė vien PSI.
Ieškovės negali teigti, kad skirtingas PSI ir H2 receptorių blokatorių naudojimas, atsižvelgiant į tai, ar taikytas „suaktyvinimo“,
ar „sulėtinimo“ metodas, yra nauja aplinkybė, į kurią negalima atsižvelgti, tikrinant ginčijamo sprendimo teisėtumą. Iš ginčijamo
sprendimo matyti, kad Komisija, reaguodama į ieškovių argumentus, iš tikrųjų atsižvelgė į skirtingą šių produktų naudojimą
gydymui, kaip yra akivaizdu iš ginčijamo sprendimo 389, 490 ir 502 konstatuojamųjų dalių.
Be to, šiuo atžvilgiu reikėtų pažymėti, kad, remdamasi AZ vidaus dokumentais, Komisija ginčijamo sprendimo 384 ir 490 konstatuojamosiose
dalyse padarė išvadą, kad pirmasis rinkai pateiktas PSI
Losec
paskatino H2 receptorių blokatorius gaminančias įmones persiorientuoti į nesunkių ligų formų, tradiciškai gydytų antacidais
ir alginatais, gydymą, ir netgi sudaryti galimybę įsigyti savo gaminius be recepto.
Be kita ko, ieškovių šiuo atžvilgiu remiantis
IMS Health
ataskaita nurodyta aplinkybė, kad bylos aplinkybių laikotarpio pabaigoje daugelyje šalių sunkių virškinamojo trakto ligų
atveju vis dar buvo išrašomi H2 receptorių blokatoriai, nepaneigia išvados, kad H2 receptorių blokatoriai ir PSI skirtingai
naudoti gydymui. Taip pat teiginys, kad kai kada (
IMS Health
ataskaitoje nurodyta, kad 10 % atvejų) H2 receptorių blokatoriai būdavo išrašomi nuo sunkių ligos formų, patvirtina nuomonę,
kuri susidaro įvertinus pačių ieškovių pateiktus įrodymus, kad sunkių su padidėjusiu skrandžio sulčių rūgštingumu susijusių
virškinamojo trakto ligų atveju daugiausia būdavo išrašomi PSI.
Ieškovės ir EFPIA taip pat teigia, kad Komisija visiškai netyrė faktinės gydytojų vaistų išrašymo praktikos ir kad duomenis
iš
IMS Health
ataskaitos ji pasirinko selektyviai, nepaneigusi kitų joje esančių duomenų.
Pirmiausia reikėtų priminti, jog svarbu tai, kad Komisija savo vertinimą grindžia visais reikšmingais duomenimis, į kuriuos
konkrečiu atveju privaloma atsižvelgti (šiuo atžvilgiu dėl koncentracijų kontrolės žr. 33 punkte minėto Sprendimo
Komisija prieš Tetra Laval
39 punktą). Tai, be kita ko, reiškia, kad Komisija privalo itin atidžiai ištirti administracinėje procedūroje dalyvaujančių
įmonių jai pateiktus atitinkamus argumentus ir įrodymus (šiuo atžvilgiu pagal analogiją žr. 46 punkte minėto Sprendimo
GlaxoSmithKline Services prieš Komisiją
276 punktą).
Tačiau iš to negalima daryti išvados, kad Komisija privalo remtis tik tais įrodymais, kuriuos surinko pati atlikdama tyrimus.
Komisija gali remtis administracinės procedūros šalių pateiktais įrodymais, jeigu tik jie yra patikimi ir reikšmingi, o Komisijai
tenka pareiga prireikus juos papildyti kitais įrodymais, jeigu administracinės procedūros šalių pateiktos informacijos nepakanka
ar ji turi trūkumų.
Nors šiuo atveju tiesa yra tai, kad Komisija neatliko savo tyrimo dėl PSI ir H2 receptorių blokatorių naudojimo gydymui medikų
bendruomenėje, ieškovės pateikė įvairias medicinos ekspertų išvadas, kuriose, kaip pažymėta šio sprendimo 68 ir 69 punktuose,
pateikti nuoseklūs įrodymai ir patvirtinta atitinkama AZ vidaus dokumentuose esanti informacija, į kurią ginčijamo sprendimo
502 konstatuojamojoje dalyje daroma nuoroda. Todėl reikia manyti, kad Komisija šiuo atžvilgiu turėjo teisę atsižvelgti į minėtą
informaciją, neatlikdama savo tyrimų.
Kalbant apie tariamai selektyvų
IMS Health
ataskaitos duomenų panaudojimą ir kitų šioje ataskaitoje pateiktų duomenų nepaneigimą, ir tiek, kiek šiuo argumentu EFPIA
siekia sukelti abejonių ginčijamo sprendimo motyvavimo pakankamumu, reikėtų pažymėti, kad Komisija privalo nurodyti priežastis,
dėl kurių nenaudojo tam tikrų tyrimo duomenų tik tiek, kiek administracinės procedūros šalys per ją pateikė šiais duomenimis
konkrečiai pagrįstus argumentus ir jeigu yra akivaizdu, kad šie duomenys yra reikšmingi. Bet kuriuo atveju iš Komisijos negalima
reikalauti sistemingai išdėstyti priežastis, dėl kurių ji nenaudoja kai kurių tyrimo duomenų ar juos atmeta, nes jai pakanka
motyvuoti savo sprendimą, nurodant priemonės teisinį pagrindą sudarančias faktines ir teisines aplinkybes bei sprendimo priėmimą
nulėmusias aplinkybes. Taip yra dar ir todėl, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką Komisija neprivalo aptarti visų faktinių
ir teisinių aplinkybių, kurias suinteresuotoji šalis iškėlė per administracinę procedūrą (1984 m. sausio 17 d. Teisingumo
Teismo sprendimo
VBVB ir VBBB prieš Komisiją
, 43/82 ir 63/82, Rink. p. 19, 22 punktas ir 1987 m. lapkričio 17 d. Sprendimo
BAT ir Reynolds prieš Komisiją
, 142/84 ir 156/84, Rink. p. 4487, 72 punktas; 1994 m. gegužės 19 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Air France prieš Komisiją
, T‑2/93, Rink. p. II‑323, 92 punktas).
Be to, tiek, kiek EFPIA kaltina Komisiją neatsižvelgus į tam tikrus
IMS Health
ataskaitos aspektus, konstatuotina, kad EFPIA šių aspektų nepatikslina, o vien nuorodos į bendras
IMS Health
ataskaitos išvadas šiuo atžvilgiu akivaizdžiai nepakanka Komisijos klaidai nustatyti.
Dėl H2 receptorių blokatorių laipsniško pobūdžio pakeitimo PSI svarbos
Pirmiausia reikėtų pažymėti, jog neginčijama, kad gydytojų vaistų išrašymo praktikai būdingą „inertiškumą“ lemia atsargus
gydytojų požiūris į PSI, nes jiems kėlė rūpestį galimas jų šalutinis poveikis. Kaip teigia ieškovės, iš
Lexecon
ataskaitos aišku, kad paprastai gydytojams reikia laiko susipažinti su nauju vaistu ir būti pasirengusiems jį išrašyti. Be
to, iš ieškovių pateiktų medicinos ekspertų išvadų akivaizdu, kad vaistus išrašantiems gydytojams rūpestį kėlė galimas kancerogeninis
PSI poveikis.
Reikia pažymėti, jog iš ginčijamo sprendimo priedo 17–23 lentelių matyti, kad 1991–2000 m. PSI išrašymo gydymui atvejų laipsniškai
daugėjo ir jų išrašinėta daugiau nei H2 receptorių blokatorių 1994 m. Švedijoje, 1996 m. Norvegijoje ir Belgijoje, 1997 m.
Vokietijoje ir Danijoje bei 1998 m. Nyderlanduose ir Jungtinėje Karalystėje. Be to, iš ginčijamo sprendimo priedo 9–15 lentelių
matyti, kad PSI pardavimas pagal vertę taip pat laipsniškai didėjo, ir 1992 m. Švedijoje, 1994 m. Belgijoje, 1995 m. Danijoje,
Norvegijoje, Nyderlanduose ir Jungtinėje Karalystėje bei 1996 m. Vokietijoje jų buvo parduodama daugiau nei H2 receptorių
blokatorių.
Klausimas, ar bylos aplinkybių laikotarpiu H2 receptorių blokatoriai darė didelį konkurencinį spaudimą PSI, yra sudėtingas,
ir, kaip nurodyta Pranešimo dėl rinkos apibrėžimo 25 punkte, į jį galima atsakyti remiantis visa skale įrodymų, kuriuos sudaro
įvairūs, neretai empirinio pobūdžio elementai, ir Komisija privalo atsižvelgti į visą reikšmingą prieinamą informaciją. Šioje
byloje ieškovės kaltina Komisiją padarius akivaizdžią vertinimo klaidą ir, pateikdamos šį ieškinio pagrindą, daugiausia dėmesio
skiria vieninteliam Komisijos analizės, atliktos siekiant apibrėžti atitinkamą rinką, aspektui, t. y. jos teigia, kad laipsniškas
PSI pardavimo didėjimo H2 receptorių blokatorių nenaudai pobūdis yra lemiamas veiksnys, rodantis, kad bylos aplinkybių laikotarpiu
H2 receptorių blokatoriai tikrai darė didelį konkurencinį spaudimą PSI.
Siekiant įvertinti ieškovių argumentų pagrįstumą iš esmės ir konkrečiomis šios bylos aplinkybėmis, juos reikia vertinti atsižvelgiant
į Komisijos pranešime dėl rinkos apibrėžimo konkurenciniam spaudimui nustatyti taikytą teorinę sistemą, kuria remdamasi, Komisija
siekia įvertinti įvairius kiekvienu konkrečiu atveju turimus įrodymus.
Pranešimo dėl rinkos apibrėžimo 15–19 punktuose Komisija nurodo siekianti įvertinti paklausos pakeičiamumą, remdamasi teoriniu
metodu, pagal kurį suponuojamas nedidelis (5–10 %), bet pastovus prekės santykinės kainos augimas, kuriuo remiantis apibrėžiama
atitinkama rinka, ir įvertinti, ar šį hipotetinį augimą galėtų pelningai taikyti hipotetinis atitinkamos prekės monopolininkas.
Remiantis šiuo ekonominiu testu, kaip nurodyta Pranešimo dėl rinkos apibrėžimo 17 punkte, jeigu pakeičiamumas buvo pakankamas,
kad neapsimokėtų didinti kainų, nes sumažėtų pardavimas, pakaitalai turi būti laikomi darančiais didelį konkurencinį spaudimą
atitinkamam produktui.
Kalbant apie konkretų naujo produkto išleidimo į apyvartą atvejį, ir kaip matyti iš Komisijos pranešimo, kuriuo nustatomos
rekomendacijos dėl EB [81] straipsnio taikymo horizontalaus bendradarbiavimo susitarimams (OL C 3, 2001, p. 2; 2004 m. specialusis
leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 25), 45 punkto, neretai naujo produkto, net jei ir iš dalies pakeičiančio esamą produktą,
pardavimas didėja ilgainiui ir todėl laipsniškai.
Remiantis teorine sistema (nurodyta šio sprendimo 87 punkte), kurią taikydama, Komisija siekia įvertinti turimus įrodymus,
kad nustatytų, ar esamas produktas daro didelį konkurencinį spaudimą naujam produktui, reikia išnagrinėti, ar, kartu atsižvelgiant
į laipsnišką naujo produkto pardavimo augimą, nedaug padidėjus naujo produkto kainai, paklausa pakryptų esamo produkto naudai
taip, kad toks kainos padidėjimas neduotų pelno, atsižvelgiant į pajamas, kurios būtų gautos, jeigu ši kaina nebūtų padidinta.
Reikėtų pažymėti, kad laipsniškas naujo produkto pardavimo augimo pobūdis nebūtinai išnyktų, jeigu šis kainos padidinimas
duotų pelno, taigi jeigu būtų padaryta išvada, kad esamas produktas nedaro didelio konkurencinio spaudimo naujam produktui.
Todėl reikia konstatuoti, kad Komisija turėjo teisę manyti, jog, iš esmės, esamą produktą pakeičiančio naujo produkto laipsniško
pardavimo augimo pobūdžio savaime negali pakakti išvadai, kad esamas produktas daro didelį konkurencinį spaudimą naujajam.
Nors tokia išvada grindžiama motyvais, paremtais paklausos reakcija į santykinių kainų pokytį grindžiamu ekonominiu požiūriu,
ji taikytina ir šiai bylai ir jos nepaneigia ieškovių nurodytos farmacijos produktų rinkoms būdingos specifinės ypatybės,
kaip antai, kad vaistus išrašantiems gydytojams ir pacientams tik nedaug rūpi kainų pokyčiai. Nepaisant to, kaip 87 punkte
aprašytas teorinis metodas turėtų būti konkrečiai taikomas farmacijos produktų rinkoms, ir nesant reikalo šiuo atžvilgiu išreikšti
pozicijos, pažymėtina, kad teiginys, jog vaistus išrašantiems gydytojams ir pacientams nerūpi santykinių kainų pokyčiai, nepaneigia
nuomonės, kad, iš esmės, esamą produktą pakeičiančio naujo produkto laipsniško pardavimo augimo pobūdžio savaime nepakanka
išvadai, kad esamas produktas tikrai daro didelį konkurencinį spaudimą naujajam, pagrįstumo.
Šioje byloje neginčijama, kad PSI pardavimas didėjo laipsniškai dėl atsargaus gydytojų požiūrio į vaistą, kurio savybės jiems
dar nebuvo iki galo žinomos, ir dėl to, kad jiems kėlė rūpestį galimas PSI šalutinis poveikis. Tačiau ieškovės nepateikia
įrodymų, kurie leistų teigti, kad šį laipsnišką PSI pardavimo augimą lėmė didelis H2 receptorių blokatorių konkurencinis spaudimas.
Jos tiesiog daro prielaidą, kad tarp laipsniško PSI pardavimo augimo pobūdžio ir H2 receptorių blokatorių PSI daromo konkurencinio
spaudimo yra priežastinis ryšys.
Kaip jau nurodyta, tokios prielaidos apskritai negali būti. Be to, nė viena šios bylos aplinkybė nesuteikia pagrindo manyti,
kad šioje byloje yra minėtas priežastinis ryšys. Ieškovės nepateikia įrodymų, kurie patvirtintų, kad atsargus gydytojų požiūris
ar jų rūpestis dėl PSI turėjo įtakos H2 receptorių blokatorių galimybei daryti didelį konkurencinį spaudimą PSI ir atitinkamai
PSI prekiaujančių įmonių galimybei elgtis nepriklausomai nuo H2 receptorių blokatorių.
Šiuo atžvilgiu reikėtų pažymėti, jog neginčijama, kad vaistus išrašančių gydytojų „inertiškumo“ laipsnis turėjo tiesioginę
įtaką iš PSI ir H2 receptorių blokatorių gaunamų pajamų lygiui, nes šis „inertiškumas“ lėtino PSI pardavimą ir atitinkamai
H2 receptorių blokatorių pakeitimo PSI procesą. Tačiau vien ši aplinkybė neįrodo, kad H2 receptorių blokatoriai darė didelį
konkurencinį spaudimą PSI.
Per teismo posėdį ieškovės tvirtino, jog neįmanoma teigti, kad 1993 m. H2 receptorių blokatoriai nedarė didelio konkurencinio
spaudimo PSI, atsižvelgiant į tai, kad PSI dar tik mėgino patekti į H2 receptorių blokatorių rinką, kaip tai rodo dar nedidelio
PSI pardavimo ir gerokai didesnio H2 receptorių blokatorių pardavimo skirtumas Vokietijoje, Belgijoje, Danijoje, Norvegijoje,
Nyderlanduose ir Jungtinėje Karalystėje.
Tačiau reikia pažymėti, kad tai, jog 1993 m. PSI buvo parduodama gerokai mažiau nei H2 receptorių blokatorių, neleidžia daryti
išvados, kad pastarieji minėtais metais darė didelį konkurencinį spaudimą PSI. Taip pat tai, kad kažkuriuo metu PSI pardavimas
viršijo H2 receptorių blokatorių pardavimą, savaime negali įrodyti, kad H2 receptorių blokatoriai tuo konkrečiu momentu nebedarė
didelio konkurencinio spaudimo PSI. Vis dėlto išvada dėl asimetrinio pakeičiamumo, kuriam buvo būdingas PSI pardavimo augimas
ir H2 receptorių blokatorių pardavimo mažėjimas ar stagnacija, o kartu ir išvada dėl H2 receptorių blokatorių vartojimo perorientavimo
lengvesnių ligų formų, anksčiau tradiciškai gydytų antacidais ir alginatais, gydymui atsižvelgiant į tai, kad PSI ėmė vis
labiau vyrauti (žr. ginčijamo sprendimo 384 ir 490 konstatuojamąsias dalis), patvirtina nuomonę, kad H2 receptorių blokatoriai
nedarė didelio konkurencinio spaudimo PSI.
Be to, tai, kad PSI darė didelį konkurencinį spaudimą H2 receptorių blokatoriams ir kad todėl 1991–2000 m. PSI priklausė H2 receptorių
blokatorių rinkai, šios bylos aplinkybėmis neturi reikšmės, nes tai nereiškia, kad H2 receptorių blokatoriai darė didelį konkurencinį
spaudimą PSI, taigi, kad H2 receptorių blokatoriai priklausė PSI rinkai. Atitinkamos rinkos apibrėžimas šioje byloje yra paremtas
tik didelio konkurencinio spaudimo PSI nagrinėjamu laikotarpiu nustatymu ir todėl konkurencinis spaudimas, kurį PSI galėjo
daryti kitiems produktams, šiuo atveju neturi reikšmės. Kaip Komisija teisingai pažymėjo ginčijamo sprendimo 493 konstatuojamojoje
dalyje, iš Pranešimo dėl rinkos apibrėžimo 3 punkto aišku, kad sąvoka „atitinkama rinka“ skiriasi nuo kitų dažnai kituose
kontekstuose vartojamų rinkos sąvokų, pvz., teritorijos, kur įmonės parduoda savo prekes, arba apskritai pramonės šakos arba
sektoriaus, kuriam įmonės priklauso. Taigi tai, kad H2 receptorių blokatoriai buvo pagrindinis
Losec
konkurencijos objektas, nereiškia, kad H2 receptorių blokatoriai darė didelį konkurencinį spaudimą
Losec
.
Ieškovės taip pat teigia, kad vaistus išrašančių gydytojų „inertiškumas“ priklauso nuo ligtolinio vaisto kokybės ir naujojo
produkto pranašumų. Šiuo atžvilgiu galima pripažinti, kad ligtolinio produkto kokybė gali turėti įtakos vaistus išrašančių
gydytojų „inertiškumo“ laipsniui, jeigu, esant abejonių dėl naujojo produkto šalutinio poveikio, šie gydytojai gali manyti,
kad yra protingiau toliau išrašinėti ligtolinį produktą, jeigu jis laikomas pakankamai veiksmingu vaistu. Vis dėlto šioje
byloje reikia pažymėti, jog iš bylos medžiagos ir visų pirma iš
Lexecon
ataskaitos bei pačių ieškovių pateiktų medicinos ekspertų išvadų matyti, kad vaistų išrašymo praktikai būdingą „inertiškumą“
visų pirma lemia gydytojų požiūriui į naują produktą, turintį jiems dar mažai žinomų savybių, paprastai būdingas atsargumas
ir konkrečiau – didelis jų rūpestis dėl galimo PSI kancerogeninio šalutinio poveikio.
Todėl ieškovės negali teigti, kad gydytojų receptų išrašymo praktikai būdingą „inertiškumą“ apskritai lemia H2 receptorių
blokatorių gydymo kokybė.
Tiek, kiek ieškovės siekia įtikinti, kad H2 receptorių blokatorių kokybė turėjo didelę įtaką gydytojų receptinių vaistų išrašymo
praktikos „inertiškumo“ laipsniui, reikia pažymėti, kad šiuo atžvilgiu jos nepateikia jokių įrodymų, o bylos medžiaga veikiau
rodo, kad taip nebuvo. Neginčijama, kad PSI turi gerokai stipresnį gydomąjį poveikį nei H2 receptorių blokatoriai. Kaip Komisija
nustatė ginčijamo sprendimo 382 konstatuojamojoje dalyje, todėl PSI buvo laikomi vieninteliu veiksmingu vaistu nuo įvairių
su padidėjusiu skrandžio sulčių rūgštingumu susijusių virškinamojo trakto ligų, ypač nuo sunkių šių ligų formų. Tai, kad PSI
ir H2 receptorių blokatoriai būdavo išrašomi paeiliui per vieną gydymo kursą, atsižvelgiant į tai, ar norėta gydymą suaktyvinti,
ar sulėtinti, šiai išvadai neturi įtakos. Kaip tik ši aplinkybė veikiau patvirtina tokią išvadą.
Be to, kaip pažymi Komisija, iš ginčijamo sprendimo priedo 17–23 lentelių matyti, kad daugumoje nagrinėjamų šalių gydymo PSI
atvejų 2000 m. buvo gerokai daugiau nei gydymo H2 receptorių blokatoriais atvejų 1991 m. Taigi Danijoje, Norvegijoje, Nyderlanduose
ir Švedijoje, ir dideliu mastu – Vokietijoje gydymo PSI atvejų 2000 m. buvo gerokai daugiau nei gydymo H2 receptorių blokatoriais
atvejų 1991 ar 1992 m. Tik Belgijoje ir Jungtinėje Karalystėje gydymo PSI atvejų skaičius 2000 m. ne taip smarkiai viršijo
gydymo H2 receptorių blokatoriais atvejų skaičių 1991 m.
Tai, kad PSI buvo laikomi vieninteliais veiksmingais vaistais nuo sunkių virškinamojo trakto ligų formų, kad todėl PSI ir
H2 receptorių blokatoriai būdavo skirtingai naudojami gydymui ir kad PSI pardavimas daugeliu atvejų iš esmės augo ne H2 receptorių
blokatorių pardavimo nenaudai, patvirtina argumentą, kad, kaip konstatuota
Lexecon
ataskaitoje, gydytojų „inertiškumas“ labiau priklausė nuo informacijos apie PSI savybes kaupimo ir skleidimo, o ne nuo H2 receptorių
blokatorių kokybės.
Ieškovių teigimu, į išvadą, kad 2000 m. gydymo PSI atvejų buvo gerokai daugiau nei gydymo H2 receptorių blokatoriais atvejų
1991 ar 1992 m., tikrinant ginčijamo sprendimo teisėtumą negalima atsižvelgti, nes ši faktinė aplinkybė nebuvo aiškiai nurodyta
ginčijamame sprendime. Tačiau reikia pažymėti, kad ši išvada buvo padaryta remiantis prie ginčijamo sprendimo pridėtomis lentelėmis.
Todėl jos negalima laikyti nauja faktine aplinkybe, į kurią negalima atsižvelgti tikrinant ginčijamo sprendimo teisėtumą,
siekiant atsakyti į prieštaravimą motyvuotam Komisijos vertinimui, jog laipsniškas PSI pardavimo augimo pobūdis nebūtinai
parodo, kad H2 receptorių blokatoriai darė didelį konkurencinį spaudimą PSI.
Be to, EFPIA teigimu, nepakanka įrodyti, kad PSI pardavimas absoliučia verte didėjo, o H2 receptorių blokatorių – mažėjo ar
nekito, siekiant padaryti išvadą, kad H2 receptorių blokatoriai nebedarė PSI jokio konkurencinio spaudimo. Tačiau, ir kaip
tapo aišku išnagrinėjus antrąjį ieškinio pagrindą, reikia pažymėti, kad Komisijos analizė grindžiama ne vien šia išvada, atvirkščiai,
atitinkamos produktų rinkos apibrėžimą ji grindė įvairių veiksnių visuma, konkrečiai – naudojimu gydymui, kainų rodikliais
ir Vokietijoje bei Jungtinėje Karalystėje stebėtais „natūraliais įvykiais“, be to, ieškovės bei EFPIA ginčijo kiekvieną šių
veiksnių atskirai.
Galiausiai reikia atmesti ieškovių argumentą, kad Komisijai trūko nuoseklumo, nes ginčijamame sprendime ji, viena vertus,
atlikdama rinkos apibrėžimo analizę, nelaikė receptinių vaistų išrašymo praktikai būdingo „inertiškumo“ svarbiu, ir, kita
vertus, vertindama AZ dominuojančią padėtį, pripažino šio reiškinio svarbą. Šiuo atžvilgiu Bendrasis Teismas pažymi, kad,
kaip nurodo Komisija, „inertiškumas“ – tai veiksnys, galintis sustiprinti rinkoje esančio produkto padėtį joje, sudarydamas
rinkai pateiktiems naujiems konkuruojantiems produktams patekimo į rinką ar išplitimo joje kliūtis. Tačiau ši aplinkybė nepaneigia
nuomonės, jog receptinius vaistus išrašančių gydytojų „inertiškumas“ neleidžia teigti, kad H2 receptorių blokatoriai darė
didelį konkurencinį spaudimą PSI.
Iš viso to, kas nurodyta, darytina išvada, jog Komisija, atmesdama argumentą, kad PSI laipsniškas pardavimo didėjimo H2 receptorių
blokatorių pardavimo nenaudai pobūdis reiškė, jog H2 receptorių blokatoriai darė didelį konkurencinį spaudimą PSI ir kad dėl
šios priežasties H2 receptorių blokatoriai turėjo būti įtraukti į atitinkamą produktų rinką, nepadarė akivaizdžios vertinimo
klaidos.
Todėl reikia atmesti pirmąjį ieškovių ieškinio pagrindą, susijusį su atitinkamos rinkos apibrėžimu.
3.
Dėl antrojo (ieškinio) pagrindo, susijusio su įvairiais neatitikimais ir vertinimo klaidomis
a)     Ieškovių ir EFPIA argumentai
Ieškovės ir EFPIA pirmiausia teigia, kad Komisija, apibrėždama rinką, nepakankamai atsižvelgė į nagrinėjamų produktų naudojimą
gydymui. Visų pirma jos nesutinka su ginčijamo sprendimo 373 konstatuojamojoje dalyje pateiktu Komisijos teiginiu, kad savo
ankstesniuose sprendimuose ji teikdavo didelę reikšmę vaistų veikimo būdo skirtumams. Sprendimai, kuriuos Komisija anksčiau
yra priėmusi remdamasi 1989 m. gruodžio 21 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 4064/89 dėl koncentracijų tarp įmonių kontrolės
(OL L 395, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 31) ir į kuriuos ji šiuo atžvilgiu daro nuorodą,
t. y. sprendimai, kuriuose koncentracija pripažinta suderinama su bendrąja rinka (1999 m. vasario 26 d. Sprendimas (byla COMP/M.1403
–
Astra/Zeneca
), 1999 m. gegužės 17 d. Sprendimas (byla COMP/M.1397 –
Sanofi/Synthelabo
) ir 2003 m. vasario 27 d. sprendimas (byla COMP/M.2922 –
Pfizer/Pharmacia
), šio teiginio nepatvirtina, nes Komisija atsižvelgdavo į vaistų veikimo būdo skirtumus, jeigu dėl skirtingo veikimo būdo
jie būdavo skirtingai naudojami gydymui, ir nelaikydavo veikimo būdų nepanašumo svarbiu, jeigu nagrinėjami vaistai būdavo
panašiai naudojami gydymui.
EFPIA priduria, kad Komisija savo ankstesniuose sprendimuose analizės, kurią atlieka norėdama apibrėžti rinką, atspirties
tašku paprastai laiko atitinkamo produkto naudojimą gydymui, šiuo tikslu ji atsižvelgia į Anatominio, terapinio ir cheminio
klasifikavimo sistemos (
Anatomical Therapeutic Chemical classification system
, toliau – ATC), kurioje vaistai paprastai grupuojami pagal gydymo indikacijas, trečiąjį lygį.
Be to, ieškovės ir EFPIA teigia, kad Komisija klysta, per daug remdamasi produktų gydomųjų savybių, kurios neturi reikšmės
rinkos apibrėžimui, aprašymu, užuot vertinusi, kaip šios savybės veikė sprendimus priimančių asmenų pasirinkimą 1993–2000 m.
Receptinių vaistų pakeičiamumas priklauso ne nuo jų fizinių, techninių ar cheminių savybių, bet nuo jų funkcinio pakeičiamumo,
kurį vertina vaistų vartojimą prižiūrintys asmenys, t. y. medikai (1996 m. liepos 17 d. Komisijos sprendimas 97/469/EB, priimtas
pagal Reglamentą Nr.º4064/89 vykusioje procedūroje (byla IV/M.737 –
Ciba‑Geigy/Sandoz
) (OL L 201, 1997, p. 1, 21 konstatuojamoji dalis). EFPIA teigimu, konkrečios farmacinės kategorijos produkto techninis pranašumas
neapsaugo jo nuo kitų produktų konkurencinio spaudimo (2005 m. gegužės 27 d. Komisijos sprendimas (byla COMP/M.3751 –
Novartis/Hexal
) ir 2000 m. gegužės 22 d. Komisijos sprendimas (byla COMP/M.1878 –
Pfizer/Warner‑Lambert
). Išrašydami vaistą, gydytojai savo sprendimą grindžia medicininiais motyvais, kaip antai pagrindine vaisto veikliąja medžiaga,
toleravimu, toksiškumu ir šalutiniu poveikiu. Tačiau Komisija neišskyrė nė vieno iš šių medicininių motyvų kaip lemiamo vaistų
pakeičiamumui nustatyti.
Taigi EFPIA priekaištauja Komisijai, kad ši neišanalizavo įtaką vaistus išrašančių gydytojų elgesiui darančių pagrindinių
veiksnių ir kartu nepaneigė ieškovių pateiktų įrodymų, patvirtinančių, kad gydytojai PSI ir H2 receptorių blokatorius laikė
naudojamais tokiam pačiam gydymui. Todėl ankstesnių sprendimų atžvilgiu Komisija elgėsi nenuosekliai ir, remdamasi veikimo
būdu kaip pagrindine PSI savybe atitinkamai rinkai apibrėžti, padarė fakto ir teisės klaidą.
Antra, ieškovės pažymi, kad Komisijos analizė paremta pardavimo tendencijomis, absoliučiais kainų skirtumais ir koreliaciniu
tyrimu. Tačiau su kaina susiję rodikliai netinka konkurencijos analizei, jeigu nagrinėjamoje rinkoje konkuruojama ne kaina.
Kita vertus, su kaina nesusijusiems veiksniams tenka pagrindinis vaidmuo. Be to, kad įrodytų PSI ir H2 receptorių blokatorių
didelės konkurencinės sąveikos nebuvimą, Komisija per daug rėmėsi skundo pateikėjų pateiktu koreliaciniu tyrimu, nors dėl
metodologinių trūkumų ji abejojo šio tyrimo patikimumu. Ieškovės visų pirma nurodo ginčijamo sprendimo 368, 411, 416, 436,
440, 447 ir 451 konstatuojamąsias dalis.
Ieškovės ir EFPIA mano, kad Komisija neturėjo remtis PSI ir H2 receptorių blokatorių absoliučių kainų skirtumais, kad padarytų
išvadą, jog tarp šių produktų nebuvo konkurencinės sąveikos. Pirmiausia ieškovės nurodo, kad, visų pirma ginčijamo sprendimo
362 ir 363 konstatuojamosiose dalyse, Komisija pripažino, jog kainas lėmė ne įprasta konkurencinė sąveika ir kad pagrindinis
vaidmuo teko sprendimus priimančiam asmeniui (gydytojui) ir kainų reguliavimui. Šiuo atžvilgiu EFPIA nurodo, kad tai, jog
valdžios institucijos nustatė didesnę už H2 receptorių blokatorių PSI kainą, tiesiog atspindi valdžios institucijų požiūrį
į atitinkamo produkto reikšmę visuomenės sveikatai ir prisidėjimą prie naujovių, palyginti su esamais produktais, kūrimo.
Todėl gerokai naujoviškesniam produktui nustatoma didesnė kaina nei esamiems tokios pačios gydomosios paskirties produktams.
Atotrūkis tarp naujo produkto ir esamų produktų kainos gali netgi didėti, nes valdžios spaudimas mažinti receptinių vaistų
kainą labiau sietinas su senesniais produktais ar tais, kurių patento galiojimas pasibaigęs. Todėl gamintojai negali patys
laisvai nustatyti savo produktų kainų. Be to, kainų nustatymo procesas mažai veikia vartojimo procesą, nes gydytojams ne itin
rūpi kaina ir jie daugiau dėmesio skiria produktų terapiniam veiksmingumui.
Antra, ieškovės pažymi, kad apibrėžiant rinką turi būti įvertinta, kaip vartotojai reaguoja į santykinių kainų pokyčius. Todėl
konkurencinės sąveikos atveju absoliučių kainų lygis neturi reikšmės. Trečia, Komisijos teiginys, kad
Losec
yra brangesnis už alternatyvius H2 receptorių blokatorius, neatitinka pozicijos, jog kainos ir kokybės santykio atžvilgiu
PSI yra geresnis už H2 receptorių blokatorius. Komisija neatsižvelgė į aplinkybę, kurią vis dėlto pripažino ginčijamo sprendimo
38, 382 ir 385 konstatuojamosiose dalyse, kad PSI leidžia greičiau išgydyti pacientus ir kad todėl bendra gydymo PSI kaina
yra mažesnė, nors PSI dienos dozė kainuoja daugiau nei lygiavertė H2 receptorių blokatorių dienos dozė.
Todėl ieškovės nesutinka su tuo, kad vien parduotų produktų kiekiu grindžiamas vertinimas negali atspindėti produktų terapinių
skirtumų. Kitaip nei verte grindžiamas vertinimas, toks vertinimas atspindi atitinkamai ligai išgydyti reikalingą gydymo dienų
skaičių ir geriau parodo santykines dviejų skirtingų vaistų vartojimo proporcijas konkrečiu momentu.
Atsakydamos į Komisijos argumentą, kad tai, jog AZ turėjo galimybę išsiderėti didesnes PSI kainas, rodo, kad PSI yra atskiroje
nuo H2 receptorių blokatorių produktų rinkoje, ieškovės teigia, jog Komisija neištyrė realaus PSI kainų derinimo atskirose
valstybėse narėse proceso. Šiuo atžvilgiu jos paaiškina, kad AZ siekė du kartus didesnės už
Zantac
kainos, paremtos „vienos dienos kaina“, motyvuodama tuo, kad bendra vieno gydymo kurso kaina būtų ta pati, nes ji atspindi
didesnį
Losec
veiksmingumą.
Trečia, ieškovės ir EFPIA teigia, kad Vokietijos ir Jungtinės Karalystės atveju Komisija per daug rėmėsi atskirais „natūraliais
įvykiais“. Jų teigimu, jeigu atitinkamo kintamojo pokyčius vienu metu veikia daug veiksnių, atlikus ekonometrinę analizę,
galima atskirai įvertinti individualaus veiksnio įtaką ir kartu atsižvelgti į visų kitų veiksnių poveikį. Todėl Komisija negali
viso poveikio priskirti vienam veiksniui, kaip ji pasielgė daugiausia dėmesio skirdama „natūraliems įvykiams“. Remdamosi
Lexecon
ataskaita, jos teigia, kad reikėjo įvertinti vienalaikį poveikį tokių veiksnių:
Losec
ir konkuruojančių produktų kainos, konkuruojančių produktų pateikimo rinkai,
Losec
ir konkuruojančių produktų pateikimo būdų skaičiaus, visų rinkoje esančių produktų reklamos, naujų
Losec
indikacijų patvirtinimo momento ir laiko tendencijos. Ieškovės priduria, jog iš
Lexecon
ataskaitos matyti, kad H2 receptorių blokatoriai buvo toje pačioje rinkoje kaip PSI, ir tvirtina pateikusios atsakymą dėl
ginčijamo sprendimo 458–487 konstatuojamosiose dalyse išreikštos Komisijos kritikos dėl šioje ataskaitoje taikytos metodologijos.
Ieškovės nurodo, kad, kalbant apie Vokietiją, Komisija tyrė tris įvykius: antrojo PSI (pantoprazolio) pateikimą rinkai 1994 m.,
generinio H2 receptorių blokatoriaus ranitidino pateikimą rinkai 1995 m. ir generinio omeprazolio pateikimą rinkai 1999 m.
Kalbant apie pirmąjį įvykį, susijusį su pantoprazolio išleidimu į apyvartą, ieškovės teigia, kad akivaizdi
Losec
ir kitų PSI kainų sąveika ir akivaizdus PSI ir H2 receptorių blokatorių kainų sąveikos nebuvimas neįrodo, jog PSI ir H2 receptorių
blokatoriai buvo atskirose produktų rinkose. Jos teigia, kad, išrašant vaistus, gydytojams jų gydomosios savybės rūpi gerokai
labiau nei kaina. Todėl terapinis pakeičiamumas, kaip jį suvokia vaistus išrašantys gydytojai, yra esminis aspektas, todėl
Komisija nepagrįstai daugiausia dėmesio savo analizėje skyrė kainų konkurencijai. Iš
Lexecon
ataskaitos matyti, kad pradėjus prekiauti pantoprazoliu mažėjanti H2 receptorių blokatorių rinkos dalis dar labiau sumažėjo,
o tai rodo, kad pantoprazolis įgijo rinkos dalį vietoj H2 receptorių blokatorių ir kad todėl šie produktai buvo toje pačioje
rinkoje.
Kalbant apie Komisijos tirtą antrąjį įvykį, susijusį su generinio H2 receptorių blokatoriaus ranitidino pateikimu rinkai 1995 m.
rugpjūčio mėn., ieškovės vėlgi teigia, kad santykinėmis kainomis pagrįsta analizė turi mažai reikšmės. Nepaisant santykinių
kainų, vaistus išrašantys gydytojai bylos aplinkybių laikotarpiu H2 receptorių blokatorius ir PSI laikė terapiniais pakaitalais.
Iš
Lexecon
ataskaitos 2 ir 3 grafikų matyti, kad H2 receptorių blokatorių rinkos dalis, turėta prieš rinkai pateikiant ranitidiną, buvo
smarkiai sumažėjusi. Ieškovės ir EFPIA nurodo, kad dėl šio generinio vaisto pateikimo rinkai H2 receptorių blokatorių rinkos
dalis kuriam laikui padidėjo pagal apimtį, o paskui mažėjo šiek tiek lėčiau. Be to, dėl ranitidino pateikimo rinkai smarkiai
sumažėjo
Losec
rinkos dalis, taip pat, rinkai pateikus minėtą generinį vaistą, nusistovėjo kitų PSI rinkos dalies didėjimo tempas. Ieškovių
ir EFPIA nuomone, iš šių grafikų matyti, kad ranitidino pateikimas rinkai turėjo neigiamą poveikį
Losec
ir kitų PSI rinkos dalims, o tai rodo, kad šie produktai buvo toje pačioje rinkoje.
EFPIA priduria, jog Komisijos paaiškinimu, kad Vokietijoje išleidus į apyvartą ranitidiną kitų H2 receptorių blokatorių kainoms
buvo daromas didelis spaudimas, tačiau tai neturėjo įtakos PSI kainoms, neatsižvelgiama į tai, kad kainų nustatymas yra valstybinio
reguliavimo rezultatas ir kad kitokia tam tikros grupės produktų kainų raida, palyginti su kitų produktų kainomis, atspindi
valdžios politiką, kuri kiekvienoje valstybėje narėje gali skirtis.
Atsakydamos į ginčijamo sprendimo 424 konstatuojamojoje dalyje pateiktą Komisijos argumentą, kad ranitidino pateikimas rinkai
smarkiai paveikė reklaminę veiklą H2 receptorių blokatorių segmente, bet ne PSI segmente, ieškovės nesutinka su tuo, kad,
rinkai pateikus minėtą generinį vaistą, su PSI susijusi reklaminė veikla nesuaktyvėjo. Jų teigimu, nors apskritai ir
Losec
, ir kitų PSI (lansoprazolio ir pantoprazolio) reklaminės veiklos mažėjo, generinio ranitidino pateikimo rinkai momentu ši
veikla suaktyvėjo. Be to, ieškovės pažymi, kad vienas laiko atžvilgiu atskiras incidentas, susijęs su reklamine veikla, negali
būti laikomas rodančiu visą nagrinėjamu tariamų piktnaudžiavimų laikotarpiu (1993–2000 m.) buvusią padėtį. Šiuo atžvilgiu
jos nurodo, kad 1993 m. birželio mėn., rinkai pateikus PSI lansoprazolį, H2 receptorių blokatorių reklama gerokai suaktyvėjo,
tačiau 1994 m. rugsėjo mėn., rinkai pateikus PSI pantoprazolį, sulėtėjo. Tai leidžia manyti, kad reklaminėmis strategijomis
buvo reaguojama ne tik į atskirus įvykius rinkoje. Didelę bylos aplinkybių laikotarpio dalį H2 receptorių blokatorių reklaminė
veikla buvo aktyvi, siekiant konkuruoti su naująja PSI technologija. Ieškovės taip pat tvirtina, kad pateikiant generinį ranitidiną
rinkai 1995 m. rugpjūčio mėn. rinkoje klostęsi įvykiai neturėjo didelės įrodomosios reikšmės atitinkamoms produktų rinkoms
nustatyti 1993–2000 m. laikotarpiu. Komisija pati pripažino, kad šie įvykiai patvirtintų atskiros PSI rinkos buvimą Vokietijoje
tik 1995 m. rugpjūčio mėn.
Kalbant apie trečiąjį įvykį, susijusį su generinio omeprazolio išleidimu į apyvartą Vokietijoje 1999 m. balandžio mėn., ieškovės
teigia, jog ginčijamo sprendimo 425 konstatuojamojoje dalyje esanti Komisijos išvada, kad didelis generinio omeprazolio išleidimo
į apyvartą poveikis
Losec
pardavimo apimčiai ir rinkos daliai rodo, jog H2 receptorių blokatoriai nedarė
Losec
tokio didelio spaudimo, yra nepagrįsta. Ieškovės teigia, kad tai, jog 1999 m. balandžio mėn. didžiausią spaudimą
Losec
darė generinis omeprazolis, nereiškia, kad tuo momentu bei anksčiau arba vėliau konkurencinio spaudimo jam nedarė ir H2 receptorių
blokatoriai.
Kalbant apie Jungtinę Karalystę, ieškovės teigia, jog, remiantis ginčijamo sprendimo priedo 16 lentelėje pateikta bendra informacija,
neįmanoma pagrįsti ginčijamo sprendimo 452–456 konstatuojamosiose dalyse esančių Komisijos teiginių, kad
Losec
pardavimas nepakito ir jo kaina padidėjo, nepaisant to, kad 1997 m. sausio mėn. rinkai buvo pateiktas pigesnis generinis
vaistas ranitidinas. Iš
Lexecon
ataskaitos 7 grafiko matyti, kad tuo metu, kai generinis ranitidinas buvo pateiktas Jungtinės Karalystės rinkai, bendras
Losec
ir kitų PSI pardavimas sumažėjo, nors apskritai buvo linkęs didėti.
Galiausiai ieškovės priekaištauja, kad empirinis Komisijos vertinimas, atliktas siekiant apibrėžti rinką, buvo ribotas. Esminis
Komisijos išvadų pagrindas buvo skundo pateikėjos pateikta koreliacinė analizė, kurią Komisija pripažino esant riboto naudojimo,
ir nerišli diskusija apie rinkos savybes. Ieškovės teigia, kad rinkos apibrėžimo klausimą reikėjo nagrinėti remiantis keturiais
atskirais ir vienas kitą papildančiais įrodymų šaltiniais. Pirma, medicinos ekspertų pateikti įrodymai patvirtina, jog gydytojai
tik laipsniškai priėjo prie nuomonės, kad nagrinėjamos molekulės yra pakeičiami gydomieji produktai. Antra, strateginiai vidaus
dokumentai atspindi H2 receptorių blokatorių kaip esamų vaistų, tenkinusių juos išrašančius gydytojus, ir omeprazolio konkurencinį
santykį. Trečia, iš
IMS Health
ataskaitos, kurioje tirtos vaistų išrašymo praktikos tendencijos bėgant laikui, matyti, kad PSI ir H2 receptorių blokatoriai
būdavo išrašomi esant tai pačiai smulkiai diagnozei ir jų naudojimo būdai skyrėsi labai nedaug. Ieškovių teigimu, nors pagal
bendrą tendenciją visose šalyse ilgainiui buvo išrašoma santykinai daugiau PSI, santykinis H2 receptorių blokatorių nuosmukis
vyko tik laipsniškai. Ketvirta, ieškovės atliko ekonometrinę analizę dėl Vokietijos ir Jungtinės Karalystės ir jos rezultatai
atitiko kitų trijų įrodymų šaltinių rezultatus.
b)     Komisijos argumentai
Komisija paeiliui ginčija ieškovių ir EFPIA argumentus, kuriais ji kaltinama nenuoseklumu ir klaidomis. Taigi pirmiausia dėl
produktų savybių, kuriomis ji kaltinama per daug rėmusis, Komisija teigia vaistų veikimo būdo skirtumų nelaikiusi savaime
lemiamu ar reikšmingu veiksniu. PSI veikimo būdas buvo laikomas lemiančiu PSI terapinį veiksmingumą H2 receptorių blokatorių
atžvilgiu ir juo remiantis buvo galima paaiškinti kainas bei pardavimų duomenis. Todėl, Komisijos teigimu, ieškovės nepagrįstai
tvirtina, kad ji rėmėsi gydomųjų savybių aprašymu, užuot vertinusi, kaip šios savybės veikia sprendimus priimančių asmenų
pasirinkimą.
Kalbant apie EFPIA argumentą dėl ginčijamo sprendimo ir ankstesnės Komisijos praktikos priimant sprendimus neatitikimo, Komisija
teigia, pirma, kad ankstesnė jos praktika nėra sprendimo teisėtumo vertinimo kriterijus. Antra, bet kuriuo atveju ji neigia
sau prieštaravusi. Šioje byloje Komisija nustatė, kad ATC trečiasis lygis neatspindėjo faktinės situacijos rinkoje, nes jame
A2B klasei priskirta tik opaligė, viena iš tų padidėjusio skrandžio sulčių rūgštingumo sukeltų virškinamojo trakto ligų, kurių
atveju PSI vartojimas mažėjo, ir nepriskirtas refliuksas bei dispepsija. Todėl PSI ir H2 receptorių blokatorių fizinių, techninių
ar cheminių savybių skirtumai turėjo reikšmės, nes PSI ir H2 receptorių blokatorių veikimo būdo skirtumai paaiškino didesnį
PSI veiksmingumą, didelį jų pardavimo augimą ir ribotą šių dviejų produktų pakeičiamumą. Be to, Komisija teigia, kad JAV konkurencijos
institucijos farmacijos produktų rinkas apibrėžė žemiau ATC trečiojo lygio, remdamosi veikimo būdais arba atskiromis molekulėmis.
Kalbant apie tariamai nepagrįstą kaina grindžiamiems rezultatams suteiktą svarbą, Komisija teigia, kad diferencijuotų produktų
atveju pardavimas pagal vertę yra geresnis santykinės kiekvieno tiekėjo padėties ir galios rodiklis, nes vien kiekiu grindžiamas
vertinimas negali atspindėti nei pagijimo laiko skirtumų, nei produktų terapinių skirtumų, nesusijusių su laiku, pvz., daugiau
išgydymo atvejų. Be to, vertinant pardavimus pagal vertę, atsižvelgiama ir į kiekį, kuris PSI atveju vienam pacientui paprastai
yra mažesnis nei H2 receptorių blokatorių, ir į kainą, kuri PSI atveju dėl jų veiksmingumo paprastai yra didesnė. Komisija
pažymi, kad šioms išvadoms neturi įtakos santykinai nedidelis sprendimus priimančių asmenų rūpestis dėl kainos paklausos atžvilgiu,
nes, pirma, pardavimo ypatybių ir kainų elastingumo vertinimas skiriasi, nes pardavimo ypatybės atspindi su kaina nesusijusius
veiksnius, t. y. pagal juos galima įvertinti rinkos reakciją į įvairius diferencijuotų produktų pranašumus, ir, antra, didelę
įtaką derybų dėl kainų procesui turi įvairių vaistų diferenciacijos veiksniai tiek jų gydomosios vertės, tiek kainos ir kokybės
santykio atžvilgiu. Be to, ji teigia, kad net atsižvelgus į kiekiu grindžiamo pardavimo duomenis, kiekiu grindžiami duomenys,
nors gal ne taip aiškiai, bet rodytų panašias paklausos tendencijas kaip ir verte grindžiami duomenys (ginčijamo sprendimo
394 konstatuojamoji dalis).
Komisija nesutinka su EFPIA argumentu, kad ji neatliko nepriklausomos kainų ir pardavimo tendencijų analizės. Ji rėmėsi
IMS Health
ataskaitoje pateiktais duomenimis ir aiškino juos skirtingai nei ieškovės. Be to, ji atmeta kaltinimą, kad selektyviai pasinaudojo
šiais duomenimis, ir teigia, jog
IMS Health
ataskaitos išvada, kad bylos aplinkybių laikotarpiu PSI ir H2 receptorių blokatoriai buvo išrašomi visų pagrindinių smulkių
diagnozių atveju, buvo įvertinta pagal kontekstą, kuriam buvo būdingas vienakryptis pakeičiamumas, bendrų pardavimų plėtra
ir H2 receptorių blokatorių perorientavimas lengvesnėms virškinamojo trakto ligų formoms gydyti.
Kalbant apie tariamai per daug sureikšmintą
Charles River associates
(CRA) koreliacinį tyrimą, Komisija pažymi, kad šis tyrimas ginčijamo sprendimo 407 konstatuojamojoje dalyje laikytas papildomu
įrodymų šaltiniu. Ji nurodo, kad produktų kainų sugretinimas atitinkamai pagal tą pačią veikliąją medžiagą, skirtingas tos
pačios klasės veikliąsias medžiagas ir skirtingas skirtingų klasių veikliąsias medžiagas paremtas ne vien CRA tyrimu, bet
ir
Lexecon
ataskaita. Be to, ši nuoroda padaryta tiriant kainų nustatymo procesą ir veikiau patvirtina Komisijos išvadą, kad įvairių
vaistų terapinis veiksmingumas ir kainos bei kokybės santykis yra pagrindiniai veiksniai, lemiantys įmonių, besiderančių su
nacionalinėmis perkančiosiomis organizacijomis dėl kainų, santykinę derybinę galią. Komisija priduria, kad kitos nuorodos
į CRA koreliacinį tyrimą buvo padarytos apdairiai, siekiant konstatuoti, kad
prima facie
PSI ir H2 receptorių blokatorių materialinio pakeičiamumo nebuvo.
Kalbant apie tariamai nepagrįstai sureikšmintus absoliučių kainų lygius, Komisija nurodo, kad specifinėms Europos farmacijos
produktų rinkos ypatybėms negalima pritaikyti metodo, kuriuo patikrinama vartotojų reakcija į santykinių kainų pokyčius. Ginčijamame
sprendime Komisija padarė išvadas, susijusias su kainomis esant skirtingiems konkurenciniams santykiams. Ta pačia veikliąja
medžiaga grindžiamų produktų (AZ omeprazolio ir generinio omeprazolio) atveju kainomis konkuruojama aktyviai. Kita vertus,
kalbant apie skirtingų veikliųjų medžiagų, kurios labai skiriasi gydymo veiksmingumo atžvilgiu (kaip antai PSI ir H2 receptorių
blokatorių), santykį, santykinių kainų pokyčiai turėjo labai nedaug reikšmės. Taigi, atsižvelgiant į sektoriaus ypatumus,
absoliučių kainų skirtumai buvo svarbus konkurencinio spaudimo rodiklis, nes gydymo veiksmingumo atžvilgiu aukštesnės kategorijos
produktus siūlančios įmonės paprastai gali iš perkančiųjų organizacijų išsiderėti didesnes kainas.
Šiuo atžvilgiu Komisija nesutinka su EFPIA nuomone, kad kainos nėra reikšmingas konkurencijos parametras, nes įmonės nenustato
kainų taip, kaip įprastose rinkose, o gydytojams kaina ne itin rūpi. Ji paaiškina, kad kaina atspindi įvairių veiksnių, kaip
antai naujų vaistų teikiamos papildomos naudos, derybų su perkančiosiomis organizacijomis, įmonių komercinių sprendimų dėl
kainodaros tokiose sistemose, kurių atveju įmonės gali laisvai nustatyti kainas (pvz., orientacinių kainų sistemos), vaistų
pakeičiamumo nacionalinių taisyklių ar naujų vaistų pateikimo rinkai sąveiką.
Atsižvelgiant į tai, kad naujovės yra pagrindinis konkurencijos veiksnys farmacijos sektoriuje, jų diegimo nulemtą didesnį
vaisto veiksmingumą paprastai atspindi tai, kad perkančiosios organizacijos sutinka su didesnėmis už ne tokių naujoviškų rinkoje
jau esančių produktų kainomis. Atsižvelgiant į tai, kad farmacijos įmonė neprivalo išleisti į apyvartą savo naujo produkto
konkrečioje šalyje, didesnių už esamų produktų maksimalių kainų ar didesnių už esamų produktų kompensavimo lygių užsitikrinimas
veikiau patvirtina naujoviško produkto terapinį pranašumą ir rodo, kad rinkoje esantys produktai nedaro tokio spaudimo, dėl
kurio perkančioji organizacija galėtų išlaikyti ligtolines kainas. Be to, kompensavimo lygių, maksimalių suderintų kainų ar
rinkoje faktiškai taikomų kainų skirtumų išlaikymas ar jų padidėjimas laikui bėgant veikiau patvirtina, kad naujoviškas produktas
nepatiria didelio spaudimo. Komisijos teigimu, kitų produktų konkurencinio spaudimo buvimas arba nebuvimas ir iš to išplaukiantis
poveikis deryboms dėl kainų yra farmacijos įmonių komercinėms perspektyvoms reikšmingi veiksniai, todėl jie yra lemiami apibrėžiant
produktų rinką.
Komisija tvirtina, kad vaidmenį kainų nustatymo procese taip pat atlieka pasiūla ir paklausa, nes paprastai kaina yra perkančiosios
organizacijos pasirengimo mokėti, kuris priklausys nuo jos galimybių mokėti ir vaistui gydymo veiksmingumo bei naujoviškumo
atžvilgiu teikiamos reikšmės, taip pat nuo farmacijos įmonės pasirengimo tiekti, pasekmė. Tai, kad kiekvienos šalies ar atitinkamo
laikmečio valstybės politika skiriasi, nepaneigia kainų reikšmės, nes neginčijama, kad didesnis nei esamų produktų terapinis
veiksmingumas visada yra svarbus derybų veiksnys. Ji priduria, jog šią nuomonę patvirtina tai, kad
Losec
kainą gerokai labiau nei mažiau efektyvius vaistus, pvz., H2 receptorių blokatorius, veikė panašiomis ar identiškomis molekulėmis
pagrįstų vaistų pateikimas rinkai, ir jos tikrai neveikė diskrecinis reguliavimo įgaliojimų įgyvendinimas.
Komisija nesutinka su EFPIA teiginiu, kad gamintojai negali laisvai nustatyti savo produktų kainų, ir teigia, kad iš šalių,
į kurias atsižvelgta, Jungtinė Karalystė taiko laisvų kainų politiką, Belgija nustato tik maksimalias kainas, o penkios valstybės
taiko orientacinių kainų sistemas, pagal kurias farmacijos įmonės gali nustatyti didesnę kainą nei kompensuojama. Be to, Komisija
teigia, kad tai, jog su perkančiosiomis organizacijomis suderintos kainos viršijo konkurencingą lygį, patvirtina aplinkybė,
kad 1999 m. Vokietijos rinkai pateikus generinį omeprazolį,
Losec
ir kitų PSI kaina smarkiai sumažėjo.
Komisija priduria, kad nors sutariama, jog kaina neturi didelės įtakos vaistų išrašymo praktikai, nes gydytojai visų pirma
vadovaujasi terapiniais motyvais, kaina turi didelę įtaką iš vartojimo gaunamoms įplaukoms. Todėl PSI gamintojo komerciniam
elgesiui daromą spaudimą reikia vertinti ne tik užduodant klausimą, ar H2 receptorių blokatoriai mažino pardavimą, bet ir
ar H2 receptorių blokatoriai mažino kainas.
Dėl ieškovės argumento, kad bendra gydymo PSI kaina yra mažesnė, nes gydymas trumpesnis, Komisija nurodo, kad šis argumentas
paremtas PSI ir H2 receptorių blokatorių kainos ir kokybės santykio „supaprastintu kiekybiniu įvertinimu“. Šiuo atžvilgiu
ji nurodo, kad šiuo argumentu atsižvelgiama tik į vieną parametrą, t. y. išgydymo laiką, ir tik vienos iš ligų, kurią buvo
leista gydyti
Losec
, t. y. opaligės, atveju. Be to, šiuo argumentu neatsižvelgiama į tai, kad PSI yra gerokai pranašesni už H2 receptorių blokatorius
išgydymo atvejų, simptomų palengvinimo ir ligos atsinaujinimo prevencijos atžvilgiu, ir į tai, kad PSI ir H2 receptorių blokatoriai
buvo laikomi užimančiais skirtingą padėtį gydymo hierarchijoje.
[konfidencialu
(
)
]
Be to, pateikus rinkai naują pranašesnį vaistą, gali gerokai padaugėti naujų pardavimų, jeigu iki tol prieinami vaistai nebuvo
vartojami, taip pat dėl naujojo vaisto vartojimo kartu su ankstesniu produktu. Šiuo atžvilgiu bendras H2 receptorių blokatorių
ir PSI pardavimas nagrinėjamose šalyse 1993–1999 m. išaugo daugiau kaip 50 %, tačiau nėra įrodymų, kad būtų panašiai padaugėję
atitinkamų ligų. Todėl gali būti, kad kartu su PSI pateikimu rinkai padidėjo absoliuti su padidėjusiu skrandžio sulčių rūgštingumu
susijusių virškinamojo trakto ligų gydymo kaina.
Komisija taip pat pažymi, kad žodinio proceso metu ieškovės neginčijo, jog PSI buvo brangesni už H2 receptorių blokatorius.
Bet kuriuo atveju nėra pagrindo atlikti ieškovių siūlomus pakeitimus, nes dėl PSI terapinio pranašumo, viena vertus, buvo
galima nustatyti didesnes absoliučias vieneto kainas, ir, kita vertus, gydytojai ėmė vis dažniau juos išrašinėti. Todėl kainų
keitimas dėl PSI terapinio pranašumo reikštų neatsižvelgimą į veiksnį, dėl kurio PSI išvengė H2 receptorių blokatorių konkurencijos.
Kalbant apie tariamai neteisingą „natūralių įvykių“ svarbos aiškinimą, Komisija nurodo, kad būtina, jog nagrinėjamas įvykis
būtų izoliuotas ir tiriamas pakankamai pastoviomis aplinkybėmis. Ji teigia, kad ieškovės klysta, teigdamos, jog Komisija rėmėsi
atskirais dviejose šalyse užfiksuotais įvykiais, kad apibrėžtų rinką 1993–2000 m. septyniose valstybėse. Komisijos pateikta
įvykių analize papildomos ir patvirtinamos išvados, susijusios su įvairiausiais veiksniais, kaip antai produktų savybėmis,
pardavimu, pakeičiamumu ir kainų raida nagrinėjamais metais. Be to, Komisija teigia, kad net vertinant Vokietijoje ir Jungtinėje
Karalystėje konstatuotus „natūralius įvykius“ izoliuotai, jie patys patikimai įrodo, jog H2 receptorių blokatoriai nedarė
didelio konkurencinio spaudimo PSI. Komisija priduria, kad
Lexecon
ataskaitoje nepaneigtos įvairios abejonės, susijusios su autokoreliacija, modelio, pagal kurį daroma prielaida, kad H2 receptorių
blokatoriai ir PSI priklauso tai pačiai rinkai, specifikacija, ir „celofanine klaida“ (angl.
cellophane fallacy
). Be to,
Lexecon
ataskaitos išvados nėra nesuderinamos su atskiros PSI rinkos Vokietijoje ir Jungtinėje Karalystėje buvimu, ir šios išvados
ieškovės neginčija. Į argumentą, kad neatliko savo ekonometrinio tyrimo, Komisija atsako, jog jos tyrimas paremtas įvairiais
bylos medžiagoje nurodytais veiksniais. Tačiau ji pažymi, kad dėl rinkos ypatybių sunku taikyti standartinius ekonometrinius
paklausos pakeičiamumo modelius.
Komisija taip pat pažymi, kad ieškovės nenurodo konkrečių vienu metu vykusių įvykių, į kuriuos reikia atsižvelgti, aiškinant
Jungtinės Karalystės ir Vokietijos rinkose Komisijos nustatytus įvykius. Be to, ji nesutinka, kad jos vertinimas nepagrįstas
išsamiais faktiniais duomenimis, nes jis pagrįstas, be kita ko,
IMS Health
ataskaitos duomenimis, susijusiais su atitinkamų produktų paklausa ir kainomis, taip pat pačios AZ atsakant į pranešimą apie
kaltinimus pateiktais duomenimis.
Toliau Komisija paeiliui aptaria ginčijamame sprendime tirtus „natūralius įvykius“. Visų pirma, kalbant apie pantoprazolio
pateikimą Vokietijos rinkai 1994 m., ji pažymi, jog tolesnis H2 receptorių blokatorių rinkos dalies mažėjimas po pantoprazolio
išleidimo į apyvartą rodo, kad PSI pardavimas didėjo H2 receptorių blokatorių nenaudai, be to, PSI pardavimas labai išplito.
Komisijos nuomone, nors šie įvykiai rodo, kad tuo metu PSI darė H2 receptorių blokatoriams didelį konkurencinį spaudimą, jie
neįrodo, kad buvo ir atvirkščiai.
Kalbant apie generinio ranitidino pateikimą Vokietijos rinkai 1995 m., Komisija nesutinka, kad, pateikus rinkai šį generinį
vaistą, nukentėjo
Losec
pardavimas, o kitų PSI pardavimas kurį laiką nustojo didėti, ir pažymi, kad
Lexecon
ataskaitos duomenys grindžiami kiekiu. Ji pažymi, kad ieškovės nepaaiškina, kodėl šiuo atveju pardavimas pagal vertę nėra
tinkamesnis rodiklis diferencijuotų produktų atveju. Pagal vertę PSI pardavimas kaip bendro PSI ir H2 receptorių blokatorių
pardavimo procentinė dalis toliau didėjo nuo 32 % 1994 m. iki 42 % 1995 m., 57 % 1996 m. ir 67 % 1997 m. (ginčijamo sprendimo
priedo 16 lentelė; Komisija taip pat nurodo PSI pardavimo raidą absoliučia verte, pateiktą to paties priedo 11 lentelėje).
Bet kuriuo atveju metiniai kiekybiniai pardavimo duomenys nepatvirtina ieškovių argumento, nes iš ginčijamo sprendimo priedo
19 lentelės matyti, kad 1994–1997 m. Vokietijoje per metus parduotas H2 receptorių blokatorių kiekis nepertraukiamai mažėjo,
o per metus parduotas PSI kiekis tuo pačiu laikotarpiu nepertraukiamai didėjo. Kalbant apie EFPIA argumentą, kad 1995 m. Vokietijos
rinkai pateikus generinį ranitidiną, pagal apimtį sumažėjo
Losec
rinkos dalis, Komisija pažymi, kad vienintelis svarbus palyginimas yra H2 receptorių blokatorių ir PSI, o ne vien H2 receptorių
blokatorių ir
Losec
.
Komisijos nuomone, iš
Lexecon
ataskaitos 5 ir 6 grafikų neįmanoma padaryti išvados, kad
Losec
reklaminių vizitų pas gydytojus mažėjo. Ji pažymi, jog iš minėtos ataskaitos 5 grafiko matyti, kad maždaug tuo metu, kai
rinkai buvo pateiktas generinis ranitidinas, H2 receptorių blokatorių reklaminių vizitų pas gydytojus daugiau negu padvigubėjo,
o paskui šių vizitų skaičius vėl pasiekė buvusį lygį. Todėl ginčijamo sprendimo 424 konstatuojamojoje dalyje padaryta Komisijos
išvada yra pagrįsta. Be to, Komisijos teigimu, atlikdama „natūralių įvykių“ analizę, daugiausia dėmesio ji skyrė tam tikriems
identifikuotiniems įvykiams, per trumpą laiką sukėlusiems esminius, pastebimus padarinius. Todėl ginčijamame sprendime atsižvelgiama
tik į konkretų generinio ranitidino pateikimo Vokietijos rinkai įvykį, nes šis įvykis yra vienintelis, turintis aiškų ryšį
su reklaminių vizitų pas gydytojus skaičiumi.
Kalbant apie generinio omeprazolio pateikimą Vokietijos rinkai 1999 m., Komisija teigia, kad generinio omeprazolio poveikį
Losec
pardavimui ir kainoms reikia aiškinti kartu su akivaizdžiu generinio ranitidino pateikimo rinkai poveikio PSI kainoms ir
pardavimui nebuvimu. Argumentas, jog tinkamiausių produkto pakaitalų nustatymas nereiškia, kad nėra kitų artimų pakaitalų,
neleidžia ieškovėms paneigti Komisijos išvados, jog Vokietijoje H2 receptorių blokatoriai nedarė pakankamai didelio konkurencinio
spaudimo, kad būtų priskirti tai pačiai rinkai kaip PSI.
Kalbant apie generinio ranitidino pateikimą Jungtinės Karalystės rinkai 1997 m., Komisija nurodo, jog iš ginčijamo sprendimo
priedo 16 lentelės matyti, kad PSI pardavimas, išreikštas kaip bendro PSI ir H2 receptorių pardavimo procentinė dalis, nuo
1997 m. Jungtinėje Karalystėje toliau didėjo, nepaisant to, kad tų pačių metų sausio 1 d. rinkoje atsirado generiniai H2 receptorių
blokatoriai. Be to, iš prie ginčijamo sprendimo pridėtų 30 ir 37 lentelių matyti, kad 1997 m. padidėjo
Losec
pardavimas ir kaina. Komisijos nuomone, net atsižvelgus į duomenis, susijusius su pardavimo apimtimi, iš
Lexecon
ataskaitos 7 grafiko neįmanoma spręsti, kad, Jungtinės Karalystės rinkai pateikus generinį ranitidiną,
Losec
pardavimas smarkiai sumažėjo, nes
Losec
pardavimo sumažėjimas nebuvo neįprastas reiškinys, palyginti su bendrais pardavimo apimties pokyčiais, vertinamais pagal
mėnesius. Be to, kitų PSI pardavimo apimtis toliau nepertraukiamai didėjo.
Komisijos manymu, ieškovių teiginys, jog ji atliko pernelyg ribotą empirinį tyrimą, yra nepagrįstas, ir jų pateikti įrodymai
nepakeičia pirmiau nurodytų išvadų. Be to, ji nesutinka su ieškovių išvada ir teigia, kad neturi reikšmės tai, jog bylos aplinkybių
laikotarpio pabaigoje H2 receptorių blokatorių vis dar buvo parduodama daug, nes atskiros rinkos buvimui nebūtina, kad tam
tikros kategorijos produktų pardavimas būtų smarkiai sumažėjęs.
c)     Bendrojo Teismo vertinimas
Ieškovių ir EFPIA pateiktus kaltinimus būtų galima sugrupuoti pagal tris aspektus, atitinkamai susijusius su nepakankamu atsižvelgimu
į naudojimą gydymui, per dideliu dėmesiu kainų rodikliams ir per dideliu „natūralių įvykių“ sureikšminimu. Jie toliau bus
nagrinėjami iš eilės.
Dėl atsižvelgimo į nagrinėjamų produktų naudojimą gydymui
Ieškovės ir EFPIA iš esmės teigia, kad Komisija per daug rėmėsi produktų gydomųjų savybių aprašymu ir neatsižvelgė į nagrinėjamų
produktų naudojimą gydymui, kuris, jų nuomone, yra identiškas.
Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad ginčijamo sprendimo 373–379 konstatuojamosiose dalyse Komisija rinkos apibrėžimo analizę
pradėjo pirmiausia nurodydama, kad labai skiriasi PSI ir H2 receptorių blokatorių veikimo būdas. Taigi Komisija pažymėjo,
kad, atsižvelgiant į unikalų PSI veikimo būdą, t. y. tiesiogiai veikti rūgštį gaminantį protono siurblį, terapiniu atžvilgiu
jie buvo pranašesni už H2 receptorių blokatorius. Nors Komisija veikimo būdą laikė pagrindine produkto savybe, ginčijamo sprendimo
378 konstatuojamojoje dalyje ji apdairiai nurodė, kad vien šio veiksnio nepakanka atskirai rinkai konstatuoti.
Todėl Komisija, antra, atkreipė dėmesį į PSI ir H2 receptorių blokatorių naudojimą gydymui. Ginčijamo sprendimo 382 konstatuojamojoje
dalyje ji nustatė, kad daugeliu nesteroidinių priešuždegiminių vaistų, Zollingerio-Ellisono sindromo, gastroezofaginio refliukso
ir dispepsijos sukeltų opaligės atvejų PSI buvo vienintelis veiksmingas vaistas simptomams palengvinti, išgydyti ir ilgalaikei
ligos atsinaujinimo prevencijai užtikrinti. Be to, ginčijamo sprendimo 384 ir 490 konstatuojamosiose dalyse Komisija pripažino,
kad
Losec
darė didelį konkurencinį spaudimą H2 receptorių blokatoriams, todėl juos gaminančios įmonės buvo priverstos orientuotis į
paskesnes, lengvesnes ligas, kurioms gydyti tradiciškai būdavo naudojami antacidai ir alginatai. Be kita ko, būtent dėl šios
priežasties bylos aplinkybių laikotarpiu H2 receptorių blokatorius buvo galima įsigyti be recepto.
Šią išvadą iš esmės patvirtina ieškovių per administracinę procedūrą pateiktos medicinos ekspertų išvados, iš kurių, kaip
nurodyta šio sprendimo 68 punkte, aišku, kad PSI paprastai būdavo naudojami sunkioms, o H2 receptorių blokatoriai – lengvesnėms
ligų formoms gydyti. Todėl ginčijamo sprendimo 389 konstatuojamojoje dalyje Komisija pripažino, kad PSI terapinis pranašumas
lėmė PSI ir H2 receptorių blokatorių hierarchiją, nes šie produktai naudoti skirtingais gydymo etapais, priklausomai nuo to,
ar gydymą norėta suaktyvinti, ar sulėtinti.
Todėl iš ginčijamo sprendimo darytina vienareikšmė išvada, kad Komisija, siekdama apibrėžti atitinkamą rinką, nustatė ne vien
produktų gydomąsias savybes. Atvirkščiai, PSI veikimo būdas buvo laikytas esminiu veiksniu tik tiek, kiek jis lėmė PSI terapinį
pranašumą H2 receptorių blokatorių atžvilgiu. Tuo remiantis, šis terapinis pranašumas laikytas atitinkamo PSI ir H2 receptorių
blokatorių naudojimo gydymui skirtumus ir todėl šių produktų tarpusavio santykį funkcinio pakeičiamumo atžvilgiu lėmusiu veiksniu.
Taigi, nors, kaip yra aišku iš šio sprendimo 108 punkte nurodytų ankstesnių Komisijos sprendimų, ieškovės pagrįstai pažymi,
kad būtina atsižvelgti į vaistų veikimo būdo skirtumus, jeigu dėl to jie skirtingai naudojami gydymui, ir šių skirtumų nepaisyti,
jeigu nagrinėjami vaistai panašiai naudojami gydymui, jos negali teigti, kad Komisija šioje byloje neatsižvelgė į nagrinėjamų
vaistų naudojimą gydymui. Iš ginčijamo sprendimo aišku, kad Komisija savo analizėje tinkamai atsižvelgė į jų naudojimą gydymui.
Kalbant apie kaltinimą, kad Komisija nukrypo nuo savo ankstesnės sprendimų priėmimo praktikos apibrėžiant rinką atsižvelgti
į ATC trečiąjį lygį, visų pirma reikia pažymėti, jog iš ginčijamo sprendimo 371 konstatuojamosios dalies matyti, kad ATC sistemoje
farmacijos produktai skirstomi į skirtingas grupes pagal jų veikiamus organus ar sistemas ir chemines, farmakologines bei
gydomąsias savybes, ir į penkis lygius. ATC trečio lygio farmacijos produktai skirstomi pagal gydymo indikacijas, ATC ketvirtajame
lygyje paprastai atsižvelgiama į veikimo būdą, o penktajame apibrėžiamos siauriausios klasės, apimančios atskiras veikliąsias
medžiagas. Ginčijamame sprendime Komisija nurodė, kad rinkos apibrėžimo atveju analizė paprastai pradedama nuo trečiojo ATC
lygio. Tačiau ji pridūrė, jog į kitus ATC lygius taip pat atsižvelgiama, paaiškėjus, kad kituose ATC lygiuose yra pakankamai
didelis konkurencinis spaudimas ir kad todėl trečiasis ATC lygis nesuteikia galimybės teisingai apibrėžti rinkos.
Iš ginčijamo sprendimo 372 konstatuojamosios dalies matyti, kad šioje byloje Komisija neatsižvelgė į ATC trečiąjį lygį, nes
A2B klasei buvo priskirti tik vaistai nuo opaligės ir neįtraukti vaistai, naudojami nuo dviejų iš trijų pagrindinių su padidėjusiu
skrandžio sulčių rūgštingumu susijusių virškinamojo trakto ligų, t. y. gastroezofaginio refliukso ir dispepsijos. EFPIA nepateikia
jokio argumento, kuriuo remiantis būtų galima suabejoti šiuo klausimu atlikto Komisijos vertinimo pagrįstumu. Be to, reikia
pažymėti, kad atsižvelgimas į ATC lygį, kuriam priskiriami vaistai, buvo tik pradinis Komisijos analizės etapas.
Todėl kaltinimą, kad Komisija klaidingai pernelyg sureikšmino produktų savybes ir neatsižvelgė į jų naudojimą gydymui, reikia
atmesti.
Dėl kainų rodikliams suteiktos reikšmės
Ieškovės ir EFPIA teigia, kad, vertindama su kainomis susijusius veiksnius, kad apibrėžtų atitinkamą rinką, Komisija padarė
akivaizdžių klaidų.
Vertinant ieškovių ir EFPIA argumentus, reikia turėti omenyje farmacijos sektoriaus norminę bazę, apibūdintą ginčijamo sprendimo
neginčijamose išvadose.
Ginčijamame sprendime Komisija nustatė, kad įtaką valstybės kompensuojamų vaistų kainoms valdžios institucijos darė pagal
dvi sistemas, kurios kai kuriose valstybėse yra taikomos bendrai. Pagal pirmąją sistemą valdžios institucijos dėl kompensuojamosios
kainos derasi su gamintojais arba nustato ją vienašališkai, remdamosi gamintojų pateikiama informacija. Tarp veiksnių, į kuriuos
atsižvelgia valdžios institucijos, yra papildoma gydomoji nauda, kainos ir kokybės santykis, tokių pačių ar panašių produktų
kainos vidaus arba užsienio rinkose bei gamintojų patiriamos mokslinių tyrimų ir plėtros išlaidos (ginčijamo sprendimo 118
ir 120 konstatuojamosios dalys). Šiuo atžvilgiu Komisija konstatavo, kad įmonė turi itin didelę galimybę išsiderėti dideles
kainas, jeigu jos produktas yra būtinas tam tikroms ligoms tinkamai gydyti (ginčijamo sprendimo 365 konstatuojamoji dalis).
Pagal antrąją sistemą kompensuojamoji kaina nustatoma pagal orientacinę kainą, kuri nustatoma kiekvienai panašaus gydomojo
poveikio produktų grupei remiantis santykinai nedidele vieno ar daugiau šios grupės produktų kaina. Orientacinė kaina – tai
maksimalus kompensuojamas dydis, taikomas visiems atitinkamos kategorijos produktams, o gamintojai gali nustatyti didesnes
kainas, ir tokiu atveju pacientai turi padengti papildomą kainos dalį. Atsakydama į Bendrojo Teismo pateiktus klausimus, Komisija
patvirtino, kad ši sistema paprastai taikoma tik generinę versiją turintiems produktams. Be to, taikant šią sistemą, kartu
gali būti taikomas pakeičiamumo mechanizmas, pagal kurį vaistinės gydytojo išrašytą vaistą gali arba privalo pakeisti pigesniu
lygiaverčiu generiniu vaistu (ginčijamo sprendimo 118 ir 119 konstatuojamosios dalys).
Išanalizavusi Vokietijoje, Belgijoje, Danijoje, Norvegijoje, Nyderlanduose, Jungtinėje Karalystėje ir Švedijoje vyraujančias
sistemas, Komisija priėjo prie išvados, kad farmacijos įmonių derybinė galia labai priklauso nuo jų produktų teikiamos papildomos
naudos ir veiksmingumo kitų rinkoje esančių produktų atžvilgiu. Revoliuciniams produktams, kurie yra gerokai pranašesni už
esamus produktus, valdžios institucijos paprastai leidžia nustatyti didesnę kainą (ginčijamo sprendimo 128 konstatuojamoji
dalis). Komisija pažymėjo, kad Vokietijoje ir Danijoje (nuo 1995 m.), Nyderlanduose (iki 1996 m.), Jungtinėje Karalystėje
ir Švedijoje gamintojams buvo leidžiama laisvai nustatyti kompensuojamųjų produktų kainas. Tačiau gamintojai retai nustato
didesnę už valdžios institucijų nustatomą kompensuojamąją jų produktų kainą, nes paklausa tampa elastingesnė, jeigu pacientams
tenka padengti kompensuojamą kainos dalį viršijančią sumą. Jeigu esant orientacinių kainų sistemai originalaus vaisto gamintojas
nesumažina savo kainos iki orientacinės kainos, nustatytos rinkai pateikus generinį produktą, jis gali prarasti nemažą rinkos
dalį (ginčijamo sprendimo 129 konstatuojamoji dalis).
Šioje byloje Komisija nustatė, kad 1991–2000 m. PSI kainos apskritai gerokai viršijo H2 receptorių blokatorių kainas (ginčijamo
sprendimo 401 konstatuojamoji dalis).
Pirmiausia Bendrasis Teismas pažymi, jog iš Komisijos išvadų dėl reglamentavimo sistemų, kuriomis remdamosi, valdžios institucijos
daro įtaką kainoms ar jas lemia, matyti, kad naujo farmacijos produkto kaina labai priklauso nuo to, kaip valdžios institucijos
suvokia jo santykinę gydomąją naudą, palyginti su esamais produktais. Jeigu naujas produktas suteikia papildomą gydomąją naudą,
nacionalinė institucija, atsižvelgiant į atitinkamoje valstybėje galiojančią sistemą, bus linkusi nustatyti maksimalų jo kompensavimo
lygį ar maksimalią pardavimo kainą, gerokai didesnę už esamų mažesnę gydomąją naudą teikiančių farmacijos produktų kainą.
Be to, ši pozicija atitinka tai, ką konstatavo Komisija. Ginčijamo sprendimo 369 konstatuojamojoje dalyje ji pažymėjo, kad
PSI terapinis pranašumas ir kainos bei kokybės santykis buvo pagrindiniai veiksniai, suteikę farmacijos įmonėms galimybę iš
nacionalinės valdžios institucijų išsiderėti palyginti dideles kainas. Be to, ginčijamo sprendimo 385 konstatuojamojoje dalyje
ji pripažino, kad tai, jog
Losec
kaina, kurią AZ pavyko išsiderėti, viršijo H2 receptorių kainą, rodo, kad valdžios institucijos laikė PSI pranašesniais terapiniu
atžvilgiu.
Todėl Bendrasis Teismas laikosi nuomonės, kad PSI ir H2 receptorių blokatorių absoliučių kainų skirtumas iš esmės atspindi
tai, kaip valdžios institucijos suvokia veiksnį, į kurį Komisija jau atsižvelgė apibrėždama rinką, t. y. didesnį nei H2 receptorių
blokatorių PSI terapinį veiksmingumą.
Antra, reikėtų pažymėti, kaip yra aišku iš Pranešimo dėl rinkos apibrėžimo 39 punkto, kad kainų lygių panašumas ir (arba)
jų sutapimas gali turėti reikšmės apibrėžiant atitinkamą produktų rinką, nes dviejų produktų kaina gali labai skirtis tuo
atveju, jeigu pigesnis produktas nedaro jokio konkurencinio spaudimo.
Ieškovės ir EFPIA teigia, kad kainų atotrūkis šioje byloje neturi reikšmės, nes kainas lemia ne įprasta konkurencinė sąveika,
o didelę įtaką joms daro valdžios institucijos. Atsižvelgiant į šį argumentą, reikia išnagrinėti, ar dėl to, kad H2 receptorių
blokatorių ir PSI konkurencinę sąveiką kainų pagrindu lemia valdžios institucijos ir galiojančios nacionalinės reglamentavimo
sistemos, PSI ir H2 receptorių blokatorių absoliučių kainų skirtumai visiškai netenka reikšmės.
Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, jog iš Komisijos išvadų dėl nacionalinių reglamentavimo sistemų, kuriomis remiantis nustatomos
kainos, matyti, kad nagrinėjamu laikotarpiu Vokietijoje, Danijoje, Norvegijoje ir Nyderlanduose iki 1996 m., Švedijoje ir
tiek, kiek tai buvo įmanoma laikantis su valdžios institucijomis suderintų pelno ribų, Jungtinėje Karalystėje įmonės galėjo
laisvai nustatyti savo kainas. Belgijoje, kur iki 2001 m. galiojo maksimalių kainų sistema, ir Nyderlanduose, kur 1996 m.
buvo įvesta maksimalių didmeninių kainų sistema, farmacijos įmonių laisvė nustatyti kainas buvo ribota. Be to, Jungtinėje
Karalystėje valdžios institucijos taip pat nustatydavo kompensuojamųjų generinių produktų kainas (ginčijamo sprendimo 121–129 konstatuojamosios
dalys).
Iš šių pastabų darytina išvada, kad didesnės už kompensuojamąjį dydį, suderintą su valdžios institucijomis, farmacijos produktų
kainos galėjo būti nustatomos ten, kur paklausa linkusi į didesnį elastingumą. Tačiau iš ginčijamo sprendimo negalima spręsti,
ar ir kiek atitinkamose valstybėse buvo nustatytos didesnės už kompensuojamąjį dydį PSI kainos.
Todėl reikia patikrinti, ar pagrįstas ieškovių argumentas, kad šioje byloje PSI ir H2 receptorių blokatorių kainų skirtumai
neturi reikšmės, pagal du hipotetinius atvejus, t. y., pirma, atvejį, kai farmacijos produktų kainas nustato valdžios institucijos
ir (arba) kai jos neviršija valdžios institucijų nustatytų kompensuojamųjų dydžių, ir, antra, atvejį, kai farmacijos produktų
kainos viršija valdžios institucijų nustatytus kompensuojamuosius dydžius.
Taigi, pirma, kalbant apie PSI ir H2 receptorių blokatorių kainų skirtumo reikšmę tuo atveju, kai farmacijos produktų kainas
nustato valdžios institucijos ir (arba) šios kainos neviršija kompensuojamųjų dydžių, pirmiausia reikia pažymėti, jog iš ginčijamo
sprendimo 130 konstatuojamosios dalies matyti, kad, jeigu nacionalinės valdžios institucijos įgyvendina politiką, kuria siekiama
riboti išlaidas sveikatai, taikomomis priemonėmis paprastai siekiama paskatinti gydytojus išrašinėti generinius farmacijos
produktus, užuot išrašinėjus originalias šių produktų versijas. Be to, daugelyje iš nagrinėjamų valstybių galiojanti orientacinių
kainų sistema, taikoma tik tuo atveju, jeigu yra generinė produkto versija, ir priemonės, kuriomis vaistinių lygmeniu siekiama
skatinti ar netgi įpareigoti originalius vaistus keisti jų generinėmis versijomis, leidžia generiniams produktams, vos pateikus
juos rinkai, daryti didelį konkurencinį spaudimą originaliems PSI, kaip antai
Losec
.
Tačiau bylos medžiagoje nėra nieko, kas įrodytų, kad nacionalinės reglamentavimo sistemos dėl mažesnės H2 receptorių blokatorių
kainos spaudė riboti PSI pardavimą ar mažinti jų kainas. Neatrodo, kad valdžios institucijos apskritai būtų skatinusios ar
įpareigojusios vaistinėms išduodant vaistus PSI keisti H2 receptorių blokatoriais. Be to, iš ginčijamo sprendimo aišku, kad,
kadangi nagrinėjamose valstybėse orientacinių kainų sistema buvo taikoma tik originaliems farmacijos produktams ir jų generinėms
versijoms, PSI kainos ar nustatyti jų kompensuojamieji dydžiai niekaip nepriklausė nuo (mažesnių) H2 receptorių blokatorių
kainų.
Iš to, kas nurodyta, darytina išvada, kad, nors nacionalinės reglamentavimo sistemos tam tikru mastu neleido farmacijos produktams
įprastai konkuruoti kainomis, nepaneigiama, kad jos galėjo daryti didelę įtaką farmacijos įmonių pajamoms, nustatydamos kainas
arba kompensuojamuosius dydžius pagal generinių produktų kainas ir skatindamos arba įpareigodamos vaistinėms išduodant vaistus
originalius PSI keisti jų generinėmis versijomis.
Aplinkybė, kad šioje byloje reglamentavimo sistemos, atsižvelgiant į mažesnes H2 receptorių blokatorių kainas, nedarė įtakos
PSI kainoms ar jų pardavimo kiekiui, leidžia daryti išvadą, jog PSI nustatyti kompensuojamieji dydžiai beveik neleido, kad
mažesnės H2 receptorių blokatorių kainos darytų jiems konkurencinį spaudimą. Šiuo atžvilgiu reikėtų priminti, kad atitinkamos
rinkos apibrėžimo tikslas – nustatyti produktui, kuriuo remiantis rinka apibrėžiama, daromą konkurencinį spaudimą. Tai, kad
šio konkurencinio spaudimo nėra ar kad jis yra nereikšmingas dėl reglamentavimo sistemos, nulemiančios produktų konkurencinės
sąveikos sąlygas ir mastą, neturi įtakos reikšmei, kuri apibrėžiant rinką teikiama išvadai, kad šio konkurencinio spaudimo
nėra ar kad jis nereikšmingas.
Nustačius, kad kiti produktai nedaro produktų grupei didelio konkurencinio spaudimo ir todėl šią grupę galima laikyti sudarančia
atitinkamą produktų rinką, šią produktų grupę nuo didelio konkurencinio spaudimo apsaugančių veiksnių rūšis ar pobūdis turi
tik nedidelę reikšmę, nes konstatavus, jog konkurencinio spaudimo nėra, galima daryti išvadą, kad dominuojančią padėtį taip
apibrėžtoje rinkoje užimanti įmonė galėtų paveikti šios rinkos vartotojų interesus, piktnaudžiaujamu elgesiu neleisdama išlaikyti
veiksmingos konkurencijos.
Todėl Komisija, ginčijamo sprendimo 364 konstatuojamojoje dalyje padariusi išvadą, kad jeigu naujos kategorijos produktų kaina
iš pradžių nustatoma ir išlaikoma gerokai didesnio lygio nei kitų produktų, naudojamų toje pačioje gydymo srityje, tai rodo
nedidelį tų kitų produktų konkurencinio spaudimo laipsnį.
Antra, kadangi PSI kaina galėjo būti didesnė už valdžios institucijų nustatytą kompensuojamąjį dydį ir todėl pacientui teko
padengti šį dydį viršijančią kainos dalį, tai galėjo lemti paklausos elastingumą, net jeigu, kaip teigia ieškovės ir EFPIA,
iš visos bylos medžiagos matyti, kad šis elastingumas bet kuriuo atveju būtų buvęs menkas, atsižvelgiant į tai, kad pagrindinis
vaidmuo pasirenkant išrašytinus vaistus teko gydytojams, ir į svarbą, kurią, išrašydami vaistus, gydytojai teikė jų terapiniam
veiksmingumui.
Šiuo atžvilgiu reikėtų pridurti, jog aplinkybė, kuri nebuvo ginčyta, kad pacientams ir gydytojams mažai rūpi vaistų kaina,
net jei ji viršija kompensuojamąjį dydį, patvirtina nuomonę, kad H2 receptorių blokatoriai dėl savo mažesnės kainos nedarė
didelio konkurencinio spaudimo PSI, ir tai galėjo atspindėti didelis absoliučių šių produktų kainų skirtumas.
Vis dėlto siekiant įvertinti, ar mažesnės H2 receptorių blokatorių kainos darė didelį konkurencinį spaudimą PSI, klausimas,
ar PSI kaina viršijo kompensuojamąjį dydį, turi tik nedidelę reikšmę, nes pagrindinis klausimas yra tas, ar nekompensuojama
PSI kainos dalis, kurią turi padengti pacientai, yra didesnė už nekompensuojamą H2 receptorių kainos dalį, kurią tenka padengti
pacientams.
Jeigu nekompensuojama PSI kainos dalis, kurią tenka padengti pacientui, viršytų nekompensuojamą H2 receptorių blokatorių kainos
dalį, kurią tenka padengti pacientui, reikėtų konstatuoti, kad H2 receptorių blokatoriai nedarė didelio konkurencinio spaudimo
PSI, nes, įsigydami PSI, pacientai buvo pasirengę padengti papildomą kainą.
Atvirkščiai, jeigu įsigyjant H2 receptorių blokatorius pacientams galiausiai tektų mokėti daugiau nei perkant PSI, nes pastarųjų
didelis kompensavimo lygis, dėl šio sprendimo 174 ir 175 punktuose nurodytų priežasčių reikėtų vėl konstatuoti, jog tai, kad
reglamentavimo sistema apsaugojo PSI nuo konkurencinio spaudimo, kurį H2 receptorių blokatoriai galėjo jiems daryti dėl mažesnių
kainų, nekliudo apibrėžti atitinkamą rinką, neįtraukiant į ją H2 receptorių blokatorių, nes ši aplinkybė iš esmės patvirtina
tokį rinkos apibrėžimą. Tokiu atveju reikėtų konstatuoti, kad dėl nustatyto didelio PSI kompensavimo lygio reglamentavimo
sistema beveik neleidžia H2 receptorių blokatoriams daryti PSI didelio konkurencinio spaudimo kainomis. Ši išvada yra svarbi
vertinant konkurencinį spaudimą PSI.
Bet kuriuo atveju Komisija negali teigti, kaip ji tai daro ginčijamo sprendimo 365 konstatuojamojoje dalyje, kad iš esmės
įmonės gebėjimas išlaikyti didesnes už kompensavimo lygį, kuriam esant paklausa linkusi būti elastingesnė, kainas, savaime
yra didelio konkurencinio spaudimo nebuvimo įrodymas, nesant reikalo nagrinėti, kiek kitų galbūt pakeičiamų produktų kainą
kompensuoja nacionalinė sveikatos draudimo sistema. Šioje byloje Komisija neįrodė, kad nekompensuojama kainos dalis, kurią,
pirkdamas H2 receptorių blokatorius, padengia pacientas, buvo mažesnė nei PSI. Vis dėlto dėl pirmesniuose punktuose nurodytų
priežasčių ši klaida neturi įtakos Komisijos išvadų, kad, nors kainos viršija kompensuojamuosius dydžius, tai, jog absoliučios
PSI kainos viršijo absoliučias H2 receptorių blokatorių kainas, įrodo, kad H2 receptorių blokatoriai nedarė didelio konkurencinio
spaudimo PSI, pagrįstumui.
Iš viso to, kas nurodyta, darytina išvada, kad farmacijos sektoriaus konkurencijos mechanizmams būdingos ypatybės nepaneigia
su kaina susijusių veiksnių svarbos vertinant konkurencinį spaudimą, nors šiuos veiksnius reikia vertinti jų konkrečiame kontekste.
Farmacijos sektoriuje konkurencijos santykiai reaguoja į kitokius mechanizmus nei tie, kurie lemia įprastą konkurencinę sąveiką
mažiau reguliuojamose rinkose.
Šioje byloje Komisija konstatavo, kad bylos aplinkybių laikotarpiu PSI ir H2 receptorių blokatorių kainų koreliacijos laipsnis
apskritai buvo nedidelis. Tačiau įvairių tos pačios klasės veikliųjų medžiagų, kaip antai omeprazolio ir „imitacinių“ PSI
produktų, pateiktų rinkai po omeprazolio, kainų koreliacijos laipsnis bendrai buvo didesnis. Ji konstatavo, kad didžiausias
kainų koreliacijos laipsnis buvo tą pačią veikliąją medžiagą, kaip antai originalią medžiagą ir jos generinį atitikmenį, turinčių
produktų (ginčijamo sprendimo 368 konstatuojamoji dalis).
Komisija pripažino, kad didžiausią įtaką AZ omeprazolio paklausai turėjo omeprazolio generinių versijų kaina. Be to, kitų
PSI produktų kaina taip pat galėjo daryti tam tikrą įtaką AZ omeprazolio paklausai. Tačiau, Komisijos teigimu, gerokai mažesnė
H2 receptorių blokatorių kaina 1991–2000 m. nedarė didelio konkurencinio spaudimo omeprazolio ar kitų PSI paklausai, atsižvelgiant
į PSI pardavimo didėjimo ir H2 receptorių blokatorių pardavimo mažėjimo arba stagnavimo tendencijas (ginčijamo sprendimo 401 konstatuojamoji
dalis).
Bendrasis Teismas mano, kad šios išvados susijusios su veiksniais, kurie šioje byloje nėra nereikšmingi, ir kad Komisija,
manydama, jog šie veiksniai kartu su kitais veiksniais, į kuriuos atsižvelgta ginčijamame sprendime, patvirtina nuomonę, kad
H2 receptorių blokatoriai nedarė didelio konkurencinio spaudimo PSI, nepadarė akivaizdžios vertinimo klaidos.
Aplinkybė, kuria rėmėsi ieškovės, kad su kaina nesusiję veiksniai atlieka svarbų vaidmenį farmacijos produktų konkurencijos
santykiuose, tikrai nėra nesuderinama su minėtais svarstymais. Kaip buvo pažymėta, kadangi gydytojai, spręsdami, kokį vaistą
išrašyti, pirmiausia vadovaujasi jų gydomuoju poveikiu, vaistų, kurių naudojimas gydymui skiriasi, kainos turi mažai įtakos
jų vartojimu lygiui. Todėl tiek, kiek tokie su kaina nesusiję veiksniai, kaip, pvz., naudojimas gydymui, lemia gydytojų pasirinkimą,
jie kartu su kaina grindžiamais rodikliais taip pat yra svarbūs apibrėžiant rinką; iš tiesų Komisija tinkamai į tai atsižvelgė,
kaip pažymėta šio sprendimo 149–152 punktuose.
Kalbant apie ieškovių argumentą, kad Komisija neatsižvelgė į bendrą gydymo PSI, kuris dėl didesnio veiksmingumo yra trumpesnis,
kainą, reikia pažymėti, jog ieškovės pagrįstai teigia, kad suma, kuria bendra gydymo PSI kaina viršija bendrą gydymo H2 receptorių
blokatoriais kainą, gali būti mažesnė nei iš pirmo žvilgsnio rodo vien ginčijamo sprendimo priedo 1–7 lentelėse nurodytas
28 dienų trukmės gydymo kurso kainos skirtumas.
Tačiau reikėtų pažymėti, kad gydymo trukmė bet kuriuo atveju labai priklauso nuo atitinkamos ligos pobūdžio, ir kiekvieno
paciento atveju gali skirtis. Negalima tikėtis, kad Komisija atsižvelgs į faktinę konkretaus gydymo PSI ir H2 receptorių blokatoriais
trukmę, o vidurkio nustatymas šiuo atžvilgiu gali būti abejotinas, atsižvelgiant į tai, kad PSI ir H2 receptorių blokatoriai
vieno gydymo kurso metu buvo naudojami skirtingomis proporcijomis pagal tai, ar gydymą norėta suaktyvinti, ar sulėtinti, ir
į tai, kad toks vidurkis ilgainiui galėtų kisti pagal tai, kokiu lygiu receptinius vaistus išrašantys gydytojai pripažintų
PSI ir kaip keistųsi medicinos žinios bei praktika.
Kadangi kainos ir kokybės santykio kiekybinis įvertinimas gali būti itin sudėtingas ir abejotinas, negalima teigti, kad Komisija,
atsižvelgdama į to paties gydymo laikotarpio vaistų kainą, padarė akivaizdžią vertinimo klaidą.
Be to, bet kuriuo atveju iš šio sprendimo 171–175, 177 ir 178 punktuose padarytų išvadų aišku, kad H2 receptorių blokatoriai
negalėjo daryti PSI didelio konkurencinio spaudimo dėl mažesnių kainų, atsižvelgiant į tai, kad gydytojams ir pacientams mažai
rūpėjo kainų skirtumai, nes renkantis, kokį vaistą išrašyti, svarbus vaidmuo teko gydymo veiksmingumui, ir į nagrinėjamose
valstybėse galiojančias reglamentavimo sistemas, nesukurtas taip, kad leistų H2 receptorių blokatorių kainoms daryti spaudimą
ir riboti PSI pardavimą ar mažinti jų kainas.
Kalbant apie ieškovių argumentą, kad Komisija pernelyg sureikšmino CRA koreliacinį tyrimą, Bendrasis Teismas, kaip ir Komisija,
pažymi, kad į šį tyrimą buvo atsižvelgta tik papildomai (ginčijamo sprendimo 407 konstatuojamoji dalis) ir juo remtasi tik
tiek, kiek jame išvadas buvo linkstama patvirtinti remiantis kitais požymiais, kaip antai gydymo H2 receptorių blokatoriais
ir PSI skirtumais bei šių dviejų produktų kainos skirtumais. Be to, ginčijamo sprendimo 411, 416, 436, 440, 447 ir 451 konstatuojamosiose
dalyse esančių nuorodų į šį koreliacinį tyrimą negalima laikyti svarbiausiu Komisijos išvadų pagrindu, nes jos visų pirma
grindžiamos pardavimo tendencijomis ir kainų skirtumais, o Vokietijos ir Jungtinės Karalystės atveju – tam tikrų „natūralių
įvykių“ stebėjimu. Taigi nuorodos į koreliacinį tyrimą pateiktos tik papildomai, tiek, kiek jomis
prima facie
patvirtinama Komisijos nuomonė, kad PSI ir H2 receptorių blokatoriai nekonkuravo kainomis. Tokio šio koreliacinio tyrimo,
apie kurio trūkumus Komisija užsiminė, panaudojimo negalima laikyti akivaizdžia vertinimo klaida.
Ieškovės taip pat teigia, kad Komisija, užuot naudojusi kiekiu paremtus duomenis, nepagrįstai naudojo verte paremtus duomenis.
Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad ginčijamo sprendimo 17–23 lentelėse pateikti duomenys paimti iš
IMS Health
ataskaitos (ginčijamo sprendimo 63 konstatuojamoji dalis), iš kurios matyti, kad šie duomenys atitinka sąvoka „gydymo diena“
paremtus matavimo vienetus. Kaip Komisija pažymėjo per teismo posėdį, didesnis PSI veiksmingumas reiškia, kad, vartojant PSI,
ligai išgydyti reikia mažiau gydymo dienų nei vartojant H2 receptorių blokatorius. Dėl šio aspekto pačios ieškovės pripažįsta,
kad PSI ligas gydo greičiau nei H2 receptorių blokatoriai. Todėl kiekiu grindžiami duomenys neatspindi su pagijimo laiku ar
išgydymo atvejų skaičiumi susijusių skirtumų.
Komisija teigia priešingai, kad, naudojant verte grindžiamo pardavimo kriterijų, atsižvelgiama ir į išrašytų vaistų kiekį,
ir gydymo PSI pranašumą H2 receptorių blokatorių atžvilgiu. Tai, kad kainas lemia reglamentavimo mechanizmai, kuriuos taikant
svarbų vaidmenį atlieka valdžios institucijos, nepakeičia šios išvados, nes, kaip jau buvo konstatuota, valdžios institucijos
didelę reikšmę teikia papildomai gydomajai produkto naudai.
Todėl reikia konstatuoti, jog Komisija, padarydama išvadą, kad verte grindžiami duomenys galėjo geriau atspindėti santykinę
PSI ir H2 receptorių padėtį, nepadarė akivaizdžios vertinimo klaidos.
Galiausiai ieškovės priekaištauja Komisijai, kad ši neištyrė PSI kainų derinimo proceso atskirose valstybėse narėse. Šiuo
aspektu Bendrasis Teismas laikosi nuomonės, kad šitoks jokio tyrimo nebuvimas laikytinas spraga, nes šioje byloje Komisijai
apibrėžiant atitinkamą rinką kaina grindžiami rodikliai yra svarbus dalykas. Komisija privalėjo surinkti tikslią informaciją,
kokią įtaką kainoms darė valdžios institucijos ar kaip jos jas nustatinėjo.
Tačiau iš ginčijamo sprendimo 116–132 konstatuojamųjų dalių matyti, kad Komisija išsamiai ištyrė farmacijos produktų kainų
ar kompensavimo lygių nustatymą reglamentuojančias nagrinėjamų valstybių sistemas. Iš to, kas nurodyta, darytina išvada, jog,
remiantis Komisijos išvadomis, galima suprasti mechanizmus, kuriuos taikydamos, valdžios institucijos daro įtaką kainoms ar
jas nustato, ir tarpusavio konkurencinį spaudimą kainomis, kurį šios reglamentavimo sistemos leidžia daryti šioje byloje nagrinėjamiems
farmacijos produktams.
Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad ieškovės ir EFPIA neginčijo Komisijos išvadų. Ieškovių nurodyta aplinkybė, kad AZ siekė
tokios PSI kainos, kuri dvigubai viršytų
Zantac
„kainą per dieną“, neleidžia suabejoti Komisijos pozicija, kad nacionalinės institucijos didesnę už H2 receptorių blokatorių
PSI kainą nustatė, atsižvelgusios į papildomą gydymo PSI naudą. Atvirkščiai, minėta aplinkybė veikiau patvirtina šią išvadą.
Todėl Bendrasis Teismas, atsižvelgdamas į visas aplinkybes, kuriomis ir Komisija grindė savo vertinimą, konstatuoja, kad minėta
spraga šioje byloje neturi įtakos išvadų, kurias ji padarė, remdamasi PSI ir H2 receptorių blokatorių kainų atotrūkiu, pagrįstumui.
Dėl „natūralių įvykių“
Per administracinę procedūrą ieškovės pateikė ekonometrinį tyrimą,
Lexecon
ataskaitą, kuriais siekta įrodyti, kad Vokietijoje ir Jungtinėje Karalystėje H2 receptorių blokatoriai darė didelį konkurencinį
spaudimą PSI. Šiame tyrime pateikiama informacija apie tam tikrus „natūralius“ įvykius Vokietijos ir Jungtinės Karalystės
rinkose, į kuriuos Komisija atsižvelgė, atlikdama atitinkamos produktų rinkos analizę, ir ginčijamo sprendimo 421 konstatuojamojoje
dalyje laikėsi nuomonės, kad šie įvykiai yra svarbūs įrodymai.
Pirmiausia dėl trijų „natūralių įvykių“ Vokietijos rinkoje reikėtų priminti, kad šie įvykiai buvo susiję su PSI pantoprazolio
pateikimu rinkai 1994 m., generinio H2 receptorių blokatoriaus ranitidino pateikimu rinkai 1995 m. ir generinio omeprazolio
pateikimu rinkai 1999 m.
Pirmiausia, kalbant apie pantoprazolio pateikimą Vokietijos rinkai 1994 m., Komisija ginčijamo sprendimo 422 konstatuojamojoje
dalyje nustatė, kad kartu 16 % sumažėjo
Losec
kaina, tačiau tai labai nepaveikė H2 receptorių blokatorių lėto kainų lygio mažėjimo tendencijos.
Šiuo atžvilgiu reikėtų dar kartą pažymėti, jog dėl ieškovių teiginio, kad receptinius vaistus išrašantys gydytojai iš esmės
vadovaujasi produktų naudojimu gydymui, kaina grindžiami rodikliai netampa visiškai nereikšmingi, nes jie taip pat gali būti
konkurencinio spaudimo atitinkamiems produktams įrodymas. Šioje byloje, ir kaip ieškovės nurodė per administracinę procedūrą
(žr. ginčijamo sprendimo 427 ir 428 konstatuojamąsias dalis), šis įvykis veikiau rodo, kad kainų konkurencija molekulių lygmeniu
Vokietijoje egzistavo tik tiek, kiek nagrinėjami produktai turėjo labai panašias gydymo charakteristikas, o taip buvo omeprazolio
ir pantoprazolio, kurie abu yra PSI, atveju. Tačiau neatrodo, kad pantoprazolio pateikimas rinkai būtų turėjęs didelę įtaką
H2 receptorių blokatorių kainai. Kaip konstatuota šio sprendimo 183 punkte, tai, kad nemažą įtaką kainomis paremtai konkurencinei
sąveikai daro ar šią sąveiką lemia galiojanti reglamentavimo sistema, nekeičia vertinant konkurencinį spaudimą kainų rodikliams
teiktinos reikšmės.
Be to, ieškovių teiginys, kad H2 receptorių blokatorių rinkos dalis ėmė mažėti sparčiau rinkai pateikus pantoprazolį, negali
įrodyti, kad jie darė konkurencinį spaudimą PSI. Atvirkščiai, ši aplinkybė veikiau patvirtina Komisijos išvadas, kad PSI darė
vienašalį konkurencinį spaudimą H2 receptorių blokatoriams.
Kalbant apie generinio H2 receptorių blokatoriaus ranitidino pateikimą Vokietijos rinkai 1995 m., Komisija ginčijamo sprendimo
423 ir 424 konstatuojamosiose dalyse pažymėjo, jog iš
Lexecon
tyrimo matyti, kad per laikotarpį, prasidėjusį prieš pat šio vaisto pateikimą rinkai ir pasibaigusį po trijų mėnesių, H2 receptorių
blokatorių kainos sumažėjo maždaug 40 %, o PSI kainos išliko nepakitusios, ir kad bendras PSI pardavimas toliau sparčiai augo.
Be to, prieš pat pateikiant generinį ranitidiną rinkai, H2 receptorių blokatorių segmente smarkiai padaugėjo reklaminės veiklos,
vertinamos pagal medicinos atstovų vizitų skaičių, o netrukus po minėto vaisto pateikimo rinkai jos smarkiai sumažėjo. Tačiau
generinio ranitidino pateikimas rinkai neturėjo jokios įtakos PSI reklamai ar pardavimui. Todėl Komisija iš to sprendė, kad
H2 receptorių blokatorių tarpusavio kainų konkurencijos ir reklaminės veiklos suaktyvėjimas neturėjo įtakos PSI.
Ieškovės ir EFPIA tvirtina, kad generinio H2 receptorių blokatoriaus ranitidino pateikimas rinkai turėjo teigiamą įtaką H2 blokatorių
pardavimo apimčiai ir neigiamą įtaką PSI pardavimo apimčiai. Tačiau, kaip pažymi Komisija, iš ginčijamo sprendimo priedo 16 lentelės
akivaizdu, kad PSI pardavimas pagal vertę, išreikštas kaip bendro PSI ir H2 receptorių blokatorių pardavimo procentinė dalis,
1994–1997 m. toliau didėjo nuo 32 % 1994 m. iki 42 % 1995 m., 57 % 1996 m. ir 67 % 1997 m. Kaip buvo konstatuota šio sprendimo
195 punkte, jeigu produktai yra diferencijuoti, Komisija pagrįstai didesnę reikšmę teikia pardavimui pagal vertę, o ne pardavimui
pagal kiekį, kuriuo grindžiami
Lexecon
ataskaitos 2 ir 3 grafikai.
Bet kuriuo atveju iš ginčijamo sprendimo priedo 19 lentelės matyti, kad 1994–1997 m. PSI receptų skaičius pastoviai augo,
1994 m. jų išrašyta daugiau kaip 2 mln., o 1997 – daugiau kaip 3,3 mln.
Ieškovės, teigdamos, kad, rinkai pateikus generinį ranitidiną, H2 receptorių blokatorių rinkos dalys padidėjo,
Losec
– sumažėjo, o kitų PSI rinkos dalis nusistovėjo, remiasi
Lexecon
ataskaitos 2 ir 3 grafikais. Tačiau reikia pažymėti, kad, kaip Komisija nurodė ginčijamo sprendimo 462 ir 463 konstatuojamosiose
dalyse, šie grafikai rodo santykines PSI ir H2 receptorių blokatorių pardavimo apimčių dalis, išreikštas bendro PSI ir H2 receptorių
blokatorių pardavimo procentine dalimi, t. y. tariamai bendroje H2 receptorių blokatorių ir PSI rinkoje. Atsižvelgiant į tai,
dėl autokoreliacijos H2 receptorių blokatorių pardavimo padidėjimas neišvengiamai turės neigiamos įtakos PSI rinkos daliai,
nors H2 receptorių blokatorių pardavimas ir padidėtų tuose rinkos segmentuose, kuriuose jų nenukonkuruoja PSI, kaip antai
tuose, kuriuos sudaro nesunkios virškinamojo trakto ligų formos, o farmacijos produktai turi palyginti silpną gydomąjį poveikį.
Todėl Komisija, manydama, jog šie duomenys neįrodo, kad H2 receptorių blokatoriai darė didelį konkurencinį spaudimą PSI, nepadarė
akivaizdžios vertinimo klaidos.
Be to, aplinkybė, kuria rėmėsi EFPIA, kad Vokietijoje galiojanti orientacinių kainų sistema neleido mažesnei generinio ranitidino
kainai daryti spaudimo PSI kainoms, nepakeičia išvados, jog mažesnės H2 receptorių blokatorių kainos nedarė PSI didelio konkurencinio
spaudimo (žr. šio sprendimo 174 ir 175 punktus).
Kalbant apie reklaminės veiklos stebėjimą, ieškovės negali pagrįstai teigti, kad, reaguojant į ranitidino pateikimą rinkai,
padaugėjo
Losec
ir kitų PSI reklamos. Iš
Lexecon
ataskaitos 5 ir 6 grafikų matyti, kad PSI reklama labai nekito, o H2 receptorių blokatorių reklamos aiškiai ir smarkiai padaugėjo.
Todėl, remdamasi šiais stebėjimais, Komisija padarė pagrįstą išvadą, kad, rinkai pateikus ranitidiną, aktyvesnė H2 receptorių
blokatorių reklama suaktyvino jų tarpusavio konkurenciją, tačiau šis konkurencijos padidėjimas nebuvo susijęs su PSI, kurių
reklama išliko nepakitusi. Todėl šis įvykis aiškiai rodo atskirų jo sudedamųjų dalių, t. y. ranitidino pateikimo rinkai, padidėjusios
H2 receptorių blokatorių konkurencijos ir jokio didelio poveikio PSI reklamai nebuvimo tarpusavio ryšį. Nors šis stebėjimas
yra riboto laikotarpio, jis patvirtina išvadą, kad H2 receptorių blokatoriai nedarė didelio konkurencinio spaudimo PSI.
Be to, reikia pažymėti, kad nors ieškovės teigia, jog reklama gali įvairuoti dėl kitų veiksnių, jos nenurodo veiksnių, kurie
šioje byloje galėtų paneigti išvadas, kurias Komisija padarė, remdamasi itin akivaizdžiu H2 receptorių blokatorių reklamos
suaktyvėjimu, rinkai pateikus generinį ranitidiną, ir atitinkamai jokio ypatingo poveikio PSI reklamos nebuvimu.
Galiausiai, kalbant apie generinio omeprazolio pateikimą Vokietijos rinkai 1999 m., Komisija ginčijamo sprendimo 425 konstatuojamojoje
dalyje pažymėjo, kad dėl šio įvykio
Losec
pardavimo apimtis sumažėjo maždaug 60 % ir buvo neigiamai paveiktas kitų PSI pardavimas.
Komisija teisingai nurodo, kad labai didelį generinio omeprazolio pateikimo rinkai poveikį
Losec
pardavimui ir kainai reikia vertinti kartu su ta aplinkybe, kad generinio H2 receptorių blokatoriaus ranitidino pateikimas
rinkai neturėjo jokio poveikio PSI kainoms ir pardavimui. Nors, ieškovių teigimu, Komisija negalėjo atmesti, kad H2 receptorių
blokatoriai darė didelį konkurencinį spaudimą
Losec
, jos nepateikė paneigti Komisijos išvadas galinčių įrodymų.
Antra, kalbant apie generinio H2 receptorių blokatoriaus ranitidino pateikimą Jungtinės Karalystės rinkai 1997 m., Komisija
pažymėjo, kad, nepaisant šio įvykio, PSI pardavimas absoliučia verte ir bendro PSI ir H2 receptorių blokatorių pardavimo PSI
dalis Jungtinėje Karalystėje nuo 1997 m. toliau didėjo. Be to, ji konstatavo, kad generinio ranitidino pateikimas rinkai neturėjo
įtakos
Losec
kainos padidėjimui.
Iš ginčijamo sprendimo priedo 16 lentelės aišku, kad PSI pardavimas, išreikštas kaip bendro PSI ir H2 receptorių blokatorių
pardavimo procentinė dalis, po 1997 m. toliau didėjo nuo 56 % 1996 m. iki 60 % 1997 m., tuomet iki 65 % 1998 m. ir iki 70 %
1999 m. Kaip Komisija pažymėjo ginčijamo sprendimo 454 konstatuojamojoje dalyje, šie duomenys atskleidžia, kad gerokai pigiau
kainuojančio ranitidino pateikimas Jungtinės Karalystės rinkai 1997 m. nedarė jokio didelio konkurencinio spaudimo PSI pardavimui.
Taip pat reikia pažymėti, kad iš
Lexecon
ataskaitos 7 grafiko negalima aiškiai spręsti apie ieškovių minėtą PSI pardavimo sumažėjimą. Nors
Losec
pardavimo didėjimo tempas šiek tiek sulėtėjo, kitų PSI pardavimas toliau nepertraukiamai augo, todėl galima buvo manyti,
kad apskritai generinio ranitidino pateikimas rinkai neturėjo įtakos PSI pardavimo augimui.
Be to, iš minėto grafiko matyti, kad ranitidino pateikimas rinkai nespaudė mažinti PSI kainų. Šis grafikas kaip tik rodo nedidelį
šių kainų augimą iki 1998 m. kovo mėn., kai jos nukrito dėl Jungtinės Karalystės vaistų kainų reguliavimo sistemos, pagal
kurią buvo nustatytos iš tam tikrų produktų pardavimo gauto pelno ribos (žr.
Lexecon
ataskaitos 21 puslapį). Todėl ieškovių argumentus šiuo atžvilgiu taip pat reikia atmesti.
Ieškovės taip pat teigia, kad, kalbant apie Vokietijoje ir Jungtinėje Karalystėje pastebėtus įvykius, Komisija pastebėtus
pokyčius klaidingai priskyrė pavieniam veiksniui, nors juos vienu metu veikė daug veiksnių. Tačiau mėgindamos paneigti Komisijos
išvadas, ieškovės pirmiau nagrinėtų konkrečių įvykių atžvilgiu nepaaiškina poveikio, kurį jų nurodomi įvairūs veiksniai, t. y.
Losec
ir konkuruojančių produktų kaina, konkuruojančių produktų pateikimas rinkai, esamų
Losec
ir konkuruojančių produktų pateikimo būdų skaičius, visų rinkoje esančių produktų reklama, naujų
Losec
indikacijų patvirtinimo data ir pokyčiai laikui bėgant galėjo turėti tais konkrečiais atvejais. Tokiomis aplinkybėmis ir
atsižvelgiant į tai, kad Komisijos išvadas patvirtina jos tirta informacija, šio kaltinimo nepakanka akivaizdžiai Komisijos
vertinimo klaidai nustatyti.
Galiausiai ieškovės teigia, kad empiriniai įrodymai, kuriais Komisija grindė savo vertinimą, yra pernelyg riboti, kad patvirtintų
atitinkamos produktų rinkos apibrėžimą.
Išnagrinėjus visus ieškovių pagrindus ir argumentus, nurodytus ginčijant Komisijos pateiktą atitinkamos rinkos apibrėžimą,
aišku, kad Komisija savo vertinimą grindė didesniu PSI veiksmingumu, skirtingu PSI ir H2 blokatorių naudojimu gydymui, asimetrinio
pakeičiamumo, kuris buvo būdingas PSI pardavimo augimui, tendencija ir atitinkamu H2 receptorių blokatorių pardavimo mažėjimu
ar stagnacija, galiojančios reglamentavimo sistemos nulemtais kainų rodikliais ir Vokietijoje bei Jungtinėje Karalystėje pastebėtais
„natūraliais įvykiais“.
Bendrai įvertinęs įrodymus, kuriais Komisija grindė savo vertinimą, ir atsižvelgdamas į ieškovių bei EFPIA pateiktus kaltinimus,
Bendrasis Teismas mano, kad šie įrodymai, iš kurių kai kuriuos pateikė pačios ieškovės, šioje byloje sudaro reikšmingų duomenų
visumą, ir šių duomenų teisiškai pakanka išvadai, prie kurios priėjo Komisija, t. y. kad 1993–2000 m. H2 receptorių blokatoriai
nedarė didelio konkurencinio spaudimo PSI.
Todėl Bendrasis Teismas konstatuoja, jog ieškovės ir EFPIA neįrodė, kad Komisija, konstatavusi, jog atitinkamą produktų rinką
bent 1993–1999 m. Vokietijoje, Belgijoje ir Danijoje ir bent nuo 1993 m. pradžios iki 2000 m. pabaigos – Norvegijoje, Nyderlanduose
ir Jungtinėje Karalystėje, taip pat Švedijoje sudarė tik PSI, padarė akivaizdžią vertinimo klaidą.
Atsižvelgiant į visa tai, kas nurodyta, antrąjį ieškinio pagrindą, kuriuo ginčijamas rinkos apibrėžimas, reikia atmesti.
B –
Dėl dominuojančios padėties
1.
Šalių argumentai
Ieškovės ir EFPIA teigia, kad farmacijos sektoriuje yra nemažai įvairių konkurencijos ypatybių, į kurias itin svarbu atsižvelgti.
Šiuo atžvilgiu EFPIA nurodo, kad dominuojanti padėtis apibrėžiama kaip galimybė kelti kainas, nesibaiminant veiksmingo klientų
ar konkurentų atsako. Ieškovės ir EFPIA pažymi, kad nagrinėjamų valstybių narių farmacijos produktų rinkoms būdingas didelis
valstybinio reguliavimo laipsnis, įskaitant, visų pirma, kainų nustatymą ir kompensavimą ribojančias taisykles, kurios riboja
kainas. Dėl to, kad nei pagrindinius sprendimus priimantiems asmenims (gydytojams), nei galutiniams vartotojams (pacientams)
nereikia padengti pagrindinės receptinių vaistų kainos dalies, sprendimus priimantiems asmenims išrašant vaistus mažai rūpi
jų kaina. Be to, nacionalinėse rinkose neretai dominuoja realus pirkėjas monopsonininkas. Be to, EFPIA teigimu, galutinius
gamybinius sprendimus riboja nuolatinio tiekimo įsipareigojimai, be to, farmacijos įmonės turi reguliariai investuoti, kad
išlaikytų padėtį rinkoje (2005 m. gegužės 31 d. generalinio advokato F. Jacobs išvada byloje
Syfait ir kt.
, C‑53/03, Rink. p. I‑4609, 81 ir paskesni punktai; 46 punkte minėto Sprendimo
GlaxoSmithKline Services prieš Komisiją
106, 125, 141, 259, 264, 271 ir 300 punktai). Todėl EEE farmacijos produktų rinkose nėra įprastų konkurencijos sąlygų.
Dėl rinkos dalių turėjimui suteiktos reikšmės EFPIA teigia, kad, neatlikus išsamios konkurencijos sąlygų nagrinėjamoje rinkoje
analizės, didelių rinkos dalių turėjimo nepakanka dominuojančios padėties buvimui konstatuoti. Visų pirma taip yra farmacijos
sektoriuje, kuriam būdinga didelė konkurencija naujovių diegimo srityje, ir kuriame didelių rinkos dalių turėjimas turi daug
mažiau reikšmės nei kituose pramonės sektoriuose ir nesuteikia jokios naudingos informacijos apie šioje byloje reikšmingą
konkurencijos veiksnį, t. y. naujovių diegimo laipsnį.
Be to, ieškovės teigia, kad Komisija pernelyg sureikšmino su kainomis ir rinkos dalimis susijusius veiksnius. Jos teigia,
kad farmacijos įmonės, net ir turėdamos dideles rinkos dalis, negali daryti įtakos rinkos kainai. Vien kainos savaime nėra
patikima konkurencijos priemonė ar svarbiausias veiksnys. Atsižvelgiant į farmacijos produktų rinkų pobūdį, reikia išimtinių
aplinkybių, kad farmacijos produktų gamintojas galėtų dominuoti. Komisija neįrodo, kaip, atsižvelgiant į atitinkamoje rinkoje
galiojantį reglamentavimą, AZ galėjo sukliudyti konkurencijai, elgdamasi nepriklausomai nuo savo konkurentų, gydytojų ir pacientų.
EFPIA taip pat nesutinka su ginčijamo sprendimo 547 konstatuojamojoje dalyje esančiu teiginiu, jog AZ įtaką rinkoje įrodo
tai, kad didesnės jos kainos atspindi jos galimybę derėtis su nacionalinėmis valdžios institucijomis dėl didesnių
Losec
ir
Losec
MUPS kainų. Didesnės nacionalinių reguliavimo institucijų nustatomos kainos atspindi naujovišką produkto vertę bei kainos
ir kokybės santykį ir yra tiesiog valstybių narių politikos, susijusios su sveikatos sistemomis bei naujovių diegimo skatinimu,
rezultatas. Be to, net darant prielaidą, kad farmacijos įmonės kartais turi galimybę derėtis, vaistų kainų dėl struktūrinių
priežasčių neveikia pasiūlos ir paklausos sąveika (46 punkte minėto Sprendimo
GlaxoSmithKline Services prieš Komisiją
140 ir 141 punktai). Be to, ilgainiui kainos yra linkusios mažėti dėl tuo suinteresuotų valdžios institucijų spaudimo jas
mažinti. Todėl farmacijos sektoriuje dominuojanti padėtis negali turėti įtakos kainų lygiui ir jų raidai.
Bet kuriuo atveju, EFPIA teigimu, preziumuojama, kad valdžios institucijų nustatoma kaina atspindi konkurencingą kainą ir
kad Komisija neįrodė, jog taip nebuvo AZ išsiderėtos santykinai didesnės kainos atveju.
Ji taip pat nesutinka su ginčijamo sprendimo 554 konstatuojamojoje dalyje pateiktu teiginiu, kad sveikatos sistemų daroma
įtaka kainoms suteikia farmacijos įmonėms didesnę įtaką rinkoje nei tuo atveju, jeigu galutiniam vartotojui tektų padengti
visą vaistų kainą. EFPIA teigimu, kadangi valdžios institucijos padengia su sveikata susijusias išlaidas, jos pasirūpins,
kad nuo pat pradžių būtų nustatoma konkurencingo lygio kaina, ir darys spaudimą ją mažinti. Todėl klaidinga teigti, kad AZ
galėjo elgtis pakankamai nepriklausomai nuo sveikatos sistemų (žr. ginčijamo sprendimo 561 konstatuojamąją dalį).
Kalbant apie intelektinės nuosavybės teisėms teiktiną reikšmę, EFPIA nesutinka su ginčijamo sprendimo 517 konstatuojamojoje
dalyje pateiktu Komisijos teiginiu, kad intelektinės nuosavybės ir kitos teisės, kurias AZ kildina iš „jos technologijų apsaugai
taikomos farmacijos teisės“, yra vienas pagrindinių veiksnių nustatant dominavimą. Ši pozicija neatitinka teismų praktikos,
kurioje atsisakoma pritarti nuomonei, kad vien intelektinės nuosavybės teisių buvimas gali lemti įtakos atsiradimą rinkoje
(1988 m. spalio 5 d. Sprendimas
Volvo
, 238/87, Rink. p. 6211 ; 1995 m. balandžio 6 d. Sprendimas
RTE ir ITP prieš Komisiją
, C‑241/91 P ir C‑242/91 P, Rink. p. I‑743, toliau – Sprendimas
Magill
, ir 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimas
IMS Health
, C‑418/01, Rink. p. I‑5039).
Ieškovės tvirtina, jog tai, kad AZ ėmėsi teisinių veiksmų (kurių teisėtumo ginčijamo sprendimo 535 konstatuojamojoje dalyje
Komisija nekvestionuoja), idant apsaugotų savo intelektinės nuosavybės teises, ir sudarinėjo „taikos sutartis“, neturi reikšmės
dominuojančios padėties konstatavimui. Jos teigia, kad ginčijamo sprendimo 515–540 konstatuojamosiose dalyse analizuotos su
bylinėjimusi susijusios faktinės aplinkybės ir „taikos sutartys“ taip pat neturi reikšmės, ir šiuo atžvilgiu nurodo 2005 m.
sausio 21 d. atsakymą į „faktus išdėstantį laišką“. Ieškovės taip pat pažymi, jog Komisija nenustatė, kad „taikos sutarčių“
sąlygos būtų buvusios piktnaudžiaujamo pobūdžio.
EFPIA priduria, jog Komisijos motyvavimas, kad AZ pareikšti ieškiniai turi reikšmės vertinant jos dominuojančią padėtį, reiškia,
jog į rinką su naujovišku produktu ateinanti įmonė turėtų visiškai susilaikyti nuo savo intelektinės nuosavybės teisių įgyvendinimo
ir iš kai kurių savo konkurentų neimti atlyginimo (
royalties
), kad jai nekiltų grėsmė būti pripažintai dominuojančia ir atitinkamai kad jos prekybos politikai nebūtų taikomi apribojimai.
Laikantis tokios pozicijos, kyla grėsmė atgrasyti nuo bet kokios paskatos kurti naujoviškus produktus.
Dėl klausimo, susijusio su ilgai rinkoje esančio ar paties pirmo rinkai pateikto produkto turimu pranašumu, ieškovės, be kita
ko, pažymi, kad pantoprazolis 20,66 % Vokietijos rinkos dalį įgijo tik po dviejų metų buvimo rinkoje (1995). Jų nuomone, taip
yra todėl, kad pantoprazolio gamintoja
Byk Gulden
yra Vokietijos įmonė. Jos taip pat pažymi, kad AZ intelektinės nuosavybės teisės nekliudė lansoprazoliui ir pantoprazoliui
atitinkamai 1993 ir 1994 m. patekti į rinką.
EFPIA taip pat nesutinka, kad AZ ilgalaikis buvimas PSI rinkoje apskritai gali suteikti konkurencinį pranašumą, nes, jos nuomone,
nustatant dominuojančią padėtį, šis pranašumas neturi reikšmės. Farmacijos produkto sėkmė paprastai yra trumpalaikė, nes ją
gali nesunkiai paveikti kitų naujoviškų produktų, taip pat generinių produktų pateikimas rinkai, kaip Komisija tai pripažįsta
ginčijamo sprendimo 562 konstatuojamojoje dalyje. Be to, licencinės sutartys ir leidimų pateikti produktą rinkai gavimo tikslui
pateiktos informacijos atskleidimas leidžia konkurentams lengviau konkuruoti.
Kalbant apie AZ finansinės galios, išteklių ir specializacijos analizę, EFPIA priekaištauja, kad Komisija lygina su pardavimu,
pajamomis atskaičius mokesčius, visais aktyvais, nuosavybės grąža, mokslinių tyrimų ir plėtros ištekliais bei rinkodaros ištekliais
susijusius duomenis ir nedaro iš jų jokių išvadų dėl AZ konkurentų galimybės konkuruoti dėl PSI.
Bet kuriuo atveju ieškovės mano, jog Komisijos išvada, kad 1995–1997 m. Vokietijoje buvo užimama dominuojanti padėtis, yra
klaidinga. Šiuo atžvilgiu jos nurodo, jog trys veiksniai, kuriais remiasi Komisija, t. y. rinkos dalys, kainos ir reklaminė
veikla, nepatvirtina išvados, kad buvo užimama dominuojanti padėtis. Pirma, dėl rinkos dalių ieškovės pažymi, jog iš ginčijamo
sprendimo priedo 26 lentelės matyti, kad nors 1995–1997 m. AZ turėjo didžiausią rinkos dalį, jos konkurentų rinkos dalys taip
pat buvo nemažos. Be to, iš šios lentelės matyti, kad AZ rinkos dalis 1994–1995 m. sumažėjo nuo 82,57 iki 64,94 %, o pantoprazolio
rinkos dalis nuo 5,34 % 1994 m. padidėjo iki 20,66 % 1995 m. 1996 ir 1997 m. AZ rinkos dalis toliau mažėjo, o lansoprazolio
ir pantoprazolio – didėjo.
Be to, dėl ginčijamo sprendimo priedo 33 lentelėje pateiktų kainodaros duomenų ieškovės teigia, kad 1995–1997 m.
Antra
20 mg kapsulių (omeprazolio),
Agopton
30 mg kapsulių (lansoprazolio) ir
Rifun
40 mg tablečių (pantoprazolio) kaina buvo ta pati, o tai rodo, kad AZ negalėjo išlaikyti didesnių kainų nei jos konkurentai.
Galiausiai, kalbant apie informaciją, susijusią su reklamine veikla Vokietijoje, ieškovės remiasi
Lexecon
ataskaitos 6 grafiku. Iš šio grafiko matyti, kad pantoprazolio pardavimo skatinimas vyko aktyviau nei
Losec
, o lansoprazolio pardavimo skatinimas – taip pat kaip
Losec
. Atsižvelgdamos į ginčijamo sprendimo priedo 26 lentelę, ieškovės teigia, kad dėl didesnės pantoprazolio reklamos jam pavyko
įgyti ir išlaikyti didelę rinkos dalį, o
Losec
rinkos dalis sumažėjo. Tai rodo naujo rinkai pateikto produkto gebėjimą dėl jo reklamos veiksmingai konkuruoti su
Losec
.
Komisija ginčija ieškovių ir EFPIA pateiktų argumentų pagrįstumą.
2.
Bendrojo Teismo vertinimas
Iš pradžių reikėtų pažymėti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką sąvoka „dominuojanti padėtis“ pagal EB 82 straipsnį
reiškia, kad įmonė yra tiek ekonomiškai pajėgi, kad gali sudaryti kliūčių veiksmingai konkurencijai atitinkamoje rinkoje,
galėdama veikti pakankamai nepriklausomai nuo savo konkurentų, klientų ir galiausiai vartotojų. Apskritai apie dominuojančios
padėties buvimą galima spręsti iš įvairių veiksnių, kurie, vertinant juos atskirai, nebūtinai yra lemiami, derinio (1978 m.
vasario 14 d. Teisingumo Teismo sprendimo
United Brands ir United Brands Continentaal prieš Komisiją
, 27/76, Rink. p. 207, 65 ir 66 punktai ir 1979 m. vasario 13 d. Sprendimo
Hoffmann‑La Roche prieš Komisiją
, 85/76, Rink. p. 461, 38 ir 39 punktai).
Šioje byloje Komisija ginčijamo sprendimo 601 konstatuojamojoje dalyje nustatė, kad AZ užėmė dominuojančią padėtį EB 82 straipsnio
prasme PSI rinkoje Vokietijoje nuo 1993 m. iki 1997 m. pabaigos, Belgijoje – nuo 1993 m. iki 2000 m. pabaigos, Danijoje –
nuo 1993 m. iki 1999 m. pabaigos, Nyderlanduose – nuo 1993 m. iki 2000 m. pabaigos, Jungtinėje Karalystėje – nuo 1993 m. iki
1999 m. pabaigos ir Švedijoje – nuo 1993 m. iki 2000 m. pabaigos. Norvegijos atveju Komisija nustatė, kad, taikant EEE susitarimo
54 straipsnį, dominuojančią padėtį AZ užėmė nuo 1994 m. sausio 1 d., t. y. šio susitarimo įsigaliojimo dienos, iki 2000 m.
pabaigos.
Ieškovės ir EFPIA ginčija Komisijos atliktą AZ dominuojančios padėties vertinimą ir iš esmės abejoja penkių veiksnių, į kuriuos
atsižvelgta ginčijamame sprendime, t. y. rinkos dalių, kainų lygio, intelektinės nuosavybės teisių buvimo ir naudojimo, „pradininkės“
statuso ir AZ finansinės galios, reikšmingumu. Be to, ieškovės ginčija Komisijos išvadų dėl AZ dominuojančios padėties Vokietijoje
pagrįstumą. Šie kaltinimai toliau bus išnagrinėti paeiliui.
a)     Dėl AZ rinkos dalies
Visų pirma, kalbant apie didelių rinkos dalių turėjimui suteiktą reikšmę nustatant, ar AZ užėmė dominuojančią padėtį, reikėtų
turėti omenyje, kad nors užimamos rinkos dalies svarba atskirose rinkose skiriasi, kurį laiką užimama labai didelė rinkos
dalis, išskyrus ypatingas aplinkybes, pati savaime yra dominuojančios padėties įrodymas (239 punkte minėto Sprendimo
Hoffmann‑La Roche prieš Komisiją
41 punktas; 1991 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Hilti prieš Komisiją
, T‑30/89, Rink. p. II‑1439, 91 punktas ir 1996 m. spalio 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Compagnie maritime belge transports ir kt. prieš Komisiją
, T‑24/93–T‑26/93 ir T‑28/93, Rink. p. II‑1201, 76 punktas).
Šiuo atžvilgiu yra konstatuota, kad daugiau kaip 50 % rinkos dalys laikytinos labai didelėmis (1991 m. liepos 3 d. Teisingumo
Teismo sprendimo
AKZO prieš Komisiją
, C‑62/86, Rink. p. I‑3359, 60 punktas) ir kad 70–80 % rinkos dalis savaime yra aiškus dominuojančios padėties buvimo įrodymas
(242 punkte minėto Sprendimo
Hilti prieš Komisiją
92 punktas ir 2003 m. rugsėjo 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Atlantic Container Line ir kt. prieš Komisiją
, T‑191/98, T‑212/98–T‑214/98, Rink. p. II‑3275, 907 punktas).
Šioje byloje pirmiausia reikėtų pažymėti, kad Komisija savo vertinimą grindė ne vien AZ rinkos dalimi, bet ir pasirūpino atlikti
išsamią konkurencijos sąlygų analizę, atsižvelgdama į įvairius veiksnius, daugiausia susijusius su intelektinės nuosavybės
teisių ir kitų norminio pobūdžio teisių svarba, į pranašumus, susijusius su „pradininko“ statusu, į kainos kaip konkurencijos
parametro reikšmę, į pirkėjų monopsonininkų ir reguliuojamų kainų sistemų buvimo reikšmę bei į investicijų į mokslinius tyrimus
ir plėtrą, reklaminės veiklos bei finansinių išteklių reikšmę.
Vis dėlto, antra, reikia pažymėti, kad Komisija negalėjo nepaisyti svarbos, kurią reikėjo suteikti apskritai labai didelei
AZ rinkos daliai, visą bylos aplinkybių laikotarpį turėtai visose nagrinėjamose valstybėse. Iš Komisijos išvadų, kurių nei
ieškovės, nei EFPIA neginčijo, aišku, kad AZ visada buvo pagrindinė PSI rinkos dalyvė.
Komisija ginčijamame sprendime nustatė, kad 1993 m. Vokietijoje AZ priklausė 96 %, o 1994 m. – beveik 83 % rinkos (ginčijamo
sprendimo priedo 26 lentelėje nurodyta 82,57 %), o
Takeda
ir
Byk Gulden
1994 m. priklausė atitinkamai 12 % ir 5 % rinkos. 1995–1997 m. AZ rinkos dalis daugiau kaip du kartus viršijo
Byk Gulden
rinkos dalį (pastarajai iš viso priklausė penktadalis ar ketvirtadalis rinkos), atitinkamai
Takeda
1994 m. priklausė 12 %, o 1997 m. – 17 % rinkos. 1999 m. rinkai pateikus generinį omeprazolį, AZ,
Byk Gulden
ir
Takeda
rinkos dalys smarkiai sumažėjo (ginčijamo sprendimo 582 ir 583 konstatuojamosios dalys).
Belgijos atveju Komisija nustatė, kad iki 1993 m. AZ priklausė 100 % rinkos, 1994–1996 m. jos rinkos dalis vis dar sudarė
daugiau nei 90 %, 1997 m. tapo kiek mažesnė nei 90 %, 1998 m. sumažėjo iki 81 %, o 2000 m. sudarė 68 %. Pagrindinėms jos konkurentėms
Takeda
ir
Byk Gulden
2000 m. priklausė atitinkamai 27 % ir 5 % rinkos (ginčijamo sprendimo 570 konstatuojamoji dalis).
Danijos atveju ginčijamo sprendimo priedo 25 lentelėje nurodyta, kad 1993 ir 1994 m. AZ atitinkamai priklausė 100 % ir 97,47 %
rinkos. Komisija nustatė, kad 1995–1997 m.
Losec
teko 85–75 % rinkos dalis. 1998 m. ši rinkos dalis padidėjo, o 1999 m. nusistovėjo ties kiek mažiau nei 75 %, nepaisant to,
kad jo kaina maždaug 13 %viršijo lansoprazolio ir pantoprazolio kainą (ginčijamo sprendimo 577–579 konstatuojamosios dalys).
Norvegijos atveju Komisija nustatė, kad 1993–2000 m. omeprazolio pardavimas sudarė beveik 100 ir 74 % rinkos. 1998 m. AZ rinkos
dalis dėl lygiagretaus importo sumažėjo iki 45 %. Tačiau kitais, t. y. 1999 m., lygiagretaus importo nebebuvo ir AZ atgavo
beveik 75 % rinkos (ginčijamo sprendimo 590 konstatuojamoji dalis).
Nyderlandų atveju Komisija nustatė, kad 1993–2000 m. omeprazolio pardavimas sudarė 100–86 % rinkos. Iki 1998 m. didelė šio
pardavimo dalis buvo priskirtina lygiagretiems importuotojams. Tačiau nė vienas lygiagretus importuotojas negalėjo kelti grėsmės
didžiausiai iš visų AZ rinkos daliai, kuri 1996 m. pasiekė žemiausią lygį, t. y. sudarė mažiau nei 59 % (ginčijamo sprendimo
586 ir 587 konstatuojamosios dalys).
Švedijos atveju Komisija nustatė, kad 1993–1999 m. omeprazolio pardavimas sudarė 9/10 PSI pardavimo, o 2000 m. – 8/10. Nors
iki 1996 m. visas šis pardavimas buvo priskirtinas AZ, lygiagretus importas kaip šio pardavimo procentinė dalis didėjo ir
dėl to 1998 m. AZ rinkos dalis sumažėjo iki 44 %. Tačiau, Komisijos teigimu, panaikinus leidimus pateikti rinkai, AZ rinkos
dalis vėl išaugo ir sudarė kiek mažiau nei 65 %. Palyginimui,
Byk Gulden
ir
Eisai
rinkos dalys neviršijo atitinkamai 2,4 % ir 0,8 %, o
Takeda
rinkos dalis – 7 %, išskyrus 2000 m., kai
Takeda
lygiagrečių importuotojų nenaudai pavyko įgyti 15 % rinkos dalį (ginčijamo sprendimo 594–597 konstatuojamosios dalys).
Galiausiai Jungtinės Karalystės atveju Komisija nustatė, kad AZ rinkos dalis 1993–1996 m. sudarė 100–88 %. Vėliau ji vis dar
du kartus viršijo
Takeda
rinkos dalį (šioms dviem įmonėms 1997 m. atitinkamai priklausė 78 % ir 20 %, 1998 m. – 68 % ir 29 % ir 1999 m. – 63 % ir
31 % rinkos). 2000 m. AZ rinkos dalis sumažėjo iki 57 %, o
Takeda
rinkos dalis padidėjo iki 33 % (ginčijamo sprendimo 599 konstatuojamoji dalis).
Atsižvelgiant į šias išvadas, kurių nei ieškovės, nei EFPIA neginčijo, Komisija turėjo teisę manyti, kad tai, jog AZ turi
itin didelę rinkos dalį ir bet kuriuo atveju kad ši jos dalis gerokai viršija jos konkurentų dalį, yra visiškai reikšmingas
jos įtakos rinkoje, nepalyginamos su kitų rinkos dalyvių, rodiklis.
Aplinkybė, kurią nurodė EFPIA, kad naujovės yra esminis konkurencijos farmacijos sektoriuje parametras, neleidžia suabejoti
reikšme, kurią reikia suteikti AZ itin didelei rinkos daliai, vertinamai pagal jos kontekstą. Šiuo atžvilgiu iš ginčijamo
sprendimo matyti, kad privilegijuotą padėtį AZ įgyja visų pirma dėl įdiegtos naujovės sukelto proveržio, dėl pirmojo PSI pateikimo
rinkai, leidusio jai suformuoti naują rinką ir įgyti pranašų „pradininkės“ šioje rinkoje statusą. Be to, ieškovės ir EFPIA
nepaaiškina, kaip farmacijos sektoriaus ypatybės gali paneigti rinkos dalims suteiktą reikšmę.
b)     Dėl kainų lygių
Ieškovės ir EFPIA nesutinka su tuo, kad AZ taikytos didesnės
Losec
kainos įrodė AZ įtakos rinkoje buvimą.
Kalbant apie EFPIA argumentą, kad kainas lemia ar didelę įtaką joms daro valdžios institucijų sprendimai, reikia pažymėti,
jog iš ginčijamo sprendimo matyti, ir nei ieškovės, nei EFPIA šio aspekto neginčijo, kad farmacijos įmonės, pirmą kartą siūlančios
dėl savo naujoviškumo didelę gydomąją vertę turinčius farmacijos produktus, gali iš valdžios institucijų išsiderėti didesnes
už esamų produktų kainas ar didesnius kompensavimo lygius. Šiuo atžvilgiu pažymėta, kad kompensavimo lygius ar vaistų kainas
nustatančios nacionalinės valdžios institucijos dėl viešojo intereso raginamos užtikrinti, kad į jų sveikatos sistemas būtų
įtraukti produktai, labai padedantys gerinti visuomenės sveikatą.
Kadangi valdžios institucijos turi nustatyti vaistų kainas ar kompensavimo lygius po dialogo su farmacijos įmonėmis, bent
jau tiek, kiek minėtos įmonės privalo joms šiam tikslui pateikti reikalingą informaciją, Komisija turėjo teisę manyti, kad
farmacijos įmonės galėjo derėtis su nacionalinės valdžios institucijomis, ir ši galimybė priklausė nuo jų siūlomų produktų
papildomos gydomosios vertės, palyginti su iki tol buvusiais produktais. Be to, iš ginčijamo sprendimo, kuris šiuo aspektu
irgi nebuvo ginčijamas, taip pat matyti, kad farmacijos įmonės kartais gali turėti strateginį interesą nepateikti savo produktų
kai kurioms rinkoms, jeigu jose kainos, kurias yra pasirengusios mokėti nacionalinės valdžios institucijos, neatitinka šių
įmonių lūkesčių (žr. ginčijamo sprendimo 557 ir 559 konstatuojamąsias dalis).
EFPIA pabrėžia, kad sprendimus dėl kainų nustatymo valdžios institucijos priima vienašališkai. Tačiau ji pripažįsta, kad vaistų
kainos ar kompensavimo lygiai nustatomi atsižvelgiant į jų naujoviškumo teikiamą vertę ir todėl didelę papildomą gydomąją
vertę teikiančiam produktui bus nustatyta didesnė kaina ar didesnis kompensavimo lygis nei produktui, kuris tokios gydomosios
vertės neturi. Todėl neginčijama, kad nors kaina ar kompensavimo lygis nustatoma valdžios institucijų priimtu sprendimu, farmacijos
įmonės galimybė užsitikrinti didelę kainą ar kompensavimo lygį priklauso nuo produkto naujoviškumo teikiamos vertės.
Šioje byloje reikia pažymėti, kad kaip pirmoji PSI, konkrečiai – omeprazolį, kurio gydomoji vertė gerokai didesnė nei rinkoje
esančių produktų, pasiūliusi įmonė AZ galėjo iš valdžios institucijų išsiderėti didesnę kainą. Tačiau kitais PSI, „imitacijomis“,
kaip antai lansoprazoliu, pantoprazoliu ir rabeprazoliu, prekiaujančioms įmonėms nebuvo taip lengva užsitikrinti tokias dideles
kainas. Pačios ieškovės Komisijai paaiškino, kad kompensavimo institucijos skeptiškiau vertino imitacijas, produktų linijos
išplėtimą ir esamų produktų naują sudėtį, nes šie produktai turėjo tik nedidelę papildomą gydomąją vertę (ginčijamo sprendimo
550 konstatuojamoji dalis).
Todėl laikytina, kad AZ galimybė užsitikrinti didesnes kainas ar kompensavimo lygius atspindi pranašumus, kuriuos ji įgijo
dėl savo kaip „pradininkės“ rinkoje statuso. Šis „pradininkės“ statusas yra svarbus veiksnys, lėmęs AZ pirmaujančią konkurencinę
padėtį, ir Komisija atsižvelgė į jį ginčijamo sprendimo 541–543 konstatuojamosiose dalyse. Būtent šis statusas iš dalies lėmė
neginčijamą AZ omeprazolio galią rinkos dalies atžvilgiu, palyginti su kitus PSI tiekusiais konkurentais.
Be to, kaip Komisija nurodė, atsakydama į Bendrojo Teismo pateiktus klausimus, tai, kad AZ galėjo išlaikyti gerokai didesnę
nei jos konkurentai rinkos dalį ir nustatyti didesnes nei kitų PSI kainas, yra svarbus veiksnys, rodantis, kad AZ konkurentai,
klientai ir galiausiai vartotojai nedarė pakankamo konkurencinio spaudimo jos veiksmams. Šiai išvadai neturi įtakos tai, kad
AZ nustatomas didesnes kainas iš dalies lėmė didelių kompensavimo ribų nustatymas.
Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, jog Komisija ginčijamo sprendimo 554 konstatuojamojoje dalyje padarė pagrįstą išvadą, kad
farmacijos produktų rinkoms būdingos sveikatos priežiūros sistemos paprastai didina farmacijos įmonių įtaką rinkoje, nes vaistų
kainas visiškai arba beveik visiškai padengia socialinio draudimo sistemos ir dėl to paklausa tampa beveik neelastinga. Ypač
taip yra tuo atveju, jeigu farmacijos įmonė, pirmoji pasiūliusi papildomą gydomąją vertę, palyginti su kitais produktais,
turintį naują produktą, gali užsitikrinti didesnį kompensavimo lygį už tą, kuris vėliau bus suteiktas šio produkto imitacijoms.
„Pradininko“ statusą turinčių įmonių atžvilgiu nustatomos palyginti (su imitacijomis) didelės socialinio draudimo sistemų
mokamos kompensacijos, todėl šį statusą turinti įmonė gali nustatyti didesnę savo produkto kainą ir jai nereikia nerimauti
dėl to, kad pacientai ir gydytojai pereis prie kitų, pigesnių produktų.
Be to, panašiai, kaip buvo pažymėta šio sprendimo 174 punkte dėl atitinkamos rinkos apibrėžimo, mažai reikšmės turi tai, kad
galimybę išlaikyti itin didelę rinkos dalį, taikydama gerokai didesnes kainas, AZ įgyja dėl socialinio draudimo sistemų ar
šios sistemos sudaro jai palankias sąlygas įgyti tokią galimybę, ir ši aplinkybė neturi įtakos išvadai, kad AZ galėjo išlaikyti
didesnes už savo konkurentų pajamas, o įvairūs farmacijos produktų rinkose veikiantys subjektai, konkrečiai – pacientai, receptinius
vaistus išrašantys gydytojai, nacionalinės socialinio draudimo sistemos ir AZ konkurentai, laikotarpiais, kuriuos Komisija
pasirinko dominuojančiai padėčiai nustatyti, negalėjo kelti grėsmės šiai privilegijuotai padėčiai.
Be to, apskritai AZ galimybę išlaikyti didesnes už konkurentų kainas ir kartu išlaikyti gerokai didesnę rinkos dalį reikia
vertinti atsižvelgiant į tai, jog valdžios institucijos dėjo pastangas sumažinti išlaidas sveikatai, kad kompensuotų tai,
jog receptinius vaistus išrašantiems gydytojams ir pacientams mažai rūpi didelės vaistų kainos (ginčijamo sprendimo 555 konstatuojamoji
dalis), ir į tai, kad naujai į Vokietijos ir Jungtinės Karalystės rinką patekę subjektai patirdavo proporcingai didesnes išlaidas
reklamai (ginčijamo sprendimo 585 ir 600 konstatuojamosios dalys).
EFPIA vis vien teigia, jog preziumuojama, kad valdžios institucijų nustatomos kainos yra konkurencingo lygio. Tačiau reikia
pažymėti, jog dėl to, kad įtaką kainoms daro valdžios institucijų sprendimai dėl kompensavimo lygių ar maksimalių kainų, šias
kainas lemia ne įprastos rinkos jėgos. Todėl neįmanoma teigti, kad tokiomis aplinkybėmis nustatoma konkurencingo lygio kaina,
nes ji nustatoma neveikiant konkurencijos mechanizmams, leidžiantiems išsiaiškinti, koks yra tas konkurencingas lygis. Bet
kuriuo atveju reikia pažymėti, kad dominuojančios padėties analizės tikslas – nustatyti, ar įmonė gali rinkoje elgtis pakankamai
nepriklausomai. Komisijos išvados dėl AZ kainų įrodo, kad ši įmonė galėjo šitaip elgtis, atsižvelgiant į jos galimybę išlaikyti
gerokai didesnę už savo konkurentų rinkos dalį.
Ieškovės teigia, kad griežtas farmacijos produktų rinkų reguliavimas bet kuriuo atveju kliudo farmacijos įmonės galimybei
pasinaudoti įtaka rinkoje ir paveikti kainą ar kliudyti konkurencijai, elgiantis nepriklausomai nuo savo konkurentų, gydytojų
ir pacientų, net ir turint didelę rinkos dalį. Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad, kaip jau konstatuota, AZ galimybė išlaikyti
didesnes už savo konkurentų kainas ir kartu gerokai didesnę rinkos dalį rodo, kad ji galėjo pasinaudoti įtaka rinkoje ir paveikti
kainą, nes nei konkuruojantys gamintojai, nei vaistų kainą padengiančios socialinio draudimo sistemos, nei pacientai neturėjo
galimybės priversti AZ suderinti savo kainas su konkuruojančių produktų kainomis. Šiuo atžvilgiu reikėtų priminti, kad, išskyrus
Belgiją ir nuo 1996 m. – Nyderlandus, farmacijos įmonės galėjo laisvai nusistatyti kainas.
Be to, bet kuriuo atveju reikėtų pažymėti, kad įtakos rinkoje, t. y. įmonės galimybės elgtis pakankamai nepriklausomai nuo
savo konkurentų, klientų ir galiausiai vartotojų tuo atžvilgiu, kad visų pirma tokia įmonė gali išlaikyti didesnes kainas
ir kartu gerokai didesnę nei jos konkurentai rinkos dalį, konstatavimui nėra būtina, jog įmonė galėtų įtaka rinkoje pasinaudoti
taip, kad sukliudytų išlaikyti veiksmingą konkurenciją. Kalbant apie veiksmus, kuriais siekiama pašalinti arba sumažinti konkurenciją,
kad elgesį būtų galima kvalifikuoti kaip piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi, jį nebūtinai turi lemti ar tokio elgesio
galimybę sudaryti įmonės ekonominė galia, nes tarp dominuojančios padėties ir piktnaudžiavimo ja nebūtinas priežastinis ryšys
(šiuo atžvilgiu žr. 1973 m. vasario 21 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Europemballage ir Continental Can prieš Komisiją
, 6/72, Rink. p. 215, 27 punktą ir 239 punkte minėto Sprendimo
Hoffmann‑La Roche prieš Komisiją
91 punktą).
Be to, ieškovės negali tiesiog teigti, kad AZ negalėjo veikti nepriklausomai nuo kitų farmacijos produktų rinkos dalyvių.
Šiuo atžvilgiu, kalbant apie Komisijos teiginį ginčijamo sprendimo 561 konstatuojamojoje dalyje, kurį ginčija EFPIA, kad AZ
galėjo elgtis pakankamai nepriklausomai nuo sveikatos sistemų, reikia pažymėti, kad AZ buvo suinteresuota užtikrinti, jog
generiniai produktai negalėtų patekti į rinką, nes jie galėjo daryti didelį spaudimą mažinti
Losec
kainą ir pakenkti naujos kartos AZ produktų išleidimui į apyvartą AZ palankia kaina (visų pirma žr. ginčijamo sprendimo 298–301
ir 551 konstatuojamąsias dalis). Komisija pažymėjo, kad, kaip buvo aišku iš veiksmų, kuriems ji prieštaravo, AZ, kaip pirmųjų
leidimų pateikti rinkai turėtoja, vienintelė galėjo taikyti konkuruojančių generinių produktų išstūmimo strategiją (ginčijamo
sprendimo 527 ir 528 konstatuojamosios dalys), be to, ji galėjo tai daryti, nepaisant to, kad nacionalinės sveikatos priežiūros
sistemos buvo suinteresuotos farmacijos produktų kainų mažinimu. Atsižvelgusi į valdžios institucijų, negalėjusių paveikti
pigesnių generinių produktų pateikimo rinkai, ir AZ, galėjusios, pasinaudojant reglamentavimo sistema, paveikti šių generinių
vaistų pateikimą rinkai, pozicijų priešpriešą, Komisija turėjo pagrindo konstatuoti, kad AZ galėjo elgtis pakankamai nepriklausomai
nuo sveikatos priežiūros sistemų.
Todėl, atsižvelgdamas į tai, kas nurodyta pirmiau, Bendrasis Teismas konstatuoja, jog Komisija, atsižvelgdama į kaina grindžiamus
rodiklius, kad įvertintų AZ konkurencinę padėtį rinkoje, nepadarė akivaizdžios vertinimo klaidos.
c)     Dėl intelektinės nuosavybės teisių buvimo ir naudojimo
Kalbant apie kaltinimus, susijusius su intelektinės nuosavybės teisėms ir farmacijos srities teisės aktuose numatytoms teisėms
suteiktos reikšmės, visų pirma reikia pažymėti, jog negalima teigti, kad intelektinės nuosavybės teisės nėra reikšmingas veiksnys
nustatant dominuojančios padėties buvimą. Nors vien intelektinės nuosavybės teisių turėjimo negalima laikyti suteikiančiu
tokią padėtį, vis dėlto šių teisių turėjimas tam tikromis aplinkybėmis gali lemti dominuojančią padėtį, visų pirma suteikti
įmonei galimybę kliudyti veiksmingai konkurencijai rinkoje (šiuo atžvilgiu žr. 229 punkte minėto Sprendimo
Magill
46 ir 47 punktus).
Šioje byloje ieškovės ir EFPIA neginčija Komisijos išvados, kad
Losec
, kaip pirmam rinkai pateiktam PSI, galiojo itin stipri patentinė apsauga, kuria remdamasi, AZ pareiškė nemažai ieškinių,
leidusių jai taikyti didelius suvaržymus savo konkurentėms
Takeda
,
Byk Gulden
ir
Eisai
ir diktuoti joms nemažai patekimo į rinką sąlygų
[konfidencialu]
. Be to,
Eisai
buvo priversta mokėti AZ kompensaciją už rabeprazolio pardavimą ir suteikti jai prieigą prie tam tikrų technologijų, kurios
galėjo būti naudojamos kuriant būsimą omeprazolio sudėtį (žr. ginčijamo sprendimo 88–96 ir 521–524 konstatuojamąsias dalis).
Ieškovių nurodyta aplinkybė, kad AZ iškeltos bylos dėl patentų ir vėliau sudarytos taikos sutartys tikrai nebuvo neteisėtos,
neturi įtakos Komisijos išvadai, kad
Losec
suteikta patentinė apsauga leido AZ daryti didelį spaudimą savo konkurentams, ir tai savaime buvo reikšmingas jos dominuojančios
padėties rodiklis. Todėl priešingai tam, ką nori įteigti ieškovės, kad „taikos sutarčių“ sąlygas būtų galima laikyti dominuojančios
padėties įrodymu, tikrai nebūtina, kad jos būtų piktnaudžiaujamo pobūdžio. Kaip pažymi Komisija, ieškovių argumentas yra toks,
nes ji painioja dominuojančios padėties ir piktnaudžiavimo sąvokas.
Galiausiai reikia atmesti teiginį, kad atsižvelgimas į intelektinės nuosavybės teises ir į jų įgyvendinimą, net jei jis nėra
piktnaudžiaujamo pobūdžio, siekiant nustatyti dominuojančios padėties buvimą, gali sumažint bet kokias paskatas kurti naujoviškus
produktus. Reikia pažymėti, kad naujovių diegimą bet kuriuo atveju kompensuoja išimtinumas, kurį naujovės autorius gauna dėl
intelektinės nuosavybės teisių. Tiek, kiek, kaip šioje byloje, šių intelektinės nuosavybės teisių turėjimas ir įgyvendinimas
gali būti reikšmingas dominuojančios padėties įrodymas, reikėtų priminti, kad ši padėtis nėra draudžiama
per se
; draudžiamas tik piktnaudžiavimas ja. Šiuo atžvilgiu, jeigu intelektinės nuosavybės teisių turėtojas laikomas užimančiu dominuojančią
padėtį, reikalavimo nepiktnaudžiauti šia teise, ja naudojantis, negalima laikyti nepakankamu atlygiu, atsižvelgiant į paskatas
diegti naujoves.
Be to, dėl ieškovių argumento, kad lansoprazolis ir pantoprazolis Vokietijos rinkai buvo pateikti atitinkamai 1993 ir 1994 m.,
reikia pažymėti, jog tam, kad stiprios intelektinės nuosavybės teisių suteikiamos apsaugos buvimas būtų laikomas reikšmingu
veiksniu, ši apsauga nebūtinai turi būti tokia didelė, kad dėl jos rinkoje būtų pašalinta bet kokia konkurencija.
Todėl Bendrasis Teismas konstatuoja, kad Komisija nepadarė akivaizdžios vertinimo klaidos, kai, vertindama AZ konkurencinę
padėtį rinkoje, atsižvelgė į AZ intelektinės nuosavybės teisių buvimą ir naudojimą.
d)     Dėl AZ kaip „pradininkės“ statuso
Ginčijamo sprendimo 541–543 konstatuojamosiose dalyse Komisija išdėstė konkurencinius pranašumus, kuriuos galima įgyti dėl
„pradininko“ statuso ir ilgalaikio buvimo PSI rinkoje.
Tačiau ieškovės nesutinka su AZ kaip „pradininkės“ statuso reikšmingumu, visų pirma atsižvelgiant į tai, kad 1995 m. Vokietijoje
pantoprazolis 20,66 % rinkos dalį įgijo tik praėjus dvejiems metams nuo pateikimo rinkai.
Pirmiausia reikia pažymėti, kad Komisija savo atliktą AZ dominuojančios padėties vertinimą grindė įvairiais veiksniais, iš
kurių svarbiausias buvo jos gerokai didesnė už konkurentų rinkos dalis. Be to, atsižvelgus į i) farmacijos produktų rinkų,
kurioms būdingas vaistus išrašančių gydytojų „inertiškumas“, ypatybes, ir ii) sunkumus, su kuriais, norėdamos patekti į rinką,
susiduria farmacijos įmonės ir kurių daugėja, nes šioje rinkoje jau veikia daug konkurentų ir siūloma daug produktų, be to,
tai, kad šių sunkumų esama, įrodo Ekonominio bendradarbiavimo ir plėtros organizacijos (EBPO) atliktas tyrimas, į kurį atsižvelgė
Komisija, ji turėjo pagrindo manyti, kad „pradininko“ statusas suteikė didelį konkurencinį pranašumą. Šį konkurencinį pranašumą
taip pat patvirtina AZ vidaus dokumentai, iš kurių matyti, kad
Losec
dėl savo kaip „pirmojo rinkai pateikto produkto“ statuso turėjo patikimą firminio produkto įvaizdį ir reputaciją ir buvo
siejamas su didžiausia patirtimi.
Vis dėlto Komisija neteigė, kad konkurenciniai pranašumai, susiję su ilgalaikiu AZ buvimu PSI rinkoje, visais atvejais kliudė
didėti konkurentų pardavimams. Todėl tai, kad Vokietijoje pantoprazoliui pavyko įgyti 20,66 % rinkos dalį, negali priversti
suabejoti konkurenciniais pranašumais, kuriuos AZ dėl savo kaip „pradininkės“ statuso įgijo Vokietijos rinkoje ar kitose nagrinėjamose
geografinėse rinkose, kuriose AZ padėtis kartais būdavo itin stipri. Be to, reikia pažymėti, kad pantoprazolis negalėjo pakeisti
Losec
kaip daugiausiai Vokietijoje parduodamo PSI statuso.
Taip pat tai, kad generiniai produktai galėjo pakenkti AZ dominuojančiai padėčiai, nepaneigia fakto, jog jos įgytas „pradininkės“
statusas suteikė jai didelių konkurencinių pranašumų. Be to, reikia pažymėti, kad Komisijos pasirinktais laikotarpiais, kuriais
AZ užėmė dominuojančią padėtį, generiniai produktai nepakenkė AZ dominuojančiai padėčiai nagrinėjamose geografinėse rinkose.
Dėl EFPIA argumento, kad nedidelis farmacijos produkto atsparumas naujoviškų produktų pateikimo rinkai keliamai grėsmei paneigia
„pradininko“ statuso reikšmę, pakanka konstatuoti, kaip pažymi Komisija, kad nei ieškovės, nei EFPIA nepateikia jokio naujoviškų
produktų, kurie būtų pakenkę AZ dominuojančiai padėčiai PSI rinkoje, pateikimo rinkai pavyzdžio.
Galiausiai tai, kad AZ sudarė licencines sutartis su kai kuriais konkurentais, negali paneigti jos ilgalaikio buvimo rinkoje
reikšmės šioje byloje. Be to, kaip pažymi Komisija, teisės aktai visiškai nepadeda į rinką patekti generinių produktų gamintojams,
siekiantiems joje prekiauti savo produktais, nes duomenims, kuriuos originalių produktų gamintojai pateikia norėdami gauti
leidimus pateikti rinkai, 6–10 metų taikoma apsauga (žr. 1965 m. sausio 26 d. Tarybos direktyvos 65/65/EEB dėl įstatymų ir
kitų teisės aktų nuostatų, susijusių su patentuotais medicinos produktais, derinimo (OL 22, 1965, p. 369; su pakeitimais,
aktualiais faktinių aplinkybių laikotarpiu) 4 straipsnio trečiosios pastraipos 8 dalies a punkto iii papunktį), todėl leidimus
pateikti savo produktą rinkai norintys gauti generinių produktų gamintojai per šį laikotarpį negali šiais duomenimis remtis
ir privalo atlikti savo tyrimus.
Todėl reikia konstatuoti, kad Komisija nepadarė akivaizdžios vertinimo klaidos, kai, atlikdama bendrą vertinimą, atsižvelgė
ir į AZ kaip „pradininkės“ PSI rinkoje statusą.
e)     Dėl AZ finansinės galios
Ginčijamo sprendimo 78–86 ir 566 konstatuojamosiose dalyse Komisija, remdamasi iš nagrinėjamų įmonių metinių ataskaitų paimta
tikslia ir neginčijama informacija, konstatavo, kad 1993–2000 m. AZ ištekliai ir veiklos rezultatai smarkiai lenkė jos konkurentų
Takeda
ir
Byk Gulden
išteklius ir veiklos rezultatus, be kita ko, susijusius su bendra finansine padėtimi, mokslinių tyrimų ir plėtros bei rinkodaros
ištekliais. Konkrečiai kalbant apie AZ apyvartą, kuri buvo gerokai didesnė už
Takeda
ir
Byk Gulden
apyvartą, Komisija nustatė, kad beveik visą ją lėmė farmacijos produktų pardavimas, o trečdalį
Takeda
ir
Byk Gulden
apyvartos sudarė ne farmacijos produktų pardavimas. Likusią
Byk Gulden
apyvartą daugiausia sudarė cheminių medžiagų, vitaminų ir žemės ūkio produktų pardavimas (ginčijamo sprendimo 78 konstatuojamoji
dalis).
Taigi šios išvados aiškiai leidžia spręsti, kad AZ pranašumą finansinių išteklių atžvilgiu lemia beveik vien jos veikla farmacijos
srityje, kuriai ji, be kita ko, skiria beveik visus savo išteklius, o jos konkurentės
Takeda
ir
Byk Gulden
turi mažiau išteklių ir skiria juos ne vien veiklai farmacijos sektoriuje. Be to, tai, kad AZ skyrė daugiau finansinių bei
žmogiškųjų išteklių moksliniams tyrimams ir plėtrai bei pardavimo pajėgumams, taip pat yra svarbus veiksnys vertinant šios
įmonės padėtį rinkoje jos konkurentų atžvilgiu.
Nors šių išvadų savaime nepakanka išvadai, kad AZ bylos aplinkybių laikotarpiu užėmė dominuojančią padėtį, pagrįsti, vis dėlto
jos yra svarbūs požymiai, leidžiantys manyti, jog AZ turėjo daugiau išteklių nei jos konkurentai, kad sustiprintų savo padėtį
rinkoje jų atžvilgiu. Todėl EFPIA teiginį, kad Komisija nepadarė išvadų dėl AZ konkurentų konkurencingumo PSI segmente, reikia
atmesti, nes jos šioje byloje išplaukia iš minėtų išvadų.
f)     Dėl AZ dominuojančios padėties Vokietijoje
Kalbant apie Komisijos išvadą, kad nuo 1993 m. iki 1997 m. pabaigos AZ Vokietijoje užėmė dominuojančią padėtį, ieškovės nesutinka,
kad ši padėtis buvo užimama 1995–1997 m.
Reikia pažymėti, kad AZ rinkos dalis Vokietijoje pasirinktu laikotarpiu nuo 96,09 % 1993 m. sumažėjo iki 82,57 % 1994 m.,
iki 64,94 % 1995 m., iki 58,27 % 1996 m. ir iki 53,99 % 1997 m. (ginčijamo sprendimo priedo 26 lentelė). Nors šie duomenys
rodo nepertraukiamą AZ rinkos dalies mažėjimo tendenciją, 1997 m. ji vis dar buvo labai didelė (53,99 %). Dominuojančią padėtį
galima preziumuoti, jeigu rinkos dalis viršija 50 % (šiuo atžvilgiu žr. 243 punkte minėto Sprendimo
AKZO prieš Komisiją
60 punktą).
Be to, kaip pažymi Komisija, 1995–1997 m. AZ rinkos dalis vis dar labai viršijo didžiausių jos konkurentų rinkos dalis. Trims
didžiausioms AZ konkurentėms Vokietijos rinkoje
Takeda
,
Byk Gulden
ir
Schwartz Pharma
1995 m. atitinkamai priklausė 12,38 %, 10,88 % ir 9,77 % rinkos dalys, 1996 m. – 12,57 %, 11,50 % ir 10,01 % ir 1997 m. –
14,10 %, 12,91 % ir 10,64 % rinkos dalys (ginčijamo sprendimo priedo 26 lentelė).
Be to, reikėtų pažymėti, kad AZ rinkos dalis tapo mažesnė nei 50 % tik 1999 m., t. y. praėjus dvejiems metams nuo paskutinių
metų, į kuriuos atsižvelgta, vertinant dominuojančią padėtį; tais metais jos rinkos dalis smuko iki 35,31 %, visų pirma dėl
to, kad rinkai buvo pateiktas generinis omeprazolis.
Be to, Bendrasis Teismas, kaip ir Komisija, pažymi, kad AZ pajamos iš pardavimo toliau didėjo, nors mažiau nei nurodo Komisija,
t. y. nuo daugiau kaip 116 mln. JAV dolerių 1994 m. (kai jai priklausė 82,57 % rinkos) iki daugiau kaip 141 mln. JAV dolerių
1997 m. (kai jai priklausė ne didesnė kaip 53,99 % rinkos dalis). Palyginimui,
Takeda
pajamos nuo 17 mln. JAV dolerių 1994 m. išaugo iki 37 mln. JAV dolerių 1997 m., o
Byk Gulden
ir
Schwartz Pharma
atitinkamos pajamos nuo daugiau kaip 4 mln. JAV dolerių ir daugiau kaip 3 mln. JAV dolerių 1994 m. išaugo iki daugiau kaip
33 mln. JAV dolerių ir beveik 28 mln. JAV dolerių 1997 m. (ginčijamo sprendimo priedo 26 lentelė). Todėl AZ pajamos išliko
gerokai didesnės už jos konkurenčių pajamas.
Taigi nors AZ konkurencinė padėtis Vokietijoje buvo kiek silpnesnė nei kitose nagrinėtose šalyse, Bendrasis Teismas, atsižvelgdamas
į visa tai, kas nurodyta, daro išvadą, jog Komisija, konstatuodama, kad 1995–1997 m. AZ ten vis dar užėmė dominuojančią padėtį,
nepadarė akivaizdžios vertinimo klaidos.
Tai, kad AZ taikytos kainos smarkiai neviršijo jos konkurentų kainų ir kad pantoprazolio bei lansoprazolio reklamos mastas
buvo toks pat arba didesnis kaip
Losec
reklamos, minėtai išvadai neturi poveikio, nes įrodymų, kuriais rėmėsi Komisija, šioje byloje pakanka, kad, nepadariusi akivaizdžios
vertinimo klaidos, ji galėtų manyti, jog 1995–1997 m. AZ tebeužėmė dominuojančią padėtį Vokietijoje.
Todėl, atsižvelgdamas į visus pirmiau pateiktus svarstymus ir šalių argumentus, Bendrasis Teismas konstatuoja, jog Komisija
nepadarė akivaizdžios vertinimo klaidos, priėjusi prie išvados, kad AZ užėmė dominuojančią padėtį EB 82 straipsnio ir EEE
susitarimo 54 straipsnio prasme PSI rinkoje Vokietijoje nuo 1993 m. iki 1997 m. pabaigos, Belgijoje – nuo 1993 m. iki 2000 m.
pabaigos, Danijoje – nuo 1993 m. iki 1999 m. pabaigos, Norvegijoje – nuo 1994 m. iki 2000 m. pabaigos, Nyderlanduose – nuo
1993 m. iki 2000 m. pabaigos, Jungtinėje Karalystėje – nuo 1993 m. iki 1999 m. pabaigos ir Švedijoje – nuo 1993 m. iki 2000 m.
pabaigos.
C –
Dėl pirmojo piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi, susijusio su papildomos apsaugos liudijimais
1.
Teisės aktai ir inkriminuojamas elgesys
1992 m. birželio 18 d. Tarybos reglamente (EEB) Nr. 1768/92 dėl medicinos produktų papildomos apsaugos liudijimo sukūrimo
(OL L 182, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 11 t., p. 200) numatyta sukurti papildomos apsaugos liudijimą
(toliau – PAL), kurio paskirtis – pratęsti patento suteikiamos išimtinės teisės galiojimą ir taip suteikti papildomą apsaugos
terminą. PAL siekiama kompensuoti patento suteikiamos realios apsaugos termino sutrumpėjimą, atitinkantį laikotarpį nuo medicinos
produkto patentinės paraiškos padavimo datos iki leidimo pateikti šį produktą rinkai išdavimo.
Bylos aplinkybių laikotarpiu galiojusios Reglamento Nr.°1768/92 redakcijos 13 straipsnyje numatyta:
„1. Liudijimas įsigalioja pasibaigus teisėtam pagrindinio patento galiojimo laikui ir galioja laiko tarpą, lygų laiko tarpui,
praėjusiam nuo paraiškos įsigyti pagrindinį patentą padavimo datos iki leidimo pateikti produktą į Bendrijos rinką išdavimo
datos, sumažintam penkeriais metais.
2. Nepaisant šio straipsnio 1 dalies nuostatų, liudijimo galiojimo laikas negali viršyti penkerių metų, skaičiuojant nuo jo
įsigaliojimo dienos.“
Reglamento Nr. 1768/92 3 straipsnyje, kuriame nurodytos PAL gavimo sąlygos, numatyta:
„Liudijimas išduodamas, jeigu valstybėje narėje, kurios teritorijoje yra paduodama <...> paraiška ir tos paraiškos galiojimo
dieną:
a)      tas produktas yra apsaugotas galiojančiu pagrindiniu patentu;
b)      galiojantis leidimas pateikti tą produktą į rinką kaip medicinos produktą buvo išduotas atitinkamais atvejais pagal Direktyvą
65/65/EEB arba Direktyvą 81/851/EEB;
c)      šiam produktui iki šiol nebuvo gautas liudijimas;
d)      b punkte nurodytas leidimas yra pirmasis leidimas pateikti produktą į rinką kaip medicinos produktą.“
Reglamento Nr. 1768/92 8 straipsnio 1 dalyje, kurioje nurodyta paraiškoje liudijimui gauti pateiktina informacija, numatyta:
„1. Paraišką liudijimui gauti sudaro:
a) prašymas išduoti liudijimą, kuriame visų pirma nurodoma:
<…>
iv)      numeris ir data pirmojo leidimo pateikti produktą į rinką, kaip nurodyta 3 straipsnio b punkte, o jei pateikiamas leidimas
nėra pirmasis leidimas pateikti produktą į Bendrijos rinką – tokio leidimo numeris ir data;
b)      3 straipsnio b punkte nurodyto leidimo pateikti tą produktą į rinką, kuriame apibūdinamas pats produktas, kopija, visų pirma
nurodant leidimo numerį ir datą, ir produkto pagrindinių savybių, minimų Direktyvos 65/65/EEB 4a straipsnyje arba Direktyvos
81/851/EEB 5a straipsnyje, apžvalga;
c)      jeigu šio straipsnio b punkte nurodytas leidimas nėra pirmasis leidimas pateikti produktą į Bendrijos rinką kaip medicinos
produktą – informacija apie tokį leidimą turintį produktą ir teisės aktų nuostatos, pagal kurias toks leidimas buvo išduotas,
taip pat tokio leidimo, išspausdinto atitinkamame Oficialiajame leidinyje, kopija.“
Reglamento Nr. 1768/92 19 straipsnio 1 dalyje, susijusioje su pereinamojo laikotarpio nuostatomis, nurodyta:
„1. Liudijimas gali būti išduodamas bet kuriam produktui, kuriam šio reglamento įsigaliojimo dieną yra suteikta apsauga pagrindiniu
patentu ir kuriam pirmasis leidimas pateikti jį į rinką kaip medicinos produktą buvo išduotas po 1985 m. sausio 1 d.
Išduodant liudijimą Danijoje ir Vokietijoje, 1985 m. sausio 1 d. keičiama 1988 m. sausio 1 d.
Išduodant liudijimą Belgijoje ir Italijoje, 1985 m. sausio 1 d. keičiama 1982 m. sausio 1 d.“
1994 m. kovo 21 d. EEE jungtinio komiteto sprendimo Nr. 7/94, iš dalies keičiančio EEE susitarimo 47 protokolą ir tam tikrus
priedus (OL L 160, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 1 t., p. 22), 15 priede Reglamentas Nr. 1768/92
įtrauktas į EEE susitarimo XVII priedą (Intelektinė nuosavybė). Reglamento Nr. 1768/92 3 straipsnio b punkto tikslams pagal
Europos laisvosios prekybos asociacijai (ELPA) priklausančios valstybės nacionalinės teisės aktus išduotas leidimas pateikti
produktą rinkai laikomas pagal Direktyvą 65/65 suteiktu leidimu pateikti produktą rinkai. Be to, Suomija ir Norvegija yra
tarp šalių, kurioms PAL negali būti išduodamas, jeigu pirmasis leidimas pateikti produktą EEE rinkai išduotas iki 1988 m.
sausio 1 d. Austrijos atveju pirmasis leidimas pateikti produktą EEE rinkai negali būti išduotas anksčiau nei 1982 m. sausio
1 d. Švedijos atveju PAL negali būti išduotas, jeigu pirmasis leidimas pateikti produktą EEE rinkai išduotas iki 1985 m. sausio
1 d.
Remiantis Reglamento Nr.°1768/92 19 straipsnio 2 dalimi, PAL paraiškų padavimo terminas pagal pereinamojo laikotarpio nuostatas
buvo 1993 m. liepos 2 d. Pagal EEE jungtinio komiteto sprendimo Nr. 7/94 3 straipsnį PAL paraiškų padavimo terminas Austrijoje,
Suomijoje, Norvegijoje ir Švedijoje buvo 1995 m. sausio 1 d.
Teisingumo Teismas, nagrinėdamas prašymą dėl prejudicinio sprendimo, pateiktą Vokietijoje nagrinėjant bylą tarp AZ ir
Ratiopharm
, 2003 m. gruodžio 11 d. Sprendime
Hässle
(C‑127/00, Rink. p. I‑14781) turėjo priimti sprendimą dėl, pirma, Reglamento Nr. 1768/92 19 straipsniu įgyvendintų pereinamojo
laikotarpio priemonių atitikties vienodo požiūrio principui ir, antra, išaiškinti minėto reglamento 19 straipsnio 1 dalyje
esančią pirmojo leidimo pateikti produktą į rinką sąvoką.
Dėl Reglamento Nr. 1768/92 19 straipsniu įgyvendintų pereinamojo laikotarpio priemonių atitikties vienodo požiūrio principui
Teisingumo Teismas konstatavo, kad skirtingų atskaitos datų skirtingoms valstybėms narėms nustatymas pateisinamas teisėtais
tikslais, susijusiais su nacionaline visuomenės sveikatos politika ir visų pirma sveikatos sistemų finansiniu stabilumu. Teisingumo
Teismo teigimu, atitinkamų atskaitos datų skirtumus lemia kiekvienos valstybės narės atsižvelgiant į savo sveikatos sistemą,
kurios organizavimas ir finansavimas kiekvienoje valstybėje narėje skiriasi, atliktas vertinimas. Todėl konstatuota, kad Reglamento
Nr. 1768/92 pereinamojo laikotarpio priemonės nepažeidžia vienodo požiūrio principo (302 punkte minėto Sprendimo
Hässle
38–42 punktai).
Dėl Reglamento Nr. 1768/92 19 straipsnio 1 dalyje esančios pirmojo leidimo pateikti į rinką sąvokos Teisingumo Teismas konstatavo,
kad ji reiškia tik pirmąjį leidimą pateikti produktą rinkai pagal Direktyvą 65/65, išduotą bet kurioje valstybėje narėje,
ir nereiškia leidimų, kurių reikalaujama pagal vaistų kainodarą ar kompensavimą reglamentuojančius teisės aktus (302 punkte
minėto Sprendimo
Hässle
79 punktas). Todėl tiek, kiek toliau šiame sprendime bus turima omenyje būtent leidimo pateikti produktą rinkai sąvoka, kaip
302 punkte minėtame Sprendime
Hässle
ją išaiškino Teisingumo Teismas, jame bus vartojama sąvoka „techninis leidimas“.
Pirmąjį Komisijos konstatuotą piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi sudaro, įgyvendinant visą PAL strategiją, kuria siekta
neįleisti generinių produktų gamintojų į atitinkamą rinką, sąmoningai klaidinančios informacijos pateikimas patentiniams patikėtiniams,
nacionaliniams patentų biurams ir nacionaliniams teismams siekiant gauti ar išlaikyti PAL omeprazoliui, į kuriuos AZ neturėjo
teisės ar turėjo trumpiau galiojančią teisę (žr. ginčijamo sprendimo 144 ir 626 konstatuojamąsias dalis).
Komisija išskyrė du šio pirmojo piktnaudžiavimo etapus. Pirmasis etapas susijęs su 1993 m. birželio 7 d. AZ pateikta klaidinančia
informacija, kai ji nusiuntė nurodymus patentiniams patikėtiniams, per kuriuos septyniose valstybėse narėse, tarp jų Vokietijoje,
Belgijoje, Danijoje, Nyderlanduose ir Jungtinėje Karalystėje buvo paduotos PAL paraiškos (žr. ginčijamo sprendimo 628 konstatuojamąją
dalį).
Antrąjį etapą sudaro, pirma, klaidinančios informacijos pateikimas patentų biurams 1993 ir 1994 m., atsakant į jų klausimus
dėl AZ paduotų PAL paraiškų, ir, antra, klaidinančios informacijos pateikimas 1994 m. gruodžio mėn. paduodant kitą PAL paraiškų
seriją trijose EEE valstybėse narėse, konkrečiai – Austrijoje, Suomijoje ir Norvegijoje ir, trečia, paskesnis klaidinančios
informacijos pateikimas kitiems patentų biurams ir nacionaliniams teismams, šiems nagrinėjant konkuruojančių generinių vaistų
gamintojų iškeltas bylas dėl PAL pripažinimo negaliojančiais tose valstybėse (žr. ginčijamo sprendimo 629 konstatuojamąją
dalį).
2.
Dėl pirmojo (ieškinio) pagrindo, susijusio su teisės klaida
a)     Ieškovių argumentai
Dėl taikytinų teisės principų
Ieškovės pažymi, kad nėra „precedento“, pagal kurį EB 82 straipsnis būtų taikomas prašymams suteikti intelektinės nuosavybės
teisę ar pratęsti jos galiojimą, ir siūlo šį klausimą nagrinėti atsižvelgiant į tris principus.
Pirma, nei vien ketinimas apgaule įgyti patentą ar PAL, nei paraiška išduoti patentą ar PAL, net jei paduota apgaule, nei
patento ar PAL, kuriuo neįmanoma pasinaudoti iš karto, išdavimas negali būti laikoma piktnaudžiavimu dominuojančia padėtimi.
Šiuo atžvilgiu ieškovės teigia, kad piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi yra objektyvi sąvoka, priklausanti ne nuo ketinimo
padaryti žalą konkurencijai, bet nuo objektyvaus šio poveikio konstatavimo tikrovėje (239 punkte minėto Sprendimo
Hoffmann‑Laroche prieš Komisiją
91 punktas ir 2000 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Aéroports de Paris prieš Komisiją
, T‑128/98, Rink. p. II‑3929, 172 ir 173 punktai). Todėl ketinimo riboti konkurenciją nepakanka, kad būtų įrodytas reikalaujamas
poveikis konkurencijai, nes veiksmų, kuriais tokio poveikio siekta, turėjo būti imtasi. Iš to darytina išvada, kad iš tikrųjų
neįgyvendinti ar konkurenciją ribojančio poveikio negalintys turėti veiksmai nelaikomi piktnaudžiavimu. Visų pirma ieškovės
nurodo, kad „subjektyvaus ketinimo“ piktnaudžiauti įrodymų ir pasirengimą piktnaudžiauti reiškiančių veiksmų, kurie savaime
negali riboti konkurencijos, įrodymų nepakanka piktnaudžiavimo EB 82 straipsnio prasme faktui įrodyti.
Antra, nesant papildomų aplinkybių, vien išimtinės teisės įgijimas nėra piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi (1990 m. liepos
10 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Tetra Pak prieš Komisiją
, T‑51/89, Rink. p. II‑309, 23 ir 24 punktai). Ieškovės pažymi, kad Sprendimas
Tetra Pak prieš Komisiją
susijęs su specifiniu atveju dėl intelektinės nuosavybės teisės įgijimo aplinkybėmis, kuriomis ši teisė susijusi su ūkine
veikla. Jų teigimu, išimtinės patento licencijos įgijimas laikytinas piktnaudžiavimu dominuojančia padėtimi, jeigu i) įgijus
šią licenciją sustiprėja įmonės dominuojanti padėtis, ii) vyksta labai menka konkurencija ir iii) dėl teisės įgijimo atitinkamoje
rinkoje konkurencija tampa visiškai neįmanoma.
Trečia, piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi gali būti tik tuo atveju, jeigu apgaule įgytu patentu pasinaudojama ir šis
pasinaudojimas atitinka 1998 m. liepos 17 d. Pirmosios instancijos teismo sprendime
ITT Promedia prieš Komisiją
(T‑111/96, Rink. p. II‑2937) nustatytas sąlygas. Minėtame sprendime Pirmosios instancijos teismas konstatavo, kad ieškinio
pareiškimo teisme faktas piktnaudžiavimu dominuojančia padėtimi EB 82 straipsnio prasme gali būti laikomas tik išimtinėmis
aplinkybėmis, būtent, jeigu i) ieškinio negalima pagrįstai laikyti mėginimu konstatuoti atitinkamos įmonės teises ir juo būtų
siekiama paprasčiausiai „persekioti“ kitą šalį, ir ii) ieškinys pareiškiamas pagal planą, kurio tikslas – pašalinti konkurenciją.
Šios dvi sąlygos turi būti aiškinamos ir taikomos siaurai, taip, kad nebūtų paneigtas bendrasis galimybės kreiptis į teismą
principas.
Todėl patento panaudojimas gali prilygti piktnaudžiavimui dominuojančia padėtimi tik tuo atveju, jeigu įmonė sąmoningai įgijo
ar panaudojo patentą, žinodama, kad jis negalioja. Ieškovės priduria, kad nors tam tikromis aplinkybėmis vien patento turėjimas
ar gynimas, aktyviai juo nesinaudojant, gali prilygti piktnaudžiavimui dominuojančia padėtimi, šis piktnaudžiavimas gali būti
konstatuotas, tik jeigu yra prasidėjęs patento apsaugos terminas. Jeigu piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi konstatavimui
pakaktų ne tokių griežtų kaip apgaulė ir žinojimas apie patento negaliojimą aplinkybių, patentinės paraiškos Europos Bendrijoje
būtų „įšaldytos“, nes įmonės baimintųsi, kad dėl netyčinės klaidos ar aplaidumo naudojant patentą Komisija joms gali skirti
baudą.
Patentų suteikiama apsauga itin svarbi skatinant naujovių diegimą ekonomiškai palankiomis sąlygomis, todėl būtina pripažinti
viešosios tvarkos imperatyvą, kad įmonės neturėtų būti nepagrįstai atgrasomos nuo farmacijos sektoriaus patentų registravimo
pagal PAL sistemą.
Dublike ieškovės nurodo, jog būtina, kad patentu būtų pasinaudota ar kiltų grėsmė, kad juo bus pasinaudota po PAL išdavimo,
ir papildomai teigia, jog PAL turi būti bent jau gautas ir jo buvimas turi galėti paveikti konkurentų elgesį. Be to, tyčinė
ir sąmoninga patentų biurų apgaulė turi būti įrodyta aiškiais ir įtikinamais įrodymais; vien pareiškėjo aplaidumo ar nenuoseklumo
nepakanka.
Ieškovės priduria, kad nacionalinės teisės aktuose, kuriais reglamentuojamas paraiškų padavimas ir patentų bei PAL pakeitimai,
numatytos procedūros, pagal kurias teismams arba patentų biurams netyčia arba sąmoningai padarytų klaidų atveju suteikiama
galimybė pakeisti arba net panaikinti registraciją. Šiuo atžvilgiu patentų biurai ir konkuruojančios įmonės gali ginčyti patentus
ar PAL ir tam tikromis aplinkybėmis reikalauti žalos atlyginimo. Todėl, ieškovių teigimu, konkurencijos taisyklių netinka
taikyti, siekiant sudaryti teisių gynimo priemonių galimybę arba po patentų ir PAL įsigijimo taikyti sankcijas dėl to, kad
jie yra potencialiai antikonkurenciniai, jeigu tokios paraiškos neturi jokio realaus poveikio konkurencijai. Konkurencijos
taisyklės nėra skirtos patentinėms paraiškoms kontroliuoti, o patentinėms ir PAL paraiškoms taikytinų taisyklių paprastai
pakanka, kad būtų užkirstas kelias bet kokiam antikonkurenciniam poveikiui. Todėl ieškovės teigia, jog tam, kad galėtų įsikišti,
Komisija privalo įrodyti antikonkurencinį poveikį.
Siekdamos pagrįsti savo argumentus, ieškovės remiasi JAV teise. Jų teigimu, pirmiausia, remiantis JAV teise, ieškinys pagal
konkurencijos teisę yra pateisinamas, jeigu patentas gautas žinomai ir tyčia pateikus patentų biurui klaidingą informaciją.
Šiuo atžvilgiu didelio aplaidumo, nerūpestingumo ar nesąžiningo elgesio buvimo nepakanka, būtina įrodyti apgaulę. Taigi sąmoningas
klaidingos informacijos pateikimas, prilygstantis tyčinei apgaulei, yra esminė atsakomybės atsiradimo sąlyga, todėl reikalaujami
aiškūs ir įtikinami konkretaus ketinimo įrodymai. Neatskleidimas gali būti pagrindas įtarti apgaulę tik išimtinėmis aplinkybėmis,
jeigu yra aiškiai įrodytas ketinimas suklaidinti ir patento biuro, kuris dėl šio neatskleidimo buvo paskatintas išduoti patentą,
pasitikėjimas.
Antra, JAV teisėje konkurencijos taisyklių taikymui būtinas faktinis patento panaudojimas ir vien jo įgijimo nepakanka, nes
tiesioginė antikonkurencinio poveikio priežastis turi būti patento savininko elgesys, o ne valstybinės institucijos veiksmai.
Be to, kaip ir Bendrijos teisėje, ieškinį galima laikyti „apgavikišku“, tik jeigu jis objektyviai neturi pagrindo, t. y.,
atsižvelgiant į pateiktus argumentus, joks ieškovas negalėtų pagrįstai tikėtis laimėti bylą.
Galiausiai ieškovės teigia, kad veiksmo, galinčio riboti konkurenciją tik tuo atveju, jeigu atliekami ir kiti nuo jo priklausantys
veiksmai, atlikimas negali būti laikomas piktnaudžiavimu dominuojančia padėtimi. Piktnaudžiavimui dominuojančia padėtimi konstatuoti
turi būti reali galimybė, kad dėl šio veiksmo bus apribota konkurencija, bei veiksmo ir žalos konkurencijai tiesioginis priežastinis
ryšys. Todėl vien atitinkamos įmonės vidaus veiksmų, kaip antai bendravimo grupėje, ir išorinių veiksmų, kuriais tik rengiamasi
galimam piktnaudžiavimui dominuojančia padėtimi, tačiau kurie negali turėti poveikio konkurentams ar konkurencijai, negalima
laikyti piktnaudžiaujamais. Todėl ieškovės nesutinka su Komisijos teiginiu, kad neteisėtas elgesio pobūdis negali priklausyti
nuo nenumatytų trečiojo asmens elgesio padarinių. Jos pateikia pavyzdį, kad EB 81 straipsnio 1 dalį pažeidžiančio susitarimo
pasiūlymas reikštų konkurencijos taisyklių pažeidimą, tik jeigu šalys šiuo atžvilgiu susitartų.
Dėl Komisijos tariamai padarytų teisės klaidų
Ieškovės teigia, jog Komisija suklydo, teigdama, kad AZ santykiai su jos patentiniais patikėtiniais nesąžiningą elgesį rodo
nuo 1993 m. birželio 7 d., kai AZ jiems davė nurodymus (ginčijamo sprendimo 774 konstatuojamoji dalis). Komisijos nuomone,
dominuojančia padėtimi pradėta piktnaudžiauti dar net prieš paduodant PAL paraišką. Kadangi nei AZ, nei jos patikėtiniai dar
nebuvo susisiekę su patentų biurais ir kadangi AZ dar nebuvo įgijusi teisės ir ja pasinaudojusi, jos elgesys negalėjo turėti
jokio poveikio konkurencijai. Ieškovės priduria, jog nereikėtų manyti, kad piktnaudžiauti pradėta 1993 m., nes pagrindinių
patentų galiojimas pasibaigė tik po penkerių metų, 1999 m. balandžio mėn. Todėl šio elgesio poveikis konkurencijai buvo tik
labai nereikšmingas, ypač atsižvelgiant į tai, kad AZ dar nebuvo pasinaudojusi minėtų PAL suteiktomis teisėmis, pavyzdžiui,
reaguodama į prašymą išduoti licenciją. Ieškovių teigimu, Komisija negali pagrįsti atsižvelgimo į minėtą datą aplinkybe, kad
tai buvo pirmasis veiksmas iš visų veiksmų, kuriais siekta pašalinti konkurentus, nes toks motyvavimas reikštų įmonės atsakomybės
atsiradimą labai įvairiais atvejais, nesant jokio tiesioginio poveikio konkurencijai.
Dėl šalių, kuriose PAL nebuvo išduoti, konkrečiai – Danijos ir Jungtinės Karalystės, ieškovės teigia, jog Komisija padarė
teisės klaidą, manydama, kad AZ šiose šalyse piktnaudžiavo dominuojančia padėtimi. Tiek, kiek šių šalių patentų biurai atmetė
AZ paraiškas ir todėl PAL nebuvo išduoti, jos elgesys negalėjo turėti jokio poveikio konkurencijai šiose rinkose. Todėl ieškovės
nesutinka su Komisijos argumentais ginčijamo sprendimo 763–765 konstatuojamosiose dalyse ir nurodo, kad būtina, jog elgesys
galėtų turėti poveikį konkurencijai. Vien prašymas išduoti PAL savaime negali turėti jokio realaus poveikio konkurencijai.
Buvo atliekami nebent pasirengimo arba pasikėsinimo piktnaudžiauti veiksmai. Be to, ieškovės nurodo, jog Komisija pripažino,
kad Jungtinės Karalystės atveju piktnaudžiauti nustota 1994 m. birželio mėn., o Danijos atveju – 1994 m. lapkričio mėn., t. y.
gerokai prieš baigiant galioti medžiagų patentams (1999 m. balandžio mėn.), taigi gerokai iki to, kai PAL išdavimas būtų galėjęs
paveikti konkurenciją. Be to, tose šalyse negalėjo būti sukeltas konkurentų atgrasymo nuo patekimo į atitinkamą rinką poveikis.
Šiuo atžvilgiu ieškovės nesutinka su Komisijos teiginiu ginčijamo sprendimo 762 konstatuojamojoje dalyje, kad PAL išdavimas
vėlina generinių vaistų gamintojų pasirengimą, kuris neretai trunka daug metų, ir atkreipia dėmesį į tai, kad nėra įrodymų
dėl šiam pasirengimui reikalingo laikotarpio. Ieškovių teigimu, iki pratęsto patento galiojimo termino pradžios arba iki momento,
kuris yra pakankamai arti tos dienos, kai turi imti galioti pratęsta apsauga, negali atsirasti joks atgrasantis poveikis,
kurio numanomas buvimas galėtų paveikti konkurentų elgesį. Todėl Komisija negali teigti, kad likus penkeriems–šešeriems metams
iki pagrindinio patento galiojimo termino pabaigos galėjo kilti konkurentų atgrasymo nuo patekimo į atitinkamą rinką poveikis.
Be to, remiantis skundo pateikėjų pateiktais įrodymais, per žodinį procesą buvo pripažinta, kad PAL poveikį generiniams vaistams
galėjo daryti tik pasibaigus medžiagos patento galiojimo terminui.
Atsakydamos į ginčijamo sprendimo 758 konstatuojamąją dalį, kurioje Komisija teigia, kad jeigu įmonė faktiškai įgyvendina
veiksmus, kurių tikslas – neįleisti konkurentų į rinką, to, kad ji šio tikslo nepasiekia, nepakanka, jog šie veiksmai nebūtų
kvalifikuojami kaip piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi, ieškovės teigia, kad patys įgyvendinti veiksmai turi galėti turėti
tokį poveikį. Kadangi pagrindiniai patentai galiojo dar penkerius metus, vien PAL paraiškos padavimas negalėjo turėti tokio
tolimo poveikio. Be to, net jei AZ būtų pavykę gauti PAL Danijoje ir Jungtinėje Karalystėje, kad būtų taikoma konkurencijos
teisė, reikėjo, jog AZ būtų siekusi įgyvendinti savo teises. Todėl AZ mėginimas gauti PAL Danijoje ir Jungtinėje Karalystėje
nėra piktnaudžiaujamo pobūdžio, ir net jei būtų nuspręsta kitaip, tariamų pažeidimų trukmė gerokai per ilga, nes jie skaičiuojami
nuo parengiamųjų veiksmų, kurie savaime nebuvo piktnaudžiaujamo pobūdžio.
Kalbant apie valstybes, kur PAL buvo išduoti, ieškovės nurodo, kad, priešingai tam, ką teigia Komisija, iš 310 punkte minėto
Sprendimo
Tetra Pak prieš Komisiją
matyti, kad vien intelektinės nuosavybės teisių įgijimas savaime nereiškia piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi. 311 punkte
minėto Sprendimo
ITT Promedia prieš Komisiją
139 punkte, kuriame daroma nuoroda į prieš tai minėtą sprendimą, Sprendimas
Tetra Pak
nepapildytas jokiu aspektu.
Be to, minėtus sprendimus reikia skirti nuo šios bylos, nes juose buvo nagrinėjamas dominuojančią padėtį užimančios įmonės
kitam asmeniui priklausančių intelektinės nuosavybės teisių įgijimas. Nėra jokio „precedento“, kuris leistų teigti, kad patento
ar PAL įgijimas pačios įmonės išradimams yra piktnaudžiaujamo pobūdžio, be to, šis teiginys apskritai neturi jokio pagrindo.
Ieškovių teigimu, reikia papildomo veiksnio, konkrečiai – visos konkurencijos pašalinimo (310 punkte minėtas Sprendimas
Tetra Pak prieš Komisiją
) arba pasinaudojimo PAL (JAV teismų praktika). Tačiau aišku, kad PAL išdavimas neturėjo visos konkurencijos pašalinimo poveikio,
nes, kaip pripažino pati Komisija, po PAL išdavimo konkurencijos padaugėjo, o AZ prarado rinkos dalis.
Ieškovės pažymi, kad prieš pasibaigiant medžiagų patentų galiojimui Belgijoje, Danijoje, Vokietijoje, Nyderlanduose, Norvegijoje
ir Jungtinėje Karalystėje 1999 m. balandžio mėn., PAL išdavimas negalėjo turėti jokio papildomo ribojamo poveikio konkurencijai,
nes generinių vaistų patekimui į rinką bet kuriuo atveju buvo užkirstas kelias dėl pagrindinių patentų buvimo.
Dėl Vokietijos Komisija pripažino, kad AZ neužėmė dominuojančios padėties po 1997 m., t. y. dar gerokai iki PAL įsigaliojimo.
Be to, ginčijamo sprendimo 766 konstatuojamojoje dalyje Komisija pripažįsta, kad Vokietijoje išduotas PAL buvo panaikintas
dar nepasibaigus pagrindinio patento galiojimui, todėl AZ elgesys negalėjo turėti jokio ribojamo poveikio konkurencijai. Be
to, neįrodyta, kad dėl trumpo PAL egzistavimo Vokietijoje, pasibaigusio 1997 m. birželio mėn., t. y. likus dvejiems metams
iki jo planuojamo įsigaliojimo 1999 m. balandžio mėn., konkurentai galėjo būti atgrasyti nuo pasirengimo patekimui į rinką
tuo laikotarpiu.
Ieškovių teigimu, kalbant apie valstybes, kurioms Reglamento Nr. 1768/92 19 straipsnyje 1985 m. sausio 1 d. ir 1982 m. sausio
1 d. nustatytos kaip datos, po kurių turėjo būti išduotas pirmasis leidimas pateikti produktą Bendrijos rinkai, kad šiam produktui
būtų galima išduoti PAL, vienintelis tariamo piktnaudžiavimo padarinys buvo PAL galiojimo pratęsimas 7 mėnesiais. Belgijoje
ir Nyderlanduose papildomas laikotarpis, įgytas išdavus PAL, prasidėjo 2002 m. balandžio mėn. ir pasibaigė atitinkamai 2002 m.
rugsėjo ir spalio mėnesį. Todėl nagrinėjamas elgesys būtų galėjęs sukelti antikonkurencinį poveikį tik per tą laikotarpį.
Tačiau, pagal Komisijos pateiktą atitinkamų produktų rinkos apibrėžimą, minėtose šalyse AZ nustojo dominuoti 2000 m. pabaigoje.
Todėl tuo metu, kai AZ elgesys galėjo turėti antikonkurencinį poveikį, ji neužėmė dominuojančios padėties. Be to, 2002 m.
neįmanoma nustatyti jokio konkurentų atgrasymo nuo patekimo į rinką poveikio.
Norvegija – vienintelė šalis, kurioje AZ galėjo užimti dominuojančią padėtį tada, kai jos elgesys galėjo turėti poveikį konkurencijai.
Tačiau 1999 m. birželio mėn., t. y. praėjus dviem mėnesiams nuo pagrindinio patento galiojimo pabaigos 1999 m. balandžio mėn.,
Oslo apylinkės teismas panaikino šioje šalyje išduotą PAL. Ieškovių teigimu, konkurencija negalėjo būti pašalinta dėl PAL,
nes AZ turėjo vaisto sudėties patentą, kuris būtų baigęs galioti praėjus daug laiko nuo pirmojo tariamo piktnaudžiavimo dominuojančia
padėtimi pasibaigimo.
b)     Komisijos argumentai
Dėl taikytinų teisės principų
Komisija teigia, kad viešųjų procedūrų ir taisyklių taikymas tam tikromis aplinkybėmis gali reikšti piktnaudžiavimą dominuojančia
padėtimi (2000 m. kovo 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Compagnie maritime belge transports ir kt. prieš Komisiją
, C‑395/96 P ir C‑396/96 P, Rink. p. I‑1365, 82–88 punktai), tiek, kiek šiomis viešosios teisės taisyklėmis gali būti nustatomos
didelės patekimo į rinką kliūtys, dėl kurių galima ilgai išlaikyti įtaką rinkoje. Komisijos nuomone, klaidinančios informacijos,
iškreipiančios nacionalinių valdžios institucijų sprendimų priėmimą taip, kad sukuriama arba apsaugoma įtaka rinkoje, pateikimas
gali sukelti didelę žalą visuomenei.
Tokiomis aplinkybėmis ribota atitinkamų nacionalinės valdžios institucijų diskrecija imtis veiksmų dėl pateikto prašymo yra
reikšminga aplinkybė, į kurią privaloma atsižvelgti (329 punkte minėto Sprendimo
Compagnie maritime belge ir kt. prieš Komisiją
82 punktas). Jeigu administracinės institucijos diskrecija yra ribota, netikslia informacija paremto sprendimo antikonkurencinio
poveikio priežastis yra ne valstybės veiksmai, bet klaidinanti informacija.
Komisija pažymi, kad tai, jog padariniai rinkoje gali priklausyti nuo tolesnių valdžios institucijų veiksmų, nepašalina piktnaudžiavimo
fakto, nes piktnaudžiavimas būna net ir tuo atveju, jeigu valdžios institucija nereaguoja taip, kaip prašoma. Neteisėtas elgesio
pobūdis negali priklausyti nuo nenumatytų trečiojo asmens elgesio padarinių. Todėl nesvarbu, ar valdžios institucija iš tikrųjų
išdavė PAL remdamasi AZ pateikta klaidinančia informacija. Komisija priduria, kad jeigu piktnaudžiavimą būtų galima konstatuoti
tik tose valstybėse narėse, kuriose nagrinėjamus veiksmus pavyko įgyvendinti, tie patys veiksmai vienose valstybėse narėse
galėtų būti laikomi pažeidimu, o kitose – ne, nelygu valdžios institucijos reakcija. Tačiau į EB 82 straipsnio taikymo sritį
patenka elgesys, kuriuo siekiama antikonkurencinių padarinių arba dėl kurio tokių padarinių gali kilti, nepaisant to, ar veiksmus
pavyksta sėkmingai įgyvendinti.
Remiantis tokiu požiūriu, piktnaudžiavimo pradžios momentu reikėtų laikyti konkurenciją galinčio riboti elgesio įgyvendinimo
datą, nors iki šio elgesio sukeltų siekiamų antikonkurencinių padarinių atsiradimo praeina tam tikras laikas ir šių padarinių
atsiradimas priklauso nuo išorinių veiksnių. Kitaip, Komisijos nuomone, reikėtų daryti išvadą, kad piktnaudžiavimo laikotarpis
yra tas, per kurį įmonė nesiima jokių veiksmų, tačiau padariniai kyla. Be to, kadangi dažnai konkurentas pašalinamas tada,
kai jau nustota piktnaudžiauti, Komisijos nuomone, turėti galimybę toliau elgtis taip, kad būtų išstumiami konkurentai tik
nuo tada, kai šis tikslas jau pasiektas, nebėra prasmės. Todėl Komisija atmeta ieškovių argumentą, kad, kol PAL neįsigaliojęs,
piktnaudžiavimo nėra. Tai, kad numatytas poveikis turėjo atsirasti vėliau, nepakeičia aplinkybės, kad veiksmai, kuriais šio
poveikio siekta, buvo įgyvendinti.
Komisija priduria, kad ieškovių nurodytas skirtumas tarp vidaus ir išorės veiksmų neturi reikšmės, nes, atsižvelgiant į aplinkybes,
nors iš pirmo žvilgsnio, vertinant atskirai, tai gali atrodyti vidaus veiksmas, įvertinus jį atitinkamame kontekste, šis veiksmas
gali būti Sutarties pažeidimo įrodymas.
Atsakydama į ieškovių pateiktus argumentus, Komisija pažymi, pirma, kad nors piktnaudžiavimas yra objektyvi sąvoka (239 punkte
minėtas Sprendimas
Hoffmann‑Laroche
) ir jam įrodyti nereikalingas tyčios buvimas, vis dėlto tyčia turi reikšmės. Toliau Komisija paaiškina, kad jos argumentavimas
pagrįstas ne tik tyčia, bet ir veiksmų, kuriais ši tyčia realizuota ir kuriais siekta pašalinti konkurentus, schema. Tyčia
yra svarbus požymis vertinant, ar elgesys gali objektyviai riboti konkurenciją, nes jeigu įmonė įgyvendina strategiją, kuria
siekia pašalinti konkurentus arba žinodama, kad ši strategija turės tokį poveikį, jos elgesys gali riboti konkurenciją. Bet
kuriuo atveju elgesys, kurio tikslas ar poveikis yra riboti konkurenciją, patenka į EB 82 straipsnio taikymo sritį, nepaisant
to, ar šis tikslas pasiekiamas (generalinio advokato A. Tizzano išvados byloje, kurioje priimtas 2006 m. balandžio 6 d. Teisingumo
Teismo sprendimas
General Motors
, C‑551/03 P, Rink. p. I‑3173, I‑3177, 77 ir 78 punktai ir 2003 m. rugsėjo 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Michelin prieš Komisiją
, T‑203/01, Rink. p. II‑4071, 241, 242 ir 245 punktai). Be to, Komisija nesutinka, kad ginčijamas sprendimas pagrįstas vien
ieškovių tyčia, nes jame konstatuotas konkurentus galėjęs pašalinti elgesys.
Ji pažymi, kad ginčijamame sprendime vartojama ne „apgaulės“, bet „klaidinančios informacijos“ sąvoka. Kad informacijos pateikimą
būtų galima laikyti piktnaudžiavimu, ši informacija nebūtinai turi būti klaidinanti, „melo“ pasekmė, nes klaidinanti informacija
gali paskatinti ir valstybės institucijas elgtis konkurenciją galinčiu pašalinti būdu. Šiuo atžvilgiu Komisija nurodo, kad
teiginys, kuris, vertinant jį atskirai, gali būti teisingas, išlieka klaidinantis, jeigu nėra patvirtinamas esminiais, jį
patikslinančiais faktais.
Komisija mano, jog ieškovių argumentas, kad veiksmai, kurie iš tikrųjų nebuvo įgyvendinti arba kurie negali turėti konkurenciją
ribojančio poveikio, nelaikytini piktnaudžiavimu, neturi reikšmės, nes jos argumentavimas pagrįstas veiksmų, kuriais siekta
tokį ribojimą sukelti ir kurie galėjo jį sukelti, schema. Be to, Komisija nurodo, kad išimtinės teisės įgijimas gali reikšti
piktnaudžiavimą (310 punkte minėto Sprendimo
Tetra Pak prieš Komisiją
23 ir 24 punktai ir 311 punkte minėto Sprendimo
ITT Promedia prieš Komisiją
139 punktas). Jos nuomone, nėra pagrindo pramoninio proceso licencijos įgijimo vertinti kitaip nei PAL įgijimo, nes jų poveikis
konkurencijai, konkrečiai – konkurentų pašalinimas, yra tas pats. Dėl skirtumo, kurį ieškovės daro tarp šios bylos ir bylų,
kuriose priimti sprendimai
Tetra Pak prieš Komisiją
(minėtas 310 punkte) ir
ITT Promedia prieš Komisiją
(minėtas 311 punkte), Komisija teigia, kad pastarasis sprendimas nesusijęs su dominuojančios įmonės kitam asmeniui priklausančių
intelektinės nuosavybės teisių įgijimu. Be to, Komisija nesutinka, kad PAL priklauso pareiškėjui dar prieš jį išduodant jam
ir nurodo, kad ieškovių nurodytą papildomą veiksnį sudaro klaidinančios informacijos visuma. Be to, teismų praktikoje piktnaudžiavimui
konstatuoti nereikalaujama visos konkurencijos pašalinimo. Kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 758–770 konstatuojamųjų dalių,
pakanka to, kad generiniam vaistui būtų neleista patekti į tam tikras rinkas arba kad šio vaisto patekimas į jas būtų pavėlintas.
Toliau Komisija pažymi, kad ši byla tik netiesiogiai susijusi su teismo procesu, nes joje nagrinėjamas klaidinančios informacijos
pateikimas patentiniams patikėtiniams ir patentų biurams. Šiuo atžvilgiu ji nurodo ginčijamo sprendimo 736–740 konstatuojamąsias
dalis ir teigia, kad AZ teismams pateikti ieškiniai yra logiškas vėliausiai nuo 1993 m. gegužės 6 d. pradėtos įgyvendinti
klaidinančios informacijos pateikimu paremtos prevencinės konkurentų išstūmimo strategijos tęsinys. Todėl tai, kad konkurentams
dėl teismo procesų teko patirti išlaidų ir sugaišti laiko, lėmė PAL išdavimas remiantis AZ pateikta klaidinančia informacija,
privertusia juos įsivelti į didelės apimties bylinėjimąsi.
Komisija nesutinka su tuo, kad ginčijamas sprendimas gali atgrasyti nuo patentinių paraiškų teikimo, ir nurodo, jog būtinybė
neatgrasyti asmenų nuo bendravimo su valdžios institucijomis reiškia, kad paprasčiausių netikslumų, klaidingos informacijos
pateikimo dėl aplaidumo arba ginčytinos nuomonės pareiškimo negalima laikyti EB 82 straipsnio pažeidimu. Tačiau šioje byloje
nagrinėjamą elgesį sudaro ne tiesiog klaidos ar atskiros aplaidumo apraiškos, bet, atvirkščiai, jam būdingas tęstinumas ir
nuoseklumas, rodantis „subjektyvų ketinimą“ ir visišką suvokimą dėl klaidinančio informacijos pobūdžio. Komisija nurodo, kad
toks piktnaudžiavimas patentų sistema mažina paskatas diegti naujoves, nes suteikia dominuojančią padėtį užimančiai įmonei
galimybę tikėtis toliau gauti pajamas net ir pasibaigus teisės aktų leidėjo nustatytam terminui, ir prieštarauja konkurencijos
tikslams. Ji priduria, kad šioje byloje nagrinėjamas atvejis susijęs ne su patentine paraiška, kai valstybinei institucijai
reikia įvertinti įvairius veiksnius, siekiant nustatyti deklaruojamo išradimo vertę, bet su PAL išdavimu pagal nuostatas,
kuriose bylos aplinkybių laikotarpiu buvo numatyti tik formalūs reikalavimai ir reikalauta tik labai bendrai tikrinti informaciją.
Kalbant apie konkrečių teisių į patentą gynimo priemonių buvimą, Komisija pažymi, kad tapo aišku, jog jų nepakanka dominuojančioms
įmonėms atgrasyti nuo piktnaudžiavimo patentų sistema. 1993 m. ieškovės manė, kad vienintelė jų elgesio rizika yra PAL galiojimo
laiko sutrumpėjimas (ginčijamo sprendimo 200 ir 745 konstatuojamosios dalys). Komisija taip pat nesutinka, kad tai, jog Reglamente
Nr. 1768/92 numatytos specialios teisių gynimo priemonės, reiškia, kad netaikomos konkurencijos taisyklės ir pagal jas numatytos
teisių gynimo priemonės. Jos nuomone, piktnaudžiaujamo elgesio sąvoka negali apimti vien elgesio, kuriuo nepažeidžiami kiti
teisės aktai ar dėl kurio negalima imtis jokių kitų teisių gynimo priemonių, nes realus arba numatomas antikonkurencinis poveikis
patenka į konkurencijos teisės taikymo sritį. Be to, minėtame reglamente numatytos „teisių gynimo priemonės“ taikymo sritis
būtų ribota, nes neapimtų išstūmimo strategijos įgyvendinimo tais atvejais, kai šios strategijos rezultatas nebūtų PAL įgijimas,
ir nebūtų atsižvelgta į elgesio antikonkurencinį tikslą, kai šis elgesys priskirtinas dominuojančią padėtį užimančiai įmonei.
O ir konkurentai nebūtų galėję lengvai užginčyti AZ gautus PAL, nes jiems nebuvo lengvai prieinama reikšminga informacija,
susijusi su techninio leidimo išdavimo Liuksemburge ir faktinio pateikimo šios šalies rinkai data.
Dėl JAV teisės Komisija nurodo, kad ji turi mažai reikšmės šiai bylai. Atsakydama į ieškovių teiginius, ji nurodo, kad JAV
teisėje egzistuoja „Noerr‑Pennington“ doktrina, pagal kurią, vykdant politinio lobizmo kampaniją pateikus klaidinančią informaciją,
atsakomybė pagal
Sherman Act
neatsiranda. Tačiau ji pažymi, jog JAV Aukščiausiasis Teismas yra konstatavęs, kad jeigu tokia klaidinanti informacija pateikiama
teismo procese, šiai informacijai minėta doktrina netaikoma ir dėl jos galėtų atsirasti atsakomybė pagal
Sherman Act
, o konkrečiau – kad apgaule iš patentų biuro įgyto patento panaudojimas gali prieštarauti
Sherman Act
2 skyriui. Be to, daugelyje JAV teismų sprendimų pripažinta, kad
Sherman Act
gali būti taikomas klaidinančios informacijos pateikimui. Komisija pažymi, kad JAV teismų praktika taip pat apima esminės
informacijos nepateikimą. Viename savo sprendimų
Federal Circuit
, užuot pavartojęs sąvoką „įgijimas apgaule“ (angl. „fraudulent procurement“), netgi pavartojo frazę „netinkamas mėginimas
įgyti patentą“ (angl. „inappropriate attempt to procure a patent“), ir nurodė, kad apgaulė reiškė „ketinimą suklaidinti“ arba
bent jau tokį aplaidų požiūrį į padarinius, kad jis prilygo tyčiai. Todėl, priešingai ieškovių teiginiams, JAV teisėje apgaulės
konstatavimui nereikalaujama, kad informacija būtų melaginga.
Komisija pripažįsta, jog kai kurie teismai yra konstatavę, kad atsakomybei pagal konkurencijos teisę atsirasti būtina, kad
būtų imtasi patento suteikiamų teisių gynimo priemonių. Tačiau ji pažymi, jog kiti teismai yra konstatavę, kad minėtai atsakomybei
atsirasti pakanka melagingos informacijos pateikimo. Be to, Komisijos teigimu, nors JAV teisėje laikomasi nuomonės, kad apgaule
įgyto patento panaudojimas gali būti piktnaudžiaujamo pobūdžio, tai nereiškia, kad ir kitokio pobūdžio elgesys negali būti
piktnaudžiaujamo pobūdžio.
Be to, jos teigimu, JAV teisėje reikšminga ir tai, ar su nagrinėjamu elgesiu susijusi norminė bazė valstybinei įstaigai suteikia
didelę diskreciją, ar reikalauja imtis tik „vykdomojo pobūdžio veiksmų“, susijusių su minimalia patikra. Ji priduria, kad,
priešingai nei Europos konkurencijos teisė, taikoma nepaisant realių elgesio padarinių, JAV teismų praktika grindžiama deliktine
atsakomybe už apgaulę. Tačiau tam valdžios institucijos turi remtis pateikta informacija, kad įrodytų klaidinančios informacijos
pateikimo ir žalos priežastinį ryšį.
Be to, ji nesutinka, kad įrodinėjimo ribos su klaidinančios informacijos pateikimu susijusiose konkurencijos bylose yra platesnės
nei įprasta. Šiuo atžvilgiu ji nurodo, kad 340 punkte minėtame
Federal Circuit
sprendime buvo nutarta, kad pakanka netiesioginių įrodymų, nes, teismo nuomone, tyčios nereikėjo įrodyti tiesioginiais įrodymais.
Komisija priduria, kad ginčijamas sprendimas grindžiamas daugeliu nuoseklių įrodymų, apimančių ilgą laikotarpį ir atskleidžiančių
nuoseklių veiksmų grandinę.
Dėl Komisijos tariamai padarytų teisės klaidų
Komisija teigia, kad 1993 m. birželio 7 d. nurodymų išsiuntimo negalima laikyti vien parengiamuoju veiksmu, atsižvelgiant
į nurodymų bei paraiškų kontekstą, pobūdį ir turinį. Kalbant, pirma, apie norminį kontekstą, Komisija pažymi, kad pagal Reglamento
Nr. 1768/92 10 straipsnio 5 dalį valstybės narės neprivalėjo tikrinti pirmojo leidimo pateikti produkto Bendrijos rinkai datos
ir kad praktiškai jos atlikdavo ribotą patikrą šiuo atžvilgiu. Ji teigia, kad, skirtingai nei patentinės paraiškos padavimo
atveju, patentų biurai neturėjo pareigos atlikti vertinimo iš esmės, nes privalėjo tiesiog patikrinti tam tikrus formalius
faktinius reikalavimus, kad priimtų sprendimą dėl patento, kurio esmė jau yra įvertinta paraiškos padavimo etape, galiojimo
termino pratęsimo. Todėl šioje byloje kompetentingos patentų institucijos turėjo tik ribotą vertinimo laisvę. Be to, tik AZ
buvo žinomos tam tikros faktinės aplinkybės, kaip antai
Losec
išleidimo į apyvartą Liuksemburge data, ir dėl to trečiųjų asmenų vaidmuo procese buvo smarkiai apribotas.
Komisijos nuomone, bet kokios klaidinančios informacijos pateikimas nebūtinai reiškia EB 82 straipsnio pažeidimą, nes kai
kuri informacija gali turėti tik ribotą poveikį PAL išdavimui. Kad klaidinančios informacijos pateikimas būtų laikomas piktnaudžiavimu
dominuojančia padėtimi, jo įtaka sprendimo priėmimui turi būti lemiama. Šioje byloje pagrįsta daryti prielaidą, kad jeigu
ieškovės nebūtų pateikusios šios informacijos, jos nebūtų gavusios PAL šalyse, kur pirmasis leidimas pateikti produktą Bendrijos
rinkai turi būti išduotas po 1988 m. sausio 1 d., t. y. Vokietijoje, Danijoje, Suomijoje ir Norvegijoje, arba būtų gavusios
juos trumpesniam terminui šalyse, kur pirmasis leidimas pateikti produktą Bendrijos rinkai turi būti išduotas po 1982 m. sausio
1 d., t. y. Austrijoje, Belgijoje ir Italijoje, arba po 1985 m. sausio 1 d., t. y. Airijoje, Nyderlanduose, Liuksemburge,
Jungtinėje Karalystėje ir Švedijoje. Komisija priduria, jog ieškovių PAL paraiškos nesuteikė pagrindo manyti, kad jos nėra
paremtos tuo metu visuotinai pripažįstamu aiškinimu, pagal kurį buvo atsižvelgiama į pirmojo techninio leidimo datą. Be to,
„faktinio pateikimo rinkai teorija“ paremtas aiškinimas leido AZ suklaidinti valstybės institucijas, nes tik ji turėjo esminę
informaciją, todėl jai teko dar didesnė pareiga pateikti informaciją, kuri nėra klaidinanti.
Kadangi medžiagų apsauga PAL turi beveik absoliutų konkuruojančių generinių versijų išstūmimo poveikį, medžiagos patento ar
PAL galiojimo termino pabaigos data turi įtakos generinių vaistų gamintojų, norinčių išleisti į apyvartą generines vaistų
versijas ir neretai siekiančių būti pasirengusiais išleisti į apyvartą savo produktus dar patento ar PAL galiojimo pabaigos
dieną, vykdomam pasirengimui. Farmacijos įmonių komerciniai sprendimai priimami dar gerokai prieš pasibaigiant medžiagos patento
galiojimo terminui, kaip tai matyti iš
Ratiopharm
išreikšto suinteresuotumo AZ PAL Vokietijoje ir Nyderlanduose 1996 ir 1997 m. Todėl, Komisijos nuomone, neteisinga manyti,
kad piktnaudžiavimo negali būti, kol PAL dar neįsigaliojęs. Be to, piktnaudžiavimas turėjo įtakos ir konkurentams, nes, mėgindami
pasiekti, kad kai kurie PAL būtų panaikinti, jie buvo priversti patirti didelių išlaidų.
Atsižvelgdama į tai, kas nurodyta, Komisija mano, kad ieškovių pateikti argumentai yra nepagrįsti. Pirma, kalbant apie argumentą,
kad iki faktinio PAL paraiškų padavimo momento dominuojančia padėtimi nebuvo piktnaudžiaujama, Komisija mano, kad piktnaudžiauti
pradedama tuomet, kai pareiškėjas pirmą kartą pasielgia taip, kuo yra kaltinamas. AZ strategija pradėta įgyvendinti 1993 m.
birželio 7 d. davus nurodymus patentiniams patikėtiniams, ir konkurentai negalėjo apie juos žinoti. Tai, kad šio pirmojo veiksmo,
kuris yra veiksmų grandinės dalis, savaime nepakanka norimam poveikiui pasiekti ir tam, kad AZ galėtų sėkmingai įgyvendinti
savo strategiją, turi būti atlikti kitų asmenų veiksmai, dėl šio sprendimo 331 punkte nurodytų priežasčių neturi reikšmės
EB 82 straipsnio pažeidimo konstatavimui.
Komisija priduria, kad konkrečiomis aplinkybėmis, kuriomis buvo paduotos PAL paraiškos, buvo labai tikėtina, kad patentų biurai
sutiks su AZ nurodytomis datomis, jų nepatikrinę. Todėl aplinkybė, į kurią ieškovės atkreipia dėmesį, kad vienų valstybės
institucijų, kitaip nei kitų, galiausiai nesuklaidino AZ pateikta klaidinanti informacija, taip pat neturi reikšmės. AZ elgesio
galimybė riboti konkurenciją visose nagrinėjamose šalyse buvo vienoda ir ją įrodo tai, kad daugelyje jų PAL buvo išduoti.
Tai, kad PAL nebuvo išduoti Danijoje ir Jungtinėje Karalystėje, tiesiog rodo, kad padariniai priklausė nuo trečiųjų asmenų
elgesio. Tačiau minėtų dviejų šalių patentų biurai galėjo būti suklaidinti lygiai taip pat, kaip ir kitų šalių patentų biurai.
Komisija nesutinka, jog skundo pateikėjos per posėdį pripažino, kad PAL poveikis generiniams vaistams nebuvo juntamas iki
medžiagos patento galiojimo termino pabaigos, ir teigia, kad ieškovių nurodytas dokumentas to visai nerodo. Skundo pateikėjos
kaip tik nurodė, jog „pats žinojimas apie tai, kad
Astra
pasinaudos PAL suteikiamu apsaugos terminu, (turėjo) atgrasantį poveikį patekti į rinką besirengiantiems subjektams“. Komisija
dar kartą priduria, jog poveikį konkurentams turėjo tai, kad mėginant pasiekti, jog PAL būtų panaikinti, jiems teko patirti
didelių išlaidų (ginčijamo sprendimo 760 ir 762 konstatuojamosios dalys).
Be to, Komisija nesutinka, kad piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi galima nustatyti tik tuo atveju, jeigu yra imamasi intelektinės
nuosavybės teisių gynimo priemonių. Vien intelektinės nuosavybės teisės įgijimas gali būti laikomas piktnaudžiavimu, nes tikimasi,
kad kitos įmonės paisys su ja susijusių išimtinių teisių. Papildomai Komisija teigia, jog farmacijos žurnale paskelbta AZ
reklama, kurioje ji pranešė apie ketinimą „užtikrinti, kad šių intelektinės nuosavybės teisių būtų paisoma ir <...> imtis
teisinių veiksmų prieš jų pažeidėjus“, šioje byloje yra pakankamas tokių gynimo priemonių ėmimosi įrodymas. Be to, remdamasi
PAL, AZ pareiškė ieškinius dėl pažeidimo Vokietijoje ir dėl to jos konkurentai, mėgindami pasiekti, kad AZ PAL būtų panaikintas,
buvo priversti patirti didelių išlaidų (žr. ginčijamo sprendimo 760 ir 766 konstatuojamąsias dalis). Komisija mano, kad šios
priemonės yra bendros strategijos, kuri buvo pradėta 1993 m. pateikus klaidingą informaciją, dalis.
Dėl atvejų, kai AZ galėjo pratęsti PAL terminą, kuriam jie buvo išduoti, Komisija sutinka, kad išstūmimo poveikis trunka trumpiau.
Tačiau ši aplinkybė neturi įtakos išvadai, kad buvo piktnaudžiauta. Be to, tai, kad piktnaudžiaujamo elgesio poveikis tapo
matomas įmonei jau nebeužimant dominuojančios padėties, taip pat negali turėti įtakos veiksmų, įgyvendintų tada, kai įmonė
užėmė tokią dominuojančią padėtį (o tai yra vienintelė reikšminga aplinkybė), teisiniam vertinimui. Komisija priduria, kad
piktnaudžiavimo elementai buvo tarpusavyje glaudžiai susiję, nes poveikis konkurencijos padėčiai vienoje šalyje galėjo išplisti
į kitą šalį. Tai, kad AZ pateikta klaidinanti informacija ir toliau kėlė padarinius, kol tokia informacija nebuvo pakeista,
ir tai, kad ji galėjo sukelti padarinius ir kitose šalyse, reiškia, kad, tiek, kiek tai susiję su Belgija, Vokietija, Nyderlandais
ir Norvegija, piktnaudžiavimu dominuojančia padėtimi laikytinas ne tik paskiausias su šiomis šalimis susijęs klaidinančios
informacijos pateikimo atvejis. Be to, Komisija teigia, kad, atsižvelgiant į
Losec
pardavimo lygį pagrindinio patento galiojimo pasibaigimo momentu, reali papildoma apsauga Belgijoje, Nyderlanduose ir Norvegijoje
buvo susijusi su dideliais interesais.
c)     Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl nagrinėjamo elgesio kvalifikavimo kaip piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi
Remiantis nusistovėjusia teismų praktika, „piktnaudžiavimo“ sąvoka yra objektyvi sąvoka, kuri skirta apibrėžti dominuojančios
įmonės veiklą, galinčią paveikti rinkos, kurioje būtent dėl nagrinėjamos įmonės buvimo konkurencijos lygis jau sumažėjęs,
struktūrą ir, taikant kitas nei įprastos produktų ar paslaugų konkurencijos priemones ūkio subjektams teikiant paslaugas,
sudaryti kliūtis rinkoje esamo konkurencijos lygio išsaugojimui ar šios konkurencijos plėtrai (239 punkte minėto Sprendimo
Hoffmann‑La Roche prieš Komisiją
91 punktas; 243 punkte minėto Sprendimo
AKZO prieš Komisiją
69 punktas; 1999 m. spalio 7 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Irish Sugar prieš Komisiją
, T‑228/97, Rink. p. II‑2969, 111 punktas ir 334 punkte minėto Sprendimo
Michelin prieš Komisiją
54 punktas).
Šiuo atžvilgiu reikėtų turėti omenyje, kad EB 82 straipsnis draudžia ne tik veiksmus, galinčius tiesiogiai pažeisti vartotojų
interesus, bet ir veiksmus, kurie pažeidžia jų interesus iškreipdami veiksmingą konkurenciją (267 punkte minėto Sprendimo
Europemballage ir Continental Can prieš Komisiją
26 punktas).
Darytina išvada, kad EB 82 straipsnis draudžia dominuojančią padėtį užimančiai įmonei pašalinti konkurentą ir taip sustiprinti
užimamą padėtį panaudojant kitas priemones nei tas, kuriomis konkuruojama remiantis pranašumais (243 punkte minėto Sprendimo
AKZO prieš Komisiją
70 punktas ir 352 punkte minėto Sprendimo
Irish Sugar prieš Komisiją
111 punktas). Iš teismų praktikos taip pat matyti, kad piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi nebūtinai turi reikštis dėl
dominuojančios padėties įgytos ekonominės galios naudojimu (šiuo atžvilgiu žr. 267 punkte minėto Sprendimo
Europemballage ir Continental Can prieš Komisiją
27 punktą ir 239 punkte minėto Sprendimo
Hoffmann‑La Roche prieš Komisiją
91 punktą).
Šioje byloje reikia pažymėti, kad klaidinančios informacijos pateikimas valdžios institucijoms, dėl kurios jos gali būti suklaidintos
ir taip sudaryta galimybė suteikti išimtinę teisę, kuri įmonei nepriklauso arba priklauso, bet trumpesnį laikotarpį, yra veiksmai,
neturintys nieko bendro su konkuravimu pranašumais, galinčiu itin riboti konkurenciją. Šitoks elgesys nesuderinamas su dominuojančią
padėtį užimančiai įmonei tenkančia ypatinga atsakomybe, imantis veiksmų, neturinčių nieko bendro su konkuravimu pranašumais,
nekliudyti tikrai, neiškreiptai konkurencijai bendrojoje rinkoje (šiuo atžvilgiu žr. 30 punkte minėto Sprendimo
Nederlandsche Banden‑Industrie‑Michelin prieš Komisiją
57 punktą).
Iš objektyvaus piktnaudžiavimo sąvokos pobūdžio (239 punkte minėto Sprendimo
Hoffmann‑La Roche prieš Komisiją
91 punktas) darytina išvada, kad klaidinantį valdžios institucijoms pateiktos informacijos pobūdį reikia vertinti remiantis
objektyviais veiksniais ir kad piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi konstatavimui nereikia įrodyti tyčinio dominuojančią
padėtį užimančios įmonės elgesio pobūdžio ir nesąžiningumo.
Reikia pažymėti, kad tai, ar informacija, pateikta valdžios institucijoms siekiant neteisėtai įgyti išimtinių teisių, yra
klaidinanti, reikia vertinti
in concreto
, ir šis vertinimas priklauso nuo konkrečių kiekvienos bylos aplinkybių. Visų pirma reikia patikrinti, ar, atsižvelgiant į
nagrinėjamų veiksmų įgyvendinimo kontekstą, dėl jų valdžios institucijos nepagrįstai sudarė normines kliūtis konkurencijai,
pavyzdžiui, neteisėtai suteikusios dominuojančiai įmonei išimtines teises. Šiuo atžvilgiu, kaip teigia Komisija, ribota valdžios
institucijų diskrecija ar jų pareigos patikrinti informacijos tikslumą ar tikrumą nebuvimas gali būti svarbūs veiksniai, į
kuriuos reikia atsižvelgti, nustatant, ar nagrinėjami veiksmai gali sudaryti normines kliūtis konkurencijai.
Be to, jeigu išimtinė teisė neteisėtai suteikiama dominuojančią padėtį užimančiai įmonei dėl jos klaidos bendraujant su valdžios
institucijomis, dėl šiai įmonei tenkančios ypatingos atsakomybės imantis veiksmų, neturinčių nieko bendro su konkuravimu pranašumais,
nekliudyti tikrai, neiškreiptai konkurencijai bendrojoje rinkoje, ji privalo bent jau pranešti valdžios institucijoms apie
tai, kad jos galėtų šiuos trūkumus ištaisyti.
Be to, atsižvelgiant į šio sprendimo 309, 312 ir 314 punktuose išdėstytus ieškovių argumentus reikia pažymėti, kad nors piktnaudžiavimui
dominuojančia padėtimi konstatuoti nebūtina įrodyti tyčinį elgesio, galinčio suklaidinti valdžios institucijas, pobūdį, vis
dėlto tyčia taip pat yra reikšmingas veiksnys, į kurį Komisija prireikus gali atsižvelgti. Ieškovių nurodyta aplinkybė, kad
piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi sąvoka yra objektyvi ir nesiejama su ketinimu padaryti žalą (šiuo atžvilgiu žr. 309 punkte
minėto Sprendimo
Aéroports de Paris prieš Komisiją
173 punktą), neleidžia daryti išvados, kad ketinimas imtis veiksmų, neturinčių nieko bendro su konkuravimu pranašumais, visais
atvejais neturi reikšmės, nes į tyčią vis dėlto galima atsižvelgti, siekiant pagrįsti išvadą, kad atitinkama įmonė piktnaudžiavo
dominuojančia padėtimi, net jei ši išvada pirmiausia turėtų būti pagrįsta objektyviu konstatavimu, kad iš tikrųjų buvo piktnaudžiauta.
Galiausiai vien to, kad kai kurios valdžios institucijos nesileido suklaidinamos ir aptiko informacijos, pateiktos pagrindžiant
paraiškas dėl išimtinių teisių suteikimo, netikslumus, arba aplinkybės, kad po to, kai buvo neteisėtai suteiktos išimtinės
teisės, konkurentams pavyko pasiekti, kad šios teisės būtų panaikintos, nepakanka, kad būtų galima manyti, jog klaidinanti
informacija bet kuriuo atveju negalėjo duoti norimo rezultato. Kaip teisingai pažymi Komisija, jeigu nustatoma, kad elgesys
objektyviai gali riboti konkurenciją, jo piktnaudžiaujamas pobūdis negali priklausyti nuo nenumatytos trečiųjų asmenų reakcijos.
Todėl Komisija teisingai taikė EB 82 straipsnį, laikydamasi nuomonės, kad tai, jog dominuojančią padėtį užimanti įmonė patentų
biurams pateikė objektyviai klaidinančią informaciją, privertusią šiuos biurus išduoti šiai įmonei PAL, į kuriuos ji neturėjo
teisės ar į kuriuos turėjo trumpiau galiojančią teisę, ir dėl to buvo apribota arba pašalinta konkurencija, reiškė piktnaudžiavimą
dominuojančia padėtimi. Tai, ar ši informacija buvo objektyviai klaidinanti, reikia įvertinti, atsižvelgiant į konkrečias
kiekvieno atvejo aplinkybes ir kontekstą. Šioje byloje Komisijos šiuo atžvilgiu atliktas faktinis vertinimas yra antrojo ieškinio
pagrindo dalykas.
Reikia atmesti ieškovių argumentą, kad piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi konstatavimui būtinas pasinaudojimas remiantis
klaidinančia informacija gauta išimtine teise. Jeigu intelektinės nuosavybės teisę suteikia valstybės institucija, paprastai
ši teisė laikoma galiojančia ir preziumuojama, kad ji įmonei priklauso teisėtai. Paprastai konkurentus atgraso vien tai, kad
įmonė šią išimtinę teisę turi, nes pagal viešosios teisės aktus jie privalo šios išimtinės teisės paisyti. Be to, tiek, kiek
ieškovės teigia, kad intelektinės nuosavybės teise turi būti pasinaudota teismo procese, remiantis šiuo argumentu, EB 82 straipsnio
taikymas turėtų priklausyti nuo to, ar, pažeisdami įmonės išimtinę teisę, konkurentai pažeidė viešosios teisės aktus; šį argumentą
reikia atmesti. Be to, tretieji asmenys retai kada turi informaciją, leidžiančią sužinoti, ar išimtinė teisė suteikta pagrįstai.
Todėl ieškovių argumentus, paremtus kriterijų, kuriuos Komisija taikė byloje, kurioje priimtas 311 punkte minėtas Sprendimas
ITT Promedia prieš Komisiją
, taikymu taip pat reikia atmesti kaip neturinčius reikšmės, nes šie kriterijai susiję su galimu piktnaudžiavimu teise iškelti
konkurentui bylą.
Be to, neteisėtas išimtinės teisės įgijimas reiškia piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi ne tik tuo atveju, kai ją įgijus
pašalinama visa konkurencija. Tai, kad nagrinėjamas elgesys susijęs su intelektinės nuosavybės teisės įgijimu, tokios sąlygos
nepateisina.
Šiuo atžvilgiu ieškovės negali remtis 310 punkte minėtu Sprendimu
Tetra Pak prieš Komisiją
, kad pagrįstų teiginį, jog reikalaujama visos konkurencijos pašalinimo. Visų pirma reikia pažymėti, kad ši byla ir byla,
kurioje priimtas 310 punkte minėtas
Sprendimas Tetra Pak prieš Komisiją
, susijusios su skirtingomis situacijomis. Šioje byloje nagrinėjamas atvejis susijęs su veiksmais, dėl kurių valstybės institucijos
gali būti paskatintos suteikti dominuojančią padėtį užimančiai įmonei intelektinės nuosavybės teisę, kuri jai nepriklauso
arba kuri jai priklauso trumpesnį laikotarpį, o 310 punkte minėtas sprendimas susijęs su atveju, kai dominuojančią padėtį
užimanti įmonė įsigyja išimtinę patento licenciją turinčią įmonę, o ši licencija yra vienintelis būdas veiksmingai konkuruoti
su dominuojančią padėtį užimančia įmone (minėto sprendimo 1 ir 23 punktai). Be to, remiantis minėtu sprendimu negalima daryti
išvados, jog pagal EB 82 straipsnį, tam, kad jis būtų taikomas, reikalaujama visos konkurencijos pašalinimo. Minėtame sprendime
Pirmosios instancijos teismas tik pritarė Komisijos vertinimui, kad jo nagrinėjamoje byloje pagal EB 82 straipsnį nebuvo leidžiama
dominuojančią padėtį užimančiai įmonei įsigyjant išimtinę licenciją sustiprinti „(jau ir taip) itin didelį“ jos dominavimą
ir sukliudyti „naujam konkurentui patekti į rinką, kurioje buvo labai nedidelė konkurencija (jeigu ji apskritai buvo)“ arba
gerokai jo patekimą į rinką pavėlinti (minėto sprendimo 23 punktas).
Be to, reikia atmesti ieškovių argumentą, kad specialių teisių gynimo priemonių, kuriomis pasinaudojus, galima pakeisti ar
net panaikinti neteisėtai išduotus PAL, buvimas pateisina konkurencijos taisyklių taikymą tik tuo atveju, jeigu įrodomas antikonkurencinis
poveikis. Jeigu tam tikram elgesiui taikomos konkurencijos taisyklės, jos taikomos nepaisant to, ar šiam elgesiui gali būti
taikomos ir kitos, nacionalinės ar kitokios taisyklės, kuriomis siekiama skirtingų tikslų. Be to, patentų sistemai būdingų
teisių gynimo priemonių buvimas negali pakeisti konkurencijos teisėje nustatytų draudimų taikymo sąlygų ar nustatyti reikalavimą
tokio elgesio, kaip nagrinėjamas šioje byloje, atvejais įrodyti jo sukeltus antikonkurencinius padarinius.
Ieškovės taip pat negali teigti, kad piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi konstatavimas tais atvejais, kai norint įgyti
intelektinės nuosavybės teises, kurios įmonei nepriklauso arba kurios jai priklauso trumpesnį laikotarpį, patentų biurams
pateikiama klaidinanti informacija, lemtų patentinių paraiškų „įšaldymą“ ir prieštarautų viešajam interesui skatinti naujovių
diegimą. Pakankamai aišku, kad, jeigu įrodomas, toks elgesys išties prieštarauja viešajam interesui, kurį įvertina ir taiko
teisės aktų leidėjas. Kaip pažymi Komisija, dėl tokio piktnaudžiavimo patentų sistema gali sumažėti paskata diegti naujoves,
nes dėl jo dominuojančią padėtį užimanti įmonė įgyja galimybę išlaikyti savo išimtinumą ilgiau nei tai yra numatęs teisės
aktų leidėjas.
Galiausiai dėl ieškovių argumentų, paremtų JAV teise, pakanka pažymėti, kad pozicija, kurios laikomasi JAV teisėje, negali
būti viršesnė už tą, kurios laikomasi Europos Sąjungos teisėje (243 punkte minėto Sprendimo
Atlantic Container Line ir kt. prieš Komisiją
1407 punktas).
Dėl tariamai piktnaudžiaujamų veiksmų pradžios
Kalbant apie piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi, jei jis būtų įrodytas, pradžios datą, Komisija laikėsi nuomonės, kad
Vokietijos, Belgijos, Danijos, Nyderlandų ir Jungtinės Karalystės atveju piktnaudžiavimas pradėtas įgyvendinti 1993 m. birželio
7 d., kai šių šalių patentiniams patikėtiniams buvo nusiųsti galutiniai nurodymai dėl PAL omeprazoliui paraiškų (žr. ginčijamo
sprendimo 179, 651 ir 774 konstatuojamąsias dalis). Kaip pažymi ieškovės, taip Komisija nustatė, kad tariamai piktnaudžiauti
dominuojančia padėtimi pradėta dar net prieš paduodant PAL paraiškas patentų biurams.
Tačiau, Bendrojo Teismo nuomone, patentiniams patikėtiniams nusiųstų nurodymų paduoti PAL paraiškas negalima prilyginti pačių
PAL paraiškų padavimui patentų biurams. Trokštamas tariamai klaidinamo pateiktos informacijos pobūdžio padarinys – PAL išdavimas
– gali atsirasti tik nuo tada, kai PAL paraiškos paduodamos patentų biurams, o ne nuo tada, kai patentiniai patikėtiniai,
kurie šiuo atveju yra tik tarpininkai, gauna dėl šių paraiškų nurodymus.
Taip pat reikia pažymėti, kad Komisijos pozicija dėl tariamo pirmojo piktnaudžiavimo pradžios Vokietijoje, Belgijoje, Danijoje,
Nyderlanduose ir Jungtinėje Karalystėje datos neatitinka jos pozicijos dėl Norvegijos. Komisija konstatavo, kad Norvegijoje
tariamas pirmasis piktnaudžiavimas prasidėjo 1994 m. gruodžio 21 d., t. y. kai patentinis patikėtinis perdavė PAL paraišką
Norvegijos patentų biurui (žr. ginčijamo sprendimo 234 ir 774 konstatuojamąsias dalis).
Todėl ieškovės pagrįstai teigia, jog Komisija padarė teisės klaidą, manydama, kad tariamo pirmojo AZ piktnaudžiavimo dominuojančia
padėtimi Vokietijoje, Belgijoje, Danijoje, Nyderlanduose ir Jungtinėje Karalystėje data buvo 1993 m. birželio 7 d., davus
patentiniams patikėtiniams nurodymus paduoti PAL paraiškas patentų biurams.
Vis dėlto ši klaida negali paveikti ginčijamo sprendimo teisėtumo tariamai piktnaudžiaujamo elgesio buvimo nuo tada, kai PAL
paraiškos buvo perduotos patentų biurams, atžvilgiu. Šiuo atžvilgiu, remiantis ginčijamo sprendimo 185 konstatuojamąja dalimi,
PAL paraiškos Vokietijos, Belgijos, Danijos, Nyderlandų ir Jungtinės Karalystės patentų biurams perduotos 1993 m. birželio
12–30 d. Šios klaidos įtaka baudų dydžiui, kai taikytina, bus įvertinta toliau, nagrinėjant ieškovių dėl šio aspekto pateiktą
ieškinio pagrindą.
Dėl inkriminuojamo elgesio antikonkurencinio pobūdžio ir jo poveikio konkurencijai
Ieškovės nesutinka su tuo, kad AZ patentų biurams pateikta klaidinanti informacija buvo antikonkurencinio pobūdžio, ir teigia,
kad vien ši informacija savaime negalėjo riboti konkurencijos.
Pirmiausia reikia pažymėti, kad, kaip nurodyta šio sprendimo 355 punkte, išimtinės teisės įgijimas valstybės institucijas
galinčiu suklaidinti būdu, nors ši teisė įmonei nepriklauso arba priklauso trumpesnį laikotarpį, yra veiksmas, neturintis
nieko bendro su konkuravimu pranašumais, galintis itin riboti konkurenciją. Vertinimą, ar siekiant neteisėtai įgyti išimtinių
teisių valstybės institucijoms pateikta informacija yra objektyviai klaidinanti, reikia atlikti, tinkamai atsižvelgus į konkrečias
bylos ypatybes.
Ieškovės teigia, kad piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi galima konstatuoti tik tuo atveju, jeigu nagrinėjamas elgesys
turi tiesioginį poveikį konkurencijai, ir kad šioje byloje neteisėtos PAL paraiškos turėjo tik nereikšmingą poveikį konkurencijai.
Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, jog iš teismų praktikos negalima spręsti, kad, norint kvalifikuoti veiksmus kaip piktnaudžiavimą
dominuojančia padėtimi, jie turi turėti tiesioginį poveikį konkurencijai. Tokiu atveju, kaip nagrinėjamas šioje byloje, kai
nagrinėjamų veiksmų, jeigu jie būtų įrodyti, niekaip negalima laikyti įprasta produktų tarpusavio konkurencija remiantis įmonės
veiklos rezultatais, pakanka įrodyti, kad, atsižvelgiant į šių veiksmų ekonominį ar norminį kontekstą, jie gali riboti konkurenciją.
Todėl nagrinėjamų veiksmų galimybė riboti konkurenciją gali būti ir netiesioginė, jeigu tik teisiniu atžvilgiu pakankamai
įrodoma, kad jie iš tikrųjų gali ją riboti.
Be to, ir kaip pažymi Komisija, imantis veiksmų, kuriais siekiama pašalinti konkurentus, šiam tikslui pasiekti neretai reikalingas
trečiųjų asmenų bendradarbiavimas, ar tai būtų valstybės institucijos, ar rinkos dalyviai, nes praktiškai toks elgesys retai
kada gali turėti tiesioginį poveikį konkurentų konkurencinei padėčiai. Todėl veiksmų, kuriais, siekiant pašalinti konkurentus,
neteisėtai įgijus išimtines teises nustatomos norminės patekimo į rinką kliūtys, sėkmė neišvengiamai priklauso nuo valstybės
institucijų, o gal ir nuo nacionalinių teismų reakcijos, jeigu konkurentai pareiškia ieškinius dėl šių teisių panaikinimo.
Vis dėlto informacijos pateikimas neteisėto išimtinių teisių gavimo tikslui laikytinas piktnaudžiavimu tik tuo atveju, jei
įrodoma, kad, atsižvelgiant į objektyvų šios informacijos pateikimo kontekstą, ji iš tikrųjų gali paskatinti valstybės institucijas
suteikti prašomą išimtinę teisę.
Ieškovės nesutinka, kad galima konstatuoti piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi Vokietijoje, Belgijoje, Danijoje, Norvegijoje,
Nyderlanduose ir Jungtinėje Karalystėje, ir šiuo atžvilgiu remiasi faktinio pobūdžio argumentais, kuriais siekia įtikinti
Bendrąjį Teismą, kad PAL įgijimas negalėjo turėti konkurenciją ribojančio poveikio. Kadangi šie argumentai yra iš esmės faktinio
pobūdžio, Bendrasis Teismas juos išnagrinės šio sprendimo 601–607 punktuose, nagrinėdamas antrąjį ieškinio pagrindą ir tikrindamas,
kaip Komisija įvertino pirmąjį piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi sudarančias faktines aplinkybes.
Kadangi šie argumentai susiję su esminiais klausimais, ieškovės negali remtis tuo, kad tuo metu, kai PAL suteikė papildomą
apsaugą, AZ neužėmė dominuojančios padėties Belgijoje ir Nyderlanduose. Tai, kad AZ jau nebeužėmė dominuojančios padėties
tuo metu, kai jos piktnaudžiaujamas elgesys galėjo sukelti padarinius, nepakeičia jos veiksmų teisinio kvalifikavimo, nes
jie buvo įvykdyti tuomet, kai AZ teko ypatinga atsakomybė neleisti, kad jos elgesys kliudytų tikrai, neiškreiptai konkurencijai
bendrojoje rinkoje.
Galiausiai dėl aplinkybės, kuria ieškovės kelis kartus rėmėsi, kad klaidinančios informacijos pateikimo ir PAL išdavimo ja
remiantis poveikis konkurencijai bus juntamas tik po kelerių metų, pasibaigus pagrindinių patentų galiojimui, nagrinėjamas
elgesys, jeigu būtų įrodytas, nepraranda piktnaudžiaujamo pobūdžio, atsižvelgiant į konkurentų išstūmimo poveikį, kurio galima
tikėtis po minėtų PAL išdavimo ir paskui jų nepanaikinus. Be to, kalbant apie prieštaravimą dėl ginčijamo sprendimo 762 konstatuojamosios
dalies, kurioje Komisija remiasi aplinkybe, kad generinių vaistų gamintojų pasirengimas užtrunka vien dėl PAL buvimo, iš to,
kas nurodyta, darytina išvada, kad, net darant prielaidą, jog tokio poveikio nėra arba jis yra mažesnio masto, objektyviai
klaidinančios informacijos pateikimas siekiant neteisėtai gauti PAL, jeigu jis įrodomas, gali savaime riboti konkurenciją.
Atsižvelgiant į visa tai, kas nurodyta, reikia pripažinti, kad pirmasis ieškinio pagrindas tiek, kiek jis susijusęs su teisės
klaida, kurią Komisija padarė, vertindama tariamo pirmojo piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi pradžios Vokietijoje, Belgijoje,
Danijoje, Nyderlanduose ir Jungtinėje Karalystėje datą, yra pagrįstas. Minėtose šalyse tariamas pirmasis piktnaudžiavimas
prasidėjo ne tada, kai AZ nusiuntė nurodymus patentiniams patikėtiniams, bet tada, kai PAL paraiškos buvo perduotos nacionaliniams
patentų biurams. Tokiomis aplinkybėmis ir atsižvelgiant į ginčijamo sprendimo 185 konstatuojamąją dalį, reikia konstatuoti,
kad pirmą kartą piktnaudžiauti dominuojančia padėtimi, jeigu tai būtų įrodyta, pradėta vėliausiai 1993 m. birželio 30 d.
Tačiau likusią pirmojo ieškinio pagrindo dalį reikia atmesti.
3.
Dėl antrojo (ieškinio) pagrindo, susijusio su piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi neįrodymu
a)     Ieškovių argumentai
Dėl kaltinimo apgaule
Ieškovės teigia, kad Komisijos kaltinimai, susiję su tyčinio klaidinančios informacijos pateikimo strategija, turi būti įrodyti
„visiškai aiškiais“ įrodymais. Pagal nekaltumo prezumpcijos principą šie kaltinimai negali būti grindžiami prielaida ir numanymu,
paremtu aplinkybėmis, kurios savaime nebūtinai leidžia konstatuoti apgaulę. Šiuo atžvilgiu ieškovės remiasi Jungtinės Karalystės
ir JAV teise ir visų pirma pažymi, kad, priešingai Komisijos teiginiams, 340 punkte minėtame
Federal Circuit
sprendime taip pat reikalaujama „aiškių ir įtikinamų“ konkretaus ketinimo įrodymų, o didelį aplaidumą patvirtinančių įrodymų
nepakanka. Todėl ieškovės abejoja su karteliais susijusios teismų praktikos reikšmingumu. Kartelių atveju tyčią arba susitarimo
buvimą galima numanyti iš konkurentų rengiamų tarpusavio susitikimų. Tačiau, atsižvelgiant į palyginti įprastus veiksmus patentų
bylose, įrodymai, kurie, atrodytų, patvirtina apgaulės buvimą, lygiai taip pat gali rodyti didelį aplaidumą ar nerūpestingumą.
Tačiau Komisija savo argumentus grindė įrodymais, kurie neatitinka nustatytų reikalavimų. Šiuo atžvilgiu ieškovės teigia,
kad nepakankamai pagrįsti kaltinimai, abejotinos išvados ir užuominos, net vertinant viską kartu, nelaikytini aiškiais ir
įtikinamais įrodymais. Komisija rėmėsi rašytiniais įrodymais pasirinktinai, kartais vertino juos be konteksto ir aiškino tendencingai.
Ji niekada nebuvo susitikusi su AZ darbuotojais ar dokumentų, kuriais remiasi, autoriais ir neapklausė nei ekspertų, nei atitinkamų
patentų biurų ar patentinių patikėtinių.
Piktnaudžiavimui konstatuoti nepakanka tiesiog įrodyti, kad AZ iš anksto neatskleidė teisinio aiškinimo, kuriuo buvo paremtos
jos paraiškos dėl patento galiojimo termino pratęsimo. To bet kuriuo atveju nepakanka tokio tipo piktnaudžiavimo tyčiniam
pobūdžiui įrodyti, jeigu, viena vertus, norminė bazė buvo aiškinama racionaliai ir sąžiningai ir, kita vertus, šis aiškinimas
buvo atskleistas atsakant į valstybės institucijos prašymą pateikti informaciją. Todėl Komisijos nurodytos aplinkybės, kad
patentų departamento vadovas žinojo, jog pateikta informacija yra neišsami ar ne visiškai skaidri, aiškiai nepakanka tokio
pobūdžio piktnaudžiavimui konstatuoti.
Ieškovių teigimu, Reglamento Nr. 1768/92 19 straipsnyje esančią „pirmojo leidimo pateikti produktą į rinką“ sąvoką AZ aiškino
kaip reiškiančią visų administracinių formalumų, būtinų, kad produktą būtų galima išleisti į apyvartą valstybėje narėje, užbaigimo
bet kurioje valstybėje narėje datą. Todėl AZ manė, kad pirmasis leidimas gaunamas tik tada, kai nacionalinės valdžios institucija
patvirtina produkto kainą, kad produktą būtų galima faktiškai pateikti rinkai. Todėl leidimo pateikti produktą rinkai sąvoka,
kaip ją šioje byloje aiškina AZ, toliau bus vadinama „leidimu faktiškai pateikti produktą rinkai“.
Ieškovės teigia, kad šitoks aiškinimas buvo pasitelktas sąžiningai ir jo negalima laikyti nepagrįstu, atsižvelgiant į nagrinėjamų
teisės aktų netikslumą. AZ konsultavosi su dviem teisininkais, ir jų išvadose toks Reglamento Nr. 1768/92 aiškinimas patvirtintas.
[
konfidencialu
]
[konfidencialu]
Ieškovių teigimu, tai, kad minėti pripažinti teisininkai Reglamentą Nr. 1768/92 aiškino taip pat, kaip AZ, yra svarbi aplinkybė,
patvirtinanti teiginį, kad AZ aiškinimas buvo pagrįstas ir todėl sąžiningas. Be to, jos nesutinka su tuo, kad AZ darė spaudimą
savo įmonės teisininkams ir šiuo atžvilgiu remiasi vieno advokato parodymais.
Ieškovės priduria, kad tokio Reglamento Nr. 1768/92 aiškinimo pagrįstumą ir sąžiningumą patvirtina tai, kad,
Bundesgerichtshof
(Vokietijos Aukščiausiasis federalinis teismas) nuomone, reglamentas yra pakankamai netikslus, kad Teisingumo Teismui būtų
pateikti prejudiciniai klausimai dėl šio reglamento galiojimo ir išaiškinimo.
Be to, jos teigia, kad AZ pateikiamas Reglamento Nr. 1768/92 aiškinimas atitinka jo tikslą, kuris yra kompensuoti patento
ekonominio panaudojimo termino sutrumpėjimą. Remdamosi Prancūzijos pavyzdžiu, jos teigia, kad Prancūzijos techninis leidimas,
kuris buvo pirmasis Bendrijoje išduotas techninis leidimas, išduotas 1987 m. balandžio mėn., o kaina patvirtinta tik praėjus
dvejiems su puse metų, 1989 m. lapkričio mėn., kai Prancūzijoje tapo įmanoma prekiauti omeprazoliu. Norėdamos pagrįsti savo
teiginius, ieškovės remiasi 10 esamų ir buvusių AZ darbuotojų parodymais bei 10 patentinių patikėtinių ir teisininkų parodymais.
Taigi, ieškovių manymu, Komisija ginčijamo sprendimo 666 konstatuojamojoje dalyje nepagrįstai teigia, kad AZ sąmoningai pateikė
klaidinančią informaciją, nes ši informacija kaip tik buvo pateikta sąžiningai. Be to, jos priekaištauja Komisijai, kad ši
ginčijamo sprendimo 151 ir 152 konstatuojamosiose dalyse aprašė Reglamento Nr. 1768/92 8 straipsnį ir į šį aprašymą įtraukė
su šios nuostatos aiškinimu susijusius klausimus, kad sudarytų įspūdį, jog iš nagrinėjamo reglamento aiškiai matyti, kad techninio
leidimo data ir leidimo pateikti į rinką data sutampa.
Ieškovių teigimu, Komisija neturėjo pagrindo teigti, kad nacionaliniai patentų biurai netikrino PAL paraiškas padavusių asmenų
pateiktos informacijos, susijusios su pirmųjų leidimų pateikti į rinką datomis. Komisija rėmėsi tik dviejų valstybių narių
– Suomijos ir Norvegijos – praktika, o įrodymai yra 1994 m. vidurio, t. y. tada jau buvo praėję daug laiko nuo pradinių PAL
paraiškų padavimo 1993 m. birželio mėn. Be to, Komisija nekaltina piktnaudžiavimu dominuojančia padėtimi Suomijoje. Taip pat
nebuvo pateikta patikros neatlikimo kitose valstybėse narėse, visų pirma Vokietijoje ir Danijoje, kai 1993 m. birželio mėn.
buvo pateiktos pirmosios paraiškos, įrodymų. Komisija netgi nesikreipė į nagrinėjamas nacionalines institucijas, kad įrodytų
šį aspektą. Iš tikrųjų Komisijos teiginį paneigia tai, kad daug institucijų ginčijo AZ paraiškas. Ieškovės priduria, jog aplinkybė,
kad pagal Reglamento Nr. 1768/92 10 straipsnio 5 dalį valstybės narės neprivalėjo tikrinti pirmojo leidimo pateikti Bendrijos
rinkai datos, nebūtinai reiškia, kad jos neatliko šios patikros.
Komisija taip pat neįrodė, kad AZ žinojo apie tariamą patikros nebuvimą. Ieškovių teigimu, AZ tikėjosi, kad jai teks aptarti
savo paraiškų pagrindą su patentiniais patikėtiniais ir apginti savo pateikiamą Reglamento Nr. 1768/92 aiškinimą patentų biuruose.
Šiuo atžvilgiu jos remiasi patentų departamento vadovo parodymais Komisijoje vykusiame žodiniame nagrinėjime ir patentinių
patikėtinių parodymais.
Dėl pirmojo piktnaudžiavimo etapo
Ieškovės teigia, jog Komisija teisingai konstatuoja, kad trys 1993 m. kovo 16 d. raštai rodo AZ pastebėjus, jog pirmojo techninio
leidimo omeprazoliui, felodipinui ir sodos omeprazoliui Bendrijoje data yra ankstesnė nei 1988 m. sausio 1 d. Be to, jos pripažįsta,
kad pirmoji kai kurių AZ darbuotojų reakcija buvo nuomonė, jog Vokietijoje ir Danijoje AZ negalės gauti PAL. Tačiau jos nurodo,
kad AZ žinojo, jog egzistuoja tokia teorija, pagal kurią manoma, kad pirmojo leidimo pateikti rinkai data yra leidimo faktiškai
pateikti rinkai data (žr. trečiąjį 1993 m. kovo 16 d. raštą). Todėl Komisija neturi pagrindo teigti, kad AZ žinojo, jog techninio
leidimo data tikrai buvo lemiama paraiškai data ir kad AZ negalėjo gauti PAL šalyse, kurių atveju pirmasis leidimas pateikti
produktą Bendrijos rinkai turi būti išduotas po 1988 m. sausio 1 d. Šiuo atžvilgiu ieškovės remiasi <D.> parodymų 6 ir 7 punktais.
Kalbant apie informaciją, kurią AZ surinko iš savo vietos platinimo įmonių ir kurios pasirinktinį pobūdį ginčijamo sprendimo
636 konstatuojamojoje dalyje kritikuoja Komisija, tiek, kiek ši informacija buvo susijusi tik su „probleminiais produktais“
ir iš esmės tik su tais atvejais, kai techniniai leidimai buvo išduoti iki 1988 m. sausio 1 d., ieškovės nurodo, kad AZ reikėjo
informacijos tik apie tuos produktus ir šalis, kurių atveju galėjo būti svarbi leidimo faktiškai pateikti rinkai data, nes
dėl kitų produktų, kurių atveju techniniai leidimai išduoti po 1988 m., PAL išdavimo keblumų nekilo. Jos aiškina, kad AZ turėjo
ribotus išteklius ir kad dėl platinimo įmonėse taikomų skirtingų dokumentų apskaitos metodų buvo sunku patikrinti teisingas
leidimų faktiškai pateikti rinkai datas. Todėl, protingai naudodama ribotus išteklius, AZ nusprendė prašyti informacijos tik
apie tuos produktus, kurių leidimo datos galėjo kelti problemų. Ieškovės priduria, kad nors AZ požiūrį galima laikyti nenuosekliu,
jis neįrodo nei ketinimo suklaidinti, nei tyčinės apgaulės.
Ieškovės pažymi, jog Komisija nepaminėjo, kad 1987 m. gruodžio 17 d. rašte, susijusiame su omeprazolio kainos patvirtinimu
Liuksemburge ir paminėtame ginčijamo sprendimo 637 konstatuojamojoje dalyje, yra 1987 m. gruodžio 31 d.
Astra Belgium
antspaudas. Be to, platinimo įmonės raštas patvirtino, kad antspaudas uždėtas per Kalėdas, kai biuras buvo uždarytas, todėl
veiksmų dėl šio laiško
Astra
būtų galėjusi imtis ne anksčiau kaip pirmadienį, 1988 m. sausio 4 d. Taigi minėtame 1987 m. gruodžio 17 d. rašte
Astra
buvo informuota, kad pirmasis leidimas faktiškai pateikti omeprazolio kapsules Bendrijos rinkai Liuksemburgo atveju turėjo
būti išduotas po 1988 m. sausio 1 d., t. y. po Vokietijai ir Danijai taikomos atitinkamos ribinės datos.
Ieškovių teigimu, iš 1993 m. kovo 29 d. rašte esančių žodžių „ginčys prieš“ aišku, jog AZ numatė, kad dėl Vokietijos ir Danijos
patentų biurams pateiktų patentinių paraiškų pagrindo gali kilti ginčų ir kad ji buvo pasirengusi apginti patentų biurams
savo pateikiamą Reglamento Nr. 1768/92 aiškinimo versiją. Taigi jos abi neigia, kad AZ tikėjosi, jog patentų biurai be ginčų
patenkins jos paraiškas ir sutiks su paraiškose nurodytomis datomis, jų nepatikrinę, ir kad AZ siekė nuslėpti savo paraiškų
pagrindą. Šiuo atžvilgiu ieškovės nurodo Komisijoje vykusio žodinio nagrinėjimo stenogramos 83 puslapį.
Ieškovės pakartoja šio sprendimo 393 ir 394 punktuose išdėstytus argumentus ir nurodo, kad Komisija negali teigti, jog AZ
siekė nuslėpti jos nurodytų datų teisinį pagrindą, nes teiginio, kad paprastai patikros buvo ribotos, šiuo atžvilgiu nepakanka.
Be to, tai, jog AZ ketino aptarti leidimų datas su savo patentiniais patikėtiniais ir patentų biurais, patvirtina pačios Komisijos
pripažinta aplinkybė, kad patentiniai patikėtiniai Jungtinėje Karalystėje ir Airijoje buvo informuoti apie Reglamento Nr. 1768/92
aiškinimą. Be to, patentiniai patikėtiniai Liuksemburge ir Prancūzijoje taip pat buvo informuoti.
Ieškovės nesutinka su Komisijos teiginiu, kad šio sprendimo 398 punkte minėtame 1993 m. kovo 29 d. rašte yra
H.
pasiūlymas imtis iniciatyos ir atkreipti patentų biurų dėmesį į AZ taikytą teoriją, bei pažymi, kad Komisija šiuo atžvilgiu
nepateikia jokių įrodymų. Jos teigia, jog iš minėto rašto matyti tik tai, kad
Astra
numatė, jog jai reikės pristatyti ir apginti savo Reglamento Nr. 1768/92 aiškinimo versiją. Ieškovės priduria, kad Komisija,
atmetusi patentų departamento vadovo parodymus dėl to, kad jis turėjo ne vieną pokalbį su patentiniais patikėtiniais, perkėlė
įrodinėjimo pareigą ir pažeidė nekaltumo prezumpcijos principą.
Be to, iš 1993 m. kovo 30 d. rašto, į kurį ginčijamo sprendimo 639–641 konstatuojamosiose dalyse Komisija daro nuorodą, aišku,
jog
Hässle
manė, kad Reglamento Nr. 1768/92 19 straipsnio 1 dalies tikslams leidimo faktiškai pateikti rinkai data yra lemiama.
Hässle
AZ patentų departamentui pranešė, kad Liuksemburgo atveju leidimo faktiškai pateikti rinkai data yra oficialios kainos paskelbimo
data ir kad ji negali būti ankstesnė nei 1988 m. sausio 2 d. Galiausiai
Hässle
pasiūlė nustatyti visų kitų valstybių leidimo faktiškai pateikti rinkai datas.
Ieškovės nurodo, kad 1993 m. balandžio 7 d. rašte, pavadintame „Re. Submission of SPC application“,
Hässle
patentų departamentui nusiuntė papildomą platinimo įmonių Belgijoje ir Prancūzijoje pateiktą informaciją, įskaitant 1988 m.
kovo mėn. dokumentą, apibūdintą kaip tokį, kuriame išvardijami produktai, kuriuos pateikti rinkai Liuksemburge yra išduoti
leidimai. Tame dokumente (toliau – Liuksemburgo sąrašas) buvo 1988 m. kovo 21 d. datuojamas lapas su sąrašu, į kurį, be kitų
produktų, buvo įtrauktos
Losec
kapsulės ir įšvirkščiamieji produktai. Kaip matyti iš 1993 m. kovo 29 d. rašto, 1993 m. gegužės 6 d.
Hässle
nusprendė, kad patentiniams patikėtiniams reikia nusiųsti nurodymus dėl PAL omeprazoliui paraiškų. Ieškovės neigia, kad šie
nurodymai buvo klaidinantys, ir nurodo, kad 1993 m. kovo 29 d. rašte esančiomis pastabomis tiesiog įgyvendintas
Astra
ir
Hässle
sprendimas PAL paraiškose nurodyti leidimo faktiškai pateikti produktą Liuksemburgo ir Prancūzijos rinkoms datas. Šie pakeitimai
padaryti remiantis patentų departamento surinkta medžiaga, iš kurios buvo matyti, kad Liuksemburgas buvo pirmoji valstybė
narė, 1988 m. kovo 21 d. išdavusi leidimą faktiškai pateikti rinkai, ir kad kitose valstybėse narėse leidimai pateikti rinkai
buvo išduoti vėliau, todėl daugiau tyrimų nebereikėjo. Siekdamos patvirtinti savo teiginius, ieškovės remiasi tuometinio
Astra Hässle
prezidento
V.
parodymų 10–12 punktais.
Ieškovės mano, kad Komisijos kaltinimai ginčijamo sprendimo 643 ir 665 konstatuojamosiose dalyse yra nepagrįsti ir paremti
subjektyviu atitinkamų dokumentų aiškinimu. Jos nesutinka su tuo, kad AZ siekė nuslėpti Prancūzijoje ir Liuksemburge išduotų
techninių leidimų datas, nes AZ tiesiog manė, kad reikiama data yra leidimo faktiškai pateikti rinkai data.
Ieškovės teigia, kad tai, jog AZ savo nurodymuose liepė visose šalyse pateiktinų paraiškų atveju nurodyti 1988 m. kovo mėn.
datą, įrodo, kad ji nesiekė suklaidinti nacionalinių patentų biurų. Jų teigimu, jeigu AZ būtų siekusi šias institucijas suklaidinti,
ji būtų liepusi nurodyti 1988 m. kovo mėn. datą tik Danijoje ir Vokietijoje pateiktoms paraiškoms. Be to, kaltinimas, kad
AZ nuslėpė Liuksemburgo leidimo pobūdį, yra nepagrįstas, nes Liuksemburgo sąrašas, pridėtas prie PAL paraiškų, rodo, kad tas
dokumentas nebuvo techninis leidimas.
Ieškovės teigia, kad techninio leidimo numerį Liuksemburgo atveju Liuksemburgo patentų biuras įrašė dėl AZ klaidos. Jos nurodo,
kad
Astra
patentų departamento vadovas dalyvavo žodiniame nagrinėjime ir paliudijo AZ sąžiningumą.
Dėl Liuksemburgo įstatymo, susijusio su techniniu leidimu, taikymo, numatyto 1993 m. birželio 7 d. nurodymų skyriuje „Teisinė
nuostata“, ieškovės teigia, kad AZ šią nuostatą įtraukė patarus patentiniams patikėtiniams Liuksemburge. Šiuo atžvilgiu jos
remiasi patentinio patikėtinio Liuksemburge parodymais.
Kalbant apie neatitikimą, kuris atsiranda dėl to, kad galutiniuose
Astra
patentų departamento nurodymuose skirtingiems produktams skirtose PAL paraiškose liepta nurodyti tris skirtingas leidimų
datas, ieškovės tvirtina, kad ir tai lėmė riboti AZ ištekliai bei laiko trūkumas. Techniniai leidimai, susiję su kitais produktais
nei omeprazolis ir sodos omeprazolis, buvo datuojami 1988 m. arba vėliau. Todėl leidimo faktiškai pateikti Bendrijos rinkai
datos neabejotinai buvo paskesnės.
Astra
buvo tikra, kad jeigu nurodys techninių leidimų datas, PAL bet kuriuo atveju bus išduoti, nors ir trumpesniam laikotarpiui
nei, jos manymu, jai priklausė. Felodipino atveju techninio leidimo data buvo 1987 m. gruodžio 29 d., ir dėl jos Danijoje
ir Vokietijoje PAL nebūtų buvę įmanoma gauti. Todėl AZ nurodė techninio leidimo pirmojo paskelbimo datą.
Ieškovės neigia AZ žinojus, kad Liuksemburgo sąraše nurodyta neteisinga data. 1993 m. kovo 30 d.
Hässle
rašte pažymėta, kad lemiama data yra produkto kainos paskelbimo data, ir patvirtinta, kad Liuksemburge, idant produktą būtų
galima pardavinėti vaistinėse, pirmiausia turėjo būti oficialiai paskelbiama jo kaina. 1993 m. balandžio 7 d. rašte, pavadintame
„Re. Submission of SPC Application“,
Hässle
patentų departamentui pateikė papildomą informaciją, kurią gavo iš AZ platinimo įmonės Belgijoje ir kuri apėmė 1988 m. kovo
mėn. Liuksemburgo sąrašą. Belgijoje įsikūrusi platinimo įmonė šį sąrašą pavadino oficialaus dokumento, kuriame išvardijami
produktai, kuriuos pateikti rinkai Liuksemburge išduotas leidimas, kopija. Ieškovių nuomone,
Hässle
galėjo pagrįstai manyti, kad Belgijoje įsikūrusios platinimo įmonės pateikta informacija buvo susijusi su produkto kainos
paskelbimo Liuksemburge data.
Kadangi Liuksemburgo sąrašo tituliniame lape buvo nurodyta 1988 m. kovo mėn. data, o atitinkamame sąrašo puslapyje – 1988 m.
kovo 21 d. data, buvo galima pagrįstai manyti, kad 1988 m. kovo 21 d. yra leidimo faktiškai pateikti rinkai data. Todėl Komisijos
išvada, kad, netgi aiškindama Reglamentą Nr. 1768/92 pagal faktinio pateikimo rinkai teoriją, AZ negalėjo pagrįstai remtis
Liuksemburgo sąrašu, yra akivaizdžiai neteisinga. Savo teiginiams pagrįsti ieškovės remiasi
C.
parodymų 8–11 punktais. Kalbant apie Komisijos nurodytą aplinkybę, kad
D.
nežinojo apie „faktinio pateikimo rinkai teoriją“, ieškovės teigia, kad ši aplinkybė negali būti tyčinio mėginimo nurodyti
neteisingą datą įrodymas.
Ieškovės priduria, jog Komisija klysta, teigdama, kad vienos iš advokatų kontorų, su kuria konsultuotasi, teisinėje konsultacijoje
nebuvo kalbos apie Liuksemburgo sąrašą ir todėl ji neturėjo reikšmės. [
konfidencialu
] Galiausiai, nors ieškovės pripažįsta, kad 1993 m. birželio 7 d. nurodymuose buvo neatitikimų ir dėl jų apgailestauja, jos
atkakliai neigia, kad šie neatitikimai buvo strategijos, kuria siekta nuslėpti PAL paraiškų pagrindą ir Reglamento Nr. 1768/92
aiškinimą, dalis ir nurodo, kad Komisija neturi tinkamo pagrindo nei įrodymų šiam kaltinimui patvirtinti.
Ieškovės taip pat nesutinka su Komisijos teiginiu, kad patentų departamento vadovo parodymų 34 punkte pateiktas paaiškinimas,
kodėl patentiniams patikėtiniams pateiktuose nurodymuose buvo panaudota Prancūzijos leidimo pateikti rinkai data, neatitinka
AZ atsakymo į pranešimą apie kaltinimus 6.84 punkte pateiktų AZ paaiškinimų.
Atsakydama į Komisijos prieštaravimus, susijusius su tuo, kad Danijos leidimo faktiškai pateikti rinkai data nebuvo panaudota
felodipinui skirtoje PAL paraiškoje, ieškovės teigia, jog dokumentas, kuriuo Komisija grindžia savo teiginį, kad leidimo faktiškai
pateikti šį produktą rinkai datą AZ žinojo dar 1993 m. kovo 30 d., konkrečiai – tos dienos
Hässle
faksimilė
Astra
patentiniams patikėtiniams, įrodo, kad Danijoje su felodipinu susijusi padėtis nebuvo visiškai aiški ir kad
Astra
dar svarstė, kokios pozicijos laikytis. Jos paaiškina, kad felodipinas – tai produktas, kurio atveju leidimo data galėjo
kelti keblumų, nes techninio leidimo data buvo per ankstyva PAL gauti. Todėl AZ buvo svarbu nustatyti teisiškai tinkamą datą.
Ieškovės teigia, kad felodipinui skirtoje PAL paraiškoje faktinio pateikimo Danijos rinkai data nebuvo panaudota, nes ji netiko,
kadangi tai nebuvo nei pirmasis Danijoje išduotas leidimas pagal Direktyvą 65/65, nei pirmasis leidimas Bendrijoje. Jos nesutinka,
kad patentų departamento vadovas Komisijoje vykusiame žodiniame nagrinėjime tvirtino norėjęs panaudoti faktinio pateikimo
rinkai datas visų produktų atveju, nes iš tikrųjų jis nurodė „norėjęs, kad visos aštuonios paraiškos būtų pagrįstos pirmąja
tikro, teisingo ir galutinio leidimo pateikti rinkai patvirtinimo procedūra, apimančia kainos patvirtinimą ir visą kitą būtiną
informaciją“. Galiausiai jos nurodo, kad patentiniam patikėtiniui Danijoje ir Danijos patentų biurui buvo nurodytas pagrindas,
kuriuo remdamasi, AZ padavė PAL paraišką felodipinui, kaip buvo nurodyta atsakyme į pranešimą apie kaltinimus.
Apskritai ieškovės neigia, jog AZ rėmėsi sava teisės akto aiškinimo versija
a posteriori
, kad pateisintų 1988 m. kovo mėn. datos naudojimą, ir šiuo atžvilgiu remiasi 1993 m. kovo 30 d.
Hässle
raštu. Jų manymu, Komisija sau prieštarauja, teigdama, kad AZ savąją Reglamento Nr.°1768/92 aiškinimo versiją parengė jau
padavusi PAL paraiškas, kai po PAL išdavimo kilo ginčas. Iš ginčijamo sprendimo 239–245 ir 705 konstatuojamųjų dalių aišku,
kad 1994 m. kovo–birželio mėn. AZ dėl šio reglamento aiškinimo konsultavosi su teisininkais. Be to, pati Komisija ginčijamo
sprendimo 697 konstatuojamojoje dalyje pripažino, kad 1993 m. rugsėjo mėn. AZ, siekdama gauti PAL, nusprendė Jungtinės Karalystės
patentų biure apginti savo „faktinio pateikimo rinkai teoriją“. Be to, ieškovės pažymi, jog ginčijamo sprendimo 222 konstatuojamojoje
dalyje Komisija nurodė, kad byla
Ratiopharm
Vokietijoje, laikoma pirmąja, kurioje AZ gynė savo PAL strategiją, iškelta 1996 m. birželio 18 d. Savo teiginiams patvirtinti
ieškovės remiasi
W
. parodymais.
Dėl antrojo piktnaudžiavimo etapo
–       Dėl kaltinimų, susijusių su antruoju piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi etapu, pobūdžio
Ieškovių teigimu, Komisija antrąjį piktnaudžiavimo etapą skirsto į tris dalis. Pirma, Komisija manė, kad AZ siekė nuo kai
kurių patentų biurų nuslėpti ankstesnę techninio leidimo pateikti rinkai datą Prancūzijoje, t. y. 1987 m. balandžio 15 d.,
ir taip įgyti papildomą septynių mėnesių PAL apsaugos laikotarpį. Tačiau šis kaltinimas nesusijęs su pirmojo piktnaudžiavimo
etapo kaltinimais, nesusijusiais su techninio leidimo pateikti rinkai datos panaudojimu Liuksemburge ar mėginimu šiuo pagrindu
gauti PAL.
Antra, Komisijos teigimu, AZ patentiniams patikėtiniams ir patentų biurams neatskleidė savo strategijos, paremtos faktinio
pateikimo rinkai data. Ieškovių teigimu, kaltinimas, kad nepateikti paaiškinimai, skiriasi nuo kaltinimo, kad tariamai tyčia
panaudotos neteisingos datos siekiant suklaidinti institucijas. Daug įrodymų patvirtina, kad AZ savo „faktinio pateikimo rinkai“
teoriją paaiškino ir patentiniams patikėtiniams, ir patentų biurams. Jeigu kas ir buvo nepaaiškinta, visai neįrodyta, kad
tai buvo padaryta tyčia.
Trečia, Komisija nurodo, kad, nors, remiantis pačios AZ teiginiais, savo PAL paraiškose ji rėmėsi Liuksemburgo sąrašu, ji
žinojo apie daugybę įrodymų, patvirtinančių, kad
Losec
buvo pateiktas Liuksemburgo rinkai dar iki 1988 m. kovo 21 d. Tačiau, ieškovių nuomone, šis kaltinimas nepagrįstas ir AZ
iš tikrųjų galėjo manyti, kad 1988 m. kovo 21 d. buvo pirmojo faktinio pateikimo Liuksemburgo rinkai data.
Ieškovės tvirtina, kad tai, kuo remiasi Komisija, yra ne klaidinančios informacijos pateikimas, bet informacijos nepateikimas.
Tai, kad AZ savo patentiniams patikėtiniams ir patentų biurams iki galo, atvirai ir iki smulkmenų neatskleidė visų faktinių
aplinkybių, negali reikšti piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi.
–       Dėl patentiniams patikėtiniams duotų nurodymų
Ieškovės nurodo, kad prieš 1993 m. birželio 7 d. išsiųsdamas nepriklausomiems patentiniams patikėtiniams tipinius nurodymus,
AZ patentų departamentas, atsižvelgdamas į tai, kad turi mažai laiko, šiek tiek pakoregavo tik Prancūzijoje ir Liuksemburge
gautų leidimų datas. Ieškovių teigimu, nors dėl šių pakeitimų kartu su nurodymais patentiniams patikėtiniams pateikti duomenys
ėmė akivaizdžiai neatitikti, šis neatitikimas nebuvo susijęs su informacija, turinčia tiesioginės reikšmės įvairioms paduodamoms
paraiškoms.
Komisija nepagrįstai kaltina AZ patentiniams patikėtiniams ar patentų biurams nepaaiškinus savo „faktinio pateikimo rinkai
teorija“ paremtos strategijos. Dėl oficialaus nurodymų pobūdžio negalima buvo tikėtis, kad AZ išsamiai detalizuos savo aiškinimą,
nes paprastai ji to nedarydavo. Ieškovių teigimu, būtų netgi keista, jeigu AZ būtų taip pasielgusi. Taigi buvo numatyta, kad
prireikus patentiniai patikėtiniai galės prašyti AZ patikslinti informaciją. Ieškovės priduria, kad tai, jog AZ visiems savo
patentiniams patikėtiniams pateikė Liuksemburgo sąrašo kopiją ir nurodė jiems 1988 m. kovo mėn. datą, prieštarauja teiginiui,
kad ji siekė nuslėpti Reglamento Nr. 1768/92 aiškinimo versiją, kuria buvo paremtos jos paraiškos, nes iš Liuksemburgo sąrašo
buvo aišku, kad tai ne techninio leidimo data. Kadangi AZ pozicija pateikti informaciją tik tuomet, kai jos to prašoma, visai
nėra neįprasta, ji negali būti aiškus ir įtikinamas mėginimo apgauti ar suklaidinti įrodymas.
Ieškovės taip pat teigia, kad po paraiškų padavimo AZ aptarė „pirmojo leidimo“ reikšmę su keliais patentiniais patikėtiniais.
Iš Komisijai per administracinę procedūrą pateiktų įrodymų matyti, kad patentų departamento vadovas ir H. iš AZ patentų departamento
daugelio nagrinėjamų valstybių patentiniams patikėtiniams paaiškino AZ pateikiamą PAL reglamento aiškinimo versiją. Nors Komisija
šių įrodymų nepripažįsta, ji nepateikė įrodymų, kiek patentiniai patikėtiniai buvo informuoti apie AZ paraiškų pagrindą.
–       Dėl Liuksemburgo patentų biurui pateiktos informacijos (1993 m. birželio mėn.)
Ieškovių nuomone, Komisija ginčijamo sprendimo 682–686 konstatuojamosiose dalyse klaidingai teigia, pirma, kad AZ patentiniam
patikėtiniui Liuksemburge ir Liuksemburgo patentų biurui nepranešė Prancūzijos techninio leidimo pateikti rinkai datos ir,
antra, kad AZ savo 1993 m. birželio 11 d. rašte patentiniam patikėtiniui Prancūzijoje nenurodė savo aiškinimo pagrindo, todėl
jis manė siunčiąs paskelbimą apie techninį leidimą Liuksemburge.
Jos paaiškina, kad patentiniam patikėtiniui Prancūzijoje buvo pavesta paduoti PAL paraiškas Prancūzijoje ir Liuksemburge.
O šis
Astra
vardu paduoti paraiškas Liuksemburge perįgaliojo savo patentinį patikėtinį Liuksemburge. Todėl
Astra
nepalaikė tiesioginio ryšio nei su patentiniu patikėtiniu Liuksemburge, nei su Liuksemburgo patentų biuru.
1993 m. birželio 10 d. rašte patentinis patikėtinis Prancūzijoje, be kita ko, paprašė AZ Liuksemburge išduotų leidimų pateikti
rinkai. Iš šio rašto aišku, jog šis patentinis patikėtinis žinojo, kad 1987 m. balandžio 15 d. atitinka Prancūzijos techninio
leidimo pateikti rinkai datą. 1993 m. birželio 11 d. rašte AZ nusiuntė Liuksemburge išduotus techninius leidimus pateikti
rinkai omeprazolį ir sodos omeprazolį. [
konfidencialu
] Todėl, kadangi patentiniai patikėtiniai Prancūzijoje žinojo apie Prancūzijos ir Liuksemburgo techninių leidimų datas, neteisinga
teigti, jog AZ leido jiems suprasti, kad 1988 m. kovo mėn. yra techninio leidimo paskelbimo, o ne kainos, susijusios su leidimu
pateikti rinkai, paskelbimo data. [
konfidencialu
] Ieškovių nuomone, aptariami patentiniai patikėtiniai turėjo žinoti, kad paskelbimas Liuksemburgo sąraše nereiškė techninio
leidimo paskelbimo.
[
konfidencialu
] Ieškovių teigimu, kadangi patentinis patikėtinis Prancūzijoje davė tiesioginius nurodymus atstovui Liuksemburge ir žinojo
apie Prancūzijos techninio leidimo datą, manydamas, kad ši informacija yra svarbi, jis privalėjo šiam atstovui Liuksemburge
ją pateikti. Nėra jokio pagrindo manyti, kad AZ davė patentiniams patikėtiniams Prancūzijoje kokius nors nurodymus neperduoti
šios informacijos perįgaliotam atstovui Liuksemburge.
Be to, ieškovių nuomone, Komisija nepateikė jokių įtikinamų įrodymų, kurie pagrįstų jos teiginį, jog iš 1993 m. birželio 17 d.
laiške esančios nuorodos į nacionalinį oficialųjį leidinį galima spręsti, kad patentinis patikėtinis Prancūzijoje suprato,
jog buvo nurodyta techninio leidimo data. Jos priduria, kad AZ apie tą laišką nežinojo ir negali būti laikoma atsakinga už
patentinio patikėtinio Prancūzijoje susidarytą klaidingą nuomonę, nes AZ aiškiai nurodė, kad turi omenyje paskelbimą Liuksemburgo
sąraše.
Ieškovės taip pat nesutinka, kad 1993 m. birželio 17 d. patentinio patikėtinio Prancūzijoje AZ siųstas laiškas, kurį Komisija
nurodo ginčijamo sprendimo 205 konstatuojamojoje dalyje, įrodo, jog atstovas Prancūzijoje manė, kad Liuksemburgo sąrašas reiškė
techninio leidimo paskelbimą ir kad jis preziumavo, jog AZ ketino tą pačią teoriją taikyti visiems savo produktams. Nors šiame
susirašinėjime nurodomos „leidimų paskelbimo
Spécialités pharmaceutiques
datos“, sąvoka „leidimai“ pavartota todėl, kad ji vartojama Reglamente Nr. 1768/92, nors jame pačiame šiuo atžvilgiu yra dviprasmybė,
nes „leidimas“ gali reikšti ir techninį leidimą, ir leidimą pateikti rinkai. Ieškovės priduria, jog iš patentinio patikėtinio
Liuksemburge parodymų aišku, kad jis nebuvo suklaidintas, be to, jis nemanė, kad patentinis patikėtinis Prancūzijoje būtų
buvęs suklaidintas.
Ieškovės taip pat teigia, kad tai, jog patentinis patikėtinis Liuksemburge 1993 m. birželio 17 d. laišką gavo tik po to, kai
padavė PAL paraišką, neturi reikšmės, nes pradinėje PAL paraiškoje jis datos nenurodė, ir tik vėliau ranka įrašė Liuksemburgo
leidimo pateikti rinkai datą, t. y. kovo 21 d.
–       Dėl Belgijos patentų biurui pateiktos informacijos (1993 m. rugsėjo–lapkričio mėn.)
Ieškovės nurodo, kad, atsakydama į Belgijos patentų biuro prašymą patikslinti Liuksemburge išduoto leidimo datą, AZ patentiniam
patikėtiniui Belgijoje nurodė [
konfidencialu
].
1993 m. rugsėjo 10 d.
Astra
platinimo įmonė Belgijoje
Astra
prašymu patentiniams patikėtiniams Belgijoje pateikė
Astra
nurodytus dokumentus. 1993 m. rugsėjo 29 d. patentiniai patikėtiniai Belgijoje nurodė maną, kad Liuksemburgo leidimo pateikti
rinkai data buvo leidime, pasirašytame taikant Direktyvą Nr. 65/65 su pakeitimais, nurodyta data, ir kad kaip Liuksemburgo
leidimo pateikti rinkai išdavimo datą jie nurodys 1987 m. lapkričio 16 d., nebent jiems būtų liepta elgtis kitaip. 1993 m.
rugsėjo 30 d. patentiniai patikėtiniai Belgijoje Belgijos patentų biurui nusiuntė 1987 m. lapkričio 16 d. pasirašytus Liuksemburgo
techninio leidimo dokumentus ir 1993 m. spalio 4 d. pranešė
Astra
, kad PAL paraiška pataisyta, kad kaip Liuksemburgo leidimo pateikti rinkai data būtų nurodyta 1987 m. lapkričio 16 d.
1993 m. lapkričio 16 d. Belgijos patentų biuras išdavė Belgijos PAL. Ieškovių teigimu, AZ patentų departamentas nežinojo,
kad PAL buvo paremtas neteisinga data, ir sužinojo apie tai tik 1996 m., kai šis PAL buvo patikrintas iš naujo, nagrinėjant
bylą Vokietijos teisme. 1998 m. gegužės mėn. AZ Belgijos patentų biurui pateikė prašymą pataisyti jos PAL galiojimo terminą
ir pradėti jį skaičiuoti nuo 1988 m. gegužės 21 d., atsižvelgiant į jos pateikiamą Reglamento Nr. 1768/92 aiškinimą, paremtą
„faktinio pateikimo rinkai“ teorija. 2002 m. rugsėjo 25 d. Belgijos teismas panaikino šį PAL.
Ieškovės nesutinka su Komisijos išvada, kad AZ, pirma, nurodžiusi Liuksemburgo techninio leidimo datą, suklaidino Belgijos
patentų biurą ir, antra, nepaaiškino patentiniam patikėtiniui Belgijoje savo „faktinio pateikimo rinkai“ teorijos. Jos pažymi,
jog Komisija neatsižvelgė į tai, kad AZ siekė užtikrinti, jog jos paraiška atspindėtų jos požiūrį, paremtą leidimo faktiškai
pateikti rinkai data, t. y. 1988 m. kovo 21 d. Šiuo atžvilgiu jos primena, kad Liuksemburgo techninio leidimo data buvo panaudota
patentinio patikėtinio iniciatyva. Komisija taip pat neatsižvelgė į tai, kad 1998 m. gegužės mėn. AZ paprašė ištaisyti Belgijos
PAL, kad būtų teisingai atspindėta jos pozicija, paremta 1988 m. kovo 21 d., leidimo faktiškai pateikti rinkai data, ir būtų
aišku, kad ji savaip aiškina Reglamentą Nr. 1768/92. Ieškovės šiuo atžvilgiu remiasi P. ir M. parodymais. Be to, AZ atkreipė
nagrinėjamų institucijų dėmesį į visas reikšmingas datas. Ieškovės nesutinka su tuo, kad AZ buvo priversta atskleisti savo
teoriją dėl
Ratiopharm
bylos Vokietijoje bei dėl sodos omeprazolio paduotos paraiškos Belgijoje, ir teigia, kad šiuo atžvilgiu nėra įrodymų.
Ieškovių teigimu, AZ išsiuntė laišką dar nepasibaigus medžiagos patento galiojimui, todėl niekada nesiekė pasinaudoti papildomu
septynių mėnesių apsaugos terminu. Jeigu AZ būtų ketinusi suklaidinti patentų biurą, kad, nurodydama neteisingą techninio
leidimo datą, įgytų papildomą septynių mėnesių apsaugos terminą, ji niekada nebūtų prašiusi ištaisyti jos PAL, kad būtų atspindėta
faktinio pateikimo rinkai data.
–       Dėl Nyderlandų patentų biurui pateiktos informacijos (1993 m. lapkričio ir gruodžio mėn.)
Ieškovės nurodo, kad 1993 m. lapkričio 26 d. AZ patentinis patikėtinis Nyderlanduose atsiuntė AZ du vienodus laiškus, kuriuose
pateikė informaciją apie PAL paraiškų omeprazolio kapsulėms ir sodos omeprazoliui nagrinėjimo ataskaitas, kuriose buvo priekaištaujama
dėl pirmojo leidimo datos netikslumo. Dviejuose vienoduose laiškuose AZ nurodė [
konfidencialu
]. Ieškovių nuomone, 1987 m. lapkričio 16 d. buvo pirmojo leidimo Bendrijoje pateikti rinkai sodos omeprazolį data. Tačiau
kapsulių atveju ši data buvo neteisinga, ji buvo nurodyta per klaidą.
Rašte Nyderlandų patentų biurui AZ patentinis patikėtinis nurodė, kad Liuksemburgo sąrašas Liuksemburge yra vienintelis oficialus
leidinys, ir šis teiginys atitiko
Astra
platinimo įmonės Liuksemburge nuomonę. Patentų biuras išdavė PAL, remdamasis 1987 m. lapkričio 16 d. data, laikotarpiui nuo
1999 m. balandžio 3 d. (medžiagos patento galiojimo pabaigos data) iki 2002 m. lapkričio 16 d., o ne 2002 m. balandžio mėn.
(ši data būtų buvusi nustatyta, jeigu patentinis patikėtinis būtų nurodęs Prancūzijos techninio leidimo datą). 1998 m. gegužės
mėn. AZ paprašė Nyderlandų patentų biuro ištaisyti 1987 m. lapkričio 16 d. datą, paaiškinusi, kad visi leidimai, būtini produktui
pateikti į pirmosios valstybės narės, t. y. Liuksemburgo, rinką pirmą kartą išduoti 1988 m. kovo 21 d.
Ieškovės nesutinka su Komisijos išvadomis, kad AZ suklaidino Nyderlandų patentų biurą, nurodžiusi techninio leidimo datą Liuksemburge
ir patentiniam patikėtiniui Nyderlanduose nepaaiškinusi savo pateikiamos Reglamento Nr. 1768/92 aiškinimo versijos, paremtos
„faktinio pateikimo rinkai teorija“. Jos teigia, pirma, kad Komisija turėjo pripažinti įrodymus, ieškovių nuomone, patvirtinančius,
kad AZ, nurodžiusi 1987 m. lapkričio 16 d. datą, netyčia suklydo. Jos aiškina, jog ji suklydo todėl, kad abu aptariami laiškai
buvo parašyti vienu metu naudojant tą pačią formą, todėl AZ nebūtų galėjusi sąmoningai pavesti omeprazolio atveju nurodyti
1987 m. lapkričio 16 d. datą, nes šis pavedimas buvo nesuderinamas su kitose valstybėse duotais pavedimais.
Be to, Komisija vėl neatsižvelgė į tai, kad 1998 m. gegužės mėn. AZ Nyderlandų patentų biurui pateikė prašymą ištaisyti minėtą
datą ir atkreipė institucijų dėmesį į visas reikšmingas datas. Be to, AZ šį prašymą pateikė dar nepasibaigus medžiagos patento
galiojimui, o tai rodo, kad ji neketino pasinaudoti papildomu septynių mėnesių apsaugos terminu. Ieškovės taip pat teigia,
jog nėra rašytinių įrodymų, kurie leistų Komisijai teigti, kad AZ nepaaiškino savo „faktinio pateikimo rinkai“ teorijos patentiniam
patikėtiniui Nyderlanduose. Šiuo atžvilgiu jos remiasi AZ patentinių patikėtinių Nyderlanduose parodymais.
Atsakydamos į Komisijos argumentą, jog patentinio patikėtinio Nyderlanduose parodymų 9 punkte paminėta 1993 m. gruodžio 16 d.
faksimile patikėtiniui siekta sudaryti įspūdį, kad paskelbimas Liuksemburgo sąraše siejamas su techniniu leidimu, ieškovės
teigia, kad minėtoje faksimilėje nurodyta, jog šis sąrašas yra oficialus pranešimas apie „leidimo pateikti rinkai“ išdavimą.
Be to, ieškovės nesutinka su Komisijos teiginiu, kad nėra įrodymų, patvirtinančių patentų departamento vadovo teiginį jo parodymų
54 punkte, jog „AZ (patentiniai patikėtiniai) Nyderlanduose jai pranešė, kad ji negali nieko padaryti“, ir remiasi 1996 m.
gruodžio 11 d. Londone surengto susitikimo ranka surašytu protokolu, pateiktu Komisijos bylos 4489–4491 puslapiuose bei atsakymo
į pranešimą apie kaltinimus 6.154 punkte.
Kalbant apie patentų departamento vadovo 1996 m. spalio 11 d. faksimilę Nyderlandų platinimo įmonės vadovui, kuria rėmėsi
Komisija, ieškovės nesutinka, jog šis dokumentas įrodo patentų departamento vadovą žinojus, kad, užuot panaudojus Prancūzijos
techninio leidimo arba faktinio pateikimo Liuksemburgo rinkai datą, buvo panaudota neteisinga Liuksemburgo techninio leidimo
data. Iš šios faksimilės tik matyti, kad patentų departamento vadovui buvo žinoma aplinkybė, jog teismai ir patentų biurai
gali nepripažinti „faktinio pateikimo rinkai“ teorijos ir, jei taip įvyktų, AZ prarastų šešis PAL suteikiamos apsaugos mėnesius.
–       Dėl Jungtinės Karalystės patentų biurui pateiktos informacijos (1994 m. sausio–birželio mėn.)
Pirmiausia ieškovės primena, kad 1993 m. gruodžio mėn. AZ kreipėsi į dvi advokatų kontoras konsultacijos dėl Liuksemburgo
nacionalinės teisės ir Bendrijos teisės.
Toliau jos nurodo, kad gavęs 1993 m. birželio mėn. pateiktą paraišką Jungtinės Karalystės patentų biuras 1993 m. rugsėjo 7 d.
paprašė AZ nurodyti tikslią pirmojo leidimo pateikti rinkai datą. 1994 m. sausio 7 d. raštu
Astra
patentinis patikėtinis Jungtinėje Karalystėje Jungtinės Karalystės patentų biurui pranešė, kad pirmojo leidimo pateikti Bendrijos
rinkai data yra Liuksemburgo sąraše nurodyta data, t. y. 1988 m. kovo 21 d. 1994 m. sausio 18 d. raštu Jungtinės Karalystės
patentų biuras atsakė, kad teisinga Liuksemburgo leidimo data yra 1987 m. lapkričio 16 d.
1994 m. birželio 16 d. AZ Jungtinės Karalystės patentų biurui pateikė dviejų advokatų kontorų, į kurias kreipėsi konsultacijos
dėl Liuksemburgo nacionalinės teisės ir Bendrijos teisės, išvadas. Be to, AZ palygino informaciją ir iš visose valstybėse
narėse esančių platinimo įmonių sužinojo visas įmanomas reikšmingas datas, kad patvirtintų savo argumentus dėl leidimo faktiškai
pateikti rinkai. 1994 m. vasario 14 d. rašte patentų departamentas paprašė
Hässle
jam pateikti [
konfidencialu
].
Platinimo įmonėms gavus užklausas, kurias koordinavo
Hässle
, 1994 m. kovo 3 d. faksimile
Astra Luxembourg
darbuotojas S. pranešė
Hässle
, kad pagal Direktyvą Nr. 65/65 išduoto leidimo pasirašymo data yra 1987 m. lapkričio 16 d. ir kad sutikimui dėl kainos prilygo
1987 m. gruodžio 17 d. ministerijos raštas. Be to, 1988 m. kovo mėn. paskelbimą Liuksemburgo sąraše jis apibūdino kaip paskelbimą
Mémorial
(
Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės oficialusis leidinys
) ir nurodė, kad pirmasis pardavimas įvyko 1988 m. kovo 11 d. Gavęs
Hässle
persiųstus atsakymus, kuriuose, be kita ko, nurodyta, kad 1988 m. kovo mėn. yra leidimo paskelbimo data, patentų departamentas
paprašė
Hässle
patikrinti datas įvairių valstybių ir produktų atveju. 1994 m. balandžio 8 d. faksimile
Hässle
ištaisė oficialaus kainos paskelbimo datą į 1988 m. kovo 21 d. ir rašto, susijusio su leidimu pateikti rinkai, datą iš 1987 m.
lapkričio 16 d. ištaisė į neteisingą 1987 m. spalio 5 d.
Gavęs dar vieną
Hässle
prašymą patikslinti atitinkamas datas, S. pakartotinai persiuntė savo 1994 m. kovo 3 d. faksimilę. 1994 m. gegužės 30 d.
Hässle
dar kartą paprašė S. patvirtinti, kad oficialaus kainos paskelbimo data yra 1988 m. kovo 21 d. 1994 m. birželio 8 d. faksimile
S. atsakė, kad sutikimas dėl kainos duotas 1987 m. gruodžio 17 d., tačiau jis nebuvo paskelbtas, ir kad leidimas oficialiai
paskelbtas
Mémorial
1988 m. kovo mėn.
1994 m. birželio 16 d. AZ patentinis patikėtinis Jungtinėje Karalystėje Jungtinės Karalystės patentų biurui pateikė naują
prašymą kartu su lentele, kurioje buvo nurodyti leidimo omeprazoliui gavimo procedūros etapai įvairiose valstybėse ir pagrindinės
su šiomis leidimų išdavimo procedūromis susijusios datos. Lentelėje 1987 m. balandžio 15 d. buvo nurodyta kaip techninio leidimo
Prancūzijoje data, o 1988 m. kovo 21 d. – kaip oficialaus įtraukimo į sąrašą ir oficialaus kainos paskelbimo Liuksemburge
data. Minėtame prašyme nurodyta, kad praktiškai Liuksemburge vaistą galima pateikti rinkai tik tuomet, kai jis yra įtraukiamas
į Sveikatos ministerijos skelbiamą vaistų, kuriems yra išduotas leidimas pateikti rinkai, sąrašą. Tačiau patentų biuras su
AZ argumentais nesutiko ir pareiškė, kad teisinga data yra Prancūzijoje išduoto leidimo data, t. y. 1987 m. balandžio 15 d.
Ieškovės taip pat remiasi
Astra
nepriklausomo patentinio patikėtinio bylos aplinkybių laikotarpiu W. parodymų 8–11 punktais. Jos pažymi, kad AZ Jungtinės
Karalystės patentų biurui aiškiai pristatė savo pateikiamą Reglamento Nr. 1768/92 aiškinimo versiją ir nurodė priežastis,
dėl kurių siūlė 1988 m. kovo 21 d. datą. Be to, AZ Jungtinės Karalystės patentų biurui ir savo patentiniams patikėtiniams
nedvejodama nurodė 1987 m. balandžio 15 d. kaip Prancūzijos techninio leidimo datą. Jos teigia, kad atsižvelgiant į AZ elgesį
Jungtinės Karalystės patentų biuro atžvilgiu neįtikėtina, kad AZ siekė suklaidinti institucijas pateikdama paraiškas kitose
valstybėse, visų pirma – Beniliukso šalyse.
Ieškovės nesutinka su Komisijos išvada, jog iš 1994 m. vasario 14 d. prašymo buvo aišku, kad AZ nežinojo, ar
Losec
buvo parduodamas Liuksemburge dar iki pasibaigiant deryboms dėl kainos. Jos teigia, kad minėtas prašymas buvo susijęs ne
tik su Liuksemburgu, bet su visomis valstybėmis narėmis, ir pažymi, jog AZ buvo pranešta, kad tam, jog Liuksemburge vaistą
būtų galima pateikti rinkai, turi būti baigtos derybos dėl kainos ir apie jas turi būti oficialiai paskelbta, kaip matyti
iš
Hässle
rašto, kurį ji 1993 m. kovo 30 d. nusiuntė patentų departamentui.
Kalbant apie Komisijos teiginį, jog iš 1994 m. kovo 3 d. faksimilės matyti, kad AZ žinojo, jog pirmasis pardavimas Liuksemburge
įvyko 1988 m. kovo 11 d., o ne 1988 m. kovo 21 d., ieškovės nurodo, pirma, kad 1994 m. kovo 3 d. faksimilėje pardavimas buvo
minimas kaip produkto „oficialus išleidimas į apyvartą“, o ne kaip pardavimas praktine prasme. Šiuo atžvilgiu jos nurodo,
jog PAL paraiškoje buvo pažymėta, kad gydytojai ir vaistinės, negavę produktų, kuriems išduotas leidimas, sąrašo, vaistų atitinkamai
neišrašinėjo ir nepardavinėjo. Antra, jos teigia, kad AZ smarkiai abejojo 1994 m. kovo 3 d. S. faksimilėje pateiktos informacijos
tikslumu. Visų pirma jos pažymi, kad faksimilėje pateikta neteisinga informacija, nes i) 1987 m. lapkričio 16 d. registracija
buvo susijusi tik su klinikiniais tyrimais, bet ne su leidimu pateikti rinkai, ir ii) 1988 m. kovo mėn. paskelbimas reiškė
pagal Direktyvą Nr. 65/65 išduoto leidimo paskelbimą
Mémorial
(faktiškai šis leidimas paskelbtas 1987 m. gruodžio 4 d.). Be to, ieškovės dar kartą nurodo, jog AZ buvo pranešta apie tai,
kad, norint produktą pateikti rinkai, turėjo būti baigtos derybos dėl kainos ir apie jas turėjo būti oficialiai paskelbta,
kaip matyti iš 1993 m. kovo 30 d. patentų departamentui siųsto
Hässle
rašto. Todėl tai, kad, kaip teigia S., produktas „oficialiai išleistas į apyvartą“ kovo 11 d., nereiškia, kad jį buvo galima
faktiškai parduoti.
Būtent todėl AZ nusprendė remtis anksčiau gauta informacija, kuri buvo patvirtinta Liuksemburgo sąrašu, t. y. kad 1988 m.
kovo 21 d. yra reikiama data. Ieškovės šiuo atžvilgiu remiasi J. parodymais. Jos priduria, jog Komisija negali teigti, kad
S. faksimilėje pateikta informacija buvo vienintelė, kurią turėjo AZ, atsižvelgiant į šio dokumento pateikimo aplinkybes ir
į tai, kad AZ turėjo Liuksemburgo sąrašą. Todėl Komisija neturi pagrindo teigti, kad AZ nesąžiningai rėmėsi 1988 m. kovo 21 d.
data.
Ieškovės nesutinka su tuo, jog AZ aktyviai ragino sudaryti įspūdį, kad Liuksemburgo sąrašas prilygsta techninio leidimo paskelbimui.
Jų teigimu, 1993 m. gruodžio 16 d. faksimilėje patentiniam patikėtiniui Nyderlanduose, kuriuo remiasi Komisija, jokio panašaus
raginimo nėra ir bet kuriuo atveju S. niekada nebuvo jos matęs.
Ieškovės teigia, jog bet kuriuo atveju tai, kad, užuot nurodžiusi kovo 11 d., kuri, remiantis jos aiškinimu, būtų buvusi teisinga,
ji nurodė kovo 21 d., negali būti pagrindas kaltinti apgaule, nes ši apgaulė neturėjo jokio poveikio Jungtinės Karalystės
patentų biurui, atmetusiam visą AZ teoriją.
–       Dėl PAL paraiškos atsiėmimo Danijoje (1994 m. lapkričio mėn.)
Ieškovės pirmiausia teigia, kad PAL paraiškos atsiėmimas negali reikšti piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi. Taktiniai
veiksmai ar skaidrumo trūkumas taip pat negali reikšti piktnaudžiavimo. Be to, iš ataskaitų matyti, kad AZ ketino savo pateikiamą
Reglamento Nr. 1768/92 aiškinimo versiją ginti Vokietijoje. AZ nebent vykdė vadinamą „forum shopping“. Ieškovių nuomone, vien
tai, kad AZ Danijoje pateiktoje paraiškoje panaudojo 1988 m. kovo mėn. datą, negali reikšti piktnaudžiavimo, nes taip ji teisėtai
taikė savo pateikiamą Reglamento Nr. 1768/92 aiškinimo versiją. Ieškovių nuomone, šiuo atžvilgiu tai, kad AZ neatskleidė savo
pateikiamo minėto reglamento teisinio aiškinimo pagrindo, negali būti laikoma piktnaudžiavimu.
Jos taip pat pažymi, jog ginčijamo sprendimo 719 konstatuojamojoje dalyje Komisija pripažino, kad paraiška buvo atsiimta bent
iš dalies dėl to, jog joje buvo nurodytas neteisingas patento numeris, o tai yra esminis paraiškos trūkumas. Šiuo atžvilgiu
daroma nuoroda į patentinio patikėtinio Danijoje ir danų advokato parodymus. Taigi kaltinimai, susiję su PAL paraiškos atsiėmimu
Danijoje, net jei būtų įrodyti, negalėtų patvirtinti piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi.
Dėl Komisijos teiginio, jog AZ savo paraišką atsiėmė, kad nereikėtų aiškinti jos pagrindo, ieškovės nurodo, jog 1994 m. lapkričio
15 d. susitikimo protokolas, kuriuo šiuo atžvilgiu remiasi Komisija, iš tikrųjų įrodo, kad AZ nusprendė ginti savo poziciją
Vokietijoje, o ne Danijoje, o ne tai, kad ji nenorėjo aiškinti savo pozicijos. Ieškovės taip pat nesutinka su tuo, jog AZ
savo paraišką Danijoje atsiėmė, kad užbėgtų už akių nepageidaujamam patentų biurų apsikeitimui informacija. Jų teigimu, nors
iš minėto protokolo matyti, kad Jungtinės Karalystės patentų biuras buvo susisiekęs su Danijos patentų biuru, jis nepatvirtina,
kad paraiškos atsiėmimo motyvas buvo noras užbėgti už akių paskesniems patentų biurų tarpusavio ryšiams.
–       Dėl informacijos, kurią AZ pateikė, paduodant antrą PAL paraiškų seriją
Ieškovės nesutinka su Komisijos išvadomis ginčijamo sprendimo 721 konstatuojamojoje dalyje, jog AZ gavo informaciją, įrodančią,
kad
Losec
buvo parduodamas prieš 1988 m. kovo 21 d. ir kad sprendimas dėl kainos niekada nebuvo paskelbtas. Jos teigia, kad AZ nebent
gavo informaciją (iš šaltinio, anksčiau pateikusio kitą informaciją, kuri, kaip vėliau paaiškėjo, yra netiksli), iš kurios
buvo galima spręsti, kad „oficialaus išleidimo į apyvartą“ data buvo 1988 m. kovo 11 d. Šią informaciją paneigė ankstesnė,
patikimesniu laikyto šaltinio pateikta informacija, rodžiusi, kad produkto išleidimo į apyvartą data buvo 1988 m. kovo 21 d.
ir kad, norint produktą faktiškai pateikti rinkai, Liuksemburge turėjo būti paskelbtas sprendimas dėl kainos.
–       Dėl EEE šalyse pateiktų paraiškų
Kalbant apie ginčijamo sprendimo 722 konstatuojamojoje dalyje pateiktas Komisijos išvadas, ieškovės teigia, kad Švedijoje
leidimo faktiškai pateikti rinkai data nenurodyta, nes į ją neatkreipta dėmesio aplinkybėmis, kurioms esant šios datos reikšmė
nebuvo akivaizdi. Nors AZ žinojo apie Švedijos institucijų
Losec
išduotą leidimą, tuo metu ji nesuvokė šios datos reikšmės jos PAL paraiškoms. Ieškovės nurodo, kad Reglamentas Nr. 1768/92
buvo taikomas ELPA šalims pagal Sprendimą Nr. 7/94, įsigaliojusį 1994 m. liepos 1 d., tačiau šis sprendimas Švedijoje, kurioje
galiojo sava nacionalinė PAL suteikiamos apsaugos sistema, niekada nebuvo įgyvendintas. Jų nuomone, nors tai, kad Švedija
niekada neprisijungė prie EEE PAL sistemos, nereiškia, kad faktinio pateikimo rinkai data Švedijos atveju neturėjo reikšmės,
galima suprasti tai, jog AZ deramai neįvertino Švedijos leidimo faktiškai pateikti rinkai datos reikšmės.
Ieškovės nesutinka su Komisijos teiginiu, jog 1994 m. gruodžio 21 d. rašte Švedijos patentų biurui patentų departamento vadovas
nurodė, kad ES šalims skirti PAL turi būti paremti su ES susijusiu pagrindu, o ELPA šalims skirti PAL – su EEE susijusiu pagrindu.
Iš šio susirašinėjimo matyti visai kas kita, t. y. jog patentų departamento vadovas turėjo omenyje, kad taikytina tik ES leidimo
data. Be to, ieškovių teigimu, nėra įrodymų, kad patentų departamento vadovas mėgino užmaskuoti savo poziciją, nes Komisijos
turimi įrodymai kaip tik leidžia manyti, jog patentų departamento vadovas atvirai reiškė savo nuomonę. Jos taip pat pažymi,
kad 1995 m. kovo 3 d. Švedijos patentų biuro rašte patentų departamento vadovui aiškiai nenurodyta, kad reikšminga data yra
Švedijos leidimo pateikti rinkai data, nes tame rašte buvo nurodyta, kad ši data yra pirmojo leidimo pateikti rinkai EEE data
„po EEE susitarimo įsigaliojimo“. Kadangi EEE PAL sistema Švedijoje nebuvo įgyvendinta, galima buvo pagrįstai abejoti, ar
šiuo klausimu taikomas EEE susitarimas. Ieškovės priduria, kad 1994 m. rugsėjo 26 d. rašte nieko nenurodyta apie tai, ar teisinga
yra leidimo Švedijoje, ar leidimo ES data.
Ieškovės paaiškina, kad AZ ir jos patentiniai patikėtiniai Austrijoje, Suomijoje bei Norvegijoje susitiko 1994 m. gruodžio
6 d. Vienoje (Austrija) ir aptarė AZ pateikiamą Reglamento Nr. 1768/92 aiškinimo versiją. Vėliau patentiniai patikėtiniai
padavė PAL paraiškas, jose nurodę, kad pirmojo leidimo Bendrijoje data yra 1988 m. kovo 21 d. Taigi AZ nemėgino nuo savo patentinių
patikėtinių nuslėpti savo „faktinio pateikimo rinkai“ teorijos, o tai taip pat įrodo, kad ji nemėgino šios teorijos nuslėpti
ir nuo savo patentinių patikėtinių Prancūzijoje ar Beniliukso šalyse. Be to, nė vienas iš minėtame susitikime dalyvavusių
patentinių patikėtinių nekėlė klausimo dėl to, ar reikėtų naudoti Švedijos leidimo datą, t. y. 1988 m. vasario 5 d.
–       Dėl Airijos patentų biurui pateiktos informacijos (1995 m. spalio mėn.)
Ieškovių teigimu, AZ Airijos patentų biurui tvirtino, kad 1988 m. kovo 21 d. yra teisinga leidimo data, tačiau šiam biurui
taip pat nurodė 1987 m. balandžio 15 d., pirmojo techninio leidimo Prancūzijoje datą. Jos nesutinka su ginčijamo sprendimo
725 konstatuojamojoje dalyje pateiktomis Komisijos išvadomis ir dar kartą pažymi, kad AZ nedvejodama nurodė 1987 m. balandžio
15 d. kaip pirmojo techninio leidimo Bendrijoje datą, ir tai įrodo, kad ji nesiekė suklaidinti Beniliukso šalių patentų biurų.
–       Dėl Beniliukso šalių ir Suomijos patentų biurams pateiktos informacijos (1998 m. gegužės mėn.)
Ieškovės taip pat nesutinka su Komisijos teiginiu ginčijamo sprendimo 726 konstatuojamojoje dalyje, kad AZ turėjo informaciją,
vienareikšmiai rodžiusią, kad faktinis pateikimas rinkai Liuksemburge įvyko iki 1988 m. kovo 21 d., ir pakartoja, kad AZ buvo
prieinama tik nenuosekli ir negalutinė informacija.
Dėl 1998 m. vasario 23 d. dokumento, kuriuo remiasi Komisija ir kuriame kaip omeprazolio kapsulių išleidimo į apyvartą data
nurodyta 1988 m. vasario 1 d., ieškovės nurodo, kad šis dokumentas – tai sąrašas, paimtas iš rinkos informacija paremtos vidaus
duomenų bazės. Jos paaiškina, kad minėto produkto išleidimo į apyvartą datas AZ teisės reikalų departamentui iš anksto pateikė
vietos platinimo įmonės, nurodydamos tik numatomą produkto išleidimo į apyvartą mėnesį. Paprastai teisės reikalų departamentas
papildydavo šią informaciją, nurodydamas pirmą arba paskutinę atitinkamo mėnesio dieną, ir netikrindavo, ar paskelbtomis datomis
atitinkamas produktas iš tikrųjų buvo išleistas į apyvartą. Todėl remiantis šiuo dokumentu neįmanoma įrodyti produkto faktinio
išleidimo į apyvartą Liuksemburge ir kitose šalyse. Be to, minėtame dokumente nurodyta 1988 m. vasario 1 d. data neatitinka
nei 1988 m. kovo 11 d., kuria, Komisijos teigimu, AZ turėjo remtis, nei 1988 m. vasario 8 d., kuri buvo siūloma Vokietijoje
nagrinėjamoje byloje. Ieškovės tvirtina, kad AZ privalėjo patentų biurams nurodyti konkrečią datą ir kad atsižvelgdama į skirtingą
iš įvairių jai prieinamų šaltinių gautą informaciją, neketindama nieko klaidinti, ji nusprendė palikti pradinę 1988 m. kovo
21 d. datą.
Ieškovės teigia, kad Komisija nepagrįstai reiškia nepasitikėjimą J. parodymais ir nurodo, kad atsižvelgiant į aplinkybes,
kurioms esant
Astra
Belgijos įmonė siuntė Liuksemburgo sąrašą, galima buvo daryti pagrįstą išvadą, kad šis sąrašas reiškė leidimą faktiškai pateikti
rinkai.
–       Dėl informacijos, pateiktos Vokietijoje vykusiame teismo procese
Ieškovės dėl šio sprendimo 462 punkte nurodytų priežasčių nesutinka su ginčijamo sprendimo 728 konstatuojamojoje dalyje pateiktomis
išvadomis ir teigia, kad net jei AZ klaidingai panaudojo 1988 m. kovo 21 d. kaip tinkamą pirmojo leidimo pateikti produktą
rinkai datą, nėra įrodymų, jog AZ žinojo, kad ši data yra neteisinga. Kalbant apie 1996 m. rugpjūčio 19 d. vidaus dokumentą,
kuriuo remiasi Komisija ir kuriame 1988 m. vasario 1 d. nurodyta kaip produkto faktinio išleidimo į apyvartą data, ieškovių
nuomone, šis dokumentas nėra savarankiškas įrodymas, nes jį pateikė tiesiogiai byloje nedalyvaujantis patentinis patikėtinis,
o pridėtame priede su datomis nenurodyta, iš kur paimta 1988 m. vasario 1 d. Be to, kalbant apie 1996 m. rugsėjo 9 d. dokumentą,
kuriame nurodyta „1988-02-01/1988-03-11“, ieškovės teigia, kad jis nėra vienareikšmis įrodymas, patvirtinantis konkrečios
ankstesnės produkto išleidimo į apyvartą datos buvimą, ir kaip tik rodo didelį netikrumą dėl šios datos. Jos taip pat remiasi
J. parodymais.
Dėl ginčijamo sprendimo 730 ir 731 konstatuojamosiose dalyse išdėstytų Komisijos išvadų ieškovės teigia, jog vokiečių advokatas
pritarė tam, kad 1988 m. vasario 8 d. data yra teisinga, remdamasis 1988 m. gruodžio 8 d. AZ Liuksemburgo institucijoms nusiųstu
raštu, kuriame ji joms pateikė savo siūlomą kainą ir nurodė ketinanti šią kainą taikyti nuo 1988 m. vasario 8 d. Taigi vokiečių
advokatas pripažino, jog 1988 m. vasario 8 d. data yra teisinga todėl, kad jis pritarė konkrečiai Reglamento Nr. 1768/92 aiškinimo
versijai, pagal kurią reikšminga data yra ta, kurią institucijos patvirtina kainą ir nuo kurios AZ gali teisėtai parduoti
produktą žinoma ir patvirtinta kaina. Taip aiškinant Reglamentą Nr. 1768/92 nebuvo pripažįstama vaisto kainos paskelbimo,
kuriuo pirkėjams (gydytojams ir vaistininkams) pranešama apie ją, datos reikšmė. Todėl vokiečių advokatas nesutiko su tuo,
kad 1988 m. vasario 8 d. yra faktinio pardavimo data. Jeigu būtų remtasi AZ aiškinimu, 1988 m. kovo 21 d. būtų buvusi teisinga
data. Todėl, ieškovių nuomone, Komisija suklydo, ginčijamo sprendimo 735 konstatuojamojoje dalyje nurodydama, kad nagrinėjant
bylą Vokietijos teisme buvo pripažinta, jog pardavimas įvyko iki 1988 m. kovo 21 d. Ieškovės nesutinka su tuo, kad skirtumas
tarp sąvokų „teisėtai parduoti“ ir „faktiškai pateikti rinkai“ neturi reikšmės, nes jis atspindi komercinę tikrovę, kuria
remdamasi AZ aiškino Reglamentą Nr. 1768/92.
Jos priduria, kad dokumentai, kuriais remiasi Komisija, vieni kitiems prieštarauja, nes juose nurodytos 1988 m. vasario 1 d.,
vasario 8 d. ir kovo 11 d. datos. Todėl net jei AZ būtų atsižvelgusi į šią informaciją, ji vis vien būtų buvusi netikra dėl
teisingos leidimo faktiškai pateikti rinkai datos. Ieškovių teigimu, nors Komisijos nurodyti dokumentai rodo nebent tai, kad
nebuvo aišku, ar 1988 m. kovo 21 d. yra teisinga data, jie neįrodo, kad ši data buvo klaidinga ar kad tam tikra data buvo
teisinga. Todėl šie įrodymai nepatvirtina, kad AZ ketino suklaidinti valstybės institucijas.
–       Dėl Norvegijoje vykusiame teismo procese pateiktos informacijos
Kalbant apie ginčijamo sprendimo 733 konstatuojamąją dalį, kurioje Komisija nurodo Liuksemburgo institucijų pateiktus įrodymus,
skirtus patvirtinti, kad Liuksemburgo sąrašas buvo „neoficialus dokumentas“, kuriame išvardyti produktai, kuriems išduotas
leidimas, neatsižvelgiant į tai, ar yra patvirtinta jų kaina, ieškovės pirmiausia nurodo, jog tuo metu nebuvo skelbiamas joks
oficialus dokumentas. Antra, Liuksemburgo sąrašas buvo paskelbtas įmonės, atstovavusios beveik pusei Liuksemburgo vaistininkų
ir farmacijos produktų didmenininkų, vardu. Be to, Liuksemburgo sąrašas buvo skirtas pranešti farmacininkams apie produktus,
kuriems išduotas leidimas ir kurie yra prieinami rinkoje, ir jį skelbė Liuksemburgo farmacijos ir vaistų departamentas. Todėl,
nepaisant neoficialaus šio sąrašo pobūdžio, AZ juo rėmėsi pagrįstai.
Ieškovės taip pat teigia, kad AZ Teisingumo Teisme vykusiame procese dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pripažino neturėjusi
viso sąrašo ar jo dalies, kurioje būtų nurodyta
Losec
kaina. Tai įrodo, kad ji neketino suklaidinti Oslo (Norvegija) apylinkės teismo.
Atsakydamos į Komisijos kaltinimus, jog AZ atliko tyrimus, parodžiusius, kad vaistas rinkai pateiktas prieš 1988 m. kovo 21 d.,
ieškovės tvirtina, jog šio tyrimo rezultatai buvo neaiškūs ir prieštaringi ir neįrodė, kad Liuksemburgo sąrašas neturėjo reikšmės
ar kad minėta data nėra tiksli ar teisinga faktinio pateikimo rinkai data.
–       Dėl Suomijoje vykusiame teismo procese pateiktos informacijos
Ieškovės nesutinka su ginčijamo sprendimo 735 konstatuojamąja dalimi ir teigia, jog dokumentai, kuriais remiasi Komisija,
neįrodo, kad pardavimas įvyko iki 1988 m. kovo 21 d. Jų teigimu, AZ to nepripažino Vokietijoje vykusiame teismo procese. Tai
tik mokslinė nuomonė, paremta Reglamento Nr. 1768/92 aiškinimu ir kainos patvirtinimo faktu, o ne faktinio pardavimo Liuksemburge
įrodymais. Be to, AZ Helsinkio (Suomija) apylinkės teisme pripažino mėginusi gauti viso sąrašo kopiją ir išsiaiškinti oficialų
šio leidinio statusą Liuksemburge. Ji taip pat pripažino, kad padėtis Liuksemburge buvo neaiški. Taigi šie įrodymai neatskleidžia
AZ ketinimo suklaidinti Helsinkio apylinkės teismą. Be to, ieškovės dar kartą ginčija, jog AZ atliktas tyrimas įrodė, kad
netiesa buvo tai, jog
Losec
negalėjo būti pateiktas Liuksemburgo rinkai iki 1988 m. kovo 21 d.
–       Dėl strategijos, skirtos suklaidinti AZ patentinius patikėtinius, nacionalinius patentų biurus ir nacionalinius teismus, buvimo
Ieškovės nesutinka su ginčijamo sprendimo 665 konstatuojamojoje dalyje esančiu Komisijos teiginiu, kad tuometinis AZ patentų
departamento vadovas 1999 m. spalio 21 d. pripažino sugalvojęs strategiją tyčia suklaidinti AZ patentinius patikėtinius, nacionalinius
patentų biurus ir nacionalinius teismus. Remdamosi faksimile, kurią patentų departamento vadovas išsiuntė AZ generaliniam
direktoriui, ieškovės tvirtina, kad joje nepripažinta jokia piktavališka strategija. Šioje faksimilėje tiesiog nurodyta, kad
AZ remiasi Reglamento Nr. 1768/92 aiškinimo versija, dėl kurios kyla neaiškumų, ir išreikštas pageidavimas kreiptis į Teisingumo
Teismą, siekiant gauti galutinį atsakymą į klausimą, kaip turi būti aiškinamas Reglamentas Nr. 1768/92.
Ieškovės taip pat priekaištauja, kad Komisija nesuteikė minėtos faksimilės autoriui galimybės pateikti pastabas dėl išvadų,
kurios yra daromos iš šio dokumento. Šiam tikslui jos dar remiasi patentų departamento vadovo, taip pat L. ir M. parodymais.
b)     Komisijos argumentai
Komisija ginčija dėl antrojo ieškinio pagrindo pateiktų argumentų pagrįstumą.
c)     Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl įrodinėjimo pareigos
Pirmiausia Bendrasis Teismas pažymi, kad pareiga įrodyti EB 82 straipsnio pažeidimą sudarančių aplinkybių buvimą tenka Komisijai
(32 punkte minėto Sprendimo
Microsoft prieš Komisiją
688 punktas). Todėl Komisija turi pateikti įrodymus, galinčius patvirtinti pažeidimą sudarančių aplinkybių buvimą.
Šiuo atžvilgiu kilus abejonėms, Teismas jas turėtų vertinti įmonės, kuriai skirtas sprendimas, kuriuo konstatuojamas pažeidimas,
naudai. Todėl Teismas negali pripažinti, kad Komisija pateikė pakankamų teisinių pažeidimo padarymo įrodymų, jei dėl šio klausimo
dar yra abejonių, o ypač kai nagrinėjamas ieškinys dėl sprendimo, kuriuo paskiriama piniginė bauda, panaikinimo.
Tokioje situacijoje reikia atsižvelgti į nekaltumo prezumpcijos principą, visų pirma įtvirtintą 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje
pasirašytos Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos (EŽTK) 6 straipsnio 2 dalyje, kaip vieną iš
pagrindinių teisių, kurios, remiantis Teisingumo Teismo praktika, patvirtina ES 6 straipsnio 2 dalyje, yra bendrieji Bendrijos
teisės principai. Atsižvelgiant į nagrinėjamų pažeidimų bei paskirtų sankcijų pobūdį ir griežtumą, nekaltumo prezumpcijos
principas taikomas ir procedūrose dėl įmonėms taikomų konkurencijos taisyklių pažeidimų, kurių metu gali būti paskirtos baudos
ar periodinės baudos (pagal analogiją žr. 2007 m. rugsėjo 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Coats Holdings ir Coats prieš Komisiją
, T‑36/05, Rink. p. II‑0000, 68–70 punktus ir juose nurodytą teismų praktiką).
Todėl, kad įrodytų pažeidimo buvimą, Komisija turi pateikti tikslius ir neprieštaringus jo įrodymus. Tačiau Komisija neprivalo
pateikti tokių įrodymų dėl kiekvieno pažeidimo aspekto. Pakanka, kad šį reikalavimą atitiktų įrodymų, kuriais institucija
remiasi, visuma, vertinant šiuos įrodymus bendrai, jeigu šios įrodymų visumos sudedamosios dalys gali viena kitą patvirtinti
(šiuo klausimu ir pagal analogiją žr. 2004 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
JFE Engineering ir kt. prieš Komisiją
, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 ir T‑78/00, Rink. p. II‑2501, 179, 180 ir 275 punktus ir 2006 m. rugsėjo 27 d. Sprendimo
Dresdner Bank ir kt. prieš Komisiją
, T‑44/02 OP, T‑54/02 OP, T‑56/02 OP, T‑60/02 OP ir T‑61/02 OP, Rink. p. II‑3567, 62 ir 63 punktus bei juose nurodytą teismų
praktiką).
Dėl piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi pirmojo etapo
Pirmiausia reikėtų priminti, kad nors Komisija pabrėžė vientisą ir tęstinį pirmojo piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi
pobūdį, ji, kaip nurodyta šio sprendimo 306 ir 307 punktuose, išskyrė du šio piktnaudžiavimo etapus. Pirmasis etapas, kurį
nustatė Komisija, susijęs su klaidinančia informacija, kurią AZ pateikė 1993 m. birželio 7 d. nusiųsdama nurodymus savo patentiniams
patikėtiniams, per kuriuos PAL paraiškos buvo paduotos septyniose valstybėse narėse, tarp jų Vokietijoje, Belgijoje, Danijoje,
Nyderlanduose ir Jungtinėje Karalystėje (žr. ginčijamo sprendimo 628 konstatuojamąją dalį). Antrąjį Komisijos nustatytą etapą
sudaro i) klaidinanti informacija, pateikta patentų biurams 1993 ir 1994 m., atsakant į jų klausimus dėl AZ paduotų PAL paraiškų,
ii) klaidinanti informacija, pateikta 1994 m. gruodžio mėn., paduodant antrąją PAL paraiškų seriją trijose EEE valstybėse
narėse – Austrijoje, Suomijoje ir Norvegijoje, ir iii) vėliau pateikta klaidinanti informacija kitiems patentų biurams ir
nacionaliniams teismams, juose nagrinėjant konkuruojančių generinių vaistų gamintojų iškeltas bylas, siekiant tose valstybėse
pripažinti PAL negaliojančiais (žr. ginčijamo sprendimo 629 konstatuojamąją dalį).
Dėl pirmojo piktnaudžiavimo etapo Bendrasis Teismas primena faktines aplinkybes, kurios susijusios su elgesio, Komisijos kvalifikuoto
kaip piktnaudžiaujamo, pirmuoju etapu, ir kurios matyti iš ginčijamo sprendimo bei Bendrajam Teismui pateiktų dokumentų. Šioje
byloje neginčijama, kad 1993 m. kovo 16 d. rašte patentų departamentas nurodė, kad pirmasis leidimas pateikti rinkai omeprazolį
Bendrijoje išduotas 1987 m. balandžio mėn. Prancūzijoje. Todėl patentų departamentas teigė nemanąs, kad PAL įmanoma gauti
Vokietijoje ir Danijoje, nes pirmasis leidimas pateikti rinkai išduotas iki 1988 m. Tas pats keblumas buvo nustatytas sodos
omeprazolio ir felodipino atveju (žr. ginčijamo sprendimo 634 ir 635 konstatuojamąsias dalis).
Šiuo atžvilgiu reikėtų pažymėti, kad pagal pereinamojo laikotarpio nuostatą Reglamento Nr. 1768/92 19 straipsnio 1 dalies
antroje pastraipoje (žr. šio sprendimo 299 punktą) Vokietijoje ir Danijoje PAL galėjo būti išduotas tiems vaistams, kurių
atveju leidimas pateikti juos Bendrijos rinkai išduotas po 1988 m. sausio 1 d.
Nuo 1993 m. kovo mėn. vidurio AZ patentų departamentas per
Hässle
ėmė rinkti informaciją iš vietos platinimo įmonių. Ši informacija buvo susijusi tik su produktais, kurių atveju kilo keblumų
dėl pirmojo techninio leidimo išdavimo datos, t. y. šie keblumai buvo susiję su omeprazoliu, sodos omeprazoliu ir felodipinu,
nes minėta data buvo ankstesnė nei 1988 m. sausio 1 d. 1993 m. kovo 22 d. Belgijoje įsikūrusi platinimo įmonė pateikė
Hässle
1987 m. lapkričio 16 d. techninio leidimo pateikti Liuksemburgo rinkai omeprazolį kopiją bei 1987 m. gruodžio 17 d. sprendimo,
kuriuo šioje šalyje patvirtinta omeprazolio kaina, kopiją (žr. ginčijamo sprendimo 170, 636 ir 637 konstatuojamąsias dalis).
1993 m. kovo 29 d. patentų departamento rašte pirmasis leidimas pateikti Bendrijos rinkai nurodytas kaip tas, kuris išduotas
1987 m. balandžio mėn. Prancūzijoje. Tačiau patentų departamentas minėtame rašte nurodė, jog paduodant PAL paraiškas Vokietijoje
ir Danijoje jis patentų biurams nurodytų, kad pirmasis leidimas pateikti Bendrijos rinkai nebuvo išduotas prieš 1988 m. sausio
1 d. (žr. ginčijamo sprendimo 638 konstatuojamąją dalį).
1993 m. kovo 30 d. patentų departamentui skirtame rašte
Hässle
pateikė gautą informaciją dėl datų, susijusių su leidimu omeprazoliui Prancūzijoje ir Liuksemburge bei felodipinu Danijoje.
Omeprazolio Liuksemburge atveju minėtame rašte patvirtinta 1993 m. kovo 22 d. iš Belgijoje įsikūrusios platinimo įmonės gauta
informacija, t. y. kad techninis leidimas pateikti rinkai Liuksemburge išduotas 1987 m. lapkričio 16 d. ir kad sprendimas
dėl šio vaisto kainos patvirtinimo priimtas 1987 m. gruodžio 17 d., tačiau nurodyta, kad kainos paskelbimo data kol kas nežinoma.
Tame pačiame rašte taip pat patvirtinta, kad leidimas pateikti rinkai omeprazolį Prancūzijoje išduotas 1987 m. balandžio mėn.,
ir pridurta, kad derybos dėl kainos baigtos 1989 m. pavasarį, o kaina paskelbta 1989 m. lapkričio 22 d.
Journal officiel de la République française
, – nors rašte nurodyta data „22. 11. 1988“, Bendrasis Teismas mano, jog Komisija ginčijamo sprendimo 171 konstatuojamojoje
dalyje padarė teisingą išvadą, kad ši nuoroda padaryta dėl spausdinimo klaidos ir kad rašto autorius norėjo nurodyti 1989 m.
lapkričio 22 d. Dėl felodipino Danijoje
Hässle
nurodė, kad leidimas pateikti jį rinkai išduotas 1987 m. gruodžio 29 d. ir paskelbtas 1988 m. sausio 21 d., o kaina paskelbta
1988 m. vasario 29 d.
Specialitetstaksten
(patentuotų vaistų kainų sąrašas).
Minėtame rašte
Hässle
nurodė, kad Prancūzijoje, Liuksemburge ir Danijoje produktas galėjo būti pateikiamas rinkai po to, kai buvo nustatomos ir
paskelbiamos kainos. Todėl,
Hässle
nuomone, „ta data [buvo] lemiama“. Ji nurodė mėginanti gauti tą pačią informaciją apie kitas valstybes, kad pagal tuos pačius
kriterijus nustatytų datą skirtingose šalyse (žr. ginčijamo sprendimo 639–641 konstatuojamąsias dalis).
1993 m. balandžio 5 d. Belgijoje įsikūrusi platinimo įmonė
Hässle
atsiuntė Liuksemburgo sąrašo titulinį lapą ir 246 puslapį bei davė nuorodą į 1998 m. kovo mėn. (iš tikrųjų 1988 m. kovo mėn.)
oficialaus dokumento, kuriame išvardyti produktai, kuriems Liuksemburgo Didžiojoje Hercogystėje išduotas leidimas, kopiją.
Šis dokumentas 1993 m. balandžio 7 d. rašte persiųstas patentų departamentui (žr. ginčijamo sprendimo 172, 173 ir 658 konstatuojamąsias
dalis).
Kaip ginčijamo sprendimo 173 konstatuojamojoje dalyje pažymėjo Komisija, Liuksemburgo sąrašo tituliniame lape nurodytas pavadinimas
„Ministère de la Santé – Spécialités pharmaceutiques – Liste des spécialités pharmaceutiques admises à la vente dans le Grand-Duché
de Luxembourg“ („Sveikatos ministerija. Farmacijos produktai. Pardavimui Liuksemburgo Didžiojoje Hercogystėje patvirtintų
farmacijos produktų sąrašas“). Titulinio lapo apačioje nurodyta: „éditeur : CEFIP sàrl Luxembourg – Tout droit réservé – Modification
au 24.2 comprise – Mars 1988“ (leidėjas: CEFIP
sàrl Luxembourg
. Visos teisės saugomos. Pakeitimai iki 24.2. 1988 m. kovo mėn.“). To paties dokumento 246 puslapyje abėcėlės tvarka surašyti
23 farmacijos produktų pavadinimai, prasidedantys raidėmis „lo“ ir „lu“, be to, jame du kartus, omeprazolio kapsulių ir omeprazolio
purškalo (sodos omeprazolio) atveju, paminėtas
Losec
. Prie produktų kainos nenurodytos. 246 puslapio viršutiniame kairiajame kampe nurodyta „21/03/88“. Atrodo, kad šis puslapis
paimtas iš kelių šimtų puslapių dokumento, kuriame išvardyti leidžiami parduoti vaistai.
Be to, Komisija nurodė, kad AZ 1999 m. gegužės mėn. Norvegijos teismuose pripažino neturėjusi viso sąrašo ar jo dalies, kurioje
būtų nurodyta
Losec
kaina, nepaisant to, kad mėgino šį dokumentą gauti (ginčijamo sprendimo 241 ir 661 konstatuojamosios dalys). Ji taip pat
pažymėjo, jog AZ 1999 m. birželio 30 d. Suomijos teismuose pripažino, kad padėtis Liuksemburge yra „neaiški“ (ginčijamo sprendimo
245 ir 661 konstatuojamosios dalys). Be to, Komisijos nuomone, AZ vidaus dokumentais patvirtinta, kad AZ nežinojo, ar
Losec
galėjo būti pateiktas rinkai iki 1988 m. kovo mėn. Šiuo atžvilgiu Komisija rėmėsi 1994 m. vasario 14 d. vidaus raštu (ginčijamo
sprendimo 210, 211 ir 661 konstatuojamosios dalys) ir įmonės teisininkų dokumentu (ginčijamo sprendimo 230 konstatuojamoji
dalis, 302 išnaša ir 661 konstatuojamoji dalis).
Komisija pažymėjo, kad tariamo faktinio pateikimo rinkai data, t. y. produkto kainos paskelbimo data, buvo panaudota ne visose
PAL paraiškose. Iš tikrųjų ši data buvo panaudota tik omeprazolio ir sodos omeprazolio atveju. Felodipino atveju panaudota
techninio leidimo pateikti rinkai pirmojo paskelbimo data, konkrečiai – Danijoje 1988 m. sausio 21 d. Kitų penkių produktų
atveju AZ panaudojo techninio leidimo pateikti rinkai datas, kurios visos yra vėlesnės nei 1988 m. sausio 1 d. (žr. ginčijamo
sprendimo 643–645 konstatuojamąsias dalis).
Kalbant apie PAL paraiškas omeprazoliui, Komisija manė, kad klaidinančios informacijos šaltinis buvo 1993 m. gegužės 6 d.
Hässle
sprendimas, priimtas 1993 m. kovo 29 d. patentų departamento rašte ranka užrašius tris pastabas švedų kalba (ginčijamo sprendimo
648 konstatuojamoji dalis). Šiose ranka užrašytose pastabose nurodyta, kad Liuksemburgo atveju 1988 m. kovo mėn. data turi
būti nurodyta patentų biurams kaip pirmojo leidimo Bendrijoje data, o Prancūzijos atveju nurodytina 1989 m. lapkričio 22 d.
Šis 1993 m. gegužės 6 d. sprendimas buvo įgyvendintas 1993 m. birželio 7 d. nurodymais patentiniams patikėtiniams dėl PAL
paraiškų omeprazoliui. Komisijos nuomonė, jog šie galutiniai nurodymai buvo klaidinantys, paremta tuo, kad nepranešusi patentiniams
patikėtiniams ir patentų biurams AZ Prancūzijos ir Liuksemburgo atveju nurodė datas, kurios atitiko ne techninio leidimo pateikti
rinkai išdavimo datą, bet AZ nurodomą „leidimo faktiškai pateikti rinkai“ datą, t. y. tariamą vaisto kainos paskelbimo datą
(ginčijamo sprendimo 651 konstatuojamoji dalis).
Komisijos nuomone, techninių leidimų pateikti rinkai išdavimo Prancūzijoje ir Liuksemburge datų pakeitimas datomis, atitikusiomis
vaisto kainos paskelbimo šiose šalyse datas, galėjo suklaidinti patentų biurus dėl trijų priežasčių. Pirma, kitų septynių
valstybių atveju paraiškos formoje nurodytos datos buvo susijusios su techninio leidimo pateikti rinkai išdavimu, todėl buvo
galima daryti prielaidą, kad Prancūzijos ir Liuksemburgo atveju nurodytos datos taip pat yra techninių leidimų pateikti rinkai
datos. Antra, buvo palikti Prancūzijos ir Liuksemburgo techninių leidimų pateikti rinkai numerius atitinkantys numeriai. Todėl
šie numeriai buvo nurodyti prie „leidimų faktiškai pateikti rinkai“ datų, taip leidžiant manyti, kad šios datos atitinka techninių
leidimų datas. Be to, buvo nurodyti dar septynių valstybių techninių leidimų numeriai. Trečia, kad įvykdytų Reglamento Nr. 1768/92
8 straipsnio 1 dalies c punkto reikalavimus, AZ pateikė nuorodą į Liuksemburgo teisės aktą, susijusią ne su 1988 m. kovo mėn.
data, bet su techniniu leidimu pateikti vaistą rinkai, kuriame šis teisės aktas paminėtas (žr. ginčijamo sprendimo 653–655 konstatuojamąsias
dalis). Be to, kad pateiktų leidimo paskelbimo nacionaliniame oficialiajame leidinyje kopiją, kaip to reikalaujama Reglamento
Nr. 1768/92 8 straipsnio 1 dalies c punkte, AZ pateikė Liuksemburgo sąrašo titulinį lapą ir 246 puslapį (žr. ginčijamo sprendimo
656 konstatuojamąją dalį).
Iš to, kas nurodyta, matyti, jog iš 1993 m. birželio 7 d. nurodymuose esančios informacijos pateikimo būdo nebuvo galima spręsti,
kad Prancūzijos ir Liuksemburgo atveju nurodytos datos nėra susijusios su techniniais leidimais pateikti rinkai. Šiuo atžvilgiu
netgi darant prielaidą, kad galima buvo kitaip aiškinti Reglamento Nr. 1768/92 sąvoką „leidimas pateikti produktą į rinką“,
neginčijama, kad ir patentų biurai, ir patentiniai patikėtiniai šią sąvoką aiškino kaip reiškiančią „techninį“ leidimą. Iš
tikrųjų remiantis 1993 m. kovo 16 d. raštu galima aiškiai spręsti, kad ir AZ šitaip suprato minėtą sąvoką, nes iš pradžių
ji laikėsi nuomonės, jog Vokietijoje ir Danijoje nebuvo įmanoma gauti PAL (žr. šio sprendimo 479 punktą).
Todėl reikia konstatuoti, jog, atsižvelgiant į šios informacijos pateikimo patentiniams patikėtiniams ir patentų biurams aplinkybes,
AZ negalėjo pagrįstai nežinoti, kad, jeigu ji aiškiai neatskleis savo ketinamos taikyti Reglamento Nr. 1768/92 aiškinimo versijos,
kuri buvo Prancūzijos ir Liuksemburgo atveju nurodytų datų pasirinkimo pagrindas, patentų biurai bus priversti suprasti šią
informaciją kaip nurodančią, kad pirmasis techninis leidimas pateikti vaistą Bendrijos rinkai išduotas Liuksemburge „1988 m.
kovo mėn.“ Todėl Komisijai nereikėjo įrodyti AZ nesąžiningumo ar realaus ketinimo apgauti, tiesiog pakanka pažymėti, kad toks
elgesys, kuriam akivaizdžiai trūko skaidrumo, yra nesuderinamas su dominuojančią padėtį užimančiai įmonei tenkančia ypatinga
atsakomybe savo elgesiu nekliudyti tikrai, neiškreiptai konkurencijai bendrojoje rinkoje (šiuo klausimu žr. 30 punkte minėto
Sprendimo
Nederlandsche Banden‑Industrie-Michelin prieš Komisiją
57 punktą).
Todėl šalių ginčas dėl to, ar klaidinantį PAL paraiškų pobūdį lėmė AZ nesąžiningumas, neturi reikšmės. Bet kuriuo atveju daugybė
ieškovių argumentų, paremtų tuo, kad AZ tariamai nesielgė nesąžiningai, tiek, kiek šis jos elgesys susijęs su pasirinktu Reglamento
Nr. 1768/92 aiškinimu, PAL paraiškų pateikimo būdu ar Liuksemburgo sąrašui suteikta reikšme, negali objektyviai pateisinti
to, kad ji savo iniciatyva neatskleidė, viena vertus, Liuksemburgo ir Prancūzijos leidimų pateikti rinkai atveju nurodytų
datų pobūdžio ir, kita vertus, Reglamento Nr. 1768/92 aiškinimo, kuriuo remiantis buvo pasirinktos šios datos.
Todėl pirmiausia kalbant apie teiginį, kad AZ ketino su patentų biurais aptarti nurodytas datas ir kad AZ tikėjosi, jog patentų
biurai šiuo atžvilgiu užduos jai klausimų, reikia konstatuoti, kad šios aplinkybės bet kuriuo atveju neturi reikšmės, atsižvelgiant
į itin klaidinantį paduodant PAL paraiškas patentų biurams pateiktos informacijos pobūdį. Negalima teigti, jog PAL paraiškos
buvo paduotos taip, kad patentų biurai būtų paraginti užduoti klausimus dėl Prancūzijos leidimo atveju nurodytos datos (1989 m.
lapkričio 22 d.). Tik netikslus datos, nurodytos Liuksemburge išduoto leidimo pateikti rinkai atveju (1988 m. kovo mėn.),
pobūdis galėjo paskatinti prašymus patikslinti informaciją šiuo atžvilgiu. Kaip pažymi Komisija, nepaneigiama, kad atsakydama
į patentų biurų prašymus patikslinti informaciją dėl Liuksemburgo leidimo datos, išskyrus informacijos pateikimo Jungtinės
Karalystės ir Airijos patentų biurams atvejus, AZ pakankamai skaidriai neatskleidė, pirma, visų išduoti PAL svarbių datų,
visų pirma 1987 m. balandžio 15 d. Prancūzijoje išduoto leidimo, reiškusio pirmąjį Bendrijoje išduotą techninį leidimą pateikti
rinkai, datos, ir, antra, Reglamento Nr. 1768/92 aiškinimo, kuriuo buvo paremtos Prancūzijos ir Liuksemburgo atveju nurodytos
datos. Todėl ieškovių teiginio, kad AZ ketino su patentų biurais aptarti pagal Reglamentą Nr. 1768/92 reikalaujamą datą, nepatvirtina
faktinės aplinkybės. AZ elgesys, vertinant jį per ilgą laiką, rodo ką kita, t. y. kad ji kaip tik vadovavosi ketinimu suklaidinti
patentų biurus, kaip matyti iš šio piktnaudžiavimo antrojo etapo.
Be to, tariamas AZ sąžiningumas savaip aiškinant Reglamentą Nr. 1768/92 ir šio aiškinimo pagrįstumas neturi reikšmės. Kaip
Komisija teisingai pažymi ginčijamo sprendimo 666 konstatuojamojoje dalyje, teisės akto aiškinimo pagrįstumas visai nesusijęs
su pirmuoju piktnaudžiavimu. Ieškovių nurodyta aplinkybė, kad Reglamentą Nr. 1768/92 galima aiškinti ir kitaip, nebūtinai
turi turėti įtakos objektyviai klaidinančiam AZ PAL paraiškų pobūdžiui, nes AZ neatskleidė šio aiškinimo patentų biurams,
kaip ir 1987 m. balandžio 15 d. datos, susijusios su Prancūzijoje išduotu techniniu leidimu pateikti rinkai, kuris buvo pirmasis
Bendrijoje išduotas techninis leidimas. Todėl neturi reikšmės ir aplinkybė, kad po to, kai patentiniams patikėtiniams buvo
duoti nurodymai dėl pradinių PAL paraiškų padavimo nacionaliniams patentų biurams, advokatų kontoros parengė išvadas, kuriose
pritarė AZ pateikiamam Reglamento Nr. 1768/92 aiškinimui.
Galiausiai kalbant apie tariamą AZ sąžiningumą, susijusį su reikšme, kurią ji teikė Liuksemburgo sąrašui, pakanka dar kartą
pažymėti, kad tai negali pakeisti fakto, jog ji patentų biurams neatskleidė savo „faktinio pateikimo rinkai teorijos“ ir techninio
leidimo pateikti rinkai išdavimo Prancūzijoje datos, t. y. 1987 m. balandžio 15 d. Be to, kaip Komisija nustatė ginčijamo
sprendimo 663 konstatuojamojoje dalyje, Liuksemburgo sąrašas – tai dokumentas, kurio savaime dėl jo pavidalo negalima laikyti
omeprazolio kainos paskelbimo Liuksemburge dokumentu. Šiuo atžvilgiu reikia pabrėžti, kad prie sąraše išvardytų produktų kainos
nenurodytos (žr. šio sprendimo 486 punktą). Be to, atsižvelgiant į tai, kad minėto sąrašo 246 puslapyje pagal abėcėlę išvardijami
produktai, kurių pavadinimas prasideda raidėmis „lo“ ir paskui „lu“, neįtikėtina, kad pateikti juos visus rinkai būtų buvę
leista tą pačią dieną, t. y. 1988 m. kovo 21 d.
Siekiant išsamumo reikia pažymėti, jog, kaip galima manyti išnagrinėjus antrąjį piktnaudžiaujamo elgesio etapą, tai, kad AZ
ir toliau rėmėsi Liuksemburgo sąrašo bei 1988 m. kovo 21 d. reikšmingumu, nors turėjo informaciją, rodančią, kad
Losec
rinkai pateiktas anksčiau ir kad jo kaina niekada nebuvo oficialiai paskelbta (žr., be kita ko, ginčijamo sprendimo 700 konstatuojamąją
dalį), veikiau rodo ieškovių argumentų dėl AZ sąžiningumo nepatikimumą.
Kalbant apie neatitikimus, susijusius su įvairiomis AZ naudotomis datomis, t. y. tariama produkto kainos paskelbimo data omeprazolio
ir sodos omeprazolio atveju, techninio leidimo pateikti rinkai pirmojo paskelbimo data felodipino atveju ir techninio leidimo
pateikti rinkai datomis kitų penkių produktų atveju, reikia pažymėti, kad šie neatitikimai neturi tiesioginės reikšmės pirmajam
piktnaudžiavimui, nes jis susijęs tik su klaidinančios informacijos pateikimu siekiant gauti PAL omeprazoliui. Komisija šiuos
neatitikimus paminėjo (ginčijamo sprendimo 643–646 konstatuojamosios dalys), kad įrodytų bendros PAL paraiškų strategijos,
kuria nuo patentų biurų siekta sąmoningai nuslėpti ankstesnes nei 1988 m. sausio 1 d. datas, buvimą.
Nors šios išvados gali būti naudingos nustatant AZ elgesio aplinkybes, vis dėlto reikia pažymėti, kad jos nėra neišvengiamai
būtinos siekiant įrodyti pirmąjį piktnaudžiavimą, kurį pirmajame Komisijos nustatytame etape sudaro AZ pateikimas patentų
biurams tariamų omeprazolio kainos paskelbimo Prancūzijoje ir Liuksemburge datų, nepateikus jiems savos Reglamento Nr. 1768/92
aiškinimo versijos ir „faktinio pateikimo rinkai teorijos“, kuria remiantis nurodytos datos buvo pasirinktos. Todėl visi ieškovių
argumentai, kuriais siekta šiuos neatitikimus paaiškinti ir kuriais mėginta paneigti, kad jie atsirado dėl AZ nesąžiningumo,
neturi reikšmės, nes jie negali turėti įtakos AZ skaidrumo stokos paduodant PAL paraiškas piktnaudžiaujamam pobūdžiui.
Dėl piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi antrojo etapo
Komisija taip pat konstatavo, kad tam tikra informacija irgi laikytina klaidinančia, ir priskyrė ją antrajam piktnaudžiavimo
etapui, kurį vertino kaip tiesioginį pirmajame piktnaudžiavimo etape konstatuoto elgesio tęsinį. Šį antrą etapą sudaro 1993
ir 1994 m. patentų biurams atsakant į jų klausimus dėl AZ paduotų PAL paraiškų pateikta klaidinanti informacija, 1994 m. gruodžio
mėn. paduodant antrąją PAL paraiškų seriją trijose EEE šalyse – Austrijoje, Suomijoje ir Norvegijoje – pateikta klaidinanti
informacija, ir klaidinanti informacija, vėliau pateikta patentų biurams ir nacionaliniams teismams, šiems nagrinėjant konkuruojančių
generinių vaistų gamintojų iškeltas bylas dėl PAL pripažinimo negaliojančiais šiose šalyse (žr. ginčijamo sprendimo 629 konstatuojamąją
dalį).
Kadangi ieškovės ginčija visas Komisijos išvadas, reikia patikrinti konstatuotas faktines aplinkybes, paskui – Komisijos atliktą
šių faktinių aplinkybių vertinimą, susijusį su kiekvienu šiame antrajame etape nagrinėjamu AZ informacijos pateikimo atveju.
–       Dėl Liuksemburgo patentų biurui pateiktos informacijos (1993 m. birželio mėn.)
PAL paraiška omeprazoliui Liuksemburgo patentų biurui paduota per patentinį patikėtinį Prancūzijoje, kuris atitinkamai pasinaudojo
patentinio patikėtinio Liuksemburge paslaugomis (ginčijamo sprendimo 202 konstatuojamoji dalis). 1993 m. birželio 11 d. laiške
AZ patentiniam patikėtiniui Prancūzijoje persiuntė Liuksemburge išduotą techninį leidimą pateikti rinkai, tačiau nurodė, kad,
jos manymu, reikiama data Reglamento Nr. 1768/92 3 straipsnio d punkto atžvilgiu yra paskelbimo Liuksemburgo sąraše data,
t. y. 1988 m. kovo 21 d. Todėl AZ liepė nurodyti ją kaip pirmojo leidimo Bendrijoje datą. Ji pridūrė, kad „šiame etape papildomų
argumentų nereikia“ (ginčijamo sprendimo 203 ir 684 konstatuojamosios dalys).
1993 m. birželio 17 d. laiške patentinis patikėtinis Prancūzijoje pavedė patentiniam patikėtiniui Liuksemburge PAL paraiškose
nurodyti ne Liuksemburgo leidime pateikti rinkai nurodytą datą, bet „paskelbimo [Liuksemburgo] oficialiajame leidinyje
Spécialités pharmaceutiques
datą, t. y. 1988 m. kovo 21 d.“. Patentinis patikėtinis Prancūzijoje pridūrė, kad „nors ši pozicija ginčytina, prašome laikytis
šių nurodymų“ (ginčijamo sprendimo 204 konstatuojamoji dalis). Tos pačios dienos laiške patentinis patikėtinis Prancūzijoje
paklausė AZ, ar ir kitiems produktams skirtose PAL paraiškose ji pageidauja nurodyti „leidimų paskelbimo
Spécialités pharmaceutiques
datas“. 1993 m. birželio 21 d. atsakyme į minėtą laišką AZ patentiniam patikėtiniui Prancūzijoje teigė, kad jos 1993 m. birželio
7 d. nurodymai taikomi tik omeprazoliui ir sodos omeprazoliui (ginčijamo sprendimo 205 ir 206 konstatuojamosios dalys).
Dar 1993 m. birželio 16 d. patentinis patikėtinis Liuksemburge nusiuntė patentų biurui neišsamią PAL paraišką. Jis, kaip prašė
AZ, patentų biurui nurodė Liuksemburgo techninio leidimo pateikti rinkai numerį, tačiau nenurodė „1988 m. kovo mėn.“ datos
ir Liuksemburgo sąrašo. Šiuo atžvilgiu patentinis patikėtinis nurodė, kad „Liuksemburgo leidimo kopija“ bus pateikta vėliau.
Paskui į paraiškos formą buvo ranka įrašyta pastaba „1987 m. lapkričio 16 d.“ ir tikriausiai šią pastabą įrašė pats Liuksemburgo
patentų biuras. Taigi Liuksemburge buvo išduotas PAL, turėjęs galioti iki 2002 m. lapkričio 16 d. (ginčijamo sprendimo 207
ir 682 konstatuojamosios dalys).
Komisija konstatavo, kad nei patentiniam patikėtiniui Liuksemburge, nei Liuksemburgo patentų biurui nebuvo pranešta apie anksčiau,
1987 m. balandžio 15 d., Prancūzijoje išduotą techninį leidimą pateikti rinkai (ginčijamo sprendimo 682 konstatuojamoji dalis).
Be to, Komisijos nuomone, buvo aišku, kad patentinis patikėtinis Prancūzijoje AZ nurodymus suprato kaip prašymą nurodyti techninio
leidimo pateikti rinkai paskelbimo datą ir kad AZ jam nepaaiškino tikrojo 1988 m. kovo 21 d. datos pobūdžio (ginčijamo sprendimo
686 konstatuojamoji dalis).
Konstatuotina, kad klaidinantį Liuksemburge paduotos PAL paraiškos pobūdį visų pirma lemia skaidrumo stoka dėl 1987 m. balandžio
15 d. Prancūzijoje išduoto leidimo pateikti rinkai, reiškusio pirmąjį Bendrijoje išduotą leidimą, t. y. tą, į kurį reikėjo
atsižvelgti, nustatant PAL galiojimo terminą, buvimo.
Ieškovės atsakomybę už tai mėgina suversti patentiniam patikėtiniui Prancūzijoje, žinojusiam ir Prancūzijoje, ir Liuksemburge
išduoto leidimo datą. Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, jog AZ vidaus dokumentais nepatvirtinamas teiginys, kad AZ nežinojo
apie 1987 m. balandžio 15 d. datos, susijusios su leidimo pateikti rinkai išdavimu Prancūzijoje, nenurodymą. Iš 1996 m. spalio
11 d. faksimilės (žr. šio sprendimo 530 punktą) matyti, kad AZ buvo žinomas klaidingas pirmojo leidimo pateikti Bendrijos
rinkai datos pobūdis ir kad ji įvertino su 1987 m. balandžio 15 d. datos nepateikimu susijusią riziką, manydama, jog blogiausiu
atveju prarastų šešis mėnesius PAL apsaugos. Šią nuomonę patvirtina 1994 m. lapkričio 15 d. Kopenhagoje (Danija) įvykusio
susitikimo protokolas (žr. šio sprendimo 552 punktą), kuriame nurodyta, jog AZ buvo „įsitikinusi“, kad šalyse, kurių atveju
Reglamento Nr. 1768/92 pereinamojo laikotarpio nuostatos nesudarė keblumų, tačiau kuriose Liuksemburgo leidimu pasinaudota
„siekiant nuoseklumo“, kilus ginčams dėl PAL būtų galima grįžti prie Prancūzijos leidimo datos, atsižvelgiant į tai, kad PAL
paraiškų padavimo metu buvo abejonių dėl nagrinėjamo teisės akto nuostatų aiškinimo.
Galiausiai nurodymai, kuriuos AZ davė savo patentiniam patikėtiniui Prancūzijoje, vėliau privalėjusiam juos persiųsti patentiniam
patikėtiniui Liuksemburge, buvo visiškai aiškūs. Buvo aiškiai prašoma Liuksemburgo patentų biurui pateikti 1988 m. kovo 21 d.
datą, o 1987 m. balandžio 15 d. iš viso nepaminėta. Tačiau, kaip matyti iš šio sprendimo 479 punkte nurodyto 1993 m. kovo
16 d. rašto, net prieš imdamasi savaip aiškinti leidimo pateikti rinkai sąvoką, AZ žinojo, kad 1987 m. balandžio 15 d. yra
reikiama pirmojo leidimo pateikti Bendrijos rinkai data.
Jeigu 1987 m. balandžio 15 d. data iš tikrųjų nepateikta dėl aplaidžios klaidos, AZ bet kuriuo atveju po PAL išdavimo Liuksemburge
privalėjo prašyti jį ištaisyti, atsižvelgiant į ypatingą dominuojančią padėtį užimančiai įmonei tenkančią atsakomybę.
Siekiant išsamumo reikia pažymėti, jog ieškovių nurodyta aplinkybė, kad patentinis patikėtinis Prancūzijoje žinojo apie Prancūzijos
techninio leidimo ir Liuksemburgo techninio leidimo datas, neleidžia daryti išvados, jog jis žinojo, kad paskelbimas Liuksemburgo
sąraše (
Spécialités pharmaceutiques
) prilygo tariamam produkto kainos paskelbimui. Kaip Komisija nustatė ginčijamo sprendimo 686 konstatuojamojoje dalyje, AZ
patentiniam patikėtiniui Prancūzijoje nepaaiškino paskelbimo Liuksemburgo sąraše tariamo tikslo ar atitinkamai 1988 m. kovo
21 d. datos pobūdžio, nors iš 1993 m. birželio 17 d. šio patentinio patikėtinio laiško AZ buvo pakankamai aišku, jog jis manė,
kad ši data susijusi su paties leidimo pateikti rinkai paskelbimu. Be to, kaip teigia Komisija, iš 1996 m. rugpjūčio 2 d.
patentinio patikėtinio Prancūzijoje laiško matyti, jog tada jis vis dar manė, kad Liuksemburgo sąrašas ir 1988 m. kovo 21 d.
atitinka Liuksemburgo leidimo pateikti rinkai paskelbimą.
Šiuo atžvilgiu reikia atmesti ieškovių argumentą, kad 1993 m. birželio 17 d. laiške AZ patentinis patikėtinis Prancūzijoje
žodį „leidimas“ suprato kaip reiškiantį leidimą faktiškai pateikti rinkai. Aišku, kad tame laiške leidimo sąvoka buvo vartojama
ne taip, kaip ją aiškino AZ, t. y. pagal jos „faktinio pateikimo rinkai teoriją“. Atitinkama šio laiško ištrauka suformuluota
taip:
„Pranešame, kad gavome jūsų pavedimą paraiškos formose nurodyti leidimų paskelbimo „Spécialité pharmaceutique“ datas ir nenurodyti
pačiuose leidimuose paminėtos datos.“
Be to, iš patentinio patikėtinio Liuksemburge pareiškimo visai neaišku, kad nei jis, nei patentinis patikėtinis Prancūzijoje
nebuvo suklaidinti.
–       Dėl Belgijos patentų biurui pateiktos informacijos (1993 m. rugsėjo–lapkričio mėn.)
Iš ginčijamo sprendimo matyti, kad patentinis patikėtinis Belgijoje, vadovaudamasis AZ 1993 m. birželio 7 d. nurodymais, Belgijos
patentų biurui pateikė 1988 m. kovo mėn. datą ir Liuksemburgo techninio leidimo pateikti rinkai numerį. 1993 m. liepos 20 d.
laiške patentinis patikėtinis Belgijoje paprašė AZ jam pateikti tikslią Liuksemburgo techninio leidimo pateikti rinkai datą.
1993 m. rugpjūčio 26 d. laiške patentinis patikėtinis Belgijoje prašymą pakartojo (žr. ginčijamo sprendimo 186 konstatuojamąją
dalį).
1993 m. rugsėjo 10 d. laiške AZ savo patentiniam patikėtiniui Belgijoje teigė mananti, kad naudotina paskelbimo Liuksemburgo
sąraše data, t. y. 1988 m. kovo 21 d. Tą pačią dieną Belgijoje įsikūrusi AZ platinimo įmonė patentinio patikėtinio Belgijoje
prašymu nusiuntė jam Liuksemburgo leidimo pateikti rinkai kopiją. 1993 m. rugsėjo 29 d. laiške patentinis patikėtinis Belgijoje
nurodė AZ manąs, kad data, kurią reikia pranešti patentų biurui, yra ta, kuri nurodyta techniniame leidime pateikti rinkai,
t. y. 1987 m. lapkričio 16 d., ir kad jis pateiks šią datą, nebent jam būtų nurodyta kitaip. 1993 m. rugsėjo 30 d. patentinis
patikėtinis Belgijoje Belgijos patentų biurui pateikė šią datą ir 1993 m. spalio 4 d. laiške apie tai pranešė AZ (žr. ginčijamo
sprendimo 187 ir 188 konstatuojamąsias dalis).
Remdamasis pateikta informacija, Belgijos patentų biuras išdavė PAL, galiojusį iki 2002 m. lapkričio 16 d., ir AZ apie tai
pranešta 1993 m. lapkričio 25 d. 2002 m. rugsėjo 25 d. Belgijos teismas panaikino šį PAL (žr. ginčijamo sprendimo 189 ir 190 konstatuojamąsias
dalis).
Komisija pažymėjo, jog AZ patentiniam patikėtiniui Belgijoje niekada nepranešė, kad egzistuoja 1987 m. balandžio 15 d. Prancūzijos
techninis leidimas pateikti rinkai. Ji taip pat nesutiko su tuo, kad patentinis patikėtinis Belgijoje veikė savo iniciatyva,
atsižvelgusi į tai, kad patentiniams patikėtiniams Nyderlanduose ir Belgijoje AZ davė panašius nurodymus. Be to, Komisija
manė, kad AZ patentiniam patikėtiniui Belgijoje nepaaiškino savo „faktinio pateikimo rinkai teorijos“ (žr. ginčijamo sprendimo
688 ir 689 konstatuojamąsias dalis).
Ieškovių argumentai negali priversti suabejoti šiomis išvadomis. Pirmiausia, kalbant apie tai, kad AZ liepė pagrįsti PAL paraišką
leidimo faktiškai pateikti rinkai data, t. y. 1988 m. kovo 21 d., konstatuotina, jog Komisija ginčijamo sprendimo 689 konstatuojamojoje
dalyje teisingai pripažino, kad AZ 1993 m. rugsėjo 10 d. laiške nebuvo jokio „faktinio pateikimo rinkai teorijos“ paaiškinimo
ir kad AZ jame tiesiog nurodė mananti, jog PAL paraiškose reikėtų naudoti paskelbimo Liuksemburgo sąraše datą.
Kalbant apie kitą argumentą, kad patentinis patikėtinis Belgijoje veikė savo iniciatyva ir kad AZ iki 1996 m. nežinojo, jog
Belgijos PAL buvo paremtas 1987 m. lapkričio 16 d. data, reikia, kaip pastebi Komisija, pažymėti, jog patentų departamento
vadovas 1998 m. gegužės 8 d. rašte Belgijos patentų biurui nurodė, kad
Hässle
sutiko, jog patentinis patikėtinis Belgijoje nurodytų 1987 m. lapkričio 16 d. datą, ir nesiekė, kad PAL terminas būtų pradėtas
skaičiuoti nuo 1988 m. kovo 21 d. Iš to darytina išvada, jog AZ nereagavo į 1993 m. rugsėjo 29 d. patentinio patikėtinio Belgijoje
laišką todėl, kad tyčia norėjo, jog šis patentinis patikėtinis Belgijos patentų biurui kaip pirmojo leidimo Bendrijoje datą
pateiktų 1987 m. lapkričio 16 d. datą. Tai patvirtina
Bundespatentgericht
(Federalinis patentų teismas, Vokietija) nagrinėtoje byloje 1997 m. balandžio 4 d. pateiktos AZ pastabos, kuriomis remiantis
[
konfidencialu
], taip pat jos pastabos
Bundesgerichtshof
, kad [
konfidencialu
].
Galiausiai kalbant apie AZ 1998 m. gegužės 8 d. raštą Belgijos patentų biurui, šiuo raštu visai nesiekta atskleisti šiam biurui
informaciją apie ankstesnio nei 1987 m. lapkričio 16 d. techninio leidimo pateikti rinkai Bendrijoje buvimą. Šio rašto tikslas
buvo aiškus – tiesiog informuoti Belgijos patentų biurą apie tai, kad Vokietijos teisme nagrinėjamas ginčas dėl Reglamento
Nr. 1768/92 aiškinimo ir „faktinio pateikimo rinkai teorijos“, kuria remiantis, AZ nuomone, 1988 m. kovo 21 d. buvo pagrįstai
nurodyta, siekiant, kad PAL būtų išduotas Belgijoje. Todėl minėtame rašte nėra nieko, kas leistų manyti, jog AZ norėjo ištaisyti
PAL išdavimo Belgijoje pagrindą, informuodama apie 1987 m. balandžio 15 d. Prancūzijoje išduoto techninio leidimo pateikti
rinkai buvimą. Todėl ieškovių teiginys, kad AZ atkreipė institucijų dėmesį į visas reikšmingas datas, yra neteisingas.
Be to, iš P. pareiškimo visai neaišku, jog jam buvo pranešta apie tai, kad egzistuoja Prancūzijoje išduoto techninio leidimo
pateikti rinkai data.
–       Dėl Nyderlandų patentų biurui pateiktos informacijos (1993 m. lapkričio ir gruodžio mėn.)
Nyderlanduose AZ prašė išduoti PAL omeprazoliui ir sodos omeprazoliui, ir šių dviejų produktų atveju nurodė datą „1988 m.
kovo mėn.“
Dviejuose vienoduose 1993 m. lapkričio 26 d. laiškuose dėl omeprazolio ir sodos omeprazolio patentinis patikėtinis Nyderlanduose
AZ nurodė, kad Nyderlandų patentų biuras suabejojo, ar Liuksemburgo sąrašas reiškia leidimo pateikti rinkai paskelbimą
Mémorial
,
Liuksemburgo Didžiosios Hercogystės oficialiajame leidinyje
, kaip to reikalaujama Reglamento Nr. 1768/92 8 straipsnio 1 dalies a punkto iv papunktyje. Patentinis patikėtinis taip pat
pranešė, kad patentų biuras papriekaištavo dėl netikslios datos, susijusios su Liuksemburgo leidimu pateikti rinkai (1988 m.
kovo mėn.). Patentinio patikėtinio teigimu, „atrod[ė], kad ši data yra susijusi su mėnesiu, kai [buvo] paskelbtas [Liuksemburgo
sąrašas], o ne su faktine leidimo pateikti rinkai išdavimo data“. Dviejuose vienoduose 1993 m. gruodžio 16 d. laiškuose dėl
omeprazolio ir sodos omeprazolio AZ nurodė, kad 1988 m. kovo 21 d. data nurodyta Liuksemburgo sąraše, kuris prilygo leidimo
pateikti rinkai paskelbimui, kaip reikalaujama Reglamento Nr. 1768/92 8 straipsnio 1 dalies a punkto iv papunktyje. Ji nurodė,
kad leidimas pateikti rinkai išduotas 1987 m. lapkričio 16 d. ir kad ji manė, jog 1988 m. kovo 21 d. yra reikiama data pagal
Reglamento Nr. 1768/92 8 straipsnio 1 dalies a punkto iv papunktį. Tačiau AZ nurodė, kad patikrą atliekančiam asmeniui galima
pateikti abi šias datas (ginčijamo sprendimo 191–193 konstatuojamosios dalys).
Patentų biuras atsižvelgė į 1987 m. lapkričio 16 d. datą ir išdavė PAL omeprazoliui, galiojusį iki 2002 m. lapkričio 15 d.
1996 m. gruodžio 11 d. Londone vykusiame susitikime patentinis patikėtinis Nyderlanduose patentų departamento vadovui pranešė,
kad daryti pataisas patentų biure nėra teisinių galimybių. Susitikime AZ nusprendė nesiimti veiksmų dėl šio patentų biuro
(žr. ginčijamo sprendimo 197 konstatuojamąją dalį).
Tačiau 1997 m. sausio 29 d. laiške patentinis patikėtinis Nyderlanduose AZ pranešė susisiekęs su Nyderlandų patentų biuro
tarnautoju dėl galimybės ištaisyti išduotą PAL. Patentinis patikėtinis Nyderlanduose pranešė, kad, minėto tarnautojo nuomone,
nors šiuo atžvilgiu nėra formalios nuostatos, turi būti įmanoma atlikti tokią pataisą. Todėl minėtas patentinis patikėtinis
pasiūlė oficialiai kreiptis į patentų biurą dėl „pataisos pažymėjimo“.
1997 m. vasario 10 d. laiške AZ atsakė esanti „labai nustebusi“, kad patentinis patikėtinis Nyderlanduose šiuo klausimu susisiekė
su patentų biuru, atsižvelgiant į tai, kas buvo sutarta Londono susitikime. AZ teigė nesutinkanti su pasiūlymu oficialiai
kreiptis į patentų biurą dėl PAL ištaisymo, nes šie veiksmai galėtų sukelti nenuspėjamus ir nepageidaujamus padarinius. Ji
nurodė, jog ir patentų departamento vadovas mano, kad Nyderlandų patentų biuro atžvilgiu nereikia imtis jokių veiksmų (žr.
ginčijamo sprendimo 198 ir 199 konstatuojamąsias dalis).
Komisija taip pat laikėsi nuomonės, jog iš 1996 m. spalio 11 d. patentų departamento vadovo faksimilės Nyderlanduose įsikūrusiai
platinimo įmonei paaiškėjo, kad AZ dar 1993 m. žinojo apie tai, jog ji būtų praradusi šešis mėnesius PAL apsaugos, jeigu patentiniam
patikėtiniui būtų nurodžiusi pranešti techninio leidimo pateikti rinkai Prancūzijoje datą, t. y. 1987 m. balandžio 15 d.
Gavęs AZ konkurentų prašymus, Nyderlandų patentų biuras 2002 m. spalio 29 d. nustatė, kad teisinga PAL galiojimo pabaigos
data yra 2002 m. balandžio 15 d. (žr. ginčijamo sprendimo 201 konstatuojamąją dalį).
Komisijos pateikta 1996 m. spalio 11 d. faksimilė leidžia suabejoti ieškovių teiginiu, kad 1987 m. lapkričio 16 d. data paduodant
PAL paraišką omeprazoliui nurodyta per klaidą. Iš minėtos patentų departamento vadovo faksimilės Nyderlanduose įsikūrusiai
platinimo įmonei, atsakant į šios įmonės 1996 m. spalio 10 d. faksimilę, matyti, kad AZ puikiai žinojo apie Nyderlandų patentų
biurui nurodytos pirmojo leidimo pateikti rinkai Bendrijoje datos klaidingą pobūdį. 1996 m. spalio 10 d. laiške Nyderlanduose
įsikūrusios dukterinės įmonės vadovas nurodė, kad pateikus neteisingą datą PAL gali tekti ištaisyti ir dėl to jis baigtų galioti
šešiais mėnesiais anksčiau, arba kaip sankcija PAL gali būti panaikintas. Patentų departamento vadovas atsakė esąs „įsitikinęs,
jog vienintelė rizika Nyderlanduose yra ta, kad galime prarasti šešis PAL galiojimo mėnesius“. Patentų departamento vadovas
pridūrė, kad „ši galimybė įvertinta dar 1993 m.“
Ieškovės šiuo atžvilgiu negali teigti, jog minėtas laiškas buvo susijęs su patentų biuro pritarimu „faktinio pateikimo rinkai
teorijai“, nes bet kuriuo atveju patentų biuras neatsižvelgė į siūlomą Liuksemburgo sąraše nurodytą 1988 m. kovo 21 d. datą.
Be to, reikia pažymėti, jog net darant prielaidą, kaip teigia ieškovės, kad AZ tik 1996 m. sužinojo apie tariamą klaidą, padarytą
nurodžius 1987 m. lapkričio 16 d. datą, nors minėti laiškai leidžia ja suabejoti, padariusi klaidą, ji, kaip dominuojančią
padėtį užimanti įmonė, bet kuriuo atveju privalėjo imtis veiksmų, kad užkirstų kelią antikonkurenciniams šios klaidos padariniams.
Neginčijama, kad 1997 m. vasario 10 d. laiške AZ atmetė patentinio patikėtinio Nyderlanduose pasiūlymą ištaisyti PAL, nors
tokia galimybė buvo.
Net ir atskirai, be konteksto vertinant AZ atsisakymą ištaisyti PAL, pagal kurį jai buvo suteiktas ilgesnis apsaugos laikotarpis
nei, AZ žiniomis, jai priklausė, šis atsisakymas reiškia nepriimtiną dominuojančią padėtį užimančios įmonės elgesį. Vien šios
priežasties pakanka, kad būtų galima kaip nereikšmingą atmesti argumentą, jog patentinis patikėtinis Nyderlanduose 1996 m.
gruodžio 11 d. Londone vykusiame susitikime nurodė, kad nieko negalima padaryti, atsižvelgiant į paskesnį jo pasiūlymą, kurį
AZ atmetė.
Be to, reikia pažymėti, kad vertinant AZ reakciją į patentinio patikėtinio Nyderlanduose pasiūlymą pagal jos kontekstą, ir
visų pirma atsižvelgiant į patentų departamento vadovo 1996 m. spalio 11 d. faksimilę kuria remiantis sunku patikėti, kad
buvo padaryta klaida, ši reakcija laikytina elgesio, kuriuo nuo patentų biuro siekta nuslėpti 1987 m. balandžio 15 d. Prancūzijoje
išduoto leidimo pateikti rinkai buvimo faktą, tęsiniu.
Kalbant apie 1998 m. gegužės 8 d. raštą Nyderlandų patentų biurui, jis visais atžvilgiais sutampa su tą pačią dieną Belgijos
patentų biurui išsiųstu raštu (žr. šio sprendimo 520 punktą). Šiuo raštu tikrai nesiekta Nyderlandų patentų biurui pranešti
apie 1987 m. balandžio 15 d. Prancūzijoje išduoto techninio leidimo pateikti rinkai buvimą.
Galiausiai ieškovės nepagrįstai teigia, jog Komisija privalo pateikti įrodymus, kad AZ savo patentiniam patikėtiniui Nyderlanduose
nepaaiškino savo „faktinio pateikimo rinkai teorijos“. Atsižvelgiant į visus įrodymus, patvirtinančius, kad patentiniam patikėtiniui
Nyderlanduose nebuvo pranešta apie šią teoriją ar apie Prancūzijoje išduoto techninio leidimo buvimą, aišku, kad pareiga įrodyti
savo teiginius tenka ieškovėms. Be to, reikia pažymėti, jog iš ieškovių pateikto patentinio patikėtinio Nyderlanduose pareiškimo
galima spręsti, kad, darydamas šį pareiškimą, šis patikėtinis vis dar manė, jog Liuksemburgo sąrašas reiškia techninio leidimo
pateikti rinkai paskelbimą.
Be to, iš 1993 m. gruodžio 16 d. AZ laiško matyti, jog ji savo patentiniam patikėtiniui Nyderlanduose nurodė, kad Liuksemburgo
sąrašas reiškia leidimo pateikti rinkai paskelbimą. Atsižvelgiant į tokias aplinkybes, aišku, jog AZ žinojo šį patentinį patikėtinį
suprasiant, jog minėtame laiške nurodyta, kad šis paskelbimas yra susijęs su techniniu leidimu.
–       Dėl Jungtinės Karalystės patentų biurui pateiktos informacijos (1994 m. sausio–birželio mėn.)
Komisija pažymėjo, kad po to, kai patentinis patikėtinis Jungtinės Karalystės patentų biurui pateikė „1988 m. kovo mėn.“ datą,
šis biuras 1993 m. rugsėjo 7 d. rašte paprašė ją patikslinti. 1994 m. sausio 7 d. raštu patentinis patikėtinis Jungtinėje
Karalystėje atsakė, kad techninio leidimo pateikti rinkai data yra 1987 m. lapkričio 16 d., o vietoj datos „1988 m. kovo mėn.“
būtų galima naudoti 1988 m. kovo 21 d. 1994 m. sausio 18 d. rašte Jungtinės Karalystės patentų biuras nurodė, kad teisinga
data yra 1987 m. lapkričio 16 d. (žr. ginčijamo sprendimo 209 ir 697 konstatuojamąsias dalis).
1994 m. vasario 14 d.
Hässle
skirtame vidaus rašte patentų departamento vadovas nurodė, jog siekdamos užtikrinti, kad
Losec
skirti PAL įvairiose Europos šalyse galiotų kuo ilgiau, jo tarnybos pateikė argumentus, kad leidimo pateikti rinkai sąvokos
apibrėžtis nėra aiški. [
konfidencialu
] Patentų departamento vadovas pridūrė, jog jo tarnybos mėgina pasiekti, kad pastaroji data būtų pripažinta reikiama data,
nes ji užtikrino ilgiausią PAL terminą, galimybę išlaikyti PAL Vokietijoje ir gauti jį Danijoje. Patentų departamento vadovas
paprašė informacijos apie datą, kada
Losec
buvo pirmą kartą pateiktas kiekvienos valstybės narės rinkai, ir pridūrė (žr. ginčijamo sprendimo 210 ir 211 konstatuojamąsias
dalis):
„Prašau man konkrečiai pranešti, ar mes pardavinėjome
Losec
kurioje nors ES valstybėje narėje prieš joje baigiant derybas dėl kainos.“
1994 m. kovo 3 d. rašte Liuksemburge įsikūrusi platinimo įmonė informavo
Hässle
, kad, be kita ko, Liuksemburge
Losec
pirmą kartą parduotas 1988 m. kovo 11 d., o 1987 m. gruodžio 17 d. sutikimas dėl kainos nebuvo paskelbtas. Be to, AZ dukterinė
įmonė Liuksemburge nurodė, kad leidimas pateikti rinkai
Losec
buvo paskelbtas
Mémorial
1988 m. kovo mėn. Tačiau pastarieji duomenys buvo neteisingi, nes minėtas leidimas paskelbtas
Mémorial
1987 m. gruodžio 4 d. 1994 m. gegužės 17 d.
Hässle
paprašius patvirtinimo, 1994 m. gegužės 18 d.
Astra Luxembourg
persiuntė savo 1994 m. kovo 3 d. faksimilę. 1994 m. gegužės 30 d.
Hässle
dar kartą paprašė
Astra Luxembourg
patvirtinti šią informaciją, ir ši 1994 m. birželio 8 d. faksimilėje pakartojo savo 1994 m. kovo 3 d. faksimilėje pateiktą
informaciją, patikslinusi, kad sutikimas dėl kainos, kuris nebuvo paskelbtas, duotas 1987 m. gruodžio 17 d., o leidimas oficialiai
paskelbtas
Mémorial
1988 m. kovo mėn. (žr. ginčijamo sprendimo 211 ir 212 konstatuojamąsias dalis).
1994 m. birželio 16 d. rašte patentinis patikėtinis Jungtinėje Karalystėje Jungtinės Karalystės patentų biuro paprašė patvirtinti,
jog leidimo pateikti rinkai sąvoką reikia išplėsti, kad ji apimtų faktinį produkto pateikimą rinkai, t. y. užbaigus visus
administracinės procedūros, kuri yra būtina, kad produktas galėtų būti praktiškai pateiktas rinkai, etapus. Minėto rašto priede
buvo pateikta lentelė, kurioje nurodyti įvairūs leidimo omeprazoliui procedūros etapai įvairiose šalyse. Lentelėje 1987 m.
balandžio 15 d. buvo nurodyta kaip leidimo pateikti rinkai data Prancūzijoje, o 1988 m. kovo 21 d. – kaip oficialaus įtraukimo
į sąrašą ir oficialaus kainos paskelbimo Liuksemburge data. Prie minėto rašto taip pat buvo pridėtos 1994 m. kovo 8 d. ir
birželio 8 d. dviejų advokatų kontorų teisinės išvados, kuriose patvirtinta AZ pateikiama Reglamento Nr. 1768/92 aiškinimo
versija. Patentinis patikėtinis Jungtinėje Karalystėje teigė, kad Liuksemburge pateikti produkto rinkai praktiškai neįmanoma,
kol jis neįtrauktas į Liuksemburgo sveikatos ministerijos sudaromą sąrašą
Spécialités pharmaceutiques
(Liuksemburgo sąrašą), paskelbtą 1988 m. kovo 21 d. Buvo teigiama, kad pirmasis pardavimas Liuksemburge įvyko 1988 m. kovo
mėn. pabaigoje (žr. ginčijamo sprendimo 213 ir 214 konstatuojamąsias dalis).
Tačiau patentų biuras atmetė AZ argumentus ir nustatė, kad pirmasis leidimas pateikti rinkai Bendrijoje išduotas 1987 m. balandžio
15 d. 1994 m. rugsėjo 30 d. jis išdavė PAL, nustatęs, kad jis galioja iki 2002 m. balandžio 14 d. (žr. ginčijamo sprendimo
215 ir 216 konstatuojamąsias dalis).
Reikia pažymėti, kad AZ Jungtinės Karalystės patentų biuro atžvilgiu elgėsi skaidriau nei Liuksemburgo, Belgijos ir Nyderlandų
institucijų atžvilgiu. Užuot tiesiog sutikusi su Jungtinės Karalystės patentų biuro sprendimu naudoti 1987 m. lapkričio 16 d.
kaip pirmojo leidimo pateikti Bendrijos rinkai datą, AZ siekė paaiškinti, kodėl siūlė naudoti 1988 m. kovo 21 d. datą ir pateikti
savąją leidimo pateikti rinkai sąvokos aiškinimo versiją.
Komisija ginčijamame sprendime pabrėžia, kad AZ neatsižvelgė į Liuksemburge įsikūrusios savo dukterinės įmonės pateiktą informaciją,
veikiau paneigusią reikšmę, kurią AZ norėjo suteikti Liuksemburgo sąrašui ir 1988 m. kovo 21 d. datai. Komisija pažymėjo,
jog
Astra Luxembourg
trim atvejais nurodė, kad 1987 m. gruodžio 17 d. patvirtinta kaina nebuvo paskelbta ir kad
Losec
pirmą kartą parduotas 1988 m. kovo 11 d., t. y. iki 1988 m. kovo 21 d.
Šiuo atžvilgiu AZ iš tikrųjų turėjo informaciją, nepatvirtinusią tos Liuksemburgo sąrašo funkcijos, kurią AZ norėjo jam priskirti.
Kaip pažymėta šio sprendimo 497 punkte, vargu ar šį dokumentą buvo galima laikyti tokiu, kuriame oficialiai paskelbta
Losec
kaina, nes šalia jame išvardytų produktų nebuvo nurodyta jokių kainų. Tai, kad
Astra Luxembourg
nurodė, jog kaina nebuvo paskelbta, tik dar labiau paneigė teiginį, jog šis dokumentas reiškė
Losec
kainos paskelbimą.
Be to, informacija, kad
Losec
pirmą kartą parduotas dar 1988 m. kovo 11 d., taip pat paneigė reikšmę, kurią AZ siekė suteikti Liuksemburgo sąrašui. Šiuo
atžvilgiu diskusija dėl to, ar produkto „oficialų išleidimą į apyvartą“, kurį, nurodžiusi minėtą datą, paminėjo Liuksemburge
įsikūrusi AZ dukterinė įmonė, galima suprasti kaip reiškiantį pirmąjį faktinį pardavimą, negali turėti įtakos argumentui,
jog
Losec
buvo galima faktiškai pateikti rinkai nepaisant Liuksemburgo sąrašo paskelbimo.
Bet kuriuo atveju reikia pažymėti, jog informacija, kurią AZ pateikė Jungtinės Karalystės patentų biurui, kad, atsižvelgiant
į jos „faktinio pateikimo rinkai teoriją“, būtų pripažinta 1988 m. kovo 21 d. data, jau nebebuvo klaidinanti 1994 m. birželio
16 d. laiške, kuriame AZ atvirai nurodė, jog egzistuoja 1987 m. balandžio 15 d. Prancūzijoje išduotas pirmasis leidimas pateikti
rinkai, ir pranešė apie savąją Reglamento Nr. 1768/92 aiškinimo versiją, kurią siekė apginti. Tai matyti ir iš ginčijamo sprendimo
774 konstatuojamosios dalies, kurioje Komisija nustatė, kad pirmasis piktnaudžiavimas baigtas 1994 m. birželio 16 d. Jungtinėje
Karalystėje.
Vis dėlto iš visų Bendrajam Teismui pateiktų rašytinių įrodymų, ir visų pirma iš šio sprendimo 530 punkte nagrinėtos 1996 m.
spalio 11 d. faksimilės bei šio sprendimo 551 ir 552 punktuose nagrinėto 1994 m. lapkričio 15 d. Kopenhagoje vykusio susitikimo
protokolo visiškai aišku, kad Jungtinės Karalystės patentų biurui paduota pradinė PAL paraiška buvo bendros strategijos dėl
PAL paraiškų, kuria šias paraiškas siekta pagrįsti 1988 m. kovo 21 d., o ne 1987 m. balandžio 15 d. data, atitikusia pirmojo
leidimo pateikti Bendrijos rinkai išdavimo datą, dalis.
Todėl, atsižvelgiant į minėtas aplinkybes, staigus AZ pozicijos Jungtinės Karalystės institucijų atžvilgiu pasikeitimas jos
1994 m. birželio 16 d. rašte neturi įtakos šioms institucijoms PAL paraiškoje iš pradžių pateiktos informacijos klaidinančiam
pobūdžiui ar jos elgesio su kitais nacionaliniais patentų biurais, kuriems AZ neatskleidė reikšmingos informacijos ir taip
juos suklaidino dėl PAL, į kuriuos AZ turėjo teisę, trukmės, piktnaudžiaujamam pobūdžiui.
–       Dėl PAL paraiškos atsiėmimo Danijoje (1994 m. lapkričio mėn.)
1994 m. rugsėjo 30 d. AZ atsiėmė Danijos patentų biurui paduotą PAL paraišką. Ši paraiška buvo grindžiama 1988 m. kovo mėn.
Liuksemburgo data.
1994 m. lapkričio 15 d. Kopenhagoje vykusio patentų departamento vadovo, danų advokato ir patentinio patikėtinio Danijoje
susitikimo protokole apibendrinta AZ strategija dėl PAL paraiškų iki minėto momento ir paaiškinamos šios paraiškos atsiėmimo
priežastys. Minėtame dokumente nurodyta, jog AZ nusprendė laikytis pozicijos, kad pirmojo leidimo pateikti rinkai data atitiko
kainos patvirtinimo datą, todėl panaudota 1988 m. kovo mėn. Liuksemburgo data ir taip PAL paraiškas tapo įmanoma paduoti Vokietijoje
ir Danijoje. Minėtame protokole nurodyta, kad nurodžius 1987 m. balandžio 15 d., t. y. Prancūzijos leidimo pateikti rinkai
datą, šių paraiškų nebūtų buvę įmanoma paduoti. Šiame dokumente paminėta, kad AZ nusprendė toliau nebeginti savo pozicijos
Jungtinės Karalystės patentų biure ir sutikti su Prancūzijos leidimo data pagrįstu PAL, nepakeičiant Reglamento Nr. 1768/92
aiškinimo versijos, kurią ji siekė apginti Vokietijoje.
Be to, minėtame protokole nurodyta, jog AZ buvo „įsitikinusi“, kad šalyse, kurių atveju Reglamento Nr. 1768/92 pereinamojo
laikotarpio nuostatos nesudarė keblumų, tačiau kuriose Liuksemburgo leidimu pasinaudota „dėl nuoseklumo“, kilus ginčams dėl
PAL būtų galima grįžti prie Prancūzijos leidimo datos, atsižvelgiant į tai, kad paduodat PAL paraiškas buvo netikrumų dėl
nagrinėjamo teisės akto nuostatų aiškinimo. Minėtame dokumente nurodyta, kad Danijos patentų biuras neoficialiai nurodė nelaikąs
Liuksemburgo datos „pirmojo leidimo“ data. Danijos patentų biuras ketino laikytis tokios pat pozicijos kaip ir Jungtinės Karalystės
patentų biuras, su kuriuo jis palaikė glaudžius ryšius PAL klausimais. Tačiau Danijos patentų biuras turėjo kitą formalų pagrindą
atmesti PAL paraišką ir taip išvengė ginčo dėl pirmojo leidimo. Minėto susitikimo protokole nurodyta, kad pasvarsčiusi AZ
galiausiai nusprendė neginti savo pozicijos Danijoje, o Vokietijoje paduodamos PAL paraiškos atveju laikytis argumentų, paremtų
„faktinio pateikimo rinkai teorija“, be to, pasitarusi su Danijoje veikiančiais savo atstovais, atsiimti PAL paraišką Danijoje,
kad atrodytų, jog paraiška atsiimta nurodžius neteisingą patento numerį (žr. ginčijamo sprendimo 219 ir 220 konstatuojamąsias
dalis).
Reikia pabrėžti, kad vertinant 1994 m. lapkričio 15 d. Kopenhagoje vykusio susitikimo protokolą, atsižvelgiant į patentų departamento
vadovo 1996 m. spalio 11 d. faksimilę Nyderlanduose įsikūrusios AZ platinimo įmonės vadovui (žr. šio sprendimo 530 punktą),
šis protokolas yra svarbus įrodymas, patvirtinantis 1987 m. balandžio 15 d. datos, susijusios su leidimo pateikti rinkai išdavimu
Prancūzijoje, tyčinį nenurodymą Belgijos, Liuksemburgo ir Nyderlandų patentų biurams. Pakankamai aišku, kad patentų biurams
atsisakius atsižvelgti į 1988 m. kovo 21 d. datą, AZ jiems neatskleidė 1987 m. balandžio 15 d. datos ir leido PAL pagrindu
laikyti 1987 m. lapkričio 16 d., susijusią su Liuksemburgo techninio leidimo išdavimu, nes minėti biurai manė, kad ši data
yra pirmojo leidimo Bendrijoje data. Paaiškėjus 1987 m. balandžio 15 d. datai, kad pasiteisintų, kodėl nurodė neteisingą datą,
AZ ketino remtis tariamu netikrumu dėl teisės akto aiškinimo. Be to, Komisijoje vykusioje administracinėje procedūroje ir
nagrinėjant bylą šiame Teisme ieškovės remiasi netyčine klaida, kad paaiškintų, kodėl pateikė neteisingą datą (žr. šio sprendimo
436 ir 530 punktus).
Iš minėto protokolo taip pat galima spręsti, jog AZ savo PAL paraišką Danijoje atsiėmė, kad išvengtų jos atmetimo, nes taip
būtų sukurtas precedentas, galėjęs pakenkti jos galimybėms gauti PAL Vokietijoje, kur, kaip ir Danijoje, PAL nebuvo išduodamas
produktams, kuriems pirmasis techninis leidimas pateikti rinkai išduotas iki 1988 m. sausio 1 d.
Atsižvelgdamas į tokius įrodymus, Bendrasis Teismas mano, jog Komisija daro pagrįstą išvadą, kad, jeigu Jungtinės Karalystės
ir Danijos patentų biurai nebūtų palaikę ryšių, tikėtina, kad taikydama savo strategiją AZ būtų galėjusi gauti PAL Danijoje
(ginčijamo sprendimo 719 konstatuojamoji dalis).
–       Dėl paraiškų EEE šalyse (1994 m. gruodžio mėn.)
Ginčijamame sprendime Komisija pažymėjo, kad 1994 m. gruodžio mėn. AZ patentiniai patikėtiniai, remdamiesi 1994 m. lapkričio
18 d. AZ nurodymais, pradėjo antrąjį PAL paraiškų padavimo etapą Austrijoje, Suomijoje ir Norvegijoje. Šiuose nurodymuose
buvo pateikta tik pirmojo leidimo EEE data ir numeris, o dešimties valstybių narių leidimų pateikti rinkai datos ir numeriai
nebuvo nurodyti. Nurodymuose AZ taip pat pateikė 1988 m. kovo 21 d. kaip pirmojo leidimo pateikti Bendrijos rinkai datą bei
1987 m. lapkričio 16 d. Liuksemburge išduoto techninio leidimo pateikti rinkai numerį. Prie šių nurodymų ji pridėjo Liuksemburgo
sąrašą kaip reikiamą minėto leidimo paskelbimo dokumentą ir Liuksemburgo įstatymo, susijusio su techniniu leidimu pateikti
rinkai, kopiją (žr. ginčijamo sprendimo 183, 184 ir 232 konstatuojamąsias dalis).
Komisija pažymėjo, kad Švedijos institucijos leido
Losec
pateikti rinkai 1988 m. vasario 5 d. Į apyvartą šis produktas faktiškai išleistas 1988 m. vasario 28 d. (ginčijamo sprendimo
232 konstatuojamoji dalis).
Patentinis patikėtinis Austrijoje paprašė papildomos informacijos, kad galėtų patentų biurui paaiškinti, kodėl leidime pateikti
rinkai nurodyta data (1988 m. kovo 21 d.) nėra reikiama pirmojo leidimo Bendrijoje data. Tačiau patentinis patikėtinis Austrijoje
patentų biurui pateikė 1988 m. kovo 21 d. datą, todėl šis biuras išdavė PAL remdamasis minėta data ir nustatė, kad jis galioja
iki 2005 m. rugpjūčio 24 d. (žr. ginčijamo sprendimo 233 konstatuojamąją dalį).
Norvegijoje AZ patentinis patikėtinis PAL paraišką padavė 1994 m. gruodžio 21 d., laikydamasis AZ nurodymų. 1997 m. balandžio
14 d. Norvegijos patentų biuras išdavė PAL omeprazoliui remdamasis 1988 m. kovo 21 d. data ir nustatė, kad jis galioja iki
2003 m. kovo 21 d. Šį PAL Oslo apylinkės teisme ginčijo konkurentai, paskui ginčas persikėlė į apeliacinį teismą. Galiausiai
1999 m. birželio 29 d. PAL buvo panaikintas (ginčijamo sprendimo 234 ir 242 konstatuojamosios dalys).
Suomijoje PAL paraišką 1994 m. gruodžio 30 d. padavė patentinis patikėtinis Suomijoje. Suomijos patentų biuras išdavė PAL
remdamasis 1988 m. kovo 21 d. data. Šį sprendimą 1998 m. gruodžio 21 d. Helsinkio apylinkės teisme ginčijo konkurentas. Priimant
ginčijamą sprendimą byla tame teisme dar buvo nagrinėjama (ginčijamo sprendimo 243 ir 244 konstatuojamosios dalys).
Komisijos teigimu, nepaisant to, kad AZ leidimą pateikti rinkai
Losec
Švedijoje gavo 1988 m. vasario 5 d., ji nusprendė nurodyti 1988 m. kovo 21 d. datą, nors ši jau nebebuvo pirmoji
Losec
faktinio pateikimo rinkai data (ginčijamo sprendimo 722 konstatuojamoji dalis).
Ieškovės ir Komisija nesutaria dėl to, ar AZ sąmoningai nepateikė 1988 m. vasario 5 d. datos, kuri vis dėlto buvo reikiama
data, atsižvelgiant į AZ pateikiamą sąvokos „leidimas“ aiškinimą, kaip pirmojo leidimo faktiškai pateikti EEE rinkai datos.
Kad įrodytų AZ žinojus, jog reikiama data yra pirmojo leidimo EEE data, Komisija remiasi įvairiais laiškais, kurių reikšmę
ir įrodomąją galią ieškovės ginčija.
Nėra reikalo pareikšti pozicijos minėtais klausimais, tiesiog pakanka pažymėti, kad, kaip ir kitose šalyse, užuot nurodžiusi
reikiamą 1987 m. balandžio 15 d. datą, susijusią su Prancūzijoje išduotu leidimu pateikti rinkai, t. y. pirmuoju leidimu pateikti
Bendrijos ir, atitinkamai, EEE rinkai, AZ patentų biurams nurodė 1988 m. kovo 21 d. datą.
Todėl konstatuotina, jog Komisija turėjo teisę manyti, kad AZ suklaidino nacionalines institucijas, atitinkamiems patentų
biurams nepateikusi visos reikšmingos informacijos, kuria remdamiesi, jie būtų galėję išduoti PAL, žinodami visas faktines
aplinkybes.
Taip pat reikia pažymėti, jog dublike ieškovės nurodo patentų departamento vadovą manius, kad taikytina tik Sąjungos leidimo
data. Todėl AZ privalėjo patentų biurui nurodyti ir 1987 m. balandžio 15 d. datą, nes ši data buvo susijusi su pirmuoju leidimu
Bendrijoje, remiantis plačiausiai pripažįstamu Reglamento Nr. 1768/92 aiškinimu. Šiuo atžvilgiu reikėtų pakartoti, jog atsižvelgiant
į tai, kad AZ siekė apginti konkrečią Reglamento Nr. 1768/92 aiškinimo versiją, ji privalėjo skaidriai pateikti įvairią reikšmingą
informaciją, kad valstybės institucija galėtų priimti tinkamą sprendimą ir dėl neatskleistos dviprasmybės nebūtų suklaidinta.
–       Dėl Airijos patentų biurui pateiktos informacijos (1995 m. spalio mėn.)
Komisija pažymėjo, kad 1995 m. atsakydama į Airijos patentų biuro pateiktą klausimą, susijusį su nuoroda „1988 m. kovo mėn.“,
AZ nurodė pirmojo leidimo pateikti Bendrijos rinkai datą, t. y. 1987 m. balandžio 15 d. Prancūzijoje išduoto leidimo datą,
ir kartu teigė, kad data, į kurią reikia atsižvelgti, yra 1988 m. kovo 21 d. Komisijos teigimu, atsižvelgiant į AZ turėtą
informaciją, ji vis dėlto negalėjo teigti, kad faktinis pateikimas
Losec
rinkai iki 1988 m. kovo 21 d. nebuvo įmanomas (ginčijamo sprendimo 725 konstatuojamoji dalis).
Kaip buvo pažymėta dėl PAL paraiškos Jungtinėje Karalystėje, tada AZ užtikrino reikiamą skaidrumą, nurodžiusi 1987 m. balandžio
15 d. datą. Tai, kad AZ turėjo informaciją, beveik visai paneigusią jos teiginių patikimumą, šiai išvadai neturi įtakos.
Tačiau, kaip konstatuota šio sprendimo 549 punkte, dėl AZ skaidraus elgesio Airijos patentų biuro atžvilgiu kitiems nacionaliniams
patentų biurams, visų pirma Beniliukso šalių patentų biurams, pateikta informacija nepraranda savo klaidinančio pobūdžio.
–       Dėl Beniliukso šalių ir Suomijos patentų biurams pateiktos informacijos (1998 m. gegužės mėn.)
Komisija pažymėjo, jog kai patentų departamento vadovas 1998 m. gegužės 8 d. raštuose Belgijos, Suomijos, Liuksemburgo ir
Nyderlandų patentų biurams pranešė, kad Vokietijoje AZ
Bundespatentgericht
sprendimą apskundė
Bundesgerichtshof
, jis teigė, kad pirmasis leidimas pateikti produktą rinkai Bendrijoje, kaip suprantama pagal Reglamentą Nr. 1768/92, išduotas
1988 m. kovo 21 d., nes „pirmą kartą buvo išduoti visi leidimai, reikalingi, kad produktas galėtų būti pateiktas rinkai pirmojoje
valstybėje narėje (Liuksemburge)“.
Komisija priminė, kad tuo metu, kai šis pareiškimas buvo padarytas, AZ turėjo vienareikšmę informaciją, iš kurios buvo aišku,
kad
Losec
jau buvo pateiktas rinkai iki minėtos datos. Be to, ji pažymėjo, jog AZ dar 1997 m. balandžio 4 d. pripažino
Bundespatentgericht
, kad kainos nustatymo data, t. y. 1988 m. vasario 8 d., yra teisinga faktinio pateikimo rinkai data. Be to, Komisija pažymėjo
AZ turėjus ketvirtąjį, 1998 m. vasario 23 d. vidaus dokumentą, iš kurio buvo akivaizdu, kad 20 mg omeprazolio kapsulės buvo
pateiktos rinkai 1988 m. vasario 1 d. (ginčijamo sprendimo 726 ir 730 konstatuojamosios dalys).
Ieškovės nesutinka su tuo, kad 1998 m. vasario 23 d. dokumentas yra patikimas informacijos apie tikslią
Losec
išleidimo į apyvartą datą šaltinis. Tačiau tai rodo, jog jos neginčija, kad
Losec
į apyvartą Liuksemburge išleistas bent jau per 1988 m. vasario mėn., taigi prieš 1988 m. kovo 21 d.
Be to, kaip Komisija pažymėjo ginčijamo sprendimo 224 konstatuojamojoje dalyje, iš AZ 1996 m. rugsėjo 9 d. vidaus dokumento
aišku, jog AZ žinojo, kad
Losec
buvo pateiktas rinkai dar iki 1988 m. kovo 21 d., nors tuo metu tiksli šio produkto išleidimo į apyvartą data dar nebuvo
nustatyta, nes šiuo atžvilgiu buvo nurodytos dvi datos – 1988 m. vasario 1 d. ir 1988 m. kovo 11 d. 1996 m. rugpjūčio 19 d.
dokumente 1988 m. vasario 1 d. taip pat nurodyta kaip
Losec
išleidimo į apyvartą Liuksemburge data.
Atsižvelgdamas į minėtus rašytinius įrodymus, taip pat visus kitus įrodymus, susijusius su PAL paraiškomis įvairiose minėtose
šalyse, Bendrasis Teismas mano, jog Komisija teisingai konstatavo, kad AZ nesielgė sąžiningai, Beniliukso šalių ir Suomijos
patentų biurams pareikšdama, jog
Losec
negalėjo būti praktiškai pateiktas rinkai prieš 1988 m. kovo 21 d.
–       Dėl Vokietijos teisme nagrinėtoje byloje pateiktos informacijos
Iš ginčijamo sprendimo matyti, kad patentinis patikėtinis Vokietijoje PAL paraišką Vokietijos patentų biurui padavė vadovaudamasis
1993 m. birželio 7 d. AZ nurodymais. Paraiškos formoje buvo matyti, kad prie išspausdintos datos „März 1988“ buvo ranka prirašyta
„21“. 1993 m. lapkričio 10 d. Vokietijos patentų biuras išdavė PAL remdamasis minėta data ir nustatė jo galiojimo terminą
iki 2003 m. kovo 21 d. (ginčijamo sprendimo 221 konstatuojamoji dalis).
1996 m. birželio 18 d. generinių vaistų gamintoja
Ratiopharm
iškėlė AZ bylą
Bundespatentgericht
, reikalaudama AZ išduotą PAL pripažinti negaliojančiu, nes pirmasis techninis leidimas pateikti Bendrijos rinkai išduotas
1987 m. balandžio 15 d. Prancūzijoje (žr. ginčijamo sprendimo 222 konstatuojamąją dalį).
Komisija mano, kad AZ Vokietijoje vykusiame teismo procese pateikė klaidinančią informaciją. 1996 m. spalio 9 d. AZ teigė,
kad 1993 m. birželio mėn., paduodama PAL paraiškas, ji „manė“, jog kadangi 1988 m. kovo 21 d. yra leidimo paskelbimo data,
įskaitant kainos paskelbimą, ji ir yra lemiama pirmojo leidimo pateikti rinkai data, ir tik nuo šios datos produktą buvo galima
pateikti rinkai kaip fiksuotos kainos kompensuojamąjį vaistą (ginčijamo sprendimo 223 ir 728 konstatuojamosios dalys).
Komisija taip pat pažymėjo, kad tuo metu, kai AZ padarė tokį pareiškimą, ji turėjo papildomą informaciją, kuria remiantis
1987 m. gruodžio 17 d. sprendimas, susijęs su kainos nustatymu, nebuvo paskelbtas, o omeprazolio kapsulės į apyvartą išleistos
prieš 1988 m. kovo 21 d., konkrečiai – 1988 m. kovo 11 d., remiantis Belgijoje įsikūrusios platinimo įmonės 1994 m. atsakymu,
arba 1988 m. vasario 1 ar kovo 11 d., remiantis 1996 m. rugpjūčio 19 d. ir rugsėjo 9 d. AZ vidaus raštais. Šiuo atžvilgiu
Komisija pažymėjo, jog 1996 m. rugsėjo 9 d. vidaus rašte buvo nurodyta, kad prieš išleidžiant produktą į apyvartą buvo laukiama
leidimo pateikti rinkai ir jo paskelbimo, taip pat laiško dėl kainos nustatymo. Tačiau minėtame rašte buvo teigiama, kad Sveikatos
ministerijos „sąrašo“ paskelbimo, „atrodo“, nebuvo laukiama. Minėtame rašte įvardytos trys „problemos“, t. y., kad, pirma,
leidimas išduotas ir paskelbtas iki 1988 m. sausio 1 d., antra, 1987 m. lapkričio 16 d. pripažinta PAL pagrindu, nepaisant
pastangų pripažinti 1988 m. kovo 21 d. datą, ir, trečia, produktas į apyvartą išleistas prieš paskelbiant Liuksemburgo sąrašą
(žr. ginčijamo sprendimo 224 ir 729 konstatuojamąsias dalis).
Komisija taip pat pažymėjo, jog vėliau, 1997 m. balandžio 4 d.
Bundespatentgericht
vykusiame procese, AZ pakartojo maniusi, kad produktą buvo galima teisėtai pateikti rinkai tik po paskelbimo apie kainos nustatymą,
t. y. 1988 m. kovo 21 d., ir kad priežastys, dėl kurių ji manė, jog 1988 m. kovo 21 d. yra tinkama data, buvo visiškai suprantamos,
„nors galiausiai ir išaiškėjo, kad 1988 m. vasario 8 d. [buvo] lemiama kainos nustatymui data“. Šiuo atžvilgiu Komisija nurodė,
jog nors tada AZ netiesiogiai pripažino, kad Liuksemburgo sąrašo paskelbimas nėra būtina produkto pateikimo rinkai sąlyga,
ji nepateikė šios informacijos savo 1998 m. gegužės 8 d. raštuose Beniliukso šalių ir Suomijos patentų biurams (ginčijamo
sprendimo 225 ir 730 konstatuojamosios dalys).
Ieškovės neigia, kad AZ norėjo suklaidinti Vokietijos teismus ir kad ji žinojo, jog 1988 m. kovo 21 d. nėra teisinga pirmojo
leidimo pateikti rinkai data. Šiuo atžvilgiu pirmiausia dėl ieškovių argumentų, kad i) 1996 m. rugpjūčio 19 d. vidaus rašte
nurodyta 1988 m. vasario 1 d. data paimta iš patentinio patikėtinio pateiktos informacijos ir yra neaiškios kilmės, ir ii)
1996 m. rugsėjo 9 d. dokumentas atskleidžia netikrumą dėl
Losec
išleidimo į apyvartą datos, reikia pažymėti, kad ieškovės nepagrindžia savo argumentų minėtą datą neva nurodžiusio patentinio
patikėtinio dokumentu. Be to, ieškovės nepateikia jokių įrodymų, leidžiančių padaryti išvadą, kad informacija, susijusi su
1988 m. vasario 1 d., kurią tariamai pateikė patentinis patikėtinis, neturi reikšmės arba yra mažiau patikima nei 1988 m.
kovo 21 d. data.
Reikia dar kartą pažymėti, jog visa AZ prieinama informacija, nors ji ir buvo nepatikima tikslios produkto išleidimo į apyvartą
datos atveju, nuosekliai įrodė, kad
Losec
rinkai faktiškai pateiktas anksčiau nei Liuksemburgo sąraše nurodytą dieną, t. y. 1988 m. kovo 21 d. Be to, kaip pažymėta
(žr. šio sprendimo 497 ir 545 punktus), Liuksemburgo sąrašo negalima pagrįstai aiškinti kaip reiškiančio
Losec
kainos paskelbimą, atsižvelgiant į jo pateikimo būdą ir į tai, kad AZ platinimo įmonė Liuksemburge dar 1994 m. kovo mėn.
nurodė, jog Liuksemburgo sprendimas dėl kainos nustatymo nebuvo paskelbtas.
Kalbant apie AZ atstovų poziciją, kurios jie laikėsi
Bundespatentgericht
vykusiame procese, ieškovės teigia, kad 1988 m. vasario 8 d. kaip tinkamos datos, į kurią reikia atsižvelgti, teisingumas
buvo grindžiamas konkrečiu Reglamento Nr. 1768/92 aiškinimu, pagal kurį tinkama data yra ta, kurią institucijos patvirtino
kainą. Todėl ieškovės nesutinka su tuo, jog iš tikrųjų AZ manė, jog Liuksemburgo sąrašas neturi reikšmės. Šiuo atžvilgiu ir
nepaisant ieškovių teiginio pagrįstumo, pakanka dar kartą pažymėti, jog AZ dar 1994 m. kovo mėn. turėjo informaciją, rodžiusią,
kad Liuksemburgo sprendimas dėl kainos nustatymo nebuvo paskelbtas. Be to, Liuksemburgo sąraše, kuriame buvo nurodyta 1988 m.
kovo 21 d. data, nebuvo jokios informacijos apie
Losec
kainą. Todėl ieškovės bet kuriuo atveju negali teigti, jog AZ galėjo pagrįstai manyti, kad 1988 m. kovo 21 d. yra kainos
paskelbimo, kuris reiškė produkto pateikimo rinkai teisinę sąlygą, data.
Iš to, kas nurodyta, darytina išvada, jog Komisija teisingai konstatavo, kad Vokietijos teismuose nagrinėtose bylose AZ pateikė
neteisingą informaciją, nors ir turėjo nuoseklius duomenis, rodančius, kad Liuksemburgo sąrašas ir 1988 m. kovo 21 d. data
nebuvo reikšmingi, nustatant datą, į kurią reikia atsižvelgti, aiškinant Reglamentą Nr. 1768/92 jos nurodytu būdu ir remiantis
jos „faktinio pateikimo rinkai teorija“. Todėl akivaizdu, kad AZ tiesiog mėgino apginti Vokietijoje remiantis klaidinančia
informacija, pagal kurią 1988 m. kovo 21 d. buvo nurodyta kaip pirmojo leidimo pateikti Bendrijos rinkai data, jai išduoto
PAL galiojimą.
–       Dėl Norvegijos ir Suomijos teismuose nagrinėtose bylose pateiktos informacijos
Kalbant apie Oslo apylinkės teisme nagrinėtą bylą, Komisija pažymėjo, kad 1999 m. vasario 12 d. ir gegužės 20 d. pastabose
AZ siekė apginti 1988 m. kovo 21 d. datos ir Liuksemburgo sąrašo reikšmę, nepaisant to, kad ji turėjo informaciją, rodančią,
jog
Losec
buvo išleistas į apyvartą anksčiau. Komisija taip pat nustatė, kad AZ nepaminėjo 1988 m. vasario 8 d., kurią pateikė
Bundespatentgericht
, ir teigė, jog Liuksemburgo sąrašo, į kurį tariamai buvo įtraukti leidžiami rinkai pateikti produktai, kurių kainos jau patvirtintos,
paskelbimas buvo būtina sąlyga, kad
Losec
būtų galima pardavinėti Liuksemburge (ginčijamo sprendimo 235, 236 ir 733 konstatuojamosios dalys).
Be to, Komisija nustatė, kad, nagrinėjant minėtą bylą, AZ pripažino neturėjusi viso Liuksemburgo sąrašo ar jo dalies, kurioje
būtų nurodyta
Losec
kaina. Šiuo atžvilgiu Komisija pažymėjo, kad AZ patentiniams patikėtiniams, patentų biurams ir teismams vis vien įrodinėjo
šio sąrašo reikšmę. Komisija pažymėjo, kad Norvegijos teisme paaiškėjo, jog yra dar vienas Liuksemburgo leidinys
liste luxembourgeoise des prix pharmaceutiques
(Liuksemburgo farmacijos produktų kainų sąrašas), iš kurio AZ pateikė lapą su nuoroda į
Losec
ir prie jo pateikta 1988 m. sausio 16 d. data. Iš skundo pateikėjų paklausimų Liuksemburgo institucijoms rezultatų, pateiktų
Norvegijos teismams, taip pat buvo matyti, kad nagrinėjamų aplinkybių laikotarpiu (1988 m. kovo mėn.) Liuksemburgo sąrašas
nebuvo oficialus leidinys, nes jo paskirtis buvo tiesiog informuoti gydytojus, farmacininkus bei farmacijos įmones apie parduoti
leidžiamus produktus, nepaisant to, ar jų kaina buvo patvirtinta (žr. ginčijamo sprendimo 239, 240 ir 734 konstatuojamąsias
dalis).
Dėl proceso Helsinkio apylinkės teisme Komisija pažymėjo, kad 1999 m. vasario 25 d. AZ jame pateikė tokias pat pastabas kaip
ir 1999 m. vasario 12 d. Oslo apylinkės teisme. Paskui ji pažymėjo, jog 1999 m. birželio 30 d. AZ dar kartą nurodė, kad
Losec
nebuvo įmanoma parduoti Liuksemburge prieš 1988 m. kovo 21 d. ir kad jis nebuvo pateiktas nė vienos EEE šalies rinkai. Be
to, AZ nurodė, kad ir ieškovė minėtoje byloje
Merck Generics Oy
, ir ji pati mėgino išsiaiškinti leidinio teisinį statusą Liuksemburge ir surasti visą Liuksemburgo sąrašo versiją, ir kad
„padėtis Liuksemburge buvo gana neaiški“. Komisija dar kartą pabrėžė, kad AZ pateikė minėtą informaciją, nepaisant to, kad
turėjo kitą informaciją, vienareikšmiai rodžiusią, jog
Losec
pirmą kartą parduotas prieš 1988 m. kovo 21 d. (ginčijamo sprendimo 244, 245 ir 735 konstatuojamosios dalys).
Kaip jau nurodyta, reikia atmesti ieškovių argumentus, jog AZ galėjo pagrįstai remtis Liuksemburgo sąrašu, teigdama, kad faktinio
pateikimo rinkai data yra 1988 m. kovo 21 d. AZ gynybos argumentai Oslo apylinkės teisme aiškiai nebebuvo įtikinami, visų
pirma po to, kai Liuksemburgo institucijos patvirtino, kad Liuksemburgo sąrašas nėra oficialus leidinys. Net paaiškėjus, kad
yra toks
liste luxembourgeoise des prix pharmaceutiques
, ir nors pati AZ pateikė šio leidinio lapą su nuoroda į
Losec
ir 1988 m. sausio 16 d. data, AZ ir toliau tvirtino, kad iki 1988 m. kovo 21 d. nebuvo paskelbtas joks sąrašas, į kurį įeitų
Losec
ir kuriame būtų nurodyta jo kaina, ir kad Liuksemburgo sąraše taip pat buvo pateikta informacija apie
Losec
kainą (ginčijamo sprendimo 241 konstatuojamoji dalis).
Atsižvelgdamas į visą turimą informaciją, kuri, priešingai nei teigia ieškovės, nuosekliai įrodo, kad
Losec
buvo išleistas į apyvartą iki 1988 m. kovo 21 d., Bendrasis Teismas mano, jog Komisija iš esmės teisingai konstatavo, kad
AZ negalėjo pagrįstai remtis Liuksemburgo sąrašu (šiuo atžvilgiu taip pat žr. ginčijamo sprendimo 236 ir 237 konstatuojamąsias
dalis, taip pat 733 ir 734 konstatuojamąsias dalis).
Todėl reikia atmesti ieškovių argumentą, jog tai, kad Teisingumo Teisme nagrinėjant prašymą priimti prejudicinį sprendimą
AZ pripažino neturėjusi išsamaus Liuksemburgo sąrašo ar jo dalies, kurioje būtų nurodyta
Losec
kaina, įrodo, jog nebuvo ketinta suklaidinti valstybės institucijų. Be to, bet kokie priešingi AZ teiginiai Teisingumo Teisme
būtų ją privertę pateikti visą minėtą sąrašą ar reikiamą jo dalį, o ji negalėjo to padaryti. Todėl jai bet kuriuo atveju beliko
pripažinti, kad neturėjo šių dokumentų.
Šis vertinimas vienodai galioja Helsinkio apylinkės teisme AZ pateiktai informacijai. Aišku, kad AZ tame teisme taikė tokį
patį elgesio modelį, teigdama, kad
Losec
nebuvo įmanoma pateikti rinkai prieš 1988 m. kovo 21 d., nors ji ir turėjo nuoseklią informaciją, įrodančią, kad šis produktas
buvo išleistas į apyvartą iki minėtos datos ir kad Liuksemburgo sąrašas neturėjo reikšmės tam, ar šį produktą galima teisėtai
pardavinėti.
Todėl reikia konstatuoti, kad, kaip ir Vokietijos teismuose, Norvegijos ir Suomijos teismuose AZ tiesiog mėgino apginti PAL,
išduotų minėtose šalyse remiantis jos pateikta klaidinančia informacija, nurodžius 1988 m. kovo 21 d. kaip pirmojo leidimo
pateikti EEE rinkai datą, galiojimą.
Išvada dėl pirmojo piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi
Išnagrinėjus abu pirmojo piktnaudžiavimo etapus darytina išvada, kad AZ veiksmai reiškėsi, visų pirma, datos „1988 m. kovo
mėn.“ kaip pirmojo leidimo pateikti Bendrijos rinkai datos pateikimu Vokietijos, Belgijos, Danijos, Airijos, Liuksemburgo,
Nyderlandų ir Jungtinės Karalystės patentų biurams, jiems nenurodžius nei pagrindo, kuriuo remiantis ši data tariamai pasirinkta,
t. y. Reglamente Nr. 1768/92 vartojamos sąvokos „leidimas pateikti produktą į rinką“ alternatyvios aiškinimo versijos, kuria
AZ norėjo remtis, nei 1987 m. balandžio 15 d. Prancūzijoje išduoto leidimo pateikti rinkai buvimo fakto. Komisija pagrįstai
manė, kad ši pirmoji informacija patentų biurams buvo klaidinanti, atsižvelgiant į bendrą jos pateikimą, sudariusį įspūdį,
kad „1988 m. kovo mėn.“ yra susijusi su pirmojo techninio leidimo pateikti Bendrijos rinkai data.
Remiantis minėta pirmąja informacija ir po to, kai buvo patikslinta iš pradžių nurodyta „1988 m. kovo mėn.“ data, 1993 m.
lapkričio 10 d. Vokietijoje išduotas PAL, nustatant, kad jis galioja iki 2003 m. kovo 21 d.
Be to, AZ elgesys reiškėsi tuo, kad ji neatskleidė 1987 m. balandžio 15 d. datos, susijusios su Prancūzijoje išduotu leidimu
pateikti rinkai, po to, kai patentų biurai paprašė patikslinti datą „1988 m. kovo mėn.“. Kadangi ši informacija nebuvo atskleista,
Belgijos, Liuksemburgo ir Nyderlandų patentų biurai buvo priversti manyti, kad kaip į pirmojo leidimo pateikti Bendrijos rinkai
datą reikia atsižvelgti į 1987 m. lapkričio 16 d., atitinkančią techninio leidimo išdavimo Liuksemburge datą. Todėl jie išdavė
PAL remdamiesi šia data.
Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad AZ vėliau nesikreipė į šiuos patentų biurus dėl PAL ištaisymo, nors i) iš AZ vidaus dokumentų
matyti, kad ji žinojo apie neteisingą jų pagrindą, ir ii) patentinis patikėtinis Nyderlanduose jai aiškiai patarė tai padaryti.
Tačiau reikia pažymėti, kad, Jungtinės Karalystės ir Airijos patentų biurams pateikus klausimus, AZ atskleidė 1987 m. balandžio
15 d. Prancūzijos techninio leidimo pateikti rinkai buvimo faktą. Kadangi Danijos ir Jungtinės Karalystės patentų biurai palaikė
ryšius, AZ nusprendė, kad reikia atsiimti PAL paraišką Danijoje.
Tačiau AZ ir toliau teikė EEE šalių (Austrijos, Suomijos ir Norvegijos) patentų biurams klaidingą informaciją siekdama gauti
PAL, remdamasi 1988 m. kovo 21 d. data. Atsižvelgę į šią informaciją, minėti patentų biurai buvo paskatinti išduoti PAL remiantis
1988 m. kovo 21 d.
Galiausiai AZ elgesys reiškėsi remiantis jos pateikta klaidinančia informacija išduotų PAL galiojimo gynimu Vokietijos, Suomijos
ir Norvegijos teismuose.
Iš viso to, kas nurodyta, darytina išvada, kad AZ atliko nuoseklius ir kryptingus veiksmus, pateikdama klaidinančią informaciją
patentų biurams siekiant, kad jai būtų išduoti PAL, į kuriuos ji neturėjo teisės (Vokietijoje, Suomijoje, Danijoje ir Norvegijoje)
arba į kuriuos ji turėjo trumpiau galiojančią teisę (Austrijoje, Belgijoje, Liuksemburge, Airijoje ir Nyderlanduose).
Įvairūs Bendrajam Teismui pateikti rašytiniai įrodymai ir nagrinėjamų veiksmų, kurie truko nuo 1993 m. birželio mėn., kai
PAL paraiškos buvo paduotos nacionaliniams patentų biurams (ginčijamo sprendimo 185 konstatuojamoji dalis), iki 1999 m. birželio
mėn., AZ gynybos argumentų pateikimo Helsinkio apylinkės teisme dėl Suomijoje išduoto PAL galiojimo, ir kurie buvo daugiau
ar mažiau nuosekliai ir daugiau ar mažiau sėkmingai įgyvendinti devyniose Bendrijos ir EEE valstybėse narėse, mastas leidžia
daryti išvadą, jog Komisija teisingai konstatavo, kad AZ tyčia mėgino suklaidinti patentų biurus.
Atsižvelgdamas į visus rašytinius įrodymus, kuriais remiasi Komisija, Bendrasis Teismas konstatuoja, kad minėtomis išvadomis
neleidžia suabejoti ieškovių teiginiai, pateikti siekiant, be kita ko, apginti AZ sąžiningumą. Nepaisant to, kad minėti teiginiai
tam tikrais atžvilgiais lyg ir patvirtina ginčijamo sprendimo pagrįstumą, bet kuriuo atveju jie negali būti pagrindas neatsižvelgti
į daugelį rašytinių įrodymų ir nustatytų faktinių aplinkybių, kurios, vertinant jas visas bendrai, neabejotinai patvirtina
Komisijos išvadas.
Išnagrinėjus visas su šiuo ieškinio pagrindu susijusias faktines aplinkybes, tiek, kiek tai dar yra būtina, reikia atsakyti
į ieškovių argumentus, pateiktus kartu su pirmuoju ieškinio pagrindu, kuriais siekiama ginčyti piktnaudžiavimo dominuojančia
padėtimi faktą Vokietijoje, Belgijoje, Danijoje, Norvegijoje, Nyderlanduose ir Jungtinėje Karalystėje, remiantis tuo, kad
klaidinanti informacija nesukėlė jokių padarinių.
Pirmiausia, kalbant apie tai, kiek konstatuoti antikonkurenciniai veiksmai buvo sėkmingi, reikia pažymėti, kad tai, jog minėta
klaidinanti informacija neleido AZ gauti PAL Danijoje arba Jungtinėje Karalystėje remiantis data, neatitikusia pirmojo Bendrijoje
išduoto leidimo pateikti rinkai datos, nereiškia, kad jos elgesys šiose šalyse nelaikytinas piktnaudžiavimu, nes įrodyta,
kad PAL išdavimas remiantis šia informacija buvo labai tikėtinas.
Išnagrinėjus šį ieškinio pagrindą ir šalių pateiktus rašytinius įrodymus, darytina išvada, kad nors Jungtinės Karalystės patentų
biuro atžvilgiu AZ elgėsi skaidriau, nes atvirai atskleidė jam savąją alternatyvią leidimo pateikti rinkai sąvokos aiškinimo
versiją ir tai, kad egzistuoja 1987 m. balandžio 15 d. Prancūzijoje išduotas techninis leidimas pateikti rinkai, pradinė PAL
paraiška buvo objektyviai klaidinanti ir skirta gauti PAL remiantis data, kuri neatitiko pirmojo Bendrijoje išduoto leidimo
pateikti rinkai datos (žr. šio sprendimo 548 ir 549 punktus).
Danijos atveju iš Bendrajam Teismui pateiktų rašytinių įrodymų taip pat matyti, jog AZ šioje šalyje atsiėmė savo paraišką,
kad išvengtų patentų biuro sprendimo atsisakyti suteikti PAL, dėl kurio būtų buvęs sukurtas precedentas, galėjęs pakenkti
jos galimybėms gauti PAL Vokietijoje, kuri, kaip ir Danija, neišdavinėjo PAL produktams, kuriems pirmasis techninis leidimas
pateikti rinkai Bendrijoje išduotas iki 1988 m. sausio 1 d. (žr. šio sprendimo 554 punktą). Tačiau, kaip pažymi Komisija,
tikimybę, kad Danijos patentų biurui pateiktos klaidinančios informacijos pagrindu būtų buvęs išduotas neteisėtas PAL, patvirtina
aplinkybė, kad Vokietijos, Belgijos, Norvegijos ir Nyderlandų patentų biurai, remdamiesi jiems AZ pateikta klaidinančia informacija,
išdavė PAL.
Be to, tai, kad Vokietijoje PAL buvo panaikintas 1997 m. birželio mėn., dar iki pasibaigiant pagrindinio patento galiojimui,
po to, kai generinių vaistų gamintoja
Ratiopharm
kreipėsi į teismą, neturi įtakos AZ, PAL šioje šalyje gavusios pateikus klaidinančią informaciją, veiksmų teisiniam kvalifikavimui.
Šis PAL turėjo galioti pasibaigus pagrindinio patento galiojimui ir pratęsti šio patento suteikiamos išimtinės apsaugos terminą.
Jeigu konkurentai nebūtų kreipęsi į teismą, šis PAL būtų sukėlęs reikšmingus antikonkurencinius padarinius, jeigu vien PAL
buvimas savaime negalėjo sukelti tokių padarinių dar iki pasibaigiant pagrindinio patento galiojimui.
Be to, tai, kad Belgijoje ir Nyderlanduose remiantis klaidinančia informacija įgytos papildomos apsaugos terminas apėmė laikotarpį
nuo 2002 m. balandžio mėn. iki atitinkamai 2002 m. rugsėjo ir spalio mėn., t. y. kai AZ nebeužėmė dominuojančios padėties
šiose valstybėse narėse, dėl šio sprendimo 379 punkte nurodytų priežasčių neturi įtakos nagrinėjamo elgesio kvalifikavimui
kaip piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi.
Galiausiai, kalbant apie Norvegiją, kaip pažymėta šio sprendimo 559 ir 596 punktuose, neginčijama, kad 1997 m. balandžio 14 d.
Norvegijos patentų biuras AZ išdavė PAL remdamasis 1988 m. kovo 21 d. data (taip pat žr. ginčijamo sprendimo 234 konstatuojamąją
dalį). Šis PAL panaikintas 1999 m. birželio 29 d., konkurentui kreipusis į teismą. Todėl net darant prielaidą, kad AZ turėjo
sudėties patentą, kuris PAL panaikinimo dieną dar neleido rinkai pateikti generinių vaistų, AZ pateikta klaidinanti informacija
suteikė galimybę gauti PAL, į kurį ji neturėjo teisės. Ši klaidinanti informacija buvo objektyviai konkurenciją ribojančio
pobūdžio ir dėl šios priežasties reiškė piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi. Siekiant išsamumo reikia nurodyti, jog iš
ginčijamo sprendimo 16 konstatuojamosios dalies ir šalių atsakymų į Bendrojo Teismo klausimus matyti, kad sudėties patento
galimybė suteikti produktui išimtinumą bet kuriuo atveju neprilygsta tokiai medžiagos patento suteikiamai galimybei, nes veikliąją
medžiagą galima įtraukti į įvairias sudėtis.
Galiausiai reikia pažymėti, jog išnagrinėjus antrąjį ieškinio pagrindą aišku, kad klaidinanti informacija, AZ pateikta siekiant
gauti PAL, į kuriuos ji neturėjo teisės arba turėjo trumpiau galiojančią teisę, prilygo veiksmams, paremtiems išimtinai tokiais
metodais, kurie neturi nieko bendro su konkuravimu pranašumais. Šitoks elgesys, įgyjant PAL juos reglamentuojančius teisės
aktus pažeidžiančiu būdu, padeda pasiekti vienintelį tikslą nepagrįstai neleisti generinių vaistų gamintojams patekti į rinką.
Iš viso to, kas nurodyta, darytina išvada, jog Komisija nesuklydo konstatavusi, kad AZ piktnaudžiavo užimama dominuojančia
padėtimi, kaip suprantama pagal EB 82 straipsnį, Vokietijoje, Belgijoje, Danijoje, Nyderlanduose ir Jungtinėje Karalystėje
ir, kaip suprantama pagal EEE susitarimo 54 straipsnį – Norvegijoje.
Todėl reikia atmesti visą antrąjį ieškinio pagrindą, susijusį su pirmuoju piktnaudžiavimu dominuojančia padėtimi.
Tačiau ginčijamame sprendime padaryta klaida tuo atžvilgiu, kad jo 774 konstatuojamojoje dalyje pripažinta, jog Vokietijoje,
Belgijoje, Danijoje, Nyderlanduose ir Jungtinėje Karalystėje taip piktnaudžiauti pradėta 1993 m. birželio 7 d., kai AZ davė
nurodymus patentiniams patikėtiniams. Kaip konstatuota šio sprendimo 370–372 punktuose, taip piktnaudžiauti pradėta tada,
kai PAL paraiškos buvo paduotos nacionaliniams patentų biurams.
Todėl, kaip pripažinta šio sprendimo 381 punkte, atsižvelgiant į ginčijamo sprendimo 185 konstatuojamąją dalį reikia konstatuoti,
kad pirmojo piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi atveju piktnaudžiauti pradėta vėliausiai 1993 m. birželio 30 d.
Kita vertus, ieškovės neįrodė, kad kitos Komisijos išvados ginčijamo sprendimo 774 konstatuojamojoje dalyje yra klaidingos
tiek, kiek jose konstatuota, kad piktnaudžiavimas Vokietijoje pasibaigė 1997 m. pabaigoje, Belgijoje ir Nyderlanduose – 2000 m.
pabaigoje, Danijoje – 1994 m. lapkričio 30 d. ir Jungtinėje Karalystėje – 1994 m. birželio 16 d. Be to, ieškovės neįrodė,
jog esama klaidų, dėl kurių būtų paneigta Komisijos nuomonė, kad Norvegijoje piktnaudžiauta nuo 1994 m. gruodžio 21 d. iki
2000 m. pabaigos.
D –
Dėl antrojo piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi, susijusio su pasirinktiniu leidimų pateikti rinkai Losec kapsules išregistravimu
1.
Teisės aktai ir inkriminuojamas elgesys
Bylos aplinkybių metu, 1998 m., galiojusios redakcijos Direktyvos 65/65 su pakeitimais, visų pirma padarytais 1986 m. gruodžio
22 d. Tarybos direktyva 87/21/EEB (OL L 15, 1987, p. 36) ir 1993 m. birželio 14 d. Tarybos direktyva 93/39/EEB, taip pat iš
dalies keičiančia direktyvas 75/318/EEB ir 75/319/EEB dėl vaistų (OL L 214, p. 22), 3 straipsnio pirmoje pastraipoje numatyta,
kad „joks vaistas negali būti pateiktas valstybės narės rinkai, kol tos valstybės narės kompetentingos institucijos nėra išdavusios
leidimo pateikti rinkai“.
Tos pačios direktyvos 4 straipsnio trečioje pastraipoje nurodyta informacija ir dokumentai, kuriuos atsakingas už produkto
pateikimą rinkai asmuo privalo pateikti siekdamas gauti leidimą pateikti vaistą rinkai. Direktyvos 65/65 4 straipsnio trečios
pastraipos 8 dalis suformuluota taip:
„8. Rezultatai:
–        fizinių-cheminių, biologinių ir mikrobiologinių bandymų,
–        farmakologinių ir toksikologinių bandymų,
–        klinikinių tyrimų.
Tačiau nepažeidžiant teisės aktų dėl pramoninės ir komercinės nuosavybės apsaugos:
a)      iš pareiškėjo nereikalaujama pateikti toksikologinių ir farmakologinių bandymų nei klinikinių tyrimų rezultatų, jeigu jis
gali įrodyti:
<…>
ii)       arba pateikdamas išsamias nuorodas į paskelbtą mokslinę literatūrą, pateiktą pagal Direktyvos 75/318/EEB 1 straipsnio antros
pastraipos reikalavimus, kad patentuoto vaisto sudedamosios dalies ar sudedamųjų dalių naudojimas medicininiais tikslais yra
nusistovėjęs, pripažintas jų veiksmingumas ir priimtinas saugumo lygis;
iii)  arba kad patentuotas vaistas yra iš esmės panašus į Bendrijoje pagal joje galiojančias nuostatas ne trumpiau kaip šešeriems
metams registruotą vaistą, realizuojamą valstybėje narėje, kurioje paduota paraiška; šis laikotarpis pratęsiamas iki dešimties
metų aukšto lygio technologijų vaistams, kaip jie apibrėžti Direktyvos 87/22/EEB priedo A dalyje, arba vaistams, kaip jie
apibrėžti tos pačios direktyvos priedo B dalyje, kurių atveju vadovautasi tos direktyvos 2 straipsnyje nustatyta tvarka; be
to, valstybė narė gali šį laikotarpį pratęsti iki 10 metų vienu sprendimu, skirtu visiems produktams, kuriais prekiaujama
jos teritorijoje, jeigu ji mano, kad to reikia visuomenės sveikatos interesams. Valstybės narės gali netaikyti minėto šešerių
metų termino pasibaigus patento, kuriuo yra apsaugotas originalus produktas, galiojimo terminui.
<…>“
Direktyvos 65/65 10 straipsnio 1 dalyje, be kita ko, numatyta, kad leidimas galioja penkerius metus ir gali būti pratęsiamas
penkeriems metams, jeigu likus ne mažiau kaip trims mėnesiams iki leidimo galiojimo pabaigos to prašo leidimo turėtojas.
2003 m. spalio 16 d. Sprendime
AstraZeneca
(C‑223/01, Rink. p. I‑11809, 49 ir 58 punktai) Teisingumo Teismas konstatavo, kad tam, jog paraiška išduoti leidimą pateikti
rinkai generinį vaistą būtų nagrinėjama pagal Direktyvos 65/65 4 straipsnio trečios pastraipos 8 dalies a punkto iii papunktyje
numatytą supaprastintą procedūrą, būtina ir pakanka, kad paraiškos padavimo dieną atitinkamoje valstybėje narėje galiotų leidimas
pateikti rinkai referencinį vaistą.
Bylos aplinkybių laikotarpiu galiojusios redakcijos 1975 m. gegužės 20 d. Antrosios Tarybos direktyvos 75/319/EEB dėl įstatymų
ir kitų teisės aktų nuostatų, susijusių su patentuotais vaistais, derinimo (OL L 147, p. 13) su pakeitimais, padarytais, be
kita ko, Direktyva 93/39, Va skyriuje buvo nustatyta farmakologinio budrumo sistema, skirta gauti informaciją apie Bendrijoje
leidžiamų vaistų nepageidaujamą poveikį. Todėl Direktyvos 75/319 29c ir 29d straipsniuose įmonei, atsakingai už vaisto pateikimą
rinkai, buvo nustatyti farmakologinio budrumo srities įpareigojimai, kuriuos sudarė vaisto nepageidaujamo poveikio stebėjimas
ir reguliarus duomenų pateikimas kompetentingoms institucijoms kartu su moksliniais įvertinimais.
Šioje byloje AZ elgesys, kuriuo ją kaltina Komisija, reiškėsi prašymų išregistruoti leidimus pateikti rinkai
Losec
kapsules padavimu Danijoje, Norvegijoje ir Švedijoje, ir kartu
Losec
kapsulių pakeitimu rinkoje
Losec
MUPS tabletėmis, t. y.
Losec
MUPS tablečių išleidimu į apyvartą bei
Losec
kapsulių išėmimu iš apyvartos (ginčijamo sprendimo 860 konstatuojamoji dalis).
2.
Dėl pirmojo (ieškinio) pagrindo, susijusio su teisės klaida
a)     Ieškovių argumentai
Dėl teisinių ir faktinių aplinkybių
Ieškovės tvirtina, kad nors Komisija ginčijamo sprendimo 830 konstatuojamojoje dalyje teigė, jog neginčija AZ pateikiamo Bendrijos
farmacijos teisės aiškinimo, Komisija ginčijamo sprendimo 255–264 konstatuojamosiose dalyse teisės aktus aiškina kitaip nei
AZ. Šiuo atžvilgiu ieškovės pateikia atitinkamų teisės aktų turinį, t. y. Direktyvos 65/65 3 ir 4 straipsnių bei 10 straipsnio
1 dalies ir Direktyvos 75/319 Va priedo.
Ieškovių teigimu, Direktyvos 65/65 4 straipsnio trečios pastraipos 8 dalies a punkto i–iii papunkčiuose numatyta supaprastinta
procedūra įtraukta į Direktyvą 87/21 siekiant padaryti ribotą išimtį iš bendrojo principo, pagal kurį pradiniam pareiškėjui
turi būti suteikta išimtinė teisė naudotis savo paties duomenimis. Šia išimtimi siekta ne supaprastinti leidimų išdavimą generiniams
produktams, bet apsaugoti naujoves pagrįstą laikotarpį, per kurį atitinkama įmonė galėtų susigrąžinti savo investicijas, o
šiam laikotarpiui pasibaigus, būtų suteikta galimybė remtis jau pateikta informacija, siekiant išvengti nereikalingo bandymų
su žmonėmis ar gyvūnais kartojimo.
Jos mano, kad, kaip Komisija pripažino ginčijamo sprendimo 832 ir 833 konstatuojamosiose dalyse ir teigė byloje, kurioje priimtas
1999 m. gruodžio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimas
Rhône‑Poulenc Rorer ir May & Baker
(C‑94/98, Rink. p. I‑8789), leidimo pateikti rinkai turėtojas turi teisę savo nuožiūra jį išregistruoti arba leisti jam netekti
galios ir neprivalo šiuo atžvilgiu savo poelgio motyvuoti ar rūpintis tokio savo sprendimo poveikiu generinių vaistų gamintojams
ar lygiagretiems importuotojams.
Ieškovės nurodo, kad Danijoje leidimą pateikti rinkai
Losec
kapsules AZ gavo 1989 m., o
Losec
MUPS tabletes – 1997 m. rugsėjo 22 d. 1998 m. vasario 23 d. skundo pateikėjos kreipėsi dėl leidimo pateikti rinkai generinę
Losec
kapsulių versiją išdavimo pagal supaprastintą procedūrą. 1998 m. balandžio 6 d. leidimas pateikti rinkai
Losec
kapsules AZ prašymu buvo išregistruotas. 1998 m. rugsėjo 30 d. skundo pateikėjoms išduotas leidimas pateikti rinkai
Losec
kapsulių generinę versiją. AZ ginčijo šio leidimo pateikti rinkai išdavimą Danijos teismuose, remdamasi tuo, kad leidimo
išdavimo metu atitinkamoje valstybėje narėje nebuvo galiojančio leidimo pateikti rinkai referencinį produktą. Atsakydamas
į jam pateiktą prejudicinį klausimą, Teisingumo Teismas pripažino, kad paraiškos padavimo dieną atitinkamoje valstybėje narėje
turi galioti leidimas pateikti rinkai referencinį vaistą (šio sprendimo 617 punkte minėto Sprendimo
AstraZeneca
58 punktas).
Dėl Komisijos teisinės analizės
Ieškovės teigia, kad ginčijamame sprendime trūksta nustatyto piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi teisinės analizės. Jų
nuomone, Komisijos teisinis motyvavimas pateiktas tik ginčijamo sprendimo 820 konstatuojamojoje dalyje, kur ji nusprendė,
kad dominuojančią padėtį užimanti įmonė, turinti specialią teisę, kaip antai leidimą pateikti rinkai, turi pareigą ja naudotis
protingai ir nenaudoti jos, siekdama akivaizdaus tikslo pašalinti konkurentus. Tačiau, ieškovių požiūriu, teismų praktika,
kuria Komisija remiasi, pateikdama tokį motyvavimą, susijusi su kitokiais atvejais.
Pirmiausia kalbant apie šio sprendimo 242 punkte minėtą 1996 m. spalio 8 d. Sprendimą
Compagnie maritime belge transports ir kt. prieš Komisiją
, dominuojančią padėtį užimanti įmonė sudarė susitarimą, pagal kurį įgijo išimtinę teisę, ir tada ėmėsi veiksmų užsitikrinti
sau tame susitarime numatytą išimtinumą. Šios bylos aplinkybės yra kitokios, nes AZ nesudarė susitarimo, kad įgytų išimtinumą
rinkoje. AZ privalėjo gauti leidimą pateikti rinkai, kad galėtų prekiauti
Losec
kapsulėmis, tačiau šis leidimas jai nesuteikė jokio išimtinumo rinkoje. Leidimas pateikti rinkai neužkirto kelio generinių
vaistų ar lygiagretaus importo konkurencijai ar konkuruojančių PSI pateikimui Danijos, Norvegijos ir Švedijos rinkoms. Ieškovės
priduria, kad minėta byla nebuvo susijusi su jokia nuosavybės teise, o dominuojančios padėties konstatavimas nebuvo susijęs
su pozityvių pareigų nustatymu ja piktnaudžiaujantiems asmenims, o šioje byloje leidimų pateikti rinkai turėjimas siejamas
su nuolatiniais farmakologinio budrumo srities įpareigojimais.
Ieškovės taip pat teigia, kad šios bylos aplinkybės skiriasi nuo bylos, kurioje priimtas 1986 m. lapkričio 11 d. Teisingumo
Teismo sprendimas
British Leyland prieš Komisiją
(226/84, Rink. p. 3263), aplinkybių, nes šioje byloje leidimo pateikti rinkai turėtojui šio leidimo galiojimo laikotarpiu
tenka svarbūs įpareigojimai, susiję su „atnaujinimu“ ir farmakologiniu budrumu. Be to, AZ dėl leidimo
Losec
kapsulėms gavimo neįgijo administracinės monopolijos. Šis leidimas taip pat nebuvo neišvengiamai būtinas, kad konkuruojantys
produktai galėtų patekti į rinką, o jo išregistravimas savaime niekaip nepaveikė esamų leidimų generiniams vaistams ir lygiagretaus
importo licencijų. Ieškovės priduria, jog kita skiriamoji ypatybė yra ta, kad šioje byloje AZ neskatino nei prekybos generinėmis
Losec
kopijomis, nei lygiagretaus importo plėtros, o minėtoje byloje
British Leyland prieš Komisiją
įmonė
British Leyland
leido plėtotis „Metro“ automobilių su vairu kairėje pusėje prekybai. Galiausiai, kitaip nei šioje byloje, anoje byloje nebuvo
nagrinėjamas komerciniu atžvilgiu konfidencialios informacijos nuosavybės teisės klausimas.
Šio sprendimo 242 punkte minėtame Sprendime
Hilti prieš Komisiją
Pirmosios instancijos teismas konstatavo, kad
Hilti
piktnaudžiavo dominuojančia padėtimi, nes nebuvo pasirengusi savanoriškai išduoti teisę suteikiančių licencijų. Be to, piktnaudžiavimas
dominuojančia padėtimi taip pat buvo šešis kartus didesnių mokesčių nei galutinai nustatytieji kompetentingos valstybės institucijos
reikalavimas, taip be reikalo vilkinant teisę suteikiančių licencijų išdavimo procesą. Tačiau, ieškovių teigimu, šioje byloje
leidimas pateikti rinkai nesuteikė AZ jokios išimtinės teisės ir ji turėjo teisę bet kada prašyti išregistruoti turimą leidimą
pateikti rinkai. Be to, AZ buvo taikomi įvairūs pozityvūs įpareigojimai, susiję su „atnaujinimu“ ir farmakologiniu budrumu.
Ieškovės taip pat pažymi, kad Teisingumo Teisme vykusiame procese, susijusiame su tuo, ar leidimo pateikti rinkai turėtojas
turi teisę prašyti jį išregistruoti, Komisija nuosekliai teigė, kad Bendrijos farmacijos teisėje nėra žinoma privalomos licencijos
sąvoka. Be to, ieškovių teigimu, minėtuose teismų sprendimuose, kuriais remiasi Komisija, AZ pateikti argumentai nenagrinėjami
ir Komisija neatsižvelgė į teismų praktiką, susijusią su „atsisakymu tiekti“ ir „esmine infrastruktūra“. Ieškovių nuomone,
net jei Komisijos konstatuotos faktinės aplinkybės yra teisingos, AZ elgesys negali reikšti piktnaudžiavimo dominuojančia
padėtimi, atsižvelgiant į teismų praktiką dėl intelektinės nuosavybės teisių įgyvendinimo ir „esminės infrastruktūros“. Šiuo
atžvilgiu jos atkreipia dėmesį į teismų praktiką, suformuluotą šio sprendimo 229 punkte nurodytuose sprendimuose
Magill
ir
IMS Health
, 1998 m. lapkričio 26 d. Teisingumo Teismo sprendime
Bronner
(C‑7/97, Rink. p. I‑7791) ir 1997 m. birželio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendime
Tiercé Ladbroke prieš Komisiją
(T‑504/93, Rink. p. II‑923, 131 punktas).
Ieškovės tvirtina, kad duomenys, kuriuos AZ pateikė siekdama gauti leidimus pateikti rinkai
Losec
kapsules pagal Direktyvą 65/65, apėmė komerciniu atžvilgiu konfidencialią informaciją, kuriai turėjo būti taikoma teisinė
apsauga. Tačiau Direktyvos 65/65 4 straipsnio trečios pastraipos 8 dalies a punkto i ir iii papunkčiuose buvo numatyta duomenų
konfidencialumo, į kurį AZ turėjo teisę, išimtis, nes paskesnis pareiškėjas buvo atleistas nuo pareigos pateikti savo duomenis.
Ieškovės pažymi, jog neginčijama tai, kad AZ turėjo teisę prašyti išregistruoti jai išduotą leidimą pateikti rinkai
Losec
kapsules, o remiantis teismų praktika, išregistravus leidimą pateikti rinkai referencinį vaistą, Direktyvos 65/65 4 straipsnio
trečios pastraipos 8 dalies a punkto iii papunktyje numatyta supaprastinta procedūra netaikytina. Todėl po minėto leidimo
išregistravimo AZ išsaugojo teisę remtis savo duomenų konfidencialumu.
Šiuo atžvilgiu ieškovės nesutinka su Komisijos teiginiu, kad, pasibaigus 6–10 metų duomenų išimtinumo terminui, generinių
vaistų gamintojui nebereikia pereiti visos leidimo pateikti rinkai procedūros, nes nacionalinė institucija gali remtis turimais
duomenimis, susijusiais su pradiniu leidimu. Toks Direktyvos 65/65 aiškinimas neatitinka šio sprendimo 617 punkte minėto Sprendimo
AstraZeneca
(48 ir 50 punktai), pagal kurį nacionalinė institucija gali remtis pradinės paraiškos išduoti leidimą duomenimis tik tuo
atveju, jeigu šis leidimas tebegalioja paraiškos, susijusios su generiniu produktu, padavimo momentu. Ieškovės priduria, kad
pradinis pareiškėjas turi nacionalinėms institucijoms pateiktų duomenų nuosavybės teisę, kuri Direktyvos 65/65 4 straipsnio
trečios pastraipos 8 dalies a punkto iii papunkčiu ribojama tik iš dalies, nes juo nustatoma pradinio pareiškėjo teisės kontroliuoti
naudojimąsi šiomis teisėmis išimtis (1998 m. gruodžio 3 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Generics (UK) ir kt.
, C‑368/96, Rink. p. I‑7967, 77–87 punktai ir generalinio advokato D. Ruiz‑Jarabo Colomer išvados šioje byloje, Rink. p. I‑7967,
68 punktas). Nepaisant šios išimties, pradinis pareiškėjas išsaugo teisę uždrausti nacionalinei institucijai ar trečiajam
asmeniui be leidimo naudoti jam priklausančią konfidencialią informaciją.
Ieškovių teigimu, šios išvados leidžia suabejoti Komisijos argumentu, kad teismų praktika dėl „esminės infrastruktūros“ šioje
byloje netaikoma, nes AZ nuosavybės teisė pasibaigė ir ji ja nebegali naudotis. Atsakydamos į Komisijos argumentą, paremtą
2003 m. spalio 23 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimu
Van den Bergh Foods prieš Komisiją
(T‑65/98, Rink. p. II‑4653), ieškovės tvirtina, kad šioje byloje kalbama apie faktinį aktyvų perdavimą, t. y. generinių vaistų
gamintojai gali pasinaudoti konfidencialia informacija be AZ sutikimo, pastarajai netgi negalint reikalauti užmokesčio už
šios informacijos naudojimą. Jų nuomone, tai, kad ginčijamo sprendimo 820 konstatuojamojoje dalyje Komisija nepripažįsta AZ
turimos nuosavybės teisės, yra pagrindas šiuo atžvilgiu panaikinti ginčijamą sprendimą.
Subsidiariai ieškovės teigia, kad galimybė susipažinti su AZ duomenimis nebuvo būtina tam, kad kiti produktai galėtų patekti
į rinką. Šiuo atžvilgiu jos pažymi, kad bylos aplinkybių laikotarpiu į rinką pateko nemažai konkuruojančių PSI. Be to, AZ
gauto leidimo išregistravimas nesukliudė atsirasti naujam, tarp vartotojų paklausiam produktui. Direktyvos 65/65 4 straipsnio
trečios pastraipos 8 dalies a punkto iii papunktyje numatyta supaprastinta procedūra pagal savo pobūdį gali būti taikoma tik
tiems produktams, kurie yra iš esmės panašūs į AZ
Losec
kapsules. Ieškovės pažymi, kad leidimo pateikti rinkai išregistravimas buvo pateisinamas, atsižvelgiant į tai, kad leidimo,
kuriuo ji komerciškai nebesinaudojo, atžvilgiu AZ buvo taikomi nuolatiniai „atnaujinimo“ ir farmakologinio budrumo srities
įpareigojimai. Bet kuriuo atveju leidimo pateikti rinkai
Losec
kapsules išregistravimas nepašalino visos konkurencijos nagrinėjamoje rinkoje, atsižvelgiant į tai, kad konkurenciją AZ sudarė
generiniai vaistai, lygiagretus importas ir konkuruojantys PSI.
Ieškovės taip pat nesutinka su aplinkybės, kad AZ paprašė išregistruoti leidimus, užuot sulaukusi, kol jie baigs galioti,
reikšmingumu. Faktinis leidimo išregistravimo poveikis yra toks pat kaip ir pasibaigus jo galiojimui, t. y. leidimo turėtojas
vėl gali kontroliuoti savo konfidencialius duomenis. Todėl jos atmeta Komisijos teiginį, kad šio sprendimo 229 punkte minėtame
Sprendime
Magill
suformuluota teismo praktika šiai bylai netaikytina, nes šioje byloje nagrinėjamas ne atsisakymas padėti konkurentams, bet
aktyvus AZ elgesys, kuriuo siekta neleisti konkurentams patekti į rinką.
Dėl to, kad bet kuriuo atveju dominuojančia padėtimi nebuvo piktnaudžiauta
Ieškovės neigia pripažinusios, kad prašymas išregistruoti leidimus pateikti rinkai
Losec
kapsules įėjo į strategiją, kurios pagrindinis tikslas buvo neleisti generinio omeprazolio kapsulėms patekti į nagrinėjamas
rinkas arba bent jau šį patekimą pavėlinti ir neleisti
Losec
kapsulių lygiagretaus importo į šias rinkas.
Jų manymu, netgi dominuojančią padėtį užimančios įmonės negalima įpareigoti išlaikyti galiojančius leidimus pateikti rinkai,
kad generiniai vaistai ir lygiagretus importas galėtų lengviau patekti į rinką ir su ja konkuruoti. Visų pirma tai taikytina
tuo atveju, kai įmonė nebeturi komercinio intereso pardavinėti produktą, su kuriuo leidimas pateikti rinkai yra susijęs, ir
todėl nebėra suinteresuota išlaikyti šio leidimo galiojančio, jeigu dėl to jai tektų nuolat laikytis „atnaujinimo“ ir farmakologinio
budrumo srities įpareigojimų.
Šiuo atžvilgiu ieškovės nesutinka su Komisijos teiginiu, kad farmakologinio budrumo srities įpareigojimų laikymąsi vienoje
valstybėje narėje galima perkelti į kitą valstybę narę; to negalima padaryti dėl nustatytų įpareigojimų pobūdžio ir dėl nacionalinių
institucijų nuomonių, susijusių su šių įpareigojimų įgyvendinimu, įvairovės.
Be to, per administracinę procedūrą AZ pateikė Komisijai advokatų kontoros ir profesoriaus S. parengtas išvadas, patvirtinančias,
kad nuo 1998 m. pradžios potencialūs AZ konkurentai būtų galėję remtis paskelbta literatūra grindžiama išimtimi. Šiuo atžvilgiu
ieškovės nesutinka su Komisijos argumentais, išdėstytais ginčijamo sprendimo 851 ir 852 konstatuojamosiose dalyse. Jų nuomone,
priešingai nei teigia Komisija, netiesa, kad paskelbta literatūra paremta išimtis retai taikoma. Be to, ši aplinkybė, kaip
ir aplinkybė, kad Komisija nežinojo apie pateiktas paraiškas omeprazoliui, bet kuriuo atveju neturi reikšmės, nes AZ įrodė,
kad šia išimtimi buvo galima pasinaudoti
Losec
atveju ir kad Komisija nepateikė jokių tai paneigiančių įrodymų. Dėl tos pačios priežasties Komisija negali teigti, kad paraiška
omeprazolio pagrindo generiniam vaistui 1998 m. pirmojoje pusėje būtų laikoma „itin ginčytinu atveju“. Be to, ieškovių nuomone,
Komisijos teiginys, kad paskelbta literatūra paremta išimtis susijusi su sudėtingais vertinimais, nepaneigia AZ pateiktų įrodymų.
Ieškovės priduria, jog reikalavimas naudoti produktą bent dešimtmetį, kad jam būtų galima taikyti paskelbta literatūra paremtą
išimtį, nustatytas tik 1999 m. rugsėjo 8 d. Komisijos direktyvoje 1999/83/EB, kuria iš dalies keičiamas Tarybos direktyvos
75/318/EEB dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su analizės, farmakologijos ir toksikologijos bei klinikiniais standartais
ir protokolais vaistų bandymo srityje, suderinimo (OL L 243, p. 9) priedas. Bet kuriuo atveju 1998 m. omeprazolis jau buvo
naudojamas ilgiau nei dešimtmetį.
Ieškovės taip pat tvirtina, jog Komisijos teiginys ginčijamo sprendimo 853 konstatuojamojoje dalyje, kad AZ vidaus dokumentuose
nebuvo jokios užuominos apie galimybę remtis paskelbta literatūra paremta išimtimi, neturi reikšmės, nes bet kuriuo atveju
jos šį faktą įrodė. Kalbant apie ginčijamo sprendimo 854 konstatuojamojoje dalyje esantį teiginį, ieškovės pažymi, kad Komisija
nenurodo, kiek laiko generinių vaistų gamintojams teko sugaišti dėl to, kad leidimai pateikti rinkai buvo išregistruoti. Todėl
Komisijai pripažinus, kad jai nebuvo svarbu tai, kiek laiko minėtiems gamintojams teko sugaišti, jos argumentas laikytinas
hipotetiniu. Be to, ieškovės priduria, kad dėl paraiškos išduoti leidimą pateikti rinkai vertinimo sugaištas laikas negali
būti neribotas, nes pagal taikytinus teisės aktus reikalaujama, jog vertinimas pagal Direktyvos 65/65 4 straipsnio trečios
pastraipos 8 dalies a punktą būtų atliktas per 120 dienų arba išimtiniais atvejais – per 210 dienų (minėtos direktyvos 7 straipsnis).
Kadangi vertinant laiką, sugaištą dėl paraiškos padavimo remiantis paskelbta literatūra grindžiama išimtimi, reikėtų atsižvelgti
į minėtus terminus, hipotetiškai ilgiausiai galėtų būti sugaišta nebent kelis mėnesius, o tai negali būti pagrindas konstatuoti
kelerius metus trukusį piktnaudžiavimą.
Galiausiai, ieškovių teigimu, iš šio sprendimo 311 punkte minėto Sprendimo
ITT Promedia prieš Komisiją
(56 punkto) darytina išvada, kad tai, jog AZ ginčijo savo konkurentų teisę pasinaudoti Direktyvoje 65/65 numatyta supaprastinta
procedūra, siekdama apsiginti nuo lygiagretaus importo ir generinių vaistų, nėra elgesys, kurį būtų galima laikyti piktnaudžiavimu.
Jos nurodo, jog pranešimo apie kaltinimus 502 konstatuojamojoje dalyje Komisija pripažino, kad AZ veiksmai, kuriais ji siekė
apsaugoti savo leidimus pateikti rinkai, nėra baustini.
b)     Komisijos argumentai
Dėl teisinių ir faktinių aplinkybių
Iš pradžių Komisija patikslina, jog ginčijamo sprendimo 830 konstatuojamoji dalis nereiškia, kad ji sutinka su tuo, kaip AZ
pateikia ir aiškina Direktyvą 65/65. Toje konstatuojamojoje dalyje tiesiog pareikšta, kad AZ pateikiamas Bendrijos farmacijos
teisės aiškinimas nėra priskiriamas antrajam piktnaudžiavimui dominuojančia padėtimi ir kad šis antrasis piktnaudžiavimas
nepriklauso nuo teisingo teisės aktų aiškinimo.
Komisijos teigimu, Direktyvos 65/65 4 straipsnio trečios pastraipos 8 dalies a punkto iii papunktyje užtikrinama naujoves
diegiančių įmonių ir generinių vaistų gamintojų įmonių interesų pusiausvyra, numatant supaprastintą leidimo išdavimo procedūrą
vaistams, iš esmės panašiems į vaistus, kuriems leidimas jau išduotas, ir kartu nustatomas 6 arba 10 metų išimtinumo terminas,
skaičiuojamas nuo pirmojo leidimo pateikti rinkai išdavimo Bendrijoje, per kurį supaprastinta tvarka generinių vaistų atveju
negali būti taikoma, o pradinis pareiškėjas gali naudotis produkto dokumentuose pateiktais farmakologinių ir toksikologinių
bandymų bei klinikinių tyrimų rezultatais. Komisija šiuo atžvilgiu remiasi šio sprendimo 617 punkte minėtu Sprendimu
AstraZeneca
(42–44 ir 52 punktais).
Komisijos teigimu, teisės aktų leidėjas žinojo apie grėsmę, kad dėl duomenų išimtinumo termino gali būti siekiama dirbtinai
pratęsti patento poveikį, ir Direktyvos 65/65 4 straipsnio trečios pastraipos 8 dalies a punkto iii papunkčiu siekė šią problemą
išspręsti, palikdamas valstybėms narėms galimybę „netaikyti <...> šešerių metų termino pasibaigus patento galiojimui“. Komisija
nesutinka su tuo, kad teisės aktų leidėjas šią nuostatą suformulavo kaip komerciniu atžvilgiu konfidencialios informacijos
nuosavybės teisės išimtį ar ribojimą, kaip teigia ieškovės. Jeigu būtų laikomasi ieškovių požiūrio, reikėtų daryti išvadą,
kad originalaus vaisto dokumentuose esančiais duomenimis farmacijos institucijos apskritai negalėtų remtis nei prieš prasidedant
6 ar 10 metų terminui, nei jam pasibaigus. Be to, tai, kad farmacijos institucija naudoja originalaus vaisto dokumentuose
pateiktą farmakologinę, toksikologinę ar klinikinę informaciją, nepažeidžia tam tikros komercinės informacijos konfidencialumo,
nes ji niekada neviešinama ir neatskleidžiama antrajam pareiškėjui.
Komisija atmeta ieškovių argumentą, kad generinių vaistų konkurencija tam tikra prasme yra „parazitinio pobūdžio“. Jos nuomone,
atlygį už naujovių diegimą iš esmės užtikrina patentų ir PAL sistemos, suteikiančios originalaus produkto gamintojui laikiną
išradimo komercinio naudojimo monopolį. Generinių produktų patekimo į rinką grėsmė verčia įmones diegti naujoves, kad gautų
atlygį patentų, PAL ir duomenų išimtinumo forma.
Antrasis AZ piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi iškreipė šią sistemą. AZ išregistravo leidimą pateikti rinkai
Losec
kapsules tam, kad, nepaisant 6 arba 10 metų duomenų išimtinumo termino pasibaigimo ir netrukus pasibaigsiančio omeprazolio
patento galiojimo, generinio omeprazolio gamintojai negalėtų pasinaudoti supaprastinta registravimo tvarka. Taip AZ siekė
dirbtinai išlaikyti savo išimtinumą rinkoje, siekdama padaryti niekine teisę neteikti pradinių paraiškų dokumentuose esančių
duomenų, kuri, pasibaigus duomenų išimtinumo terminui, pagal teisės aktus yra suteikiama antrajam ir paskesniems pareiškėjams.
Komisija paaiškina ginčijamame sprendime neteigianti, kad naujo pavidalo produkto (tablečių) pateikimas ir sprendimas nebepardavinėti
Losec
kapsulių Danijoje, Norvegijoje ir Švedijoje savaime buvo piktnaudžiaujamo pobūdžio, vertinant šiuos veiksmus atskirai ar
kartu.
Losec
tablečių išleidimas į apyvartą ir kapsulių išėmimas iš jos yra būtinos sąlygos piktnaudžiavimui dominuojančia padėtimi konstatuoti,
tačiau vien šių sąlygų nepakanka. Piktnaudžiavimas tapo akivaizdus, kai atliekant šį pakeitimą kartu buvo pateikti prašymai
išregistruoti leidimus. Todėl Komisija pabrėžia, kad, kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 1 straipsnio 2 dalies, piktnaudžiavimą
sudaro trys elementai, t. y. prašymai išregistruoti leidimus Danijoje, Norvegijoje ir Švedijoje, kartu su
Losec
MUPS tablečių išleidimu į apyvartą ir
Losec
kapsulių išėmimu iš apyvartos minėtose trijose šalyse. Atsižvelgdama į šią analizę Komisija ginčija tai, ką ji laiko ieškovių
mėginimu atsieti piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi elementus, visų pirma prašymus išregistruoti leidimus pateikti rinkai.
Be to, ginčijamame sprendime Komisija neabejoja AZ pateikiama Direktyvos 65/65 aiškinimo versija ar tuo, kad ji pareiškė ieškinius,
siekdama apsaugoti savo patentus ar leidimus pateikti rinkai.
Dėl Komisijos teisinės analizės
Komisija pirmiausia nesutinka su tuo, kad teisiniai motyvai pateikti tik ginčijamo sprendimo 820 konstatuojamojoje dalyje.
Šiuo atžvilgiu ji nurodo ginčijamo sprendimo 325–328, 817 ir 818, taip pat 788–847 konstatuojamąsias dalis.
Antra, Komisija primena, jog teismų praktikoje tai, kad dominuojančią padėtį užimanti įmonė įgyja pranašumą rinkoje, naudodamasi
valstybės nustatytomis procedūromis ar reguliavimu, pripažinta piktnaudžiavimu. Jos teigimu, byla, kurioje priimtas šio sprendimo
626 punkte minėtas Sprendimas
British Leyland prieš Komisiją
, turi daug panašumų su antruoju piktnaudžiavimu dominuojančia padėtimi, konstatuotu ginčijamame sprendime. Ieškovės negali
teigti, jog pozicija, kurios laikytasi tame sprendime, netaikytina šiai bylai, remdamosi tuo, kad leidimo pateikti rinkai
Losec
kapsules galiojimas nebuvo neišvengiamai būtinas, kad konkuruojantys produktai galėtų patekti į rinką. Šio sprendimo 626 punkte
minėtame Sprendime
British Leyland prieš Komisiją
šiuo atžvilgiu nenustatyta jokių sąlygų. Iš minėto teismo sprendimo negalima spręsti, kad nagrinėjamas produktas nesusidūrė
su jokia konkurencija ar buvo savo paties rinkoje. Atvirkščiai, nepaisant to, ar lygiagretus importas buvo, ar ne, nagrinėjama
įmonė konkuravo su daugybe kitų automobilių gamintojų. Be to, Komisija pažymi, kad minėtas sprendimas buvo susijęs su elgesiu,
apimančiu daugiau nei šioje byloje nagrinėjamas elgesys, nes toje byloje nagrinėtas elgesys reiškėsi
British Leyland
neveikimu pasibaigus nacionalinio patvirtinimo sertifikato galiojimui, o ši byla susijusi su aktyviais veiksmais siekiant,
kad būtų išregistruotas leidimas.
Atsakydama į ieškovių pastabas dėl to, kad, priešingai nei AZ,
British Leyland
leido plėtotis lygiagrečiam importui, Komisija priduria, jog piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi išstumiant konkurentus
iš rinkos nėra menkesnis piktnaudžiavimas už tą, dėl kurio konkurentams neleidžiama patekti į rinką. Bet kuriuo atveju ji
nesutinka, kad lygiagreti prekyba
Losec
trijose nagrinėjamose šalyse iki prašymo išregistruoti leidimus pateikimo nebuvo plėtojama (ginčijamo sprendimo priedo 25,
28 ir 29 lentelės). Be to, kalbant apie ieškovių argumentą, kad byla
British Leyland
nebuvo susijusi su jokiomis intelektinės nuosavybės teisėmis į komerciniu atžvilgiu konfidencialią informaciją, Komisija
pažymi, jog norint gauti transporto priemonės tipo patvirtinimą pagal 1970 m. vasario 6 d. Tarybos direktyvą 70/156/EEB dėl
valstybių narių įstatymų, reglamentuojančių motorinių transporto priemonių ir jų priekabų tipo patvirtinimą, suderinimo (OL L 42,
p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 1 t., p. 44), taip pat reikalaujama pateikti brangiai kainuojančią
ir techniškai sudėtingą informaciją, taikant ilgą procedūrą. Tačiau šis reikalavimas gali būti netaikomas lygiagretiems importuotojams,
jeigu institucijos jau turi techninius dokumentus, kurių turinio yra įsipareigojusios neatskleisti. Todėl AZ turima teisė
į konfidencialumą nesiskyrė nuo
British Leyland
turėtos teisės.
Kalbant apie šio sprendimo 242 punkte mminėtą Sprendimą
Hilti prieš Komisiją
, Komisija teigia, kad jis taip pat susijęs su tuo, kai dominuojančią padėtį užimanti įmonė pasinaudoja reglamentavimo sistema,
kad įgytų pranašumą rinkoje, nes įgyvendindama teisę derėtis dėl mokesčių ji pasinaudoja licencijų išdavimo procedūros sąlygomis.
Be to, byla, kurioje priimti šio sprendimo 329 ir 242 punktuose minėti 2000 m. kovo 16 d. Teisingumo Teismo ir 1996 m. spalio
8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimai
Compagnie maritime belge transports ir kt. prieš Komisiją
, irgi turi reikšmės, nes ji susijusi su atveju, kai dominuojančią padėtį užimanti įmonė, kad pašalintų konkurentus, rėmėsi
iš sutarties kylančia teise.
Dėl teismų praktikos, susijusios su „esmine infrastruktūra“, Komisija teigia, kad šioje byloje ji netaikytina. Šio sprendimo
229 punkte minėtuose sprendimuose
Magill
ir
IMS Health
bei 628 punkte minėtuose sprendimuose
Tiercé Ladbroke prieš Komisiją
ir
Bronner
nagrinėtas dominuojančios įmonės atsisakymas prekiauti su kitomis įmonėmis ir sutartinėmis priemonėmis leisti joms naudoti
turtą, į kurį teisės sistemoje iš esmės suteikiama išimtinė teisė. Kaip sutinka pačios ieškovės, leidimas pateikti rinkai
nesuteikė AZ jokios išimtinės teisės, išskyrus 6 ar 10 metų trunkantį institucijoms pateiktų duomenų ir informacijos išimtinumo
terminą. Tačiau šioje byloje minėtas terminas pasibaigė. Komisijos teigimu, pasibaigus išimtinumo terminui, antrasis pareiškėjas
turi teisę nebeteikti institucijoms žinomų duomenų, nes jie jau yra pradinio pareiškėjo dokumentuose. Tačiau AZ siekė padaryti
šią teisę niekinę.
Be to, Komisija pažymi, kad teismų praktika dėl „esminės infrastruktūros“ netaikoma atvejams, nesusijusiems su dominuojančią
padėtį užimančios įmonės turto perdavimu ar sutarčių sudarymu su asmenimis, kurių ji pati nepasirinko (2006 m. rugsėjo 28 d.
Teisingumo Teismo nutartis
Unilever Bestfoods prieš Komisiją
, C‑552/03 P, Rink. p. I‑9091 ir šio sprendimo 631 punkte minėto Sprendimo
Van den Bergh Foods prieš Komisiją
161 punktas). Komisija nesutinka, kad leidimą farmacijos institucijoms remtis originalios paraiškos dokumentuose esančia
informacija, neatskleidžiant jos konkurentams ir tretiesiems asmenims, galima laikyti susijusiu su poreikiu perduoti turtą.
Jos nuomone, ši byla susijusi ne su intelektinės nuosavybės teisėmis ar pasyviu atsisakymu padėti konkurentams, pradedant
su jais prekiauti, o su aktyviu elgesiu, kuriuo siekta neleisti konkurentams patekti į rinką. Šioje byloje dominuojančią padėtį
užimanti įmonė aktyviai siekė pašalinti savo konkurentus iš rinkos tuo metu, kai baigė galioti jos nuosavybės ir išimtinės
teisės, pasinaudodama teisės aktais taip, kad neleistų įgyvendinti juose numatytos sistemos, pagal kurią, pasibaigus medicinos
institucijoms pateiktos informacijos išimtinumo terminui, generiniams produktams leidžiama patekti į rinką.
Dėl ieškovių pozicijos, kad skirtumas tarp aktyvaus leidimų pateikti rinkai išregistravimo ir sulaukimo, kol savaime pasibaigs
jų galiojimas, neturi reikšmės EB 82 straipsnio taikymui, Komisija pažymi, pirma, kad ginčijamame sprendime ji nenagrinėjo
hipotetinio atvejo, kai AZ būtų sulaukusi, kol savaime pasibaigs leidimų galiojimas, nes ji tik konstatavo piktnaudžiavimą
dominuojančia padėtimi pagal šios bylos faktines aplinkybes. Vis dėlto ji priduria, jog bet kuriuo atveju šio sprendimo 626 punkte
minėtas Sprendimas
British Leyland prieš Komisiją
leidžia pasiremti argumentu, kad palikimas leidimo galioti iki jo termino pabaigos, įgyvendinant konkurentų išstūmimo strategiją,
kuriai būdingos šioje byloje nustatytos ypatybės, gali reikšti piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi. Atsižvelgiant į tai,
tokia konkurentų išstūmimo strategija, kuriai būdingos visos šioje byloje nustatytos ypatybės, išskyrus aktyvius prašymus
išregistruoti leidimus, yra neįtikėtina, turint omenyje tai, kad esminis konkurentų išstūmimo strategijos elementas, turintis
užtikrinti įvairių veiksnių sinchroniškumą, yra leidimų galiojimo pabaigos momento pasirinkimas, nes siekiamas tikslas yra
išstumti generinius vaistus ir lygiagrečią prekybą. Šiuo atžvilgiu Komisija pažymi, kad, priešingai nei prašymas išregistruoti
leidimą, leidimo galiojimo pasibaigimas dėl jo termino neatnaujinimo yra įvykis, kurį galima numatyti.
Be to, Komisija teigia, kad prašymas išregistruoti produktą Danijoje, Norvegijoje ir Švedijoje, siekiant išstumti konkurentus,
nelaikytinas veiksmu, susijusiu su AZ leidimo pateikti rinkai esme, kaip tik, atvirkščiai, tai buvo mėginimas ir toliau neįsileisti
konkurentų, įmonei jau nebeturint išimtinių teisių, leidžiančių juos išstumti. Šiuo atžvilgiu ji nurodo ginčijamo sprendimo
843 konstatuojamąją dalį.
Komisija taip pat nurodo, kad nors galima rasti analogijos su bylomis, susijusiomis su atsisakymu suteikti prieigą prie nuosavybes
teise priklausančio turto, reikia pažymėti, kad AZ strategija reiškėsi neleidimu pateikti rinkai jos nebeparduodamo produkto,
nepaisant to, kad jis turėjo paklausą; šitoks piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi atvejis konstatuotas šio sprendimo 229 punkte
minėtame Sprendime
Volvo
ir 1988 m. spalio 5 d. Teisingumo Teismo sprendime
CIRCA ir Maxicar
(53/87, Rink. p. 6039). Šiuo atžvilgiu Komisija nesutinka, kad generinių vaistų gamintojai ar lygiagretūs importuotojai ketino
kopijuoti AZ jau siūlomą produktą.
Komisija taip pat atmeta ieškovių argumentą, susijusį su prašymo išregistruoti leidimą teisėtumu pagal farmacijos teisę. Šiuo
atžvilgiu ji pažymi, kad piktnaudžiaujamo elgesio neteisėtumas pagal EB 82 straipsnį nesiejamas su tuo, ar šis elgesys atitinka
kitą teisinę tvarką, ir kad daugeliu atvejų piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi reiškiasi elgesiu, kuris kitu atveju pagal
kitas teisės šakas, išskyrus konkurencijos teisę, yra teisėtas. Todėl Komisija ginčijamame sprendime nekvestionuoja ieškovių
pateikiamo farmacijos teisės aiškinimo. Ji tik konstatuoja, kad dominuojančios įmonės prašymas anksčiau laiko išregistruoti
leidimus pateikti rinkai
Losec
kapsules, įgyvendinant bendrą planą, kuriuo siekta sukliudyti patekti į rinką generiniams vaistams ir lygiagrečiam importui
ir kuris gali turėti tokį poveikį, prieštarauja EB 82 straipsniui (ginčijamo sprendimo 817–820 konstatuojamosios dalys).
Dėl tariamo nepiktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi bet kuriuo atveju
Pirmiausia Komisija neigia, kad ginčijamame sprendime AZ nustatyta pozityvi pareiga prašyti pratęsti leidimo pateikti rinkai
galiojimą. Piktnaudžiavimas buvo prašymas anksčiau laiko išregistruoti leidimą pateikti rinkai omeprazolio kapsules Švedijoje,
Danijoje ir Norvegijoje, ir tai reikia skirti nuo atvejo, kai sulaukiama, kol leidimas savaime nustos galioti, neprašant pratęsti
jo galiojimo. Ji patikslina, jog ginčijamame sprendime nekonstatuota, kad AZ būtų laikoma piktnaudžiavusia dėl to, jog neprašė
pratęsti leidimo pateikti rinkai galiojimo.
Komisija atmeta ieškovių nurodytą aplinkybę, kuria jos siekia pateisinti prašymus anksčiau laiko išregistruoti leidimus pateikti
rinkai trijose nagrinėjamose šalyse, t. y. leidimo pateikti rinkai turėtojui tenkančius svarbius farmakologinio budrumo srities
įpareigojimus. Komisija pažymi, kad AZ bet kuriuo atveju privalėjo laikytis farmakologinio budrumo srities įpareigojimų kaip
leidimo pateikti rinkai
Losec
kapsules Ispanijoje, Italijoje, Austrijoje, Prancūzijoje, Vokietijoje ir Nyderlanduose turėtoja, todėl ji privalėjo rinkti
ir pateikti įvairių valstybių narių institucijoms tokią pačią informaciją. Taigi jeigu AZ nebūtų padavusi prašymų anksčiau
laiko išregistruoti leidimus pateikti rinkai, ji būtų patyrusi tik nereikšmingų papildomų išlaidų ar nereikšmingą biurokratinę
naštą.
Be to, užtikrinti farmakologinio budrumo srities įpareigojimų, laikantis Direktyvos 75/319 reikalavimų, vykdymą paprastai
galima bendradarbiaujant su nacionalinėmis kitų valstybių narių institucijomis, susipažįstant su gamintojo pateiktais dokumentais
ir duomenimis, susijusiais su senąja produkto versija tose valstybėse narėse, kur ši versija vis dar parduodama pagal galiojantį
leidimą pateikti rinkai (2002 m. rugsėjo 10 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Ferring
, C‑172/00, Rink. p. I‑6891, 36 ir 38 punktai). Komisija taip pat pažymi, kad AZ neprašė išregistruoti leidimų pateikti rinkai
Vokietijoje ir Nyderlanduose, nepaisant to, kad šiose rinkose kapsulės buvo išimtos iš apyvartos. Be to, nė viename iš AZ
strateginių dokumentų tariama našta, susijusi su leidimų pateikti rinkai išlaikymu, nebuvo paminėta kaip aplinkybė, į kurią
reikia atsižvelgti priimant sprendimą dėl jų išregistravimo.
Antra, Komisija atmeta ieškovių argumentą, jog AZ konkurentai galėjo remtis paskelbta literatūra, kad gautų leidimą pateikti
rinkai Direktyvos 65/65 4 straipsnio trečios pastraipos 8 dalies a punkto ii papunktyje numatyta procedūra. Komisijos nuomone,
ieškovių analizė klaidingai grindžiama prielaida, paremta „esminės infrastruktūros“ teorija, kad prašymai išregistruoti leidimus
negali būti piktnaudžiaujamo pobūdžio, nebent supaprastinta procedūra yra neišvengiamai būtina, kad generiniai vaistai ir
lygiagretus importas galėtų patekti į rinką. Jos nuomone, aplinkybė, kad taisyklėse numatytas alternatyvus būdas įregistruoti,
neįteisina elgesio, kuriuo konkurentams siekiama neleisti pasinaudoti supaprastinta procedūra, kurią teisės aktų leidėjas
yra numatęs, kad palengvintų generinių vaistų patekimą į rinką. Be to, teorinės galimybės pasinaudoti alternatyviu būdu negalima
atsieti nuo netikrumo laipsnio dėl to, ar pavyks šiuo būdu sėkmingai pasinaudoti, ir nuo išlaidų bei laiko, reikalingų mėginant
šiuo būdu gauti leidimą. Kaip nurodyta ginčijamo sprendimo 851 ir 852 konstatuojamosiose dalyse, apskritai šis būdas retai
kada naudojamas ir niekada nebuvo panaudotas omeprazoliui. Galimybė sėkmingai pasinaudoti šiuo alternatyviu būdu buvo neaiški,
nes šios bylos aplinkybės buvo apibūdinamos kaip „ginčytinos“ ir bet kuriuo atveju būtų tekę sugaišti daug laiko. Komisija
priduria, kad ieškovės neginčija jos išvadų ginčijamo sprendimo 852–854 konstatuojamosiose dalyse. Ji teigia, kad dideli sunkumai,
susiję su minėtu alternatyviu būdu, yra svarbi aplinkybė, į kurią reikia atsižvelgti, nes jie nulemia, kiek išstumiantis AZ
elgesys galėjo būti praktiškai.
Komisija šiuo atžvilgiu teigia, kad antrasis piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi yra klasikinis elgesio, kuriuo didinamos
konkurentų išlaidos, pavyzdys. Šiuo požiūriu tai, kad konkurentai taip pat galėjo pasinaudoti visa leidimo pateikti rinkai
gavimo procedūra, nepašalina šio elgesio piktnaudžiaujamo pobūdžio.
Dėl ieškovių argumento, kuriuo jos kaltina Komisiją nenurodžius, kiek laiko konkuruojantiems produktams tektų sugaišti, norint
patekti į rinką, pasinaudojant paskelbta literatūra paremta procedūra, Komisija nurodo, jog to neįmanoma įvertinti, atsižvelgiant
į hipotetinį šio alternatyvaus būdo pobūdį. Bet kuriuo atveju, pasinaudodami minėta galimybe konkurentai būtų sugaišę daug
laiko, t. y. keletą mėnesių, neapsiribojant 210 dienų terminu, taikomu bylos aplinkybių laikotarpiu (ir ne 120 dienų, kaip
teigia ieškovės), nes apie išregistravimą generinių vaistų gamintojams buvo pranešta
post factum
ir tik tada turėjo būti pradėtas duomenų paieškos, gavimo ir kaupimo procesas. Be to, konkurentų privertimas sugaišti laiko
reiškė labai dideles papildomas pardavimo pajamas, atsižvelgiant į tuometinę
Losec
pardavimo apimtį. Komisija taip pat pažymi, kad sugaišinti konkurentų laiką buvo svarbu tam tikru momentu, nes taip derybose
dėl esomeprazolio, kitos kartos PSI, kuriuos AZ ketino pateikti rinkai, buvo galima išsiderėti didesnes kompensavimo kainas.
Komisija pažymi, jog pati AZ manė, kad paskelbta literatūra paremtos procedūros naudojimas omeprazoliui nekelia didelės grėsmės,
nes savo strateginėje analizėje, susijusioje su tuo, kaip geriausiai užkirsti kelią generinių vaistų patekimui į rinką, ji
šiai procedūrai neskyrė jokio dėmesio (ginčijamo sprendimo 853 konstatuojamoji dalis).
Be to, Komisija ginčija S. parodymų reikšmingumą. Ji pažymi, jog nėra įrodymų, kad S. išsamiai patikrino visą esamą literatūrą,
ir nurodo, jog šis asmuo neginčija, kad paraiškos padavimas remiantis „nusistovėjusiu medicininiu naudojimu“ ilgai užtruktų.
Komisija taip pat remiasi Danijos agentūros gynybos argumentais Danijos teismuose, kad, taikant Direktyvos 65/65 4 straipsnio
trečios pastraipos 8 dalies a punkto ii papunktyje numatytą tvarką, pareiškėjas privalo įrodyti vaisto nekenksmingumą ir veiksmingumą,
pateikdamas bibliografinius dokumentus, pagrįstus išsamiais ir brangiai kainuojančiais tyrimais, kuriuos ne visada įmanoma
atlikti.
Galiausiai, Komisijos teigimu, antrasis piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi susijęs ne su teisminiais ginčais, kuriuose
AZ galėjo dalyvauti, kad apgintų savo leidimus pateikti rinkai, bet su prašymais išregistruoti leidimus pateikti rinkai
Losec
kapsules, paduotais siekiant neleisti generiniam omeprazoliui ir lygiagrečiam importui patekti į rinką arba šį patekimą į
rinką pavėlinti.
c)     Bendrojo Teismo vertinimas
Teisės aktai
Pirmiausia reikia pažymėti, kad Direktyvos 65/65 4 straipsnio trečios pastraipos 8 dalies a punkto iii papunktyje nustatyta
supaprastinta procedūra, kuria siekta vaistų, iš esmės panašių į vaistus, kurių atžvilgiu jau išduoti leidimai, gamintojams
suteikti galimybę sutaupyti laiko ir išlaidų, reikalingų duomenims, susijusiems su farmakologinių ir toksikologinių bandymų
bei klinikinių tyrimų rezultatais, rinkti ir išvengti bandymų su žmonėmis ir gyvūnais kartojimo, jeigu tai nėra neišvengiamai
būtina. Tačiau nustatydamas sąlygas, kurias reikia įvykdyti, kad būtų galima pasinaudoti šia supaprastinta procedūra, teisės
aktų leidėjas atsižvelgė ir į naujoves diegiančių įmonių interesus, visų pirma nustatydamas šios procedūros sąlygą, kad referencinio
vaisto atžvilgiu Bendrijoje turi būti išduotas leidimas jau 6 arba 10 metų (šio sprendimo 630 punkte minėto Sprendimo
Generics (UK) ir kt.
4, 72 ir 73 punktai ir 617 punkte minėto Sprendimo
AstraZeneca
42 ir 43 punktai).
Taigi minėta nuostata originalaus patentuoto vaisto savininkui suteikiama išimtinė teisė 6 arba 10 metų nuo pirmojo leidimo
pateikti rinkai išdavimo Bendrijoje naudoti šio vaisto dokumentuose pateiktus farmakologinių ir toksikologinių bandymų bei
klinikinių tyrimų rezultatus. Šį išimtinumo laikotarpį teisės aktų leidėjas nustatė siekdamas užtikrinti, viena vertus, naujoves
diegiančių įmonių interesų ir, kita vertus, iš esmės panašių produktų gamintojų interesų bei intereso išvengti bandymų su
žmonėmis ir gyvūnais kartojimo, jeigu jie nėra būtini, pusiausvyrą (šiuo atžvilgiu žr. šio sprendimo 630 punkte minėto Sprendimo
Generics (UK) ir kt.
81 ir 83 punktus).
Todėl pasibaigus 6 arba 10 metų terminui, kuris pradedamas skaičiuoti nuo pirmojo leidimo pateikti rinkai išdavimo, Direktyva
65/65 originalaus patentuoto produkto savininkui nebesuteikiama išimtinė teisė naudoti šio produkto dokumentuose pateiktus
farmakologinių ir toksikologinių bandymų bei klinikinių tyrimų rezultatus. Atvirkščiai, minėtoje direktyvoje į šią informaciją
leidžiama atsižvelgti nacionalinėms institucijoms, išduodant leidimus pateikti rinkai iš esmės panašius produktus minėtos
direktyvos 4 straipsnio trečios pastraipos 8 dalies a punkto iii papunktyje numatyta supaprastinta procedūra.
Tačiau Teisingumo Teismas yra pripažinęs, kad interesas apsaugoti visuomenės sveikatą, kuris yra pagrindinis Direktyvos 65/65
tikslas, reikalauja, kad tam, jog paraišką išduoti leidimą pateikti rinkai generinį vaistą būtų galima nagrinėti pagal Direktyvos
65/65 4 straipsnio trečios pastraipos 8 dalies a punkto iii papunktyje numatytą supaprastintą procedūrą, šios paraiškos padavimo
dieną atitinkamoje valstybėje narėje turi vis dar galioti leidimas pateikti rinkai referencinį vaistą, todėl šis interesas
neleidžia naudotis supaprastinta procedūra po leidimo pateikti rinkai referencinį vaistą išregistravimo (šio sprendimo 617 punkte
minėto Sprendimo
AstraZeneca
49–54 punktai).
Iš to, kas nurodyta, darytina išvada, kad dėl priežasčių, susijusių su visuomenės sveikatos apsauga, išregistravus leidimą
pateikti rinkai originalų patentuotą vaistą, asmeniui, paduodančiam paraišką išduoti leidimą pateikti rinkai iš esmės panašų
vaistą, užkertamas kelias pasinaudoti Direktyvos 65/65 4 straipsnio trečios pastraipos 8 dalies a punkto iii papunktyje numatyta
galimybe neatlikti farmakologinių ir toksikologinių bandymų bei klinikinių tyrimų, siekiant įrodyti šio produkto nekenksmingumą
ir veiksmingumą. Todėl nors šioje byloje teisės aktais AZ nebesuteikta išimtinė teisė naudoti vaisto dokumentuose pateiktų
farmakologinių ir toksikologinių bandymų bei klinikinių tyrimų rezultatų, griežti visuomenės sveikatos apsaugos reikalavimai,
kuriais remdamasis Teisingumo Teismas aiškino Direktyvą 65/65, leido jai, išregistruojant savo leidimus pateikti rinkai, užkirsti
kelią pagal Direktyvos 65/65 4 straipsnio trečios pastraipos 8 dalies a punkto iii papunktyje numatytą supaprastintą procedūrą
įsigyti leidimus pateikti rinkai iš esmės panašius vaistus, į kuriuos generinių vaistų gamintojai vis vien turėjo teisę, arba
apsunkinti šių leidimų įsigijimą.
Dėl Komisijos teisinės pozicijos
EB 82 straipsnyje dominuojančią padėtį užimančiai įmonei, nepaisant priežasčių, dėl kurių ji šią padėtį užima, nustatyta ypatinga
atsakomybė taikant metodus, neturinčius nieko bendro su konkuravimu pranašumais, nekliudyti tikrai, neiškreiptai konkurencijai
bendrojoje rinkoje (šiuo atžvilgiu žr. šio sprendimo 30 punkte minėto Sprendimo
Nederlandsche Banden‑Industrie-Michelin prieš Komisiją
57 punktą; 1994 m. spalio 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Tetra Pak prieš Komisiją
, T‑83/91, Rink. p. II‑755, 114 punktą ir šio sprendimo 242 punkte minėto 1996 m. spalio 8 d. Sprendimo
Compagnie maritime belge transports ir kt. prieš Komisiją
106 punktą, skaitomus kartu su šio sprendimo 243 punkte minėto Sprendimo
AKZO prieš Komisiją
70 punktu).
Todėl nors tai, kad įmonė užima dominuojančią padėtį, negali atimti iš jos teisės ginti savo komercinius interesus, jeigu
jiems kyla grėsmė (1993 m. balandžio 1 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
BPB Industries ir British Gypsum prieš Komisiją
, T‑65/89, Rink. p. II‑389, 69 punktas), ji negali teisės aktuose nustatytomis procedūromis naudotis taip, kad sukliudytų
konkurentams patekti į rinką arba šį patekimą apsunkintų, jeigu tam nėra motyvų, susijusių su pranašumais konkuruojančios
įmonės teisėtų interesų apsauga, arba objektyvaus pateisinimo.
Ieškovių argumentai, kuriais i) siekiama įtikinti, kad ši byla skiriasi nuo bylų, kuriose priimti: šio sprendimo 242 punkte
minėtas Sprendimas
Compagnie maritime belge transports ir kt. prieš Komisiją
, 626 punkte minėtas Sprendimas
British Leyland prieš Komisiją
ir 242 punkte minėtas Sprendimas
Hilti prieš Komisiją
ir ii) nesutinkama, kad Komisija tinkamai rėmėsi minėtais sprendimais ginčijamo sprendimo 820 konstatuojamojoje dalyje, negali
turėti įtakos minėtai išvadai.
Šioje byloje Bendrasis Teismas, kaip ir ieškovės, pažymi, kad duomenys, susiję su farmakologinių ir toksikologinių bandymų
bei klinikinių tyrimų, kuriuos AZ atliko siekdama gauti leidimą pateikti rinkai originalų vaistą, rezultatais gaunami padarius
investicijas, būtinas, kad AZ galėtų rinkai pateikti
Losec
kapsules. Tokios investicijos yra būdingos veiklai, priskiriamai konkuravimui pranašumais ir galinčiai turėti naudos vartotojams.
Kaip pažymėta šio sprendimo 666–668 punktuose, Direktyvoje 65/65 pripažintas šių investicijų apsaugos interesas, suteikiant
išimtinumo laikotarpį, per kurį šiuos duomenis gali naudoti tik jų savininkas. Tačiau šiam išimtinumo laikotarpiui pasibaigus
pagal Direktyvos 65/65 4 straipsnio trečios pastraipos 8 dalies a punkto iii papunktį originalaus patentuoto vaisto savininkas
praranda išimtinę teisę naudoti vaisto dokumentuose pateiktus farmakologinių ir toksikologinių bandymų bei klinikinių tyrimų
rezultatus, o iš esmės panašių vaistų gamintojai įgyja teisę pasinaudoti šių duomenų buvimu, kad leidimas pateikti rinkai
jiems būtų išduotas pagal supaprastintą procedūrą.
Tokiomis aplinkybėmis reikia konstatuoti, kad pasibaigus minėtam išimtinumo laikotarpiui elgesys, kuriuo generinių vaistų
gamintojams siekiama neleisti įgyvendinti jiems priklausančios teisės pasinaudoti farmakologinių ir toksikologinių bandymų
bei klinikinių tyrimų rezultatais, pateiktais siekiant originalų produktą pateikti rinkai, bet kuriuo atveju nebuvo grindžiamas
teisėta investicijų apsauga, priskiriama konkuravimui pranašumais, nes pagal Direktyvą 65/65 AZ nebeturėjo išimtinės teisės
naudoti šių farmakologinių ir toksikologinių bandymų bei klinikinių tyrimų rezultatų.
Tačiau atrodo, kad, kaip bus išanalizuota išsamiau, nagrinėjant antrąjį ieškinio pagrindą, vienintelė AZ leidimų pateikti
rinkai išregistravimo pasekmė buvo ta, kad pareiškėjai, prašantys išduoti leidimus pateikti rinkai iš esmės panašius vaistus,
prarado galimybę pasinaudoti Direktyvos 65/65 4 straipsnio trečios pastraipos 8 dalies a punkto iii papunktyje numatyta supaprastinta
procedūra ir taip buvo sukliudyta generinių produktų patekimui į rinką arba šis patekimas pavėlintas. Be to, priklausomai
nuo nacionalinių institucijų požiūrio į leidimo pateikti produktą rinkai išregistravimą dėl priežasčių, nesusijusių su visuomenės
sveikata, šis išregistravimas gali sukliudyti lygiagrečiam importui. Klausimas, ar atsižvelgiant į reikšmingas faktines ir
teisines šios bylos aplinkybes Komisija teisiškai pakankamai įrodė, kad leidimų pateikti rinkai
Losec
kapsules išregistravimas galėjo išstumti šio vaisto lygiagretų importą, bus išanalizuotas nagrinėjant antrąjį ieškinio pagrindą.
Be to, aplinkybė, kuria rėmėsi ieškovės, kad AZ turėjo teisę prašyti išregistruoti jos leidimus pateikti rinkai
Losec
kapsules, jokiais būdais nėra pagrindas šiam elgesiui netaikyti EB 82 straipsnyje nustatyto draudimo. Kaip pažymi Komisija,
piktnaudžiaujamo elgesio neteisėtumas pagal EB 82 straipsnį nesiejamas su tuo, ar jis atitinka kitas teisės normas. Šiuo atžvilgiu
reikia pažymėti, kad daugeliu atvejų piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi yra elgesys, kuris pagal kitas teisės šakas,
išskyrus konkurencijos teisę, laikomas teisėtu.
Ieškovės taip pat teigia, kad inkriminuojamo elgesio atitiktį EB 82 straipsniui reikia vertinti remiantis teismų praktikoje
dėl „esminės infrastruktūros“ nustatytais kriterijais.
Dėl šio aspekto pirmiausia reikia pažymėti, kad teismų praktika dėl „esminės infrastruktūros“ yra iš esmės susijusi su aplinkybėmis,
kurioms esant dominuojančią padėtį užimančios įmonės atsisakymas tiekti, visų pirma jai naudojantis nuosavybės teise, gali
reikšti piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi. Taigi ši teismų praktika visų pirma susijusi su atvejais, kai išimtinės teisės,
įgyjamos kaip atlygis už investicijas ar naujovių diegimą, nevaržomas įgyvendinimas gali būti ribojamas neiškreiptos konkurencijos
bendrojoje rinkoje labui (šiuo klausimu žr. generalinio advokato F. Jacobs išvados byloje, kurioje priimtas šio sprendimo
628 punkte minėtas Sprendimas
Bronner
, 57–65 punktus ir šio sprendimo 32 punkte minėto Sprendimo
Microsoft prieš Komisiją
331–333 punktus).
Šiuo atžvilgiu dėl šio sprendimo 668 punkte nurodytų priežasčių reikėtų pažymėti, kad Direktyva 65/65 AZ nebesuteikiama išimtinė
teisė naudoti produkto dokumentuose pateiktų farmakologinių ir toksikologinių bandymų bei klinikinių tyrimų rezultatų, bet,
atvirkščiai, leidžiama į šią informaciją atsižvelgti nacionalinėms institucijoms, joms pagal minėtos direktyvos 4 straipsnio
trečios pastraipos 8 dalies a punkto iii papunktyje numatytą supaprastintą procedūrą išduodant leidimą pateikti rinkai iš
esmės panašius vaistus. Kaip pažymėta šio sprendimo 667 punkte, 6 arba 10 metų terminas, per kurį originalaus vaisto savininkas
turi išimtinę teisę naudoti vaisto dokumentuose pateiktus farmakologinių ir toksikologinių bandymų bei klinikinių tyrimų rezultatus,
teisės aktų leidėjo nustatytas siekiant užtikrinti, viena vertus, naujoves diegiančių įmonių interesų ir, kita vertus, iš
esmės panašių produktų gamintojų interesų bei intereso išvengti nereikalingo bandymų su žmonėmis ar gyvūnais kartojimo pusiausvyrą.
Tiek, kiek ieškovės teigia, jog minėta informacija laikytina ją pateikusios įmonės nuosavybe, atsižvelgiant į tai, kad, kaip
pažymi Komisija, ji bet kuriuo atveju niekada nėra viešinama ar atskleidžiama pareiškėjams, prašantiems išduoti leidimą pateikti
rinkai iš esmės panašius produktus, nepaneigiama, kad Direktyva 65/65 ši nuosavybės teisė bet kuriuo atveju buvo apribota,
4 straipsnio trečios pastraipos 8 dalies a punkto iii papunktyje numačius supaprastintą procedūrą, pagal kurią nacionalinės
institucijos gali remtis kartu su pradine paraiška išduoti leidimą pateikti rinkai pateiktais duomenimis.
Todėl nagrinėjamas elgesys susijęs ne su atsisakymu leisti susipažinti su vaisto dokumentuose pateiktais farmakologinių ir
toksikologinių bandymų bei klinikinių tyrimų rezultatais, nes bet kuriuo atveju AZ negali, pasinaudodama tariama nuosavybėse
teise, neleisti nacionalinėms institucijoms remtis nagrinėjamais duomenimis, joms taikant supaprastintą procedūrą. Nagrinėjamas
elgesys susijęs su veiksmais, kurių ėmusis, leidimai pateikti rinkai buvo išregistruoti, kad nebūtų įmanoma taikyti Direktyvos
65/65 4 straipsnio trečios pastraipos 8 dalies a punkto iii papunktyje numatytos supaprastintos procedūros, taigi ir šioje
nuostatoje numatyto farmakologinių ir toksikologinių bandymų bei klinikinių tyrimų informacijos išimtinio naudojimo apribojimo.
Kaip matyti iš šio sprendimo 617 punkte minėto Sprendimo
AstraZeneca
(49–54 punktų), priežastis, dėl kurios, išregistravus leidimą pateikti rinkai referencinį vaistą, tampa nebeįmanoma pasinaudoti
Direktyvos 65/65 4 straipsnio trečios pastraipos 8 dalies a punkto iii papunktyje numatyta supaprastinta procedūra, yra ne
rūpestis užtikrinti, kad referencinio vaisto gamintojui priklausytų išimtinė teisė į jo pateiktus duomenis, bet kad būtų apsaugota
visuomenės sveikata, o tai yra pagrindinis Direktyvos 65/65 tikslas.
Tokiomis aplinkybėmis teismų praktika dėl „esminės infrastruktūros“, kurią nurodo ieškovės, negali būti taikoma šioje byloje
nagrinėjamoms faktinėms aplinkybėms.
Dėl tariamo nepiktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi bet kuriuo atveju
Ieškovės aiškina, kad AZ nebeturėjo komercinio intereso pardavinėti
Losec
kapsules ir todėl išlaikyti leidimą pateikti rinkai, nes dėl to jai būtų tekę nuolat vykdyti „atnaujinimo“ ir farmakologinio
budrumo srities įpareigojimus.
Šiuo atžvilgiu pirmiausia reikia pažymėti, kad šis argumentas, susijęs su objektyviu pateisinimu, pirmą kartą pateiktas nagrinėjant
bylą Bendrajame Teisme. Reikia pažymėti, kad nors Komisija privalo atsižvelgti į galimą elgesio, galinčio reikšti piktnaudžiavimą
dominuojančia padėtimi, objektyvų pateisinimą, nagrinėjama įmonė vis vien privalo šį objektyvų pateisinimą pateikti per administracinę
procedūrą kartu su jį patvirtinančiais argumentais bei įrodymais (šiuo atžvilgiu žr. 2007 m. kovo 15 d. Teisingumo Teismo
sprendimo
British Airways prieš Komisiją
, C‑95/04 P, Rink. p. I‑2331, 69 punktą ir šio sprendimo 32 punkte nurodyto Sprendimo
Microsoft prieš Komisiją
1144 punktą). Visų pirma taip yra tuo atveju, kai šis objektyvus pateisinimas yra žinomas tik nagrinėjamai įmonei arba jeigu
ji gali geriau negu Komisija atskleisti šio pateisinimo buvimą ir įrodyti jo reikšmingumą.
Pagal nusistovėjusią teismų praktiką Bendrijos akto teisėtumą reikia vertinti atsižvelgiant į informaciją, kurią Komisija
galėjo turėti tokį aktą priimant. Taigi Bendrijos teisme niekas negali remtis faktinėmis aplinkybėmis, kurios nebuvo nurodytos
per administracinę procedūrą (šiuo atžvilgiu žr. 1979 m. vasario 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Prancūzija prieš Komisiją
, 15/76 ir 16/76, Rink. p. 321, 7 punktą; 2007 m. liepos 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Centeno Mediavilla ir kt. prieš Komisiją
, T‑58/05, Rink. p. II‑2523, 151 punktą ir 2008 m. birželio 25 d. Sprendimo
Olympiaki Aeroporia Ypiresies prieš Komisiją
, T‑268/06, Rink. p. II‑1091, 55 punktą).
Šiuo atžvilgiu, kaip teigia Komisija, AZ vidaus dokumentuose, susijusiuose su jos komercine strategija, niekada nebuvo paminėta
našta, susijusi su farmakologinio budrumo srities įpareigojimais. Kadangi šiuose dokumentuose visiškai nebuvo užsiminta apie
minėtą objektyvų pateisinimą, Komisija negalėjo apie jį sužinoti ir dėl to bet kuriuo atveju mažai tikėtina, kad leidimai
pateikti rinkai išregistruoti dėl tokio motyvo.
Be to, neginčijama, kad AZ neprašė išregistruoti jos leidimų pateikti rinkai Vokietijoje, Austrijoje, Ispanijoje, Prancūzijoje,
Italijoje ir Nyderlanduose. Bendrasis Teismas konstatuoja, jog ieškovės neįrodė, kad papildoma našta, kuri būtų tekusi AZ,
jeigu ji nebūtų išregistravusi savo leidimų pateikti rinkai Danijoje, Norvegijoje ir Švedijoje, būtų buvusi tokia didelė,
kad ją būtų galima laikyti objektyviu pateisinimu.
Kaip per teismo posėdį pažymėjo Komisija, Direktyvos 75/319 29d straipsnyje reikalaujama, kad įmonė, atsakinga už vaisto pateikimą
rinkai i) nedelsdama arba vėliausiai per 15 dienų kompetentingai institucijai praneštų apie bet kokią įtariamą pavojingą nepageidaujamą
poveikį, apie kurį jai praneša sveikatos priežiūros specialistas, ir ii) pateikti kompetentingai institucijai išsamią informaciją
apie bet kokį kitą įtariamą nepageidaujamą poveikį, kartu pateikiant mokslinį įvertinimą. Pranešimai apie kitokį įtariamą
nepageidaujamą poveikį turi būti pateikiami iš karto jų paprašius, o jeigu leidimas pateikti rinkai išduotas anksčiau nei
prieš penkerius metus – kas penkerius metus kartu su paraiška pratęsti leidimo galiojimą.
Neginčijama, kad tuo metu, kai Danijoje, Norvegijoje ir Švedijoje atitinkamai 1998 m. kovo 19 d., spalio 12 d. ir rugpjūčio
20 d. buvo pateikti AZ prašymai išregistruoti leidimus pateikti rinkai
Losec
kapsules, AZ šiuos leidimus turėjo jau gerokai ilgiau nei penkerius metus. Todėl galima daryti pagrįstą prielaidą, jog buvo
mažai tikėtina, kad
Losec
kapsulės gali sukelti pavojingą nepageidaujamą poveikį, kuris iki tol nebuvo užfiksuotas.
Be to, pareiga kas penkerius metus teikti pranešimus apie kitą įtariamą nepageidaujamą poveikį nelaikytina tokiu dideliu farmakologinio
budrumo srities įpareigojimu, kad jį galima būtų laikyti svarbiu objektyviu pateisinimu. Nors tiesa, kad Direktyvos 75/319
29d straipsnyje valstybėms narėms nedraudžiama nustatyti papildomų reikalavimų išduodant leidimus pateikti rinkai, atsakydamos
į Bendrojo Teismo klausimus ieškovės neįrodė, kad Danijos, Norvegijos ir Švedijos institucijos būtų nustačiusios tokius didelius
papildomus įpareigojimus. Kaip Komisija pažymėjo per teismo posėdį, pačių ieškovių atsakymai į Bendrojo Teismo klausimus rodo
ką kita, t. y. kad Vokietijoje, kur AZ niekada nebuvo nutraukusi
Losec
kapsulių pardavimo, valstybės institucijos buvo nustačiusios griežtesnius farmakologinio budrumo srities įpareigojimus nei
Danijoje, Norvegijoje ir Švedijoje.
Ieškovės taip pat neįrodė, kad Danijos, Norvegijos ir Švedijos institucijos Direktyvos 75/319 Va skyriuje nustatytus farmakologinio
budrumo srities įpareigojimus taikė taip skirtingai nuo kitų šalių, kur vis dar buvo parduodamos
Losec
kapsulės, kad dėl to AZ būtų tekę laikytis didelių papildomų farmakologinio budrumo srities įpareigojimų.
Dėl visų šių priežasčių reikia atmesti ieškovių argumentą, kuris pirmą kartą buvo pateiktas nagrinėjant bylą Bendrajame Teisme,
kad šioje byloje farmakologinio budrumo srities įpareigojimai, kurių AZ privalėjo laikytis Danijoje, Norvegijoje ir Švedijoje,
laikytini aplinkybe, objektyviai pateisinančia prašymus šiose šalyse išregistruoti leidimus pateikti rinkai
Losec
kapsules.
Ieškovės taip pat teigia, kad inkriminuojamo elgesio negalima laikyti piktnaudžiavimu dominuojančia padėtimi, nes bet kuriuo
atveju potencialūs konkurentai galėjo pasinaudoti Direktyvos 65/65 4 straipsnio trečios pastraipos 8 dalies a punkto ii papunktyje
numatyta tvarka, pagal kurią patentuoto vaisto, kuriam prašoma išduoti leidimą pateikti rinkai, pripažintą veiksmingumą ir
priimtiną jo saugumo lygį pareiškėjui leidžiama įrodyti tiesiog pateikiant išsamias nuorodas į paskelbtą mokslinę literatūrą.
Be to, jos priekaištauja, kad Komisija neįvertino, kiek laiko teko sugaišti generinius vaistus gaminančioms konkuruojančioms
įmonėms. Šių kartu su antruoju ieškinio pagrindu dar kartą pateiktų argumentų pagrįstumas bus patikrintas šio sprendimo 829–835 punktuose,
nagrinėjant antrąjį ieškinio pagrindą.
Nepaveikiant minėtų argumentų pagrįstumo nagrinėjimo, dėl visų nurodytų priežasčių reikia konstatuoti, jog nė vienas ieškovių
argumentas neleidžia nustatyti, kad Komisija būtų padariusi teisės klaidą, antruoju atveju inkriminuojamą elgesį kvalifikuodama
kaip piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi. Todėl pirmąjį ieškinio pagrindą reikia atmesti, tačiau tai neturi įtakos paskesnei
pirmesniame punkte nurodytų argumentų pagrįstumo patikrai.
3.
Dėl antrojo (ieškinio) pagrindo, susijusio su fakto klaidomis
a)     Ieškovių argumentai
Ieškovių teigimu, normalu, kad bebaigiančio galioti patento savininkas siekia gauti pelno iš produkto pardavimo ir išlaikyti
jo rinkos dalį. Todėl jis įvairiais būdais sieks sukliudyti generinių vaistų gamintojų ir lygiagrečių importuotojų pardavimams
arba juos kuo labiau sumažinti, ir tai yra įprastas konkuravimo būdas Sąjungos farmacijos produktų rinkose. Šiuo atžvilgiu
Komisijos nurodytuose dokumentuoe nėra nieko neįprasto, nes jie tik patvirtina įprastus bet kurios farmacijos įmonės, praradusios
arba beprarandančios svarbų patentą, tikslus ir rūpesčius. Todėl ieškovės nesutinka su tuo, jog aplinkybė, konstatuota ginčijamo
sprendimo 798 ir 799 konstatuojamosiose dalyse, kad AZ siekė nurodyto tikslo sukliudyti lygiagrečiai prekybai ir generiniams
vaistams patekti į rinką arba šį patekimą pavėlinti, gali būti kaltinimo motyvas. Nuomonė, kad AZ negalėjo teisėtai siekti
tokio tikslo, reikštų draudimą šiai įmonei konkuruoti su savo konkurentais. Šiuo atžvilgiu jos nesutinka, kad leidimo pateikti
rinkai produktą, kuris pats buvo išimtas iš apyvartos, išregistravimas yra veiksmas, kurio negalima priskirti konkuravimui
pranašumais, ir nurodo ginčijamo sprendimo 842 konstatuojamąją dalį, kurioje Komisija pripažino, kad leidimų pateikti rinkai
tikslas nėra padėti generiniams vaistams patekti į rinką.
Be to, ieškovių teigimu, leidimo pateikti rinkai išregistravimas nėra neteisėtas. Jos nesutinka su tuo, kad leidimai buvo
išregistruoti siekiant vienintelio ar pagrindinio tikslo sukliudyti išduoti leidimus generiniams vaistams ir lygiagrečiam
importui.
Losec
tabletės nagrinėjamose šalyse pateiktos rinkai, nes jos buvo geresnės kokybės produktas, ir vietos platinimo įmonės manė,
jog rinkoje geriau turėti tik vieną produktą. Atsižvelgiant į tai, kad AZ keitė vieną produktą kitu, natūralu, kad ji išregistravo
leidimą pateikti rinkai produktą, kurio nebegamino.
Ieškovės nurodo, jog Komisija nepateikia pakankamai įrodymų EB 82 straipsnio pažeidimui konstatuoti, ir pažymi, kad Komisija
pati pripažino turėjusi mažai įtikinamų įrodymų (2004 m. vasario 16 ir 17 d. žodinio proceso stenograma, p. 162). Ginčijamas
sprendimas grindžiamas vien prielaidomis, nepagrįstai ir neteisingai padarytomis, remiantis AZ pateiktais dokumentais. Komisija
neapklausė dokumentų, kuriais remiasi, autorių ir neatliko nepriklausomų tyrimų, susijusių su generiniais vaistais, lygiagrečiu
importu, vaistų agentūromis ar vartotojais.

Losec
MUPS sukūrimo ir pardavimo motyvai
Ieškovių teigimu,
Losec
MUPS buvo sukurtos kaip geresnis produktas. Jos aiškina, kad
Losec
veiklioji medžiaga omeprazolis, veikiama rūgščios skrandžio aplinkos, greitai suyra ir tampa neveiksminga. Todėl
Losec
kapsulės, išleistos į apyvartą 1988 m., buvo padengtos rūgščiai atsparia medžiaga ir įvilktos į želatinos apvalkalą, neišleidžiantį
veikliosios medžiagos skrandyje ir leidžiantį ją įsisavinti plonojoje žarnoje. Tačiau
Losec
kapsulės turėjo tam tikrų trūkumų [
konfidencialu
].
1991 m.
Astra
atliko galimybių tyrimą dėl naujos skaidžios
Losec
tabletės, kurią sudarytų keli šimtai rūgščiai atsparia medžiaga padengtų apvalkalų su omeprazoliu, vadinamųjų „Multiple Units
Pellets System“ (MUPS), sukūrimo, o 1994 m., po kelerius metus trukusių papildomų tyrimų, nusprendė pradėti jas kurti. Dėl
naujojo gamybos proceso patentinės apsaugos kreiptasi padavus paraišką su nuorodos numeriu WO 96/1623, o jos „pirmumo data“
buvo 1994 m. sausio 8 d. Ieškovės aiškina, kad AZ, kurdama tinkamą tablečių sudėtį, dar patyrė nemažai sunkumų, ir galiausiai
1998 m.
Losec
MUPS paruoštos išleisti į apyvartą. Ieškovių teigimu, sprendimas išleisti
Losec
MUPS į apyvartą nebuvo priimtas anksčiau, nes reikėjo laiko MUPS sukūrimui bei išsamių dokumentų, pateiktinų vietos reguliavimo
institucijoms, parengimui.
Ieškovės teigia, kad nors sprendimą kurti
Losec
MUPS
Astra
priėmė centriniu lygmeniu, nes tam reikėjo sutelkti didelius mokslinių tyrimų ir plėtros išteklius, vietos platinimo įmonėms,
atsižvelgus į vietos aplinkybes, buvo palikta nuspręsti, kada produktą išleisti į apyvartą ir kokiu būdu tai padaryti. AZ
centrinė rinkodaros grupė ragino vietos įmones išleisti
Losec
MUPS į apyvartą dėl šio produkto pranašumų ir prižiūrėjo
Losec
MUPS išleidimo į apyvartą bei, kai to reikėjo,
Losec
kapsulių išėmimo iš apyvartos grafiką, kad užtikrintų tvarkingą ir savalaikį abiejų produktų pateikimą rinkoms.

Losec
MUPS skirtingose nacionalinėse rinkose buvo išleistas į apyvartą skirtingu laiku dėl šiose rinkose vyravusių skirtingų sąlygų
ir laiko, kurio reikėjo paraiškų išduoti leidimus pateikti rinkai parengimui. Sprendimas neišleisti šio produkto į apyvartą
Ispanijoje, Italijoje, Graikijoje, Austrijoje, Portugalijoje ir Prancūzijoje buvo paremtas komerciniais motyvais. Ieškovės
teigia, kad vietos platinimo įmonės negrindė savo strategijų savo sprendimų poveikiu lygiagrečiai prekybai ar generinių vaistų
patekimui į rinką ir nebuvo numačiusios sukliudyti generiniams vaistams patekti į rinką. Tačiau jos neneigia, jog AZ centrinė
rinkodaros grupė numatė, kad
Losec
kapsulių išėmimas iš apyvartos susijęs su grėsme, jog, MUPS nepasiteisinus, generinių vaistų kapsulės išpopuliarės MUPS nenaudai.
Be to, AZ centrinė grupė taip pat įvertino vietos platinimo įmonių priimtų sprendimų poveikį į rinką ateinantiems generiniams
vaistams ir lygiagretiems importuotojams. Todėl pati Komisija pripažino, kad teisiniai veiksmai, kurių imtasi prieš generinių
vaistų pateikimą rinkai ir lygiagretų importą, vietos platinimo įmonėms priėmus sprendimus išregistruoti leidimus pateikti
rinkai, nereiškė piktnaudžiavimo.
Jungtinėje Karalystėje [
konfidencialu
].
Po minėto susitikimo AZ centrinė koordinavimo grupė įvertino leidimų pateikti rinkai
Losec
kapsules išregistravimo poveikį generinių vaistų gamintojams ir lygiagretiems importuotojams. Tačiau ieškovės tvirtina, kad
sprendimą dėl to, ar pateikti
Losec
MUPS rinkai, ar išimti iš apyvartos
Losec
kapsules ir, jeigu taip, ar išregistruoti susijusį leidimą pateikti rinkai
Losec
kapsules, priėmė vietos platinimo įmonės, o ne
Astra
centrinė koordinavimo grupė.
Dėl Švedijos ieškovės aiškina, kad 1995 m. birželio mėn.
Astra
visame pasaulyje veikiančioms platinimo įmonėms pateikė raštą „Minisignal“, kuriame pranešė apie
Losec
MUPS kūrimą ir prie kurio pridėjo klausimyną dėl atitinkamų platinimo įmonių planų, susijusių su naujuoju produktu. 1996 m.
vasario mėn. Švedijoje įsikūrusi platinimo įmonė atsakė į „Minisignal“, nurodžiusi, kad Švedijoje būtų parduodamos ir
Losec
kapsulės, ir
Losec
MUPS, tačiau ilgainiui
Losec
kapsulės būtų išimtos iš apyvartos, atsižvelgiant į tai, ar vartotojai pripažins naujos sudėties produktą.
1997 m. sausio mėn. platinimo įmonėms faksimile pranešta, kad yra parengti
Losec
MUPS dokumentai, kuriais jos galės naudotis paduodamos paraiškas išduoti leidimus pateikti rinkai, ir šie dokumentai galės
būti joms persiųsti pagal pageidavimą. Todėl vietos platinimo įmonės galėjo nuspręsti, ar prašyti dokumentų, tada atitinkamai
– ar kreiptis dėl leidimo pateikti rinkai išdavimo ir ar išleisti produktą į apyvartą, o jeigu taip, tai kada tai padaryti.
1997 m. gegužės 2 d.
Astra Sweden
Švedijoje kreipėsi dėl leidimo pateikti rinkai
Losec
MUPS išdavimo ir jis jai išduotas 1997 m. gruodžio 19 d. Ieškovių teigimu, atlikusi keturis rinkos tyrimus (įskaitant 1998 m.
pavasarį atliktą tyrimą) ir pacientų pageidavimų apklausą, ši platinimo įmonė nusprendė ilgainiui išimti
Losec
kapsules iš apyvartos. Kaip
Astra Sweden
nurodė atsakyme į „Minisignal“, šie tyrimai parodė, kad
Losec
kapsules reikia visiškai pakeisti
Losec
MUPS. Todėl nebuvo priežasties šio produkto išlaikyti rinkoje.
Kalbant apie Norvegijoje ir Danijoje įsikūrusias platinimo įmones, jos taip pat pačios parengė
Losec
MUPS išleidimo į apyvartą jų nacionalinėse rinkose strategiją. Ieškovės pažymi, kad šių platinimo įmonių dokumentuose neaptariama,
ar leidimus
Losec
kapsulėms reikėtų išregistruoti, ar sulaukti jų galiojimo pabaigos. Jų teigimu, tai atspindi aplinkybę, kad nebuvo reikalo
išlaikyti leidimo produktui, kuris buvo išimtas iš apyvartos, ir kad nebuvo priežasties šiuo atžvilgiu atsižvelgti į kokius
nors kitus motyvus.
Ieškovės pabrėžia, kad
Astra
centrinė rinkodaros grupė [
konfidencialu
]. Kita vertus,
Astra
centrinė koordinavimo grupė buvo atsakinga už įvertinimą, kokį teisinį poveikį turės [
konfidencialu
].
Ieškovės aiškina, kad
Astra
centrinė koordinavimo grupė nusprendė neprekiauti
Losec
MUPS Ispanijoje ir Italijoje. [
konfidencialu
].
[konfidencialu]
[konfidencialu]
[konfidencialu]
Įrodymų ginčijimas
Ieškovės ginčija įrodymus, kuriais remdamasi Komisija grindė savo išvadą, kad
Losec
MUPS išleidimas į apyvartą ir leidimų pateikti rinkai
Losec
kapsules išregistravimas įėjo į bendrą strategiją, skirtą sukliudyti generinių vaistų ir lygiagretaus importo patekimui į
rinką. Dėl 1996 m. rugpjūčio 9 d. vykusio Patariamosios rinkodaros tarybos (MAC,
Marketing Advisory Council
) vidaus posėdžio protokolo, kuriame kalbama apie darbą, susijusį su strategijos pasibaigus
Losec
patento galiojimui (
Losec Post-Patent Strategy
, toliau – LPP strategija), rengimu (žr. ginčijamo sprendimo 266 konstatuojamąją dalį), ieškovės teigia, jog šią sąvoką reikėtų
suprasti kaip reiškiančią, kad
Astra
siūlė suplanuoti, kaip spręsti tam tikrus klausimus, tačiau nėra pagrindo preziumuoti nesąžiningumą. Jų teigimu, tai, kad
AZ tyrinėjo konkurencinę grėsmę ir ieškojo būdų, kaip ją „įveikti“, yra įmonės komercinės veiklos kasdienybė. Pasak ieškovių,
tiek, kiek minėtame dokumente buvo aptariami „teisiniai būdai <...> kaip sutrukdyti generinių vaistų patvirtinimui ir (arba)
pateikimui rinkai ir (arba) šį patvirtinimą ir (arba) pateikimą pavėlinti“, jis neatskleidžia jokio rūpesčio, kuris nebūtų
susijęs su konkuravimu pranašumais. Be to, jos priduria, kad jokie rašytiniai įrodymai, kuriais remiasi Komisija, nepatvirtina,
jog AZ siekė įgyvendinti nesąžiningą strategiją Danijoje, Norvegijoje ir Švedijoje išregistruoti leidimus pateikti rinkai,
kad pavėlintų generinių vaistų patekimą į rinką ir sukliudytų lygiagrečiai prekybai.
Ieškovės tvirtina, kad
Astra
centriniu lygmeniu koordinavo generinius vaistus gaminantiems konkurentams iškeltas bylas, rekomendavo išleisti į apyvartą
Losec
tabletes ir padėjo nacionalinėms platinimo įmonėms gauti leidimus pateikti rinkai
Losec
, jį gaminti ir tiekti. Tačiau vietos platinimo įmonės pačios rengė rinkodaros planus. Ieškovės remiasi AZ dubliko 7 skyriumi,
visų pirma jo 7.108–7.155 punktais, bei
AstraZeneca plc
vykdomojo viceprezidento ir
AstraZeneca AB
prezidento bei generalinio direktoriaus Dr. N. parodymais (2005 m. vasario 16 ir 17 d. žodinio proceso stenogramos 104–119 puslapiai).
Kalbant apie vietos platinimo įmonėms 1996 m. išsiuntinėtą klausimyną, nurodytą ginčijamo sprendimo 267 konstatuojamojoje
dalyje, kuriame
Astra
paprašė jai nurodyti teisinius būdus, kaip sukliudyti generinių vaistų patvirtinimui ar pateikimui rinkai ar jį pavėlinti,
ieškovės nurodo, kad centrinė rinkodaros grupė galėjo teisėtai kelti tokius klausimus. Jos tikina, kad tai buvo klausimas
apie teisėtas teisines priemones ir kad Komisija neįrodė, jog
Astra
ketino imtis neteisėtų priemonių. Be to, Komisija neprieštaravo tam, kad
Astra
kreipėsi į teismą, siekdama nustatyti, kokį poveikį paraiškoms išduoti leidimus pateikti rinkai generinius vaistus ar paraiškoms
išduoti lygiagretaus importo licencijas turės leidimų pateikti rinkai, nuo kurių šios paraiškos priklausė, išregistravimas
(pranešimo apie kaltinimus 502 punktas).
Ieškovės tvirtina, kad
Astra
centrinė rinkodaros grupė ir
Astra
centrinė koordinavimo grupė nekoordinavo konkurentų išstūmimo strategijos Danijoje, Švedijoje ir Norvegijoje, ir pabrėžia
decentralizuotą AZ veiklos organizavimo pobūdį. Šiuo atžvilgiu jos remiasi AZ valdybos nario bylos aplinkybių laikotarpiu
Dr. N. parodymais, iš kurių matyti, kad nepriklausomi konsultantai
Astra
veiklos organizavimą apibūdino kaip „keistai decentralizuotą“. Jos teigia, kad Komisija negali neatsižvelgti į šiuos parodymus,
neįrodžiusi jų nepatikimumo.
Jos nesutinka, jog vien aplinkybės, kad Danijoje, Norvegijoje ir Švedijoje įsteigtos įmonės visiškai priklausė AZ, pakanka,
kad ši įmonė būtų laikoma dariusia lemiamą įtaką jų komercinei politikai. Ieškovių nuomone, reikia išsiaiškinti, ar patronuojanti
įmonė galėjo daryti lemiamą įtaką ir ar ji šią įtaką darė (1983 m. spalio 25 d. Teisingumo Teismo sprendimo
AEG‑Telefunken prieš Komisiją
, 107/82, Rink. p. 3151, 48–50 punktai). Šiuo atžvilgiu jos pažymi, kad patronuojanti įmonė nedaro dukterinei įmonei lemiamos
įtakos, jeigu pastaroji gali savarankiškai priimti sprendimus dėl savo elgesio rinkoje (šio sprendimo 267 punkte minėtas Sprendimas
Europemballage ir Continental Can prieš Komisiją
).
Kalbant apie bendros
Astra
strategijos, apibūdintos ginčijamo sprendimo 268–274 konstatuojamosiose dalyse, tyrimą, paremtą 1997 m. balandžio 29 d. LPP
strategijos dokumentu ir 1999 m. spalio mėn. pasakyta kalba, ieškovės pažymi, jog, Komisijos nuomone, strategiją sudarė trys
etapai: i)
Losec
produktų asortimento įvairinimas, ii) generinių vaistų patekimo į rinką pavėlinimas techninėmis ir teisinėmis priemonėmis,
ir iii) naujų, patobulintų produktų, kuriems patiems taikoma patentinė apsauga, pateikimas rinkai. Jų nuomone, Komisija negali
teigti, kad ėmimasis veiksmų pardavimo apimčiai apsaugoti yra baustinas, nes šis teiginys reiškia, kad ir už konkuravimą baustina.
Astra
tiesiog siekė realizuoti savo intelektinės nuosavybės teises, kaip antai sudėties patentus, siekdama užtikrinti, kad būtų
laikomasi teisės normų, susijusių su leidimų pateikti rinkai generinius vaistus išdavimu, ir pagerinti savo vaistų nuo opaligės
asortimentą, jį išplėsdama ir sukurdama naujos kartos produktus. Šitoks elgesys nėra piktnaudžiaujamo pobūdžio.
Šiuo atžvilgiu ieškovės pažymi, kad Komisija ginčijamo sprendimo 830 konstatuojamojoje dalyje neginčija
Astra
pateikiamo teisės normų, reglamentuojančių leidimų pateikti rinkai išdavimą, aiškinimo. Be to, atitinkamai pranešimo apie
kaltinimus 502 ir 458 konstatuojamosiose dalyse Komisija pripažino, kad ji neturėjo priekaištų dėl
Astra
elgesio, kuriuo ši siekė apsaugoti savo leidimus pateikti rinkai, ir kad
Astra
teisiniai veiksmai, kuriais ši siekė apginti savo intelektinės nuosavybės teises, nebuvo piktnaudžiaujamo pobūdžio. Ieškovės
teigia, kad išleisdama į apyvartą
Losec
MUPS ir išimdama iš jos
Losec
kapsules,
Astra
siekė įgyti teisėtą konkurencinį pranašumą rinkoje. Šiuo atžvilgiu jos pažymi, jog ginčijamo sprendimo 793 konstatuojamojoje
dalyje Komisija pati pripažino, kad šie komerciniai veiksmai savaime nebuvo piktnaudžiaujamo pobūdžio.
Kalbant apie šešias antrojo
Astra
strategijos etapo sudedamąsias dalis, aprašytas ginčijamo sprendimo 271 konstatuojamojoje dalyje, ieškovės tikina, kad jose
nėra nieko neteisėto. Pirma, kalbant apie dokumentų apsaugą, tai atspindi teisėtą
Astra
interesą apsaugoti konfidencialią informaciją, pateiktą nacionalinėms institucijoms paduodant paraiškas dėl leidimų pateikti
rinkai išdavimo. Antra, kalbant apie produktų kokybės gerinimą, šis elgesys priskirtinas konkuravimui produktų pranašumais.
Kalbant apie papildomų grasinamųjų ir gynybinių patentų įsigijimą, nėra nieko smerktino, kad prašoma juos išduoti. Generinius
vaistus parduodančių konkurentų veiklos stebėjimo programa taip pat yra teisėta, nes laikinųjų apsaugos priemonių taikymas
bylose dėl intelektinės nuosavybės teisių pažeidimo neretai priklauso nuo ieškovo apdairumo. Kalbant apie ieškinių pareiškimą
teisme, jais siekiama apginti
Astra
intelektinės nuosavybės teises ir jie pareikšti remiantis tik rimtais teisiniais pagrindais. Galiausiai kalbant apie visišką
perėjimą nuo
Losec
kapsulių prie
Losec
tablečių, šis elgesys yra suderinamas su konkuravimu produktų pranašumais.
Ieškovės nesutinka su Komisijos argumentu, kad
Astra
ketino prekiauti
Losec
tabletėmis rinkose, kuriose jos medžiagos patentas buvo bebaigiąs galioti. Jų teigimu,
Astra
dėl
Losec
kapsulių trūkumų ketino ir buvo suinteresuota kuo anksčiau pateikti rinkai
Losec
tabletes, tačiau, kurdama
Losec
MUPS, susidūrė su techniniais sunkumais. Ieškovės pripažįsta, kad išleisti į apyvartą tabletes
Astra
buvo vis būtiniau artėjant omeprazolio medžiagos patento galiojimo termino pabaigai. Tačiau šis būtinumas nereiškia, kad
Losec
tablečių išleidimo į apyvartą momentą siekta suderinti su patento galiojimo pabaigos momentu ar kad šio išleidimo į apyvartą
tikslas buvo sukliudyti generinių produktų patekimui į rinką.
Ieškovės nesutinka su tuo, jog 1999 m. spalio mėn. AZ vadovybės posėdyje pasakyta kalba, kurią Komisija nurodo ginčijamo sprendimo
273 konstatuojamojoje dalyje, įrodo, kad AZ taikė antikonkurencinę strategiją. Šis dokumentas įrodo tik tai, kad AZ taikė
savo intelektinės nuosavybės gynimo strategiją. Jos taip pat teigia, kad dokumentas „Strategija pasibaigus
Losec
patento galiojimui“ įrodo
Astra
konkuravus produktų pranašumais [
konfidencialu
].
Ieškovių nuomone, ginčijamo sprendimo 274 konstatuojamojoje dalyje esantis Komisijos teiginys su nuoroda į 1997 m. gegužės
mėn. skaidres, neva
Astra
nesąžiningai numatė būdą sukliudyti lygiagrečiai prekybai
Losec
tose rinkose, kuriose pasibaigė patento galiojimas, yra nepagrįstas. Jų teigimu, šios skaidrės nepadeda įrodyti piktnaudžiavimo
dominuojančia padėtimi, nes iš jų negalima spręsti, kad
Astra
turėjo kokį nors ketinimą taikyti nepagrįstas ar neteisėtas priemones ar kad ji tokių priemonių ėmėsi.
Dėl ginčijamo sprendimo 275–306 konstatuojamųjų dalių, kuriose nagrinėjamos konkrečios faktinės aplinkybės, susijusios su
Losec
MUPS tablečių išleidimu į apyvartą,
Losec
kapsulių išėmimu iš apyvartos ir leidimų pateikti rinkai
Losec
kapsules išregistravimu, ieškovės teigia, jog kadangi ginčijamo sprendimo 793 konstatuojamojoje dalyje Komisija pripažino,
kad
Losec
MUPS tablečių išleidimas į apyvartą ir
Losec
kapsulių išėmimas iš apyvartos savaime nereiškė piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi, ji privalėjo pateikti įrodymus, kad
leidimų išregistravimu Danijoje, Norvegijoje ir Švedijoje buvo siekiama iš rinkos išstumti generinius vaistus ir lygiagretų
importą. Tačiau tokių įrodymų nebuvo pateikta.
Iš dokumento „Losec® MUPS STEPSUM“ (Losec® MUPS etapų apibendrinimas), kurį Komisija nurodė ginčijamo sprendimo 276 konstatuojamojoje
dalyje ir kurio tikroji data yra 1997 m. sausio mėn., matyti, jog
Astra
centrinė rinkodaros grupė atkreipė vietos platinimo įmonių dėmesį į tai, kad
Losec
kapsulių išėmimas iš apyvartos susijęs su komercine rizika ir kad sprendimą išimti jas iš apyvartos kiekvienoje rinkoje reikia
atidžiai įvertinti. Todėl
Astra
centrinė rinkodaros grupė paragino, kad kiekviena vietos platinimo įmonė pati priimtų sprendimą dėl to, ar išimti
Losec
kapsules iš apyvartos ir kada tai padaryti. Šis dokumentas įrodo, kad sprendimas išimti
Losec
kapsules iš apyvartos visų pirma Švedijoje, Danijoje ir Norvegijoje buvo paremtas nepriklausoma ir racionalia vietos įmonių
komercine strategija, įgyvendinta vadovaujantis tuo, kad tai buvo geriausias būdas rinkai pateikti
Losec
MUPS, o ne planu sukliudyti generiniams vaistams arba lygiagrečiam importui patekti į rinką.
Ieškovių nuomone, ginčijamo sprendimo 278 konstatuojamojoje dalyje esanti Komisijos išvada, padaryta iš 1997 m. rugsėjo 18 d.
vykusio vidaus posėdžio protokolo, kad
Astra
sprendimo išleisti į apyvartą MUPS motyvas buvo siekis riboti konkurenciją, yra nepagrįsta. Jos pripažįsta, kad
Astra
centrinė koordinavimo grupė nagrinėjo nacionalinės teisės aktų nuostatas, susijusias su
Losec
tablečių išleidimu į apyvartą ir kapsulių išėmimu iš apyvartos. Tačiau jos pažymi, jog minėtame protokole buvo nurodyta tik
tai, kad 1997 m. spalio 3 d. turi būti parengtas pasiūlymas dėl MUPS strategijos. Be to, Komisija neįrodė, kad
Astra
centrinę strategiją ar vietos platinimo įmonių sprendimus nulėmė su reglamentavimu susiję motyvai. Ieškovės priduria, kad
minėto dokumento autorius Dr. N. davė žodinius ir rašytinius parodymus, kuriais patvirtino, kad AZ neįgyvendino jokios strategijos.
Dėl faksimilės „MUPS“, kurią Komisija nurodė ginčijamo sprendimo 279 konstatuojamojoje dalyje, ieškovės aiškina, kad jame
pateiktas 1997 m. rugsėjo 24 d. vykusio posėdžio protokolas ir visi nacionaliniai planai nuo
Losec
kapsulių pereiti prie
Losec
MUPS pardavimo. Jų teigimu, AZ savo rašytiniame atsakyme (atsakymas, 7 skyrius, V skirsnis, 7.143–7.147 punktai) paaiškino,
kad minėti sprendimai buvo priimti dėl teisėtų komercinių priežasčių ir kad juose nėra jokios informacijos, leidžiančios manyti,
kad sprendimą dėl
Losec
tablečių išleidimo į apyvartą ir
Losec
kapsulių išėmimo iš apyvartos vietos platinimo įmonės priėmė dėl kitų priežasčių.
Dėl 1997 m. spalio 3 d. dokumento „
Losec
MUPS strategija“ projekto, nurodyto ginčijamo sprendimo 280 konstatuojamojoje dalyje, ieškovės teigia, jog jis rodo tik tai,
kad
Astra
ketino pateikti rinkai geresnės kokybės produktą, o tai visiškai atitinka konkuravimą pranašumais. Be to, kaip rodo prie
minėto dokumento pridėtas raštas, minėtu dokumentu siekta pradėti diskusiją ir jame nebuvo jokio suderinto plano.
Iš to, kas nurodyta, darytina išvada, kad Komisija ginčijamo sprendimo 281 konstatuojamojoje dalyje klysta teigdama, jog
Astra
turėjo centrinį planą riboti konkurenciją, pasinaudodama leidimų pateikti rinkai kapsules išregistravimo teisiniais padariniais,
ir kad ji davė atitinkamus nurodymus vietos platinimo įmonėms. Be to, iš minėtoje konstatuojamojoje dalyje nurodytų dokumentų
ištraukų matyti, kad
Astra
neketino elgtis nesilaikydama konkurencijos teisės ir kad ji kreipėsi į nacionalinius ekspertus teisinės konsultacijos.
Kalbant apie ginčijamo sprendimo 282 konstatuojamąją dalį, ieškovės teigia, jog
Astra
noras išleisti
Losec
MUPS į apyvartą pirmiausia tose rinkose, kuriose netrukus turėjo baigti galioti medžiagos patentai, visai nėra neteisėtas,
nes šio sprendimo tikslas buvo pozityvi konkurencija, išleidžiant į apyvartą
Losec
MUPS tabletes, o ne negatyvi konkurencija, išregistruojant kapsules. Be to,
Astra
sprendimas vengti pirmą kartą išleisti
Losec
MUPS į apyvartą mažų kainų rinkoje pateisinamas rūpesčiu užtikrinti, kad dėl to nesumažėtų kitų valstybių nacionalinių institucijų
nustatoma šio produkto kaina. Taigi
Losec
MUPS rinkodaros strategijai būdingą geografinę atranką lėmė finansiniai ir komerciniai, o ne teisinio reglamentavimo motyvai
ar noras sukliudyti lygiagrečiai prekybai ar generinių vaistų patekimui į rinką.
Kalbant apie ginčijamo sprendimo 283–285 konstatuojamąsias dalis, kuriose Komisija cituoja įmonės teisininko konsultaciją
dėl leidimų pateikti rinkai kapsules išregistravimo galimų padarinių, ieškovės teigia, jog ši konsultacija neįrodo, kad sprendimas
dėl
Losec
MUPS pateikimo rinkai ir kapsulių išėmimo iš apyvartos buvo priimtas atsižvelgiant į galimus leidimo pateikti rinkai išregistravimo
padarinius ar kad sprendimai dėl Danijos, Švedijos ir Norvegijos buvo priimti centriniu lygmeniu. Ji parodo tik tai, kad
Astra
centrinė koordinavimo grupė nagrinėjo teisinius klausimus, susijusius su leidimų pateikti rinkai kapsules išregistravimu.
Be to, ginčijamo sprendimo 285 konstatuojamojoje dalyje nurodyta ištrauka įrodo nebent tai, kad tuo metu, kai
Losec
tabletės buvo išleistos į apyvartą, o
Losec
kapsulės išimtos iš apyvartos,
Astra
žinojo konkurencijos taisykles.
Ieškovių teigimu, ginčijamo sprendimo 286–295 konstatuojamosiose dalyse Komisija citavo ištraukas iš trijų dokumentų – 1998 m.
balandžio 29 d. dokumento „
Losec
/H 199 scenarijus“, 1998 m. lapkričio 30 d. rašto „Už virškinamojo trakto ligų gydymo sritį atsakingos grupės (GITA grupės)
1998 m. gruodžio 4 d. posėdžio dokumento projektas“ ir 1999 m. gegužės 12 d. dokumento „Franšizės planas, susijęs su virškinamojo
trakto ligų gydymu, 1‑3 lygis, 1999–2007 (ir vėliau)“. Remdamasi šiais dokumentais Komisija mėgino įrodyti, kad
Astra
, pirma, išleido
Losec
MUPS į apyvartą siekdama pavėlinti generinių vaistų patekimą į rinką ir lygiagretų importą ar sukliudyti šiems procesams,
antra, išplėtė produktų asortimentą, kad išlaikytų pirmaujančią padėtį rinkoje, kol bus pasirengusi išleisti į apyvartą visiškai
naują esomeprazolio produktą (
Nexium
) ir, trečia, ketino atkreipti dėmesį į visus rinkoje esančių generinių produktų kokybės trūkumus.
Ieškovės neginčija Komisijos teiginių minėtais klausimais, tačiau tikina, kad
Astra
naudojo tik teisėtas konkurentų išstūmimo ir pakenkimo jiems priemones. Jų teigimu, iš dokumento „
Losec
/H 199 scenarijus“ matyti, kad
Astra
veiksmai apsiribojo tik konkuravimu pranašumais.
Losec
MUPS buvo geresnis produktas už
Losec
kapsules, ir dėl to kapsulių paklausa mažėjo, nepaisant to, ar tai buvo generiniai, ar lygiagrečiai importuojami vaistai.
Be to, ieškovės pažymi, jog atsakymo į faktų pranešimą 70–74 punktuose AZ aiškino, kad Komisija klaidingai rėmėsi minėtu dokumentu,
siekdama įrodyti, jog
Astra
pripažino, kad leidimų pateikti rinkai išregistravimas buvo beprecedentis ir išstūmė konkurentus. Šiuo atžvilgiu taip pat
remiamasi R. parodymais, susijusiais su informacija, kurią šis asmuo paliudijo Danijos teisme.
Dėl GITA grupės posėdžio vidaus dokumento projekto ieškovės teigia, jog šis dokumentas įrodo
Astra
norą konkuruoti pranašumais teisėtomis priemonėmis. Be to, jos tvirtina, kad atidžiai išnagrinėjus dokumentą „Franšizės planas,
susijęs su virškinamojo trakto ligų gydymu, 1‑3 lygis, 1999–2007 (ir vėliau)“, neišaiškėja joks nesąžiningas
Astra
ketinimas neteisėtai pašalinti generinių vaistų ir lygiagretaus importo konkurenciją Danijoje, Norvegijoje ir Švedijoje.
Paskui jos išsamiai apibūdina šio dokumento turinį ir juo remdamosi daro išvadą, jog jis įrodo tik tai, kad
Astra
centralizavo informaciją apie intelektinę nuosavybę ir teisinį reglamentavimą ir perduodavo ją vietos platinimo įmonėms.
Ieškovės taip pat teigia, kad tai, jog
Astra
laikė
Losec
MUPS tarpiniu produktu tarp
Losec
kapsulių ir
Nexium
, neturi reikšmės, nes nebuvo jokios priežasties neleisti
Losec
MUPS išleisti į apyvartą tik todėl, kad buvo ruošiamasi prekiauti
Nexium
. Be to, dėl konkurencijos rinkoje
Astra
negalėjo ilgai atidėlioti
Losec
MUPS pateikimo rinkai. Reikia pridurti ir tai, kad 1997 ir 1998 m.
Astra
nežinojo, ar
Nexium
bus išduotas leidimas pateikti rinkai, todėl dar nebuvo priėmusi sprendimo išleisti jo į apyvartą.
Ieškovės dar kartą nurodo, jog priežastis, dėl kurios platinimo įmonės nusprendė išregistruoti leidimus pateikti rinkai
Losec
kapsules, susijusi su tuo, kad leidimai tapo nebereikalingi. AZ neprivalo ginti generinius vaistus parduodančių įmonių ar
lygiagrečių importuotojų, norinčių pasinaudoti kartu su paraiškomis išduoti leidimą pateikti rinkai pateiktais duomenimis,
interesų. Todėl AZ nusprendė išregistruoti leidimus pateikti rinkai ne todėl, kad sukliudytų generinių vaistų keliamai konkurencijai.
Astra
centrinė grupė netgi buvo numačiusi vieną iš grėsmių, kurią kėlė
Losec
kapsulių išėmimas iš apyvartos, t. y. kad generinių kapsulių pardavimas didės MUPS produkto nenaudai, jeigu šis nepasiteisintų.
Kalbant apie išvadas, kurias Komisija padarė ginčijamo sprendimo 296–303 konstatuojamosiose dalyse, ieškovės neneigia, kad
Astra
, išplėsdama produktų asortimentą, kaip antai išleisdama
Losec
MUPS, ketino pavėlinti generinių vaistų patekimą į rinką ir lygiagretų importą, kad išlaikytų pirmaujančią padėtį rinkoje
tol, kol bus pasirengusi rinkai pateikti
Nexium
. Jos neneigia ir to, kad
Astra
ketino išleisti
Losec
MUPS į apyvartą prieš rinkoje atsirandant dideliam omeprazolio pagrindu pagamintų generinių vaistų kiekiui ir dėl to sumažėjant
kainoms. Tačiau jos teigia, kad šie tikslai nelaikytini piktnaudžiavimu dominuojančia padėtimi, nes nebuvo imtasi neteisėtų
priemonių.
Ieškovių teigimu, išvados, kurias Komisija daro ginčijamo sprendimo 296 konstatuojamojoje dalyje iš 1998 m. gegužės 29 d.
Astra
faksimilės, iškreipia faktines aplinkybes. Iš šios faksimilės matyti, kad
Astra
vietos platinimo įmonėms siūlė parengti individualius
Losec
patento gynimo planus ir pačioms apsisaugoti nuo generinių vaistų išleidimo į apyvartą. Taigi ši faksimilė rodo, kad sprendimų,
susijusių su
Losec
tablečių išleidimu į apyvartą, priėmimo procesas buvo decentralizuotas, nors
Astra
centriniu lygmeniu įsipareigojo, viena vertus, koordinuoti teisinius veiksmus prieš konkuruojančius generinių vaistų gamintojus,
pažeidusius jos intelektinės nuosavybės teises, ir, kita vertus, įvertinti
Losec
kapsulių išėmimo iš apyvartos bei susijusių leidimų išregistravimo teisinius padarinius. Be to, tai, kad minėtos faksimilės
autorius skundėsi, jog
Astra
veikla nebuvo koordinuota, patvirtina aplinkybę, kad sprendimus, susijusius su
Losec
MUPS išleidimu į apyvartą, buvo iš esmės palikta priimti vietos platinimo įmonėms.
Ieškovės nurodo, jog minėtos faksimilės autorius norėjo, kad
Astra
imtųsi visų įmanomų teisėtų veiksmų neleisti generinius vaistus gaminančioms įmonėms pažeisti jos teisių. Atsakydamos į Komisijos
argumentus, jos aiškina, kad minėta faksimilė susijusi ne su plano išregistruoti leidimus pateikti rinkai įgyvendinimu atskirose
šalyse, bet su
Astra
priklausančių
Losec
patentų gynimo veikla. Jos taip pat pažymi, kad iki minėtos faksimilės datos, t. y. 1998 m. gegužės 29 d.,
Losec
kapsulės jau buvo pakeistos
Losec
MUPS tabletėmis, leidimas pateikti rinkai Danijoje jau buvo išregistruotas,
Losec
MUPS išleistas į apyvartą Švedijoje, o Norvegijoje kreiptasi dėl leidimo pateikti rinkai
Losec
MUPS išdavimo. Dėl tos pačios priežasties 1997 m. gegužės 27 d. faksimilė ir 1998 m. spalio 22 d. laiškas, kuriuos nurodo
Komisija, negali patvirtinti jos argumento, kad AZ koordinavo leidimų pateikti rinkai išregistravimą, nes šie dokumentai susiję
su veiklos patentų srityje koordinavimu po 1998 m. gegužės 27 d.
Kalbant apie ginčijamo sprendimo 304–306 konstatuojamąsias dalis, ieškovės lentelėje pateikia visas datas, susijusias su
Losec
MUPS išleidimu į apyvartą,
Losec
kapsulių išėmimu iš apyvartos, prašymais išregistruoti leidimus pateikti rinkai kapsules ir faktiniu šių leidimų išregistravimu
penkiolikoje šalių. Jų teigimu,
Astra
leidimas pateikti rinkai Danijoje išregistruotas tik 1998 m. balandžio 6 d., o ne 1998 m. kovo 19 d., t. y. tada, kai, Komisijos
teigimu, prasidėjo antrasis piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi. Nagrinėjamos datos įvairiose šalyse rodo, kad vietos
platinimo įmonės elgėsi skirtingai, atsižvelgdamos į konkrečias nacionalinių rinkų aplinkybes. Ieškovės visų pirma pažymi,
kad
Losec
tablečių išleidimo į apyvartą datas Švedijoje ir Norvegijoje skyrė maždaug devyni mėnesiai, o Danijoje ir Norvegijoje – maždaug
aštuoni mėnesiai, be to, leidimų pateikti rinkai išregistravimo datas Švedijoje ir Danijoje skyrė beveik penki mėnesiai, o
Danijoje ir Norvegijoje – maždaug septyni mėnesiai. Jos taip pat pažymi, kad
Astra
ketinimą sukliudyti generinių vaistų ir lygiagrečių importuotojų patekimui į rinką paneigia tai, kad Nyderlanduose ir Vokietijoje
ji nesikreipė dėl leidimų pateikti rinkai išregistravimo, nors Vokietija buvo pirmoji šalis, kurios rinkai buvo pateikti generiniai
vaistai.
Ieškovių teigimu, tai, kad
Astra
centriniu lygmeniu priėmė sprendimą nepateikti
Losec
tablečių Graikijos, Liuksemburgo, Portugalijos, Italijos ir Ispanijos rinkoms, neleidžia daryti išvados, jog sprendimai dėl
Losec
MUPS išleidimo į apyvartą,
Losec
kapsulių išėmimo iš apyvartos ir leidimų pateikti rinkai išregistravimo Danijoje, Norvegijoje bei Švedijoje buvo priimti
centriniu lygmeniu. Joks dokumentas neįrodo centrinės strategijos buvimo ar kad, net jeigu tokia strategija ir buvo, ji buvo
įgyvendinama siekiant apriboti konkurenciją. Be to, piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi buvimo įrodymai, kuriais siekia
remtis Komisija, nepatvirtina, kad dukterinėms įmonėms Danijoje, Norvegijoje ir Švedijoje AZ darė didesnę įtaką nei dukterinėms
įmonėms Belgijoje, Nyderlanduose ir Jungtinėje Karalystėje, neišregistravusioms leidimų pateikti rinkai. Tačiau jeigu AZ būtų
iš tikrųjų dariusi lemiamą įtaką savo dukterinėms įmonėms, būtų logiška, jeigu Belgijoje ir Nyderlanduose įsikūrusios dukterinės
įmonės būtų išregistravusios leidimus, nes jos pirmosios susidūrė su generinių vaistų konkurencija. Taip pat tai, kad tik
trys iš 33 visame pasaulyje veikiančių AZ platinimo įmonių išregistravo leidimus pateikti rinkai, nesuderinama su teiginiu,
jog AZ savo dukterinėms įmonėms darė lemiamą įtaką.
Dėl padarinių
Kalbant apie
Astra
elgesio Danijoje padarinius, ieškovės teigia, jog Komisija ginčijamo sprendimo 307–311 konstatuojamosiose dalyse neįrodė,
kad generinių vaistų patekimą į rinką pavėlino leidimo pateikti rinkai
Losec
kapsules išregistravimas ir kad Komisija klaidingai susiejo sunkumus, su kuriais susidūrė rinkai ketinami pateikti generiniai
vaistai, su leidimo išregistravimu. Jų teigimu, generinius vaistus gaminančios įmonės galėjo nesunkiai pasiremti paskelbta
literatūra grindžiama išimtimi pagal Direktyvą 65/65, kaip Komisija pripažino ginčijamo sprendimo 830 konstatuojamojoje dalyje.
AZ šiuo atžvilgiu pateikė įrodymus, patvirtinančius, kad kompetentingos atitinkamų valstybių narių institucijos būtų išdavusios
leidimus pateikti rinkai jų prašančioms įmonėms, remdamosi minėta išimtimi. Šiuo atžvilgiu remiamasi profesoriaus S. parodymais,
duotais iki žodinio proceso, ir 2004 m. vasario 16 ir 17 d. žodiniame procese D.‑S. pateikta informacija. Dėl šių priežasčių
ieškovės nesutinka su Komisijos teiginiu, kad tai, jog buvo išstumta viena generinius vaistus gaminanti įmonė, reiškia, jog
nebus patenkintos ir kitos paraiškos išduoti leidimus generiniams vaistams, be to, šitoks teiginys yra nepagrįstas.
Be to, kadangi
Astra
iki 2007 m. priklauso sudėties patentas, leidimo pateikti rinkai
Losec
kapsules išregistravimas nebūtų paveikęs galimo generinių vaistų sudaromos konkurencijos lygio Danijoje. Atsakydama į Komisijos
argumentą, jog pati AZ manė, kad šie patentai Danijoje nebus išlaikomi 1999 m. balandžio mėn. baigus galioti medžiagos patentui,
ieškovės teigia, kad vienintelis lemiamas dalykas yra tas, kaip tretieji asmenys suvokia patento įtaką ir jo buvimo poveikį
tretiesiems asmenims. Be to, jų tvirtinimu, šis patentas turėjo pakankamai didelį poveikį, kad AZ galėtų gauti teismo nustatytus
draudimus.
Ieškovės pripažįsta, kad keturi lygiagretūs importuotojai, nuo 1995 m. Danijoje pardavinėję
Losec
kapsules,
Astra
išregistravus leidimą pateikti rinkai
Losec
kapsules, pasitraukė iš rinkos. Tačiau, jų nuomone, Komisija neįrodė šio pasitraukimo priežasčių. Be to, teiginys, kad išlaikius
lygiagretaus importo licencijas Danijoje būtų parduodama daug
Losec
kapsulių, neturi pagrindo. Savo rašytinio atsakymo 7 skyriaus VII skirsnio 7.241 punkte AZ paaiškino, kad dėl
Losec
MUPS sėkmės
Losec
kapsulių pardavimas 1998–2000 m. Švedijoje, Norvegijoje ir Nyderlanduose smarkiai sumažėjo ir Švedijoje lygiagretiems importuotojams
buvo leista išlaikyti kapsulių importo licencijas net ir išregistravus leidimus pateikti rinkai, o Nyderlanduose Komisija
nenustatė piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi. Ieškovės nesutinka su tuo, kad leidimų pateikti rinkai išregistravimo ir
lygiagrečios prekybos nutraukimo priežastinį ryšį galima tiesiog preziumuoti. Be to, Komisija neįrodė, kad jeigu leidimas
būtų išlaikytas, lygiagrečiai importuojamos
Losec
kapsulės būtų buvusios labai paklausios. Ieškovės šiuo atžvilgiu nurodo, jog atsižvelgiant į kitose rinkose vykusius procesus
labai mažai tikėtina, kad lygiagrečiai importuojamos
Losec
kapsulės būtų labai paklausios.
Ieškovės taip pat teigia, kad Komisija suklydo, ginčijamo sprendimo 312 ir 313 konstatuojamosiose dalyse generinio omeprazolio
kapsulių nebuvimą Švedijoje susiejusi su generinius vaistus gaminančių įmonių sunkumais gauti leidimus pateikti rinkai. Generinių
vaistų įmonės negalėjo pardavinėti generinio omeprazolio kapsulių Švedijoje, nes
Astra
iki 2003 m. vasario 4 d. turėjo PAL sodos omeprazoliui ir omeprazolio veikliajai medžiagai. Be to, Komisija neatsižvelgė
į tai, kad generinius vaistus gaminančios įmonės leidimus pateikti rinkai galėjo gauti remdamosi paskelbta literatūra, susijusia
su omeprazoliu. Ieškovės taip pat pažymi, jog ginčijamo sprendimo 855 konstatuojamojoje dalyje Komisija sutiko su tuo, kad
iki leidimo pateikti rinkai išregistravimo Švedijoje skundo pateikėja šioje byloje galėjo patekti į rinką. Todėl leidimo pateikti
rinkai išregistravimas neturėjo jokio poveikio generinių vaistų patekimui į rinką Švedijoje. Be to, savo procesiniuose dokumentuose
Komisija pripažįsta nežinanti, kiek AZ leidimo išregistravimas tiesiogiai sukliudė kitiems generinių vaistų gamintojams Švedijoje
įsigyti leidimus pateikti rinkai.
Kalbant apie leidimų pateikti rinkai išregistravimo poveikį lygiagrečiai prekybai, ieškovės pažymi, jog Komisija ginčijamo
sprendimo 857 konstatuojamojoje dalyje pati pripažįsta negalinti tiksliai pasakyti, kokį poveikį turėjo šis išregistravimas,
nes
Losec
kapsulių importas galėjo, be kita ko, sumažėti ir dėl
Losec
MUPS tablečių populiarumo. Be to, toje pačioje konstatuojamojoje dalyje Komisija pripažino, kad Švedijoje lygiagrečios prekybos
licencijos buvo išregistruotos, o vėliau vėl atnaujintos.
Minėtos pastabos taikytinos ir Norvegijos atveju, kurios atžvilgiu Komisija ginčijamo sprendimo 323 konstatuojamojoje dalyje
kaip nors įtikinamiau neįrodė, kad leidimų pateikti rinkai išregistravimas sukliudė generiniams vaistams patekti į rinką.
Ieškovės pirmiausia pabrėžia, kad generinių vaistų įmonės leidimus pateikti rinkai galėjo gauti remdamosi paskelbta literatūra,
ir, antra, jog Komisija atitinkamai ginčijamo sprendimo 855 ir 858 konstatuojamosiose dalyse pripažino, viena vertus, kad
skundo pateikėja iki leidimo pateikti rinkai išregistravimo Norvegijoje galėjo patekti į rinką ir kad Komisija negalėjo nustatyti,
kiek įsigyti leidimus pateikti rinkai sukliudė vien leidimų išregistravimas, ir, kita vertus, kad
Astra
strategijos nepavyko sėkmingai įgyvendinti lygiagretaus importo atžvilgiu.
Ieškovės priduria, jog Komisijos teiginys, kad leidimų pateikti rinkai išregistravimas Danijoje, Norvegijoje ir Švedijoje
turėjo tiesioginį poveikį konkurencijai šiose šalyse, neatitinka ginčijamo sprendimo 830 ir 842 konstatuojamųjų dalių, kuriose
ji atitinkamai nurodė, kad, viena vertus, generinių vaistų gamintojai ir lygiagretūs importuotojai nebuvo priklausomi nuo
leidimo pateikti rinkai buvimo, jog galėtų konkuruoti su ankstesnio leidimo turėtoju ir tiekti tokį patį ar panašų produktą,
ir, kad, kita vertus, leidimai pateikti rinkai nėra skirti padėti generiniams vaistams patekti į rinką. Be to, itin svarbu,
kad Komisija galėtų nustatyti padarinius, kuriuos sukėlė leidimų pateikti rinkai išregistravimas. Tačiau ji šių padarinių
neįrodė.
b)     Komisijos argumentai
Komisija ginčija antrojo ieškinio pagrindo pagrįstumą.
Konkrečiai dėl nagrinėjamo elgesio padarinių Komisija pažymi, kad EB 82 straipsnio pažeidimui konstatuoti šių padarinių įrodyti
nebūtina, jeigu įrodoma, kad minėtas elgesys gali tokius padarinius sukelti.
Šiuo atžvilgiu ji atmeta ieškovių teiginį, kad nebuvo įrodytas lygiagrečios prekybos pašalinimo ir inkriminuojamo elgesio
priežastinis ryšys. Ginčijamo sprendimo 311 konstatuojamojoje dalyje nurodytame Danijoje įsikūrusios AZ įmonės valdybos dokumente
aprašytas veiksmų, atliktų įgyvendinant MUPS strategiją, poveikis lygiagrečiai prekybai. Be to, ginčijamo sprendimo 302 konstatuojamojoje
dalyje nurodytame Norvegijos LPP strategijos dokumente nurodyta, kad lygiagrečią prekybą numatoma pašalinti nuo 1999 m. vasario
1 d. Pačios ieškovės, kalbėdamos apie paskelbta literatūra paremtą leidimą, pripažįsta, kad AZ veiksmai pavėlino generinių
vaistų patekimą į rinką. Komisija priduria, jog bet kuriuo atveju šį priežastinį ryšį galima preziumuoti, atsižvelgiant į
tai, kad lygiagretiems importuotojams buvo teisiškai užkirstas kelias importuoti savo produktus.
Dėl lygiagretaus importo Danijoje ir atsakydama į ieškovių argumentą, kad net ir neišregistravus leidimo šioje šalyje lygiagrečiai
importuojamos
Losec
kapsulės nebūtų itin paklausios, Komisija remiasi ginčijamo sprendimo 298 konstatuojamąja dalimi, kurioje konstatuota, jog
Danijoje įsikūrusi AZ įmonė manė, kad nepasipriešinus generinių vaistų konkurencijai yra grėsmė netekti „75 % mūsų rinkos“.
Dėl lygiagretaus importo Švedijoje Komisija paaiškina ginčijamo sprendimo 857 konstatuojamojoje dalyje nurodžiusi, kad negali
įvertinti išregistravimo poveikio. Tačiau ji teigia, kad lygiagretaus importo licencijų panaikinimas neabejotinai lėmė šio
importo sumažėjimą, nors ši priežastis nebuvo vienintelė. Šiuo atžvilgiu ji remiasi Švedijos vaistų agentūros paaiškinimu,
kad nesant leidimo pateikti rinkai referencinį produktą, nebėra „pagrindo lygiagretaus importo licencijoms“ (ginčijamo sprendimo
313–315 ir 395–398 konstatuojamosios dalys) ir staigiu prekybos sumažėjimu (ginčijamo sprendimo 316 konstatuojamoji dalis).
Bet kuriuo atveju Komisijai nereikėjo tirti konkurentus išstumiančio elgesio realaus poveikio, nes neabejotina, kad antruoju
piktnaudžiavimu Švedijoje buvo siekiama riboti konkurenciją ir šis elgesys galėjo turėti tokį poveikį (žr. ginčijamo sprendimo
318 konstatuojamąją dalį).
Galiausiai dėl lygiagretaus importo Norvegijoje Komisija pažymi, kad ieškovės nepateikia konkrečių įrodymų, ir nurodo ginčijamo
sprendimo 852–854 konstatuojamąsias dalis. Jos teigimu, lygiagrečios prekybos strategija patyrė nesėkmę, nes Norvegijos vaistų
kontrolės agentūra išlaikė
Losec
kapsulių lygiagretaus importo licencijas priemonėmis, kurias ieškovė laikė neteisėtomis (ginčijamo sprendimo 858 ir 321 konstatuojamosios
dalys).
c)     Bendrojo Teismo vertinimas
Siekiant išnagrinėti ieškovių kaltinimus, pirmiausia reikėtų apibūdinti elgesio, kuriuo reiškėsi Komisijos konstatuotas antrasis
piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi, faktines aplinkybes. Nors ieškovės neginčija pačių Komisijos konstatuotų minėtų faktinių
aplinkybių, vis dėlto jos nesutinka su tuo, kaip Komisija jas įvertino ir iš šių aplinkybių jos padarytomis išvadomis. Todėl
reikia pateikti bylos šalių aptartų dokumentų turinio dalį. Paskui Bendrasis Teismas apibūdins tam tikras faktines aplinkybes,
susijusias su AZ inkriminuojamo elgesio įgyvendinimu ir padariniais.
Tuomet Bendrasis Teismas, atsižvelgdamas į ieškovių kaltinimus, išnagrinės, kaip Komisija įvertino šias faktines aplinkybes.
Komisijos konstatuoto antrojo piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi faktinės aplinkybės
–       1996 m. rugpjūčio 9 d. MAC posėdžio protokolas
1996 m. rugpjūčio 9 d. vykusio Patariamosios rinkodaros tarybos (
Marketing Advisory Council
, MAC) vidaus posėdžio protokolą Komisija laiko pirmuoju LPP strategijos požymiu. Šiame protokole nurodyta, kad AZ „per rugsėjo
mėnesį [turėjo] baigti rengti išsamią strategiją, taikomą iki baigiant galioti
Losec
patentui ir pasibaigus jo galiojimui“. Šiame dokumente taip pat paminėta „galima MUPS strategija Europoje, aptarta su
Astra Hässle
, teisės skyriumi, patentų departamentu ir
Astra UK
“ (žr. ginčijamo sprendimo 266 konstatuojamąją dalį).
–       1996 m. gruodžio 20 d. raštas dėl LPP strategijos
Komisija taip pat pažymėjo, kad egzistuoja 1996 m. gruodžio 20 d. Švedijoje įsikūrusios platinimo įmonės generalinio direktoriaus
raštas Danijoje ir Norvegijoje įsikūrusių platinimo įmonių generaliniams direktoriams dėl LPP strategijos, kurio nėra Bendrajam
Teismui pateiktoje bylos medžiagoje ir kuriame keliami įvairūs klausimai, susiję, be kita ko, su tuo, kaip generiniai vaistai
skverbtųsi į rinką pagal „neveikimo“ (angl. „do nothing“) scenarijų. Komisija nurodo, kad minėtame rašte, be kita ko, buvo
klausiama, kokiais teisiniais būdais galima sukliudyti generinių vaistų pateikimui rinkai ar šį pateikimą pavėlinti ir kiek
laiko taip būtų galima išlošti (žr. ginčijamo sprendimo 267 konstatuojamąją dalį).
–       1997 m. balandžio 29 d. LPP strategijos dokumentas
Paskui ginčijamame sprendime Komisija analizavo 1997 m. balandžio 29 d. LPP strategijos dokumentą. Tame dokumente pažymėta,
kad „pagrindinis patentas „iš omeprazolio patentų grupės“, medžiagos patentas, daugelyje svarbiausių rinkų neteks galios 1999–2004 m.“
AZ minėtame dokumente nurodo, kad „kai kuriose šalyse, pvz., Vokietijoje, Danijoje, Norvegijoje <...> medžiagos patentas neteks
galios 1999 m., o tai reiškia, kad šios rinkos taps atviros generinių vaistų konkurencijai ir per dvejus metus sumažės pardavimas
(kainos), todėl atitinkamai šiose bei kitose šalyse <...>, visų pirma Europoje, pasikeis kainų lygis“. Dokumento autoriai
taip pat nurodo, jog „pagal „neveikimo“ scenarijų jie prognozuoja, kad, baigus galioti patentui,
Losec
pardavimas smuks ir 2006 m. sudarys 20–30 % 2000 m. parduoto didžiausio kiekio“ (žr. ginčijamo sprendimo 268 konstatuojamąją
dalį).
Dokumento skyriuje, kuriame aptartas LPP strategijos tikslas, nurodyta, kad „pagrindinis [LPP strategijos] tikslas yra nustatyti
metodus ir (arba) pagrindinius veiksmus, kaip pasiekti, kad baigus galioti patentui pardavimas smuktų kuo mažiau, be to, svarbu
kurti ir (arba) išleisti į apyvartą didelę naudą ir (arba) didelį skirtumą medicininiu atžvilgiu užtikrinančius produktus,
kurie konkuruotų su pigiu generiniu omeprazoliu (H2RA) bei išlaikytų kainas ir apimtį (žr. ginčijamo sprendimo 269 konstatuojamąją
dalį).
Dokumento skyriuje, susijusiame su pagrindiniais LPP strategijos principais, įvardyti trys principai. Pirmasis –
Losec
įvairinimas iki baigsis patento galiojimas, išplečiant asortimentą „biologiškai lygiaverčiais“ produktais, duodančiais praktinę
naudą. Tarp šių naujų produktų yra
Losec
MUPS. Šiuo firminio produkto įvairinimu, kol nesibaigė patento galiojimas, siekiama apsaugoti pardavimą trumpuoju ir vidutiniu
laikotarpiu pasibaigus patento galiojimui, padidinant klientų lojalumą ir (arba) suformuojant jų vartojimo įpročius, nesant
panašių generinių vaistų.
Antrasis principas paremtas generinių vaistų pateikimo rinkai pavėlinimu techninėmis ir teisinėmis kliūtimis. Šiuo atžvilgiu
dokumente rekomenduojama:
„Kiekviena apsaugoto
Losec
pardavimo diena yra vertinga, atsižvelgiant į prognozuojamą didžiulę pardavimo apimtį baigus galioti patentui. Šių kliūčių
sudarymas yra pagrindinis prioritetas ir apima tokius veiksmus:
–        dokumentų apsaugą,
–        produktų kokybės gerinimą (pvz., sintezės metodo pakeitimą, priemaišų sumažinimą),
–
Losec
ir jo pateikties apsaugojimą papildomais gynybiniais ir grasinamaisiais patentais (pvz., sudėties patentais),
–        intelektinės nuosavybės teisių išplėtimą (pvz., komerciniai pavadinimai, tablečių forma),
–        išsamios stebėjimo programos parengimą esamiems ir galimiems generinio omeprazolio tiekėjams, produktams, įmonėms ir pan.
būsimose pagrindinėse rinkose nustatyti,
–        pasirengimą ryžtingiems teisiniams veiksmams ir nedelsiamą jų įgyvendinimą (pvz., dėl sudėties patento pažeidimo) prieš generinį
omeprazolį rinkai pateikiančias įmones,
–        apsvarstymą visiškai pereiti nuo
Losec
® kapsulių prie tablečių (pvz., MUPS), jeigu pagal vietos pakeičiamumo taisykles šie veiksmai turėtų poveikį <...>. Šis metodas
tikriausiai tinka rinkoms, kuriose patentas baigs galioti visai netrukus, atsižvelgiant į tai, kada [esomeprazolis] taps prieinamas
rinkoje (pvz., <...> Danija, Norvegija, Vokietija).“
Trečiasis principas paremtas kliniškai pranašesnių už generinį omeprazolį ir (arba) didelių skirtumų, palyginti su generiniu
omeprazoliu, turinčių patentuotų produktų pateikimu rinkai. Šis principas dokumente vadinamas „svarbiausia ir kritine strategijos
dalimi, ir jį taikant siekiama užsitikrinti ilgalaikes pajamas pasibaigus [omeprazolio] patento galiojimui“. Pirmieji du principai
apibūdinti kaip „reikšmingi trumpuoju ir (arba) vidutiniu laikotarpiu pasibaigus patento galiojimui“ [
konfidencialu
] (žr. ginčijamo sprendimo 270–273 konstatuojamąsias dalis).
11 skyriuje „
Astra Hässle
procesas“ nurodyta, kad LPP strategija „
Astra Hässle
bus administruojama įgyvendinant keturias atskiras funkcijas:
Losec
komiteto, darbo grupės, „Task Force“ ir [esomeprazolio] projekto. AZ priduria, kad, „atsižvelgiant į [valdymo grupės] nustatytus
prioritetus, [
Losec
komitetas] yra organas, priimantis itin didelę strateginę ir finansinę reikšmę turinčius sprendimus, susijusius su
Losec
“ (žr. ginčijamo sprendimo 812 konstatuojamąją dalį).
–       AZ patentų departamento vadovo 1999 m. spalio mėn. kalba ir 1997 m. gegužės mėn. skaidrės
Komisija, be kita ko, pažymėjo, jog, sakydamas 1999 m. spalio mėn. kalbą AZ patentų departamento vadovas patvirtino, kad LPP
strategijos tikslas buvo sulėtinti generinių vaistų patekimą į rinką, „siekiant suteikti laiko <...> esomeprazoliui“ (žr.
ginčijamo sprendimo 273 konstatuojamąją dalį).
Ginčijamame sprendime Komisija taip pat nurodė skaidres, kurios, ieškovių teigimu, yra 1997 m. gegužės mėnesio ir iš kurių
buvo akivaizdu, kad AZ ketino pavėlinti generinių vaistų patekimą į rinką, gindama patentus, ir išlošti laiko esomeprazoliui.
Komisija pažymėjo, kad AZ sau uždavė klausimą: „Kaip
Astra
galėtų sukliudyti pigaus daniško (arba vokiško) omeprazolio importui į ES valstybes?“ Komisija taip pat nurodė, kad kitose
skaidrėse (Bendrajam Teismui jos nepateiktos) buvo užsiminta apie galimybę užregistruoti mišinių, naudojimo, sudėties, naujų
indikacijų ir cheminių medžiagų patentų seriją, siekiant sulėtinti generinių vaistų patekimą į rinką, ir sukurti neapibrėžtumo
atmosferą (žr. ginčijamo sprendimo 274 konstatuojamąją dalį).
–       1997 m. vasario 26 d. rašte pateiktas dokumentas „
Losec
® MUPS STEPSUM“
Kalbant apie perėjimą nuo
Losec
kapsulių prie tablečių, kurį Komisija pavadino LPP strategijos „MUPS strategija“, Komisija pirmiausia pažymėjo, kad egzistuoja
dokumentas „
Losec
® MUPS STEPSUM“ (
Losec
® MUPS pateikimo rinkai etapų apibendrinimas), pateiktas 1997 m. vasario 26 d. rašte [
konfidencialu
] (žr. ginčijamo sprendimo 276 konstatuojamąją dalį).
Minėtame dokumente AZ pažymėjo, kad dauguma nacionalinių platinimo įmonių nurodė ketinančios ilgainiui išimti
Losec
kapsules iš apyvartos, atsižvelgdamos į tai, kaip rinkoje bus priimtas
Losec
MUPS, ir į norą kuo mažiau painioti pacientus ir receptus išrašančius gydytojus (žr. ginčijamo sprendimo 277 konstatuojamąją
dalį).
–       1997 m. rugsėjo 18 d. posėdžio „
Losec
MUPS i Europa – „Brain Storming“ protokolas
Komisija taip pat pažymėjo, kad iš 1997 m. rugsėjo 18 d. susitikimo, kurio tema buvo „
Losec
MUPS i Europa – „Brain storming“, protokolo tapo aišku, kad AZ vadovybė Švedijoje, įskaitant generalinį direktorių, paprašė
iki 1997 m. spalio 3 d. pristatyti visos Europos MUPS strategijos projektą. Minėtame protokole minimas visiško perėjimo prie
Losec
MUPS padarinių įvertinimas, atsižvelgiant į atitinkamą nacionalinį teisinį reglamentavimą, ir keliami klausimai, kaip būtų
galima šiuo teisiniu reglamentavimu pasinaudoti, ar
Losec
kapsules reikėtų išimti iš apyvartos, o gal galima jas išlaikyti rinkoje? Šį vertinimą pavesta atlikti įmonės teisininkui,
o vienam iš AZ vadovybės – kiekvienos valstybės atveju parengti planus, susijusius su patentų galiojimo pabaiga (žr. ginčijamo
sprendimo 278 konstatuojamąją dalį).
–       1997 m. rugsėjo 25 d. raštas
Komisija taip pat pažymėjo, kad 1997 m. rugsėjo 25 d. rašte AZ darbuotojas, be kita ko, nurodė, kad „bent jau Europoje (išskyrus
Italiją, Ispaniją ir galbūt Portugaliją bei Graikiją) planuojama nuo prekybos
Losec
kapsulėmis visiškai pereiti prie prekybos
Losec
MUPS (žr. ginčijamo sprendimo 279 konstatuojamąją dalį).
–       1997 m. spalio 3 d. MUPS strategija
1997 m. spalio 3 d. dokumente, kuriame pateiktas MUPS strategijos projektas, AZ nurodė:
„
Losec
asortimento išplėtimo pagrindinis tikslas:
–        [konfidencialu],
–        [konfidencialu],
–        [konfidencialu],
–        [konfidencialu],
–        daryti didesnį spaudimą generinį omeprazolį <...> gaminančioms įmonėms išteklių ir laiko atžvilgiu,
–        [konfidencialu]“.
Kalbant apie AZ rinkodaros strategiją, AZ ketino išleisti
Losec
MUPS į apyvartą visose Europos šalyse, išskyrus kelias išimtis, ir šį išleidimą į apyvartą pagrįsti visišku produktų pakeitimu,
laikantis kiekvienos rinkos atveju įmanomo ir (arba) tinkamo tempo [
konfidencialu
] (žr. ginčijamo sprendimo 280 konstatuojamąją dalį).
Minėtame dokumente AZ nurodė, kad „
Losec
® MUPS išleidimas į apyvartą atgaivintų
Losec
® prekės ženklą ir [kad] pakeitimo strategija [buvo] siekiama labiau apsaugoti
Losec
® prekės ženklą (nuo būsimų generinių vaistų) ir padaryti jį konkurencingesnį“. Ji dar nurodė, kad „
Losec
MUPS [buvo] iš esmės laikomas pagrindine asortimento naujove, skirta dabartiniam pardavimui apsaugoti, ir [kad] nesitikėta,
jog jis papildomai smarkiai padidins pardavimą, kuris viršytų pardavimą,
Losec
® prekės ženklui nuolat būnant rinkoje“ (žr. ginčijamo sprendimo 280 konstatuojamąją dalį).
Dalyje „
Losec
® kapsulių išėmimo iš apyvartos ir išregistravimo teisiniai ir reglamentavimo padariniai, gavus leidimą
Losec
® MUPS“ AZ nurodo, kad išleidus į apyvartą
Losec
MUPS bus galima iš apyvartos išimti kapsules ir atsisakyti jų leidimų pateikti rinkai, išskyrus Švediją. Ji teigia, kad „[šių
veiksmų] padariniai reglamentavimo ir teisiniu atžvilgiu bus toliau tiriami“. Dėl generinių vaistų AZ, be kita ko, iškelia
klausimą, ar „generinius vaistus gaminantys konkurentai galės gauti leidimus sudėčiai kapsulių pavidalu remdamiesi
Astra
kapsulių duomenimis, jeigu
Astra
kapsulių leidimas jau nebegalios“, [
konfidencialu
]. AZ taip pat mini Europos konkurencijos ir laisvo prekių judėjimo taisykles kaip aspektus, į kuriuos reikia atsižvelgti
(žr. ginčijamo sprendimo 281 konstatuojamąją dalį).
Antraštinėje dalyje „Tiekimo strategija“ AZ, be kita ko, nurodo, kad „rinkoms, kuriose patentas netrukus baigs galioti ar
kuriose yra specialių strateginių poreikių (pvz., Švedija),
Losec
® MUPS tiekimo atžvilgiu reikia teikti pirmenybę“.
Galiausiai antraštinėje dalyje „Rekomendacija“ AZ nurodo (žr. ginčijamo sprendimo 282 konstatuojamąją dalį):
–        [konfidencialu],
–        rekomenduojamas visiškas pakeitimas,
–        <…>
–        svarbu, kad
Losec
® MUPS nebūtų pirmą kartą išleistas į apyvartą mažų kainų rinkoje,
–        <…>
–        neišleisti į apyvartą
Losec
® MUPS Italijoje ir Ispanijoje,
–        [konfidencialu],
–        stipriausia įmanoma teisinė gynyba visose rinkose, siekiant apsaugoti
Astra
nuo generinių vaistų konkurencijos, nepaisant sudėties“.
–       1997 m. spalio 22 d. raštas „MUPS strategijos padariniai. Tarpinė ataskaita“
1997 m. spalio 22 d. vidaus rašte „MUPS strategijos padariniai. Tarpinė ataskaita“ AZ dėl generinių vaistų pažymi, jog „kadangi
Losec
MUPS paraiškos grindžiamos kapsulių duomenimis, [AZ] negalės atsiimti kapsulių dokumentų, net jei Europos šalyse ir būtų išregistruoti
kapsulėms išduoti leidimai“. Todėl ji mano, kad pasibaigus kapsulių duomenų išimtinumui generinių vaistų gamintojai galės
jais remtis, jeigu tik sugebės įrodyti, jog jų produktai ir rinkoje esantis produktas, t. y. MUPS, yra iš esmės panašūs (žr.
ginčijamo sprendimo 284 konstatuojamąją dalį).
Kalbant apie lygiagretų importą, AZ nurodo, kad „išregistravus leidimus [pateikti rinkai
Losec
] kapsules, iš daugumos nacionalinių taisyklių, reglamentuojančių lygiagretaus importo licencijas, paprastai paaiškės, kad
tokių kapsulių licencijų negalima palikti galioti; tai gali lemti <...> aplinkybė, kad lygiagretaus importo licencija pagal
savo pobūdį priklauso nuo galiojančios originalaus produkto licencijos buvimo arba reikalavimas, kad importuojamas produktas
būtų „toks pat“ kaip ir originalus produktas; yra požymių, rodančių, kad kelios Skandinavijos šalių institucijos paprastai
laikytųsi tokios pozicijos“. Nurodydama, kokie ginčai galėtų kilti tarp lygiagrečių importuotojų ir gamintojų dėl to, ar palikti
galioti lygiagretaus importo licenciją, AZ priduria, kad „tokiais atvejais gamintojui visada bus svarbu sugebėti įrodyti,
kad įgyvendinant jo strategiją nebus dirbtinai padalytos rinkos; pavyzdžiui, gali būti svarbu įrodyti, kad [leidimus] naujoms
sudėtims buvo prašoma išduoti visose ES šalyse arba kad yra objektyvių priežasčių to nedaryti“ (žr. ginčijamo sprendimo 283
ir 285 konstatuojamąsias dalis).
–       1998 m. balandžio 29 d. dokumentas „
Losec
/H199 scenarijus“
1998 m. balandžio 29 d. vidaus dokumente „
Losec
/H199 scenarijus“ AZ pažymėjo, kad „sudėties keitimas neturi precedento“ (žr. ginčijamo sprendimo 286 konstatuojamąją dalį).
–       1998 m. gruodžio 4 d. GITA posėdžiui skirto 1998 m. lapkričio 30 d. dokumento projektas
Kalbant apie 1998 m. lapkričio 30 d. dokumentą „GITA grupės 1998 m. gruodžio 4 d. posėdžio dokumento projektas“, susijusį
su 1999–2000 m. laikotarpiu, AZ jame nurodė, kad „bendras teisės aktuose numatytos apsaugos tikslas [buvo] sukliudyti generinių
vaistų patekimui į rinką arba jį pavėlinti“ (žr. ginčijamo sprendimo 287 konstatuojamąją dalį).
Minėtame dokumente AZ aprašė veiksmus, kurių ketino imtis arba kurių jau ėmėsi kai kuriose šalyse (Australijoje, Danijoje,
Suomijoje ir Norvegijoje), kad būtų sunkiau įrodyti generinių vaistų ir originalaus vaisto esminio panašumo faktą. Be kita
ko, AZ turėjo parengti techninius dokumentus, susijusius su santykine kai kurių generinių vaistų kokybe
Losec
atžvilgiu, ir pateikti juos nacionalinėms institucijoms, kad jas įspėtų apie prastą generinių vaistų kokybę dar iki juos
patvirtinant, arba su
Losec
specifikacijų patobulinimu nacionaliniu pagrindu, kad būtų pagerinta originalaus vaisto kokybė ir generiniams vaistams būtų
sunkiau atitikti šias specifikacijas. [
konfidencialu
] (žr. ginčijamo sprendimo 289 ir 290 konstatuojamąsias dalis).
–       1999 m. gegužės 12 d. dokumentas „Franšizės planas, susijęs su virškinamojo trakto ligų gydymu“
Dėl 1999 m. gegužės 12 d. dokumento „Franšizės planas, susijęs su virškinamojo trakto ligų gydymu, 1–3 lygiai, 1999–2007 m.
(ir vėliau)“ Komisija pažymėjo, kad jame buvo aprašyta ilgalaikė AZ strategija, apimanti visą skrandžio ir žarnyno ligų gydymo
sritį. Kalbant apie 1999–2002 m. laikotarpį, vienintelį šioje byloje reikšmingą laikotarpį, dokumente pavadintą „1 lygiu“,
AZ dar kartą nurodė, kad „bendras tikslas [buvo] sukliudyti generinio omeprazolio patekimui į rinką arba šį patekimą pavėlinti,
pailginant
Losec
išimtinumą rinkoje arba pareikalaujant, kad generinius vaistus gaminančios įmonės, paduodamos paraiškas išduoti leidimus
pateikti rinkai, pateiktų daugiau duomenų ir dokumentų“. AZ nurodo tris principus, kuriais remtasi šiam tikslui imantis veiksmų,
iš kurių trečiasis skirtas „didinti technines, biofarmacines ir kokybės kliūtis generiniams vaistams“ (žr. ginčijamo sprendimo
291–293 konstatuojamąsias dalis).
Komisija taip pat pažymėjo, kad minėtame dokumente buvo išvardyti „veiksmai, kurių jau imtasi“ ir veiksmai, „susiję su 1999–2002 m.
laikotarpiu“. Tarp šių veiksmų AZ, be kita ko, mini „techninių dokumentų pateikimą Vokietijoje, Danijoje, Nyderlanduose, JK,
Belgijoje ir Švedijoje[;] [turėjo būti] patobulintos
Losec
specifikacijos, taip sudarant papildomą kliūtį generiniam omeprazoliui“. AZ taip pat kalba apie „perėjimo prie
Losec
MUPS nulemto reglamentavimo poveikio lygiagrečiam importui bei pakeičiamumui generiniais vaistais stebėjimą“ (žr. ginčijamo
sprendimo 294 konstatuojamąją dalį).
–       Nacionaliniai strateginiai dokumentai
Komisija pažymėjo, kad kelios platinimo įmonės parengė nacionalinius strateginius dokumentus remdamosi AZ vadovybės parengtais
bendraisiais strateginiais dokumentais. Tai padarė Suomijoje, Norvegijoje (1998 m. spalio mėn.), Nyderlanduose (1998 m. spalio
mėn.), Danijoje (1998 m. lapkričio mėn.) ir Švedijoje (1999 m. vasario mėn.) įsisteigusios įmonės. Komisijos nuomone, iš AZ
vadovybės 1998 m. gegužės 29 d. faksimilės, kurioje buvo raginama patvirtinti šias nacionalines strategijas siekiant „kuo
labiau užtikrinti, kad generiniai vaistai nepatektų [į rinką]“, matyti, kad Danijos, Suomijos ir Norvegijos nacionalinių strategijų
rengimą centralizavo Švedijoje įsikūrusi AZ įmonė (žr. ginčijamo sprendimo 296 konstatuojamąją dalį).
Iš atitinkamai 1998 m. lapkričio 2 d. ir 23 d. bei 1999 m. vasario 26 d. dokumentų, kuriuose aprašyta LPP strategija Danijoje,
Norvegijoje ir Švedijoje, apibūdinimo ir Komisijos nurodytų jų ištraukų aišku, jog AZ žinojo apie generinių vaistų pateikimo
rinkai keliamą konkurencinę grėsmę, dėl kurios, AZ nuomone, jai kilo pavojus prarasti esminę rinkos dalį, galėjo sumažėti
kainos ir būtų tapę labai sunku esomeprazoliui išsiderėti panašią į
Losec
kapsulių kainą, turint omenyje nacionalinių institucijų, visų pirma Norvegijos institucijų, praktiką kainas ir kompensuojamuosius
dydžius nustatyti atsižvelgiant į rinkoje esančius panašius pigiausius produktus. Minėtuose dokumentuose pabrėžiama, kad esomperazolį
svarbu pateikti rinkai anksčiau nei jai bus pateiktas generinis omeprazolis (žr. ginčijamo sprendimo 298–301 konstatuojamąsias
dalis).
Todėl Komisija konstatavo, kad nacionaliniai LPP strategijos dokumentai buvo iš esmės nukreipti prieš generinių kapsulių pateikimą
rinkai ir lygiagretų importą. Šiuo atžvilgiu Komisija konstatavo, jog Norvegijos LPP strategijos dokumente buvo numatyta,
kad 1998 m. lapkričio 1 d. išregistravus leidimus pateikti rinkai
Losec
kapsules, dėl perėjimo „susidarys situacija, kuri jau buvo susiklosčiusi, kai Danijoje įsikūrusi
Astra
įmonė rinkai pateikė MUPS®“ ir kad „lygiagreti prekyba
Losec
® kapsulėmis laipsniškai nyks, o nuo 1999 m. vasario 1 d. jos beveik nebebus“ (žr. ginčijamo sprendimo 302 konstatuojamąją
dalį).
–       Realus LPP strategijos įgyvendinimas
Komisija konstatavo, kad Danijoje, kur omeprazolio medžiagos patentas baigė galioti 1999 m. balandžio mėn.,
Losec
MUPS į apyvartą išleistos kovo 9 d., prašymas išregistruoti leidimą paduotas kovo 19 d., o pats leidimas išregistruotas 1998 m.
balandžio 6 d. Suomijoje, kur kilo PAL panaikinimo grėsmė, o medžiagos patentas baigė galioti 1999 m. balandžio mėn.,
Losec
MUPS į apyvartą išleistos gegužės 20 d., prašymas išregistruoti leidimą paduotas rugsėjo 28 d., o pats leidimas išregistruotas
1998 m. spalio 1 d. Norvegijoje, kur taip pat buvo kilusi PAL panaikinimo grėsmė, o medžiagos patentas baigė galioti 1999 m.
balandžio mėn.,
Losec
MUPS į apyvartą išleistos rugsėjo 1 d. ir lapkričio 1 d., prašymas išregistruoti leidimą paduotas spalio 12 d., o pats leidimas
išregistruotas 1998 m. gruodžio 1 d. Švedijoje, kur PAL turėjo baigti galioti 2002 m. arba 2003 m. vasario mėn. (remiantis
skirtinga informacija, šiuo atžvilgiu pateikta ginčijamo sprendimo 398 išnašoje ir 313 konstatuojamojoje dalyje),
Losec
MUPS į apyvartą išleistos vasario 2 d. ir rugpjūčio 1 d., prašymas išregistruoti leidimą paduotas 1998 m. rugpjūčio 20 d.,
o pats leidimas išregistruotas 1999 m. sausio 1 d. (žr. ginčijamo sprendimo 304 konstatuojamąją dalį).
Vokietijoje, kur 1999 m. balandžio mėn. AZ grėsė netekti PAL omeprazoliui, 1998 m. gruodžio 1 d. AZ išleido į apyvartą
Losec
MUPS, o 1999 m. kovo ir spalio mėn. bei 2002 m. gruodžio mėn. iš apyvartos išėmė trijų sudėčių kapsules. Nyderlanduose AZ
Losec
MUPS į apyvartą išleido 1999 m. gegužės mėn., o
Losec
kapsules iš apyvartos išėmė 1999 m. gruodžio mėn. Jungtinėje Karalystėje AZ
Losec
MUPS į apyvartą išleido 1999 m. rugsėjo 27 d., o
Losec
kapsules pirmą kartą iš apyvartos išėmė 1999 m. rugsėjo–spalio mėn., tačiau vėl išleido jas į apyvartą 1999 m. gruodžio mėn.,
nes vaistininkai negalėjo pagal receptą išduoti tablečių, jeigu jame buvo išrašytos kapsulės. Belgijoje AZ
Losec
MUPS į apyvartą išleido 2000 m. gruodžio 1 d., o
Losec
kapsules iš apyvartos išėmė 2001 m. rugsėjo mėn. ir 2002 m. rugsėjo mėn. Airijoje AZ pateikė rinkai
Losec
MUPS 1999 m. lapkričio 1 d. ir tą pačią dieną iš apyvartos išėmė kapsules. Komisija patikslina, kad 2002 m. gruodžio 13 d.
leidimai pateikti rinkai nebuvo išregistruoti arba nebuvo kreiptasi dėl jų išregistravimo jokioje kitoje šalyje, išskyrus
keturias „Šiaurės šalis“, t. y. Daniją, Suomiją, Norvegiją ir Švediją (ginčijamo sprendimo 305 konstatuojamoji dalis).
–       Leidimų pateikti rinkai išregistravimo padariniai
Ginčijamame sprendime Komisija pažymėjo, kad skundo pateikėjos vasario 23 d. Danijoje padavė paraišką išduoti leidimą pateikti
rinkai generinę
Losec
versiją, ir 1998 m. lapkričio 30 d. Danijos vaistų agentūra šį leidimą išdavė. 1999 m. balandžio 27 d. AZ apskundė šį Danijos
vaistų agentūros sprendimą, tvirtindama, kad Direktyvos 65/65 4 straipsnio trečios pastraipos 8 dalies a punkto iii papunktyje
reikalaujama, kad referencinis vaistas būtų faktiškai parduodamas ne tik tuo metu, kai generinių vaistų gamintojas paduoda
paraišką išduoti leidimą pateikti rinkai, bet ir tuo metu, kai nacionalinė institucija priima sprendimą dėl paraiškos (žr.
ginčijamo sprendimo 307 konstatuojamąją dalį).
2000 m. sausio mėn. AZ, remiantis turimu sudėties patentu, pavyko gauti teismo draudimą dėl skundo pateikėjos produkto pateikimo
rinkai. Atitinkamai 2001 m. kovo mėn. ir 2003 m. spalio mėn. AZ taip pat pavyko gauti draudimus dviem kitoms konkurentėms
(
GEA/Hexal
ir
Biochemie
) (ginčijamo sprendimo 309 konstatuojamoji dalis).
1998 m. rugsėjo 30 d. Danijos vaistų agentūra atmetė pagal supaprastintą procedūrą paduotą paraišką išduoti leidimą pateikti
rinkai generinius vaistus, remdamasi tuo, kad ši paraiška paduota po leidimo pateikti rinkai
Losec
išregistravimo 1998 m. balandžio 6 d., todėl ji neatitiko Direktyvos 65/65 4 straipsnio trečios pastraipos 8 dalies a punkto
iii papunkčio reikalavimų. Paskui, 2001 m. gegužės 23 d.,
Østre Landsret
(Danijos apygardos teismas) pateikė Teisingumo Teismui prašymą priimti prejudicinį sprendimą dėl Direktyvos 65/65 išaiškinimo.
2001 m. gegužės 25 d.
Ratiopharm
gavo leidimą pateikti rinkai generinę omeprazolio kapsulių versiją remiantis
Losec
MUPS. Tačiau
Ratiopharm
teko pateikti tam tikrų papildomų bandymų rezultatus (ginčijamo sprendimo 310 konstatuojamoji dalis).
Kalbant apie lygiagretų importą, Komisija ginčijamame sprendime pažymėjo, jog Danijoje įsikūrusios AZ įmonės valdyba vidaus
dokumente nurodė, kad, 1998 m. balandžio mėn. išėmus
Losec
iš apyvartos, buvo išstumtas lygiagretus importas. Komisijos teigimu, valdyba minėtame dokumente nurodė, kad „
Losec
pasiekė iki šiol geriausius rezultatus“ (ginčijamo sprendimo 311 konstatuojamoji dalis).
Švedijoje viena iš skundo pateikėjų leidimą pateikti rinkai generines omeprazolio kapsules gavo 1998 m. gruodžio 29 d., likus
trims dienoms iki faktiškai išregistruojant leidimus pateikti rinkai
Losec
kapsules. Šis generinis omeprazolis į apyvartą išleistas 2000 m. gegužės mėn.
Tačiau AZ prašymu Stokholmo apylinkės teismas 2000 m. lapkričio 17 d. uždraudė parduoti minėtą generinį vaistą, remdamasis
AZ Švedijoje išduotu PAL sodos omeprazoliui, galiojusiu iki 2002 m. lapkričio 15 d. Komisija pažymėjo, kad minėtas draudimas
nebuvo paremtas Švedijoje išduotu PAL omeprazoliui, nes, nuo 1999 m. sausio 1 d. faktiškai išregistravus leidimą pateikti
rinkai
Losec
, Švedijos patentų biuras panaikino AZ turėtą PAL omeprazoliui. Tačiau apeliacinis patentų teismas patenkino AZ skundą, manydamas,
jog naujo leidimo pateikti rinkai
Losec
MUPS pakanka, kad toliau galiotų Švedijoje AZ omeprazoliui išduotas PAL, kuris, remiantis ginčijamo sprendimo 313 konstatuojamojoje
dalyje pateikta informacija, turėjo galioti iki 2003 m. vasario 4 d.
2003 m. sausio mėn. leidimus pateikti rinkai gavo kitos dvi generinių vaistų gamintojos
Biochemie
ir
Ratiopharm
, o 2003 m. vasario mėn. jos išleido į apyvartą generines omeprazolio kapsulių versijas. AZ šioms įmonėms iškėlė bylas dėl
jos sudėties patento pažeidimo (ginčijamo sprendimo 312 ir 313 konstatuojamosios dalys).
Kalbant apie lygiagretų importą, Švedijos vaistų agentūra po leidimų pateikti rinkai
Losec
kapsules išregistravimo, įsigaliojusio 1999 m. sausio 1 d., panaikino importo licencijas. Lygiagretaus importuotojo prašymu
Švedijos vaistų agentūra pratęsė importo licencijos galiojimą šešiais mėnesiais, t. y. iki 1999 m. birželio 30 d. (ginčijamo
sprendimo 314 ir 315 konstatuojamosios dalys).
Keli lygiagretūs importuotojai apskundė agentūros sprendimą panaikinti Švedijos importo licencijas teismui, dėl to pirmiausia
buvo iškelta administracinė byla Upsalos apygardos teisme, paskui ginčas persikėlė į
kammarrätt
(Švedijos administracinių bylų apeliacinis teismas), kuris 1999 m. vasario 26 d. priėmė AZ palankų sprendimą. Dar vėliau ta
pati byla toliau nagrinėta
Regeringsrätten
(Švedijos vyriausiasis administracinis teismas), kuris pateikė Teisingumo Teismui prašymą priimti prejudicinį sprendimą (ginčijamo
sprendimo 316 ir 317 konstatuojamosios dalys).
Dėl Norvegijos Komisija pažymėjo, kad skundo pateikėja paraišką išduoti leidimą pateikti rinkai omeprazolio kapsules padavė
dar prieš faktiškai išregistruojant leidimą pateikti rinkai
Losec
, ir šį leidimą gavo 1999 m. lapkričio 1 d., todėl galėjo dar tą patį mėnesį išleisti savo produktą į apyvartą. Tačiau 2000 m.
gegužės mėn. teismas, remdamasis AZ sudėties patentu, uždraudė parduoti šį generinį vaistą. 2001 m. liepos 2 d. buvo išduotas
leidimas pateikti rinkai kitą generinę omeprazolio kapsulių versiją (ginčijamo sprendimo 320 konstatuojamoji dalis).
Nuo 1998 m. lygiagretus importas smarkiai sumažėjo, tačiau visiškai neišnyko. Norvegijos vaistų kontrolės agentūra, remdamasi
leidimais pateikti rinkai
Losec
MUPS, kurie patys yra grindžiami kapsulėms išduotais leidimais, išdavė
Losec
kapsulių importo licencijas.
Dėl AZ elgesio piktnaudžiaujamo pobūdžio
–       Dėl LPP strategijos
Pirmiausia, kalbant apie LPP strategiją, ieškovės komentuoja ginčijamo sprendimo 266–303 konstatuojamosiose dalyse Komisijos
padarytas faktines išvadas ir nesutinka, kad AZ sukurta strategija yra baustina, atsižvelgiant į EB 82 straipsnį.
Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, jog iš visų Komisijos surinktų dokumentų matyti, kad prieš netenkant galios
Losec
kapsulių medžiagos patentams AZ žinojo apie grėsmę, kurią generinių vaistų patekimas į rinką kėlė
Losec
kapsulių pardavimo apimčiai ir kainų lygiui, bei apie būtinybę reaguoti, kad neleistų labai suprastėti savo konkurencinei
padėčiai. Šiuo tikslu AZ parengė LPP strategiją, kurios pagrindinės dalys yra trys, pirma,
Losec
asortimento išplėtimas, įskaitant
Losec
MUPS, antra, techninių ir teisinių kliūčių, kurios pavėlintų generinių vaistų patekimą į rinką, didinimas ir, trečia, naujos
kartos produkto esomeprazolio (arba
Losec
H199/18), kuris klinikiniu atžvilgiu turėjo būti daug pranašesnis už generinį omeprazolį, išleidimas į apyvartą (žr. šio
sprendimo 761–765 punktus). Minėta strategija iš esmės siekta apriboti
Losec
pardavimo apimties mažėjimą [
konfidencialu
]. Be to, perėjimu prie
Losec
MUPS pardavimo ir techninių bei teisinių kliūčių didinimu taip pat siekta sulaikyti generinių vaistų patekimą į rinką ir
lygiagretų importą, kol į apyvartą bus išleistas esomeprazolis (žr. šio sprendimo 765 ir 767 punktus).
Reikėtų pažymėti, kad jeigu įmonė, nors ir užimanti dominuojančią padėtį, rengia strategiją, kurios tikslas – kuo labiau apriboti
jos pardavimo mažėjimą ir nepasiduoti generinių vaistų konkurencijai, tai yra teisėtas elgesys, laikytinas įprastu konkuravimu,
su sąlyga, kad šiuo elgesiu nenukrypstama nuo praktikos, priskirtinos konkuravimui pranašumais, suteikiant naudą vartotojams.
Ginčijamame sprendime Komisija nepareiškė nuomonės dėl įvairių veiksmų, numatytų įgyvendinant tris pagrindinius LPP strategijos
principus, atitikties EB 82 straipsniui. Komisijos konstatuotą piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi sudaro tik leidimų pateikti
rinkai
Losec
kapsules išregistravimas Danijoje, Norvegijoje ir Švedijoje ir kartu perėjimas nuo
Losec
kapsulių prie
Losec
MUPS pardavimo, t. y. išleidimas į apyvartą
Losec
MUPS ir
Losec
kapsulių išėmimas iš apyvartos (žr. ginčijamo sprendimo 860 konstatuojamąją dalį). Todėl ieškovių argumentai, kuriais siekiama
įrodyti visų LPP strategijoje numatytų veiksmų atitiktį EB 82 straipsniui, neturi reikšmės, nes jie nesusiję su inkriminuojamu
elgesiu.
–       Dėl inkriminuojamo elgesio piktnaudžiaujamo pobūdžio
Kalbant apie nagrinėjamo elgesio piktnaudžiaujamą pobūdį, reikėtų priminti, kad elgesys, kurį Komisija kvalifikavo kaip piktnaudžiavimą
dominuojančia padėtimi, pasireiškė leidimų pateikti rinkai
Losec
kapsules išregistravimu Danijoje, Norvegijoje ir Švedijoje bei kartu perėjimu nuo
Losec
kapsulių pardavimo prie
Losec
MUPS pardavimo, t. y.
Losec
kapsulių išėmimu iš apyvartos ir
Losec
MUPS pateikimu rinkai.
Kaip Komisija nurodė atsakymuose į Bendrojo Teismo klausimus ir per teismo posėdį, nors piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi
ji apibrėžė kaip minėtų elementų derinį, pagrindinis piktnaudžiavimo elementas buvo leidimų pateikti rinkai
Losec
kapsules išregistravimas, o perėjimas nuo
Losec
kapsulių prie
Losec
MUPS pardavimo laikytinas aplinkybėmis, kurioms esant išregistruoti leidimai pateikti rinkai.
Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad perėjimas nuo
Losec
kapsulių prie
Losec
MUPS pardavimo, t. y.
Losec
kapsulių išėmimas iš apyvartos ir
Losec
MUPS pateikimas rinkai savaime negalėjo sukelti Komisijos šioje byloje inkriminuojamo antikonkurencinio poveikio, t. y. negalėjo
sudaryti reglamentavimo kliūčių generiniam omeprazoliui patekti į rinką ir
Losec
kapsulių lygiagrečiam importui.
Dėl generinių vaistų Teisingumo Teismas yra konstatavęs, jog, kad leidimą būtų galima išduoti pagal Direktyvos 65/65 4 straipsnio
trečios pastraipos 8 dalies a punkto iii papunktyje numatytą supaprastintą procedūrą, reikia tik to, kad leidimą pateikti
rinkai išduodančiai kompetentingai institucijai būtų prieinami visi duomenys ir dokumentai, susiję su referenciniu vaistu,
ir nebūtina, kad referencinis vaistas būtų faktiškai parduodamas (šio sprendimo 617 punkte minėto Sprendimo
AstraZeneca
27 punktas). Todėl tai, kad referencinis vaistas buvo išimtas iš apyvartos, nekliudo taikyti Direktyvos 65/65 4 straipsnio
trečios pastraipos 8 dalies a punkto iii papunktyje numatytos supaprastintos procedūros. Be to,
Losec
MUPS išleidimas į apyvartą negali būti kliūtis taikyti supaprastintą procedūrą farmacijos produktams, kurie yra iš esmės
panašūs į
Losec
kapsules.
Be to, dėl lygiagretaus importo reikia pažymėti, kad ginčijamame sprendime Komisija neteigė, jog
Losec
kapsulių išėmimas iš apyvartos ir
Losec
MUPS išleidimas į apyvartą galėjo paskatinti nacionalines institucijas panaikinti
Losec
kapsulių lygiagretaus importo licencijas. Kita vertus, Komisija ginčijamo sprendimo 264 konstatuojamojoje dalyje pažymėjo,
kad lygiagretaus importo licencijos paprastai buvo grindžiamos esamais atitinkamo patentuoto vaisto leidimais pateikti rinkai.
Todėl teoriškai tik leidimų pateikti rinkai išregistravimas galėjo nacionalines institucijas paskatinti panaikinti lygiagretaus
importo licencijas. Iš ginčijamo sprendimo matyti, kad taip nutiko Suomijoje ir Švedijoje, kur nacionalinės institucijos lygiagretaus
importo licencijas panaikino po to, kai buvo išregistruoti leidimai pateikti rinkai.
Todėl, atsižvelgiant į tai, kad šioje byloje elgesys, kurį būtų galima kvalifikuoti kaip piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi,
iš esmės pasireiškė leidimų pateikti rinkai išregistravimu, ir tai teoriškai yra vienintelis dalykas, kuris būtų galėjęs sukelti
Komisijos įtartus antikonkurencinius padarinius, ieškovių argumentai tiek, kiek jais iš esmės teigiama, kad, pirma,
Losec
MUPS buvo pateiktas rinkai, nes jis buvo geresnis produktas, ir, antra,
Losec
kapsulės buvo išimtos iš apyvartos, nes vietos platinimo įmonės, be kita ko, atlikusios keletą rinkos tyrimų ir vartotojų
pageidavimų tyrimą, manė, kad rinkoje buvo geriau išlaikyti tik vieną produktą, neturi reikšmės. Šioje byloje nėra pagrindo
AZ kaltinti nei už
Losec
MUPS išleidimą į apyvartą, nei už
Losec
kapsulių išėmimą iš apyvartos, nes šie veiksmai pagal savo pobūdį negalėjo sudaryti Komisijos nurodytų patekimo į rinką teisinių
kliūčių, galėjusių generinių vaistų pateikimą į rinką ir lygiagretų importą pavėlinti arba padaryti neįmanomą.
Tačiau leidimų pateikti rinkai
Losec
kapsules išregistravimo negalima laikyti elgesiu, priskirtinu konkuravimui pranašumais. Kaip buvo konstatuota šio sprendimo
675 punkte, šis elgesys nebuvo paremtas teisėta investicijų, skirtų padėti konkuruoti pranašumais, apsauga, nes AZ nebeturėjo
išimtinės teisės naudoti farmakologinių ir toksikologinių bandymų bei klinikinių tyrimų rezultatų. Be to, ieškovės nepateikia
įrodymų, kurie leistų daryti išvadą, kad minėtas išregistravimas buvo būtinas ar bent naudingas
Losec
MUPS pateikimui į rinką arba perėjimui nuo
Losec
kapsulių prie
Losec
MUPS pardavimo. Todėl, nenagrinėjant klausimo, ar Komisija teisiškai pakankamai įrodė, jog objektyvios aplinkybės, kurioms
esant buvo įgyvendinamas inkriminuojamas elgesys, leido daryti išvadą, kad jis galėjo riboti konkurenciją, leidimų pateikti
rinkai
Losec
kapsules išregistravimas buvo vienintelis Komisijos nustatyto elgesio aspektas, kuris galėtų sudaryti generinių vaistų patekimo
į rinką ir lygiagretaus importo kliūtis.
Ieškovės dar kartą nurodo, jog nėra rašytinių įrodymų, aiškiai patvirtinančių, kad AZ Danijoje, Norvegijoje ir Švedijoje taikė
„nesąžiningą“ ar „tyčinę“ strategiją, siekdama išregistruoti leidimus pateikti rinkai, kad pavėlintų generinių vaistų patekimą
į rinką ir sukliudytų lygiagrečiam importui. Šiuo atžvilgiu pakanka pažymėti, kad piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi sąvoka
yra objektyvi sąvoka ir nebūtina įrodyti ketinimo padaryti žalą (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 309 punkte minėto Sprendimo
Aéroports de Paris prieš Komisiją
173 punktą). Neginčijama, kad AZ išregistravo minėtus leidimus Danijoje, Norvegijoje ir Švedijoje. Todėl tai, kad šis elgesys
tariamai nebuvo paremtas nesąžiningu ketinimu, negali būti kliūtis Komisijai jį kvalifikuoti kaip piktnaudžiavimą dominuojančia
padėtimi, jeigu įrodoma, kad atsižvelgiant į objektyvias šio elgesio įgyvendinimo aplinkybes jis galėjo pavėlinti generinių
vaistų pateikimą rinkai ir lygiagretų importą arba sukliudyti šiems procesams.
Bet kuriuo atveju iš dokumentų, kuriais rėmėsi Komisija, pakankamai aišku, kad AZ, išregistruodama minėtus leidimus, ketino
sukliudyti generinių vaistų pateikimui rinkai ir lygiagrečiam importui. Be kita ko, iš 1997 m. spalio 3 d. dokumento, kuriame
išdėstyta MUPS strategija (žr. šio sprendimo 776 punktą) ir iš 1997 m. spalio 22 d. rašto dėl MUPS strategijos padarinių (žr.
šio sprendimo 780 punktą) matyti, jog AZ žinojo, kokią naudą teisinių patekimo į rinką kliūčių didinimui galėtų turėti leidimo
pateikti rinkai
Losec
kapsules išregistravimas tiek generinių vaistų pateikimo rinkai, tiek lygiagretaus importo atžvilgiu. Minėti dokumentai taip
pat įrodo AZ žinojus, kad numatytiems veiksmams gali būti taikomos Europos konkurencijos ir laisvo prekių judėjimo taisyklės.
Be to, ginčijamo sprendimo 302 konstatuojamojoje dalyje Komisija pažymėjo, jog Norvegijos LPP strategijos dokumente nurodyta,
jog AZ ketino išregistruoti leidimus pateikti rinkai
Losec
kapsules, kad nutrauktų lygiagretų importą ir padarytų taip, kad nuo 1999 m. vasario 1 d. jo beveik nebebūtų (žr. šio sprendimo
788 punktą).
Ieškovės taip pat teigia, kad AZ neturi būti įpareigota ginti generinius vaistus rinkai teikiančių įmonių ar lygiagrečių importuotojų
interesų, išlaikydama leidimus pateikti rinkai.
Tačiau reikia pažymėti, kad nors dominuojančią padėtį užimanti įmonė neturi jokios pareigos ginti konkurentų interesų, dėl
to jos veiksmai, kurių vienintelis tikslas yra išstumti konkurentus, netampa suderinamais su EB 82 straipsniu. Vien dominuojančią
padėtį užimančios įmonės troškimas apsaugoti savo komercinius interesus ir apsisaugoti nuo generinių vaistų bei lygiagretaus
importo konkurencijos nepateisina veiksmų, neturinčių nieko bendro su konkuravimu pranašumais.
Kaip nurodyta šio sprendimo 672 punkte, nesant motyvų, susijusių su pranašumais konkuruojančios įmonės teisėtais interesais,
ir nesant objektyvaus pateisinimo dominuojančią padėtį užimanti įmonė negali naudotis teisinio reglamentavimo procedūromis
vien taip, kad sukliudytų konkurentams patekti į rinką arba šį patekimą apsunkintų.
–       Dėl strategijos, iš kurios kyla piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi, centralizuoto pobūdžio
Ieškovės nesutinka su Komisijos nuomone, kad piktnaudžiaujamą elgesį lėmė centriniu lygmeniu AZ vadovybės priimtas sprendimas.
Šiuo atžvilgiu pirmiausia reikia pažymėti, jog neginčijama, kad nagrinėjamos platinimo įmonės visiškai priklauso AZ (žr. ginčijamo
sprendimo 8 konstatuojamąją dalį ir 10 išnašą). Pagal Bendrijos konkurencijos teisę skirtingos bendrovės, priklausančios tai
pačiai grupei, sudaro ekonominį subjektą, taigi įmonę pagal EB 81 ir 82 straipsnius, jei atitinkamos bendrovės savarankiškai
nesprendžia dėl savo elgesio rinkoje (šio sprendimo 334 punkte minėto Sprendimo
Michelin prieš Komisiją
290 punktas).
Tiek, kiek minėtu argumentu ieškovės siekia ginčyti piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi buvimą, pažymėtina, jog net jei
būtų įrodytas, ieškovių teiginys, kad leidimų pateikti rinkai išregistravimas Danijoje, Norvegijoje ir Švedijoje buvo decentralizuoto
sprendimų priėmimo proceso rezultatas, apskritai neturėtų jokios įtakos Komisijos kvalifikavimui nagrinėjamo elgesio kaip
piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi. Kad šį elgesį būtų galima kvalifikuoti kaip piktnaudžiavimą pagal EB 82 straipsnį,
nebūtina, kad jis būtų įgyvendintas pagal grupės vadovybės lygmeniu parengtą strategiją ar kad jo būtų imtasi turint įrodytą
ketinimą riboti konkurenciją. Vienos iš grupę kaip ekonominį subjektą sudarančių įmonių įgyvendintas elgesys taip pat gali
pažeisti EB 82 straipsnį.
Be to, kaip teigia Komisija, kadangi platinimo įmonės visiškai priklauso AZ, nebūtina nagrinėti, ar AZ galėjo daryti lemiamą
įtaką savo dukterinių įmonių politikai, nes šios dukterinės įmonės neabejotinai vadovaujasi tų pačių kaip ir patronuojančios
įmonės politiką apibrėžiančių valdymo organų nustatoma politika (šiuo atžvilgiu žr. šio sprendimo 719 punkte minėto Sprendimo
AEG‑Telefunken prieš Komisiją
50 punktą; 1999 m. balandžio 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
, T‑305/94–T‑307/94, T‑313/94–T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 ir T‑335/94, Rink. p. II‑931, 961 ir 984 punktus).
Siekiant išsamumo reikia pažymėti, jog nors Komisija, remdamasi rašytiniais įrodymais, neįrodė, kad leidimai pateikti rinkai
Danijoje, Norvegijoje ir Švedijoje buvo išregistruoti pagal specialius AZ vadovybės šiam tikslui duotus nurodymus, nepaneigiama,
kad šis išregistravimas visiškai atitiko AZ centriniu lygmeniu parengtą strategiją. Šiuo atžvilgiu visi dokumentai, kurios
nurodo Komisija, parengti AZ centrinės vadovybės ir rodo aktyvų AZ valdymo organų dalyvavimą. Todėl 1997 m. balandžio 29 d.
LPP strategija buvo parengta centriniu lygmeniu, be to, šiuo lygmeniu buvo tiriami ir konkretūs jos įgyvendinimo klausimai.
Tai, be kita ko, akivaizdu iš 1997 m. rugsėjo 18 d. susitikimo protokolo „
Losec
MUPS i Europa – „Brain Storming“ (žr. šio sprendimo 771 punktą), parengto Švedijos įmonės patentų departamento, 1997 m. spalio
3 d. Švedijos
Astra Hässle
parengto dokumento dėl MUPS strategijos (žr. šio sprendimo 773 punktą), 1997 m. spalio 22 d. rašto „MUPS strategijos padariniai.
Tarpinė ataskaita“ (žr. šio sprendimo 779 punktą), kurio autorius yra AZ teisės reikalų departamento darbuotojas, ir iš 1999 m.
gegužės 12 d.
Astra Hässle
dokumento „Franšizės planas, susijęs su virškinamojo trakto ligų gydymu“. Šie keturi dokumentai įrodo, kad galimybę išregistruoti
leidimus pateikti rinkai
Losec
kapsules centriniu lygmeniu numatė AZ ir kad šiuo lygmeniu buvo tiriamas šio išregistravimo poveikis generinių vaistų pateikimui
rinkai ir lygiagrečiam importui (konkrečiai žr. šio sprendimo 776, 779 ir 780 punktus).
Be to, negalima paneigti, jog Švedijoje įsikūrusios platinimo įmonės generalinio direktoriaus (kuris priklausė AZ centrinei
vadovybei kaip „Šiaurės šalių regiono vadovas“) 1998 m. kovo 29 d. faksimilė Danijos, Suomijos ir Norvegijos platinimo įmonių
generaliniams direktoriams (žr. ginčijamo sprendimo 815 konstatuojamąją dalį) rodo, kad AZ vadovybė atidžiai stebėjo prieš
generinius vaistus nukreiptos gynybinės strategijos įgyvendinimą. Minėto dokumento autorius išreiškia rūpestį dėl to, kad
vietos platinimo įmonėms trūksta dinamiškumo ir koordinuotumo įgyvendinant LPP strategiją. Su ieškovių teiginiu, kad minėta
faksimilė susijusi tik su teisiniais veiksmais, kuriais siekta apginti patentus, negalima sutikti, nesant jokių jį patvirtinančių
įrodymų ir atsižvelgiant į šios faksimilės išsiuntimo aplinkybes, kurias rodo visi Komisijos ištirti rašytiniai įrodymai.
Platinimo įmonių pastangas tarpusavyje koordinuoti veiksmus taip pat įrodo Norvegijoje įsikūrusios
Astra
įmonės 1998 m. spalio 22 d. laiškas Švedijoje įsikūrusios platinimo įmonės generaliniam direktoriui, kuriame kalbama apie
„Šiaurės <...> patentų strategiją“ ir kuriame pateikiama dokumento, kuriame išdėstyta Norvegijos strategija, trečioji versija.
Kaip teigia Komisija, minėtas laiškas įrodo dinamišką centrinio ir vietos lygmenų sąveiką įgyvendinant strategiją vietos lygmeniu.
Dėl to, ar inkriminuojamas elgesys ribojo konkurenciją
Pirmiausia reikia pažymėti, kad, kalbant apie šioje byloje nagrinėjamą elgesį, pasireiškusį pasinaudojimu teisinio reglamentavimo
procedūromis, nors konkuravimas pranašumais tam nesuteikia jokio pagrindo, kad šį elgesį būtų galima kvalifikuoti kaip piktnaudžiavimą
dominuojančia padėtimi, pakanka įrodyti, jog, atsižvelgiant į šio elgesio teisines ar ekonomines aplinkybes, jis gali riboti
konkurenciją.
Šioje byloje šio sprendimo 675 ir 812 punktuose konstatuota, kad leidimų pateikti rinkai
Losec
kapsules išregistravimas nebuvo pagrįstas teisėta investicijų apsauga, priskirtina konkuravimui pranašumais, be to, šis išregistravimas
nebuvo būtinas, kad AZ galėtų nuo
Losec
kapsulių pardavimo pereiti prie
Losec
MUPS pardavimo.
Todėl tiek, kiek įrodyta, kad Danijoje, Norvegijoje ir Švedijoje leidimų pateikti rinkai išregistravimas galėjo sukliudyti
generiniams vaistams patekti į rinką ir lygiagrečiam importui, ieškovių argumentai, kuriais jos siekia ginčyti faktinius šio
išregistravimo padarinius, negali turėti įtakos nagrinėjamo elgesio kvalifikavimui kaip piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi.
Tačiau šie argumentai gali priversti suabejoti šio kvalifikavimo pagrįstumu tiek, kiek ieškovės tvirtina, jog Komisija teisiškai
pakankamai neįrodė, kad, atsižvelgiant į objektyvias šio elgesio įgyvendinimo aplinkybes, jis galėjo pavėlinti generinių vaistų
patekimą į rinką ir lygiagretų importą arba sukliudyti šiems procesams. Todėl šį aspektą reikia išnagrinėti atsižvelgiant
į ieškovių kaltinimus.
Pirmiausia kalbant apie tai, ar leidimų pateikti rinkai
Losec
kapsules išregistravimas galėjo sukliudyti generinių omeprazolio kapsulių versijų pateikimui rinkai, reikėtų priminti, kad
Teisingumo Teismas yra konstatavęs, jog tam, kad paraišką išduoti leidimą pateikti rinkai generinį vaistą būtų galima nagrinėti
pagal Direktyvos 65/65 4 straipsnio trečios pastraipos 8 dalies a punkto iii papunktyje numatytą supaprastintą procedūrą,
leidimas pateikti rinkai referencinį vaistą turi galioti bent jau šios paraiškos padavimo dieną (šio sprendimo 617 punkte
minėto Sprendimo
AstraZeneca
49 punktas). Todėl dėl AZ elgesio tapo neįmanoma pasinaudoti minėtoje nuostatoje numatyta supaprastinta procedūra ir taip
šis elgesys galėjo pavėlinti leidimų pateikti rinkai generinius vaistus išdavimą Danijoje, Norvegijoje ir Švedijoje.
Tačiau ieškovės tvirtina, kad potencialūs konkurentai galėjo pasinaudoti Direktyvos 65/65 4 straipsnio trečios pastraipos
8 dalies a punkto ii papunktyje numatyta procedūra, pagal kurią pareiškėjas, tiesiog pateikdamas išsamias nuorodas į paskelbtą
mokslinę literatūrą, gali įrodyti patentuoto vaisto, kuriam prašoma išduoti leidimą pateikti rinkai, pripažintą veiksmingumą
ir priimtiną jo saugumo lygį. Šiuo atžvilgiu reikia, kaip ir Komisija, pažymėti, kad tai, jog pagal teisės aktus suteikiamas
alternatyvus būdas gauti leidimą pateikti rinkai, nepašalina dominuojančią padėtį užimančios įmonės elgesio piktnaudžiaujamo
pobūdžio, jeigu šio elgesio, vertinant jį objektyviai, vienintelis tikslas yra padaryti taip, kad Direktyvos 65/65 4 straipsnio
trečios pastraipos 8 dalies a punkto iii papunktyje teisės aktų leidėjo numatyta supaprastinta procedūra būtų neįmanoma pasinaudoti
ir atitinkamai kuo ilgiau neleisti generinių vaistų gamintojams patekti į rinką bei didinti jų patekimo į rinką kliūčių įveikimo
išlaidas.
Šiuo atžvilgiu reikia dar kartą priminti, kad AZ leidimų pateikti rinkai išregistravimo pagrindas nebuvo teisėta investicijų,
kurios padėtų konkuruoti pranašumais, apsauga, nes AZ nebeturėjo išimtinės teisės naudoti jos atliktų farmakologinių ir toksikologinių
bandymų bei klinikinių tyrimų rezultatų, ir šis išregistravimas nebuvo būtinas AZ pereiti nuo
Losec
kapsulių prie
Losec
MUPS pardavimo.
Be to, reikia pažymėti, kad tai, jog Komisija negalėjo tiksliai įvertinti, kiek konkurentai sugaišo laiko, kad patektų į rinką,
neturi įtakos išvadai, jog nagrinėjamas elgesys galėjo riboti konkurenciją, nes įrodyta, kad išregistravus minėtus leidimus
tapo neįmanoma pasinaudoti Direktyvos 65/65 4 straipsnio trečios pastraipos 8 dalies a punkto iii papunktyje numatyta supaprastinta
procedūra.
Be to, tai, kad Direktyvos 65/65 7 straipsnyje leidimų pateikti rinkai patentuotus vaistus išdavimo procedūroms numatytas
maksimalus 210 dienų terminas, nereiškia, kad laikotarpis, kurį konkurentai buvo priversti sugaišti, kad patektų į rinką,
negali būti ilgesnis už minėtą terminą. Kaip Komisija pažymėjo ginčijamo sprendimo 854 konstatuojamojoje dalyje, generinių
vaistų gamintojams iš anksto nepranešus apie tai, kad AZ išregistravo leidimus pateikti rinkai, apie šį išregistravimą jie
galėjo sužinoti tik
post factum
. Yra visos priežastys manyti, jog rinkti paskelbtą mokslinę literatūrą, kad gautų leidimą pateikti rinkai Direktyvos 65/65
4 straipsnio trečios pastraipos 8 dalies a punkto ii papunktyje numatyta tvarka, konkurentai būtų pradėję tik sužinoję apie
šį išregistravimą. Kol minėtos direktyvos 4 straipsnio trečios pastraipos 8 dalies a punkto iii papunktyje numatyta tvarka
dar buvo galima pasinaudoti, generinių vaistų gamintojai neturėjo jokio pagrindo manyti, kad teks pasinaudoti paskelbta literatūra
paremta procedūra.
Taip pat reikia pažymėti, kad, kaip teigia Komisija, kitų procedūrų nei Direktyvos 65/65 4 straipsnio trečios pastraipos 8 dalies
a punkto iii papunktyje numatyta procedūra, kaip antai paskelbta literatūra paremtos procedūros arba hibridinės procedūros
(tarpinė procedūra tarp įprastos leidimo pateikti rinkai išdavimo procedūros ir Direktyvos 65/65 4 straipsnio trečios pastraipos
8 dalies a punkto iii papunktyje nurodytos procedūros) atveju, turi būti įvykdytos tam tikros sąlygos, apimančios daugiau
nei reikalaujama taikant minėtos direktyvos 4 straipsnio trečios pastraipos 8 dalies a punkto iii papunktyje numatytą procedūrą,
pvz., sąlyga pateikti papildomus duomenis. Todėl šios kitos procedūros užkrauna generinių vaistų gamintojams didesnę naštą
ir neabejotinai užtrunka daugiau laiko nei Direktyvos 65/65 4 straipsnio trečios pastraipos 8 dalies a punkto iii papunktyje
numatyta supaprastinta procedūra.
Todėl leidimų pateikti rinkai išregistravimas galėjo suteikti AZ galimybę bent jau laikinai atidėti didelį konkurencinį spaudimą,
kurį generiniai vaistai būtų jai darę. Iš Komisijos nagrinėtų AZ vidaus dokumentų matyti, kad šis atidėjimas galėjo būti itin
naudingas AZ, siekiant užtikrinti, kad kainos išsilaikytų kuo aukštesnės, kol rinkai palankia kaina bus pateiktas esomeprazolis
(žr. šio sprendimo 765 ir 767 punktus). Be to, atsižvelgiant į tai, kokia buvo pardavimo apimtis, AZ buvo naudinga bent kiek
pavėlinti generinių vaistų patekimą į rinką (žr. šio sprendimo 764 punktą).
Iš to, kas nurodyta, darytina išvada, kad aplinkybės, kuria rėmėsi ieškovės, jog AZ konkurentai leidimus pateikti rinkai galėjo
gauti remdamiesi paskelbta literatūra paremta procedūra, nepakanka, kad leidimų pateikti rinkai
Losec
kapsules išregistravimas prarastų piktnaudžiaujamą pobūdį, nes šiuo elgesiu siekta vienintelio tikslo – bent laikinai iš
rinkos išstumti konkuruojančius generinių vaistų gamintojus.
Be to, aplinkybė, kuria rėmėsi ieškovės, kad, pirma, AZ Švedijoje iki 2007 m. turėjo sudėties patentą, o iki 2003 m. vasario
4 d. – PAL sodos omeprazoliui ir omeprazolio medžiagai, ir, antra, remdamasi sudėties patentais arba PAL Danijoje, Norvegijoje
ir Švedijoje gavo teismo draudimus savo konkurentų atžvilgiu, neturi reikšmės klausimui, ar leidimų pateikti rinkai išregistravimas
buvo antikonkurencinis. Tai, kad AZ galėjo pasinaudoti įvairiomis teisinėmis ar teisminėmis priemonėmis (ir kai kurios iš
jų, vertinant konkuravimo pranašumais atžvilgiu, buvo teisėtos), kad sukliudytų generiniams vaistams patekti į rinką, ir todėl
tai, kad inkriminuojamas elgesys nebuvo vienintelis, galėjęs turėti arba turėjęs siekiamą konkurenciją ribojantį poveikį,
niekaip nepanaikina šio elgesio piktnaudžiaujamo pobūdžio, nes įrodyta, kad bet kuriuo atveju jis galėjo riboti konkurenciją.
Be to, tai, kad skundo pateikėjos galėjo gauti leidimą pateikti rinkai pagal Direktyvos 65/65 4 straipsnio trečios pastraipos
8 dalies a punkto iii papunktyje numatytą supaprastintą procedūrą, padavusios paraiškas prieš įsigaliojant AZ leidimų pateikti
rinkai išregistravimui, tikrai negali panaikinti inkriminuojamo elgesio piktnaudžiaujamo pobūdžio. Iš tikrųjų AZ kaltinama
būtent tuo, kad atėmė galimybę pasinaudoti šia supaprastinta procedūra iš visų generinio omeprazolio kapsulių gamintojų, norinčių
paduoti paraišką dėl leidimo pateikti rinkai išdavimo po to, kai AZ leidimai pateikti rinkai jau buvo faktiškai išregistruoti.
Antra, kalbant apie tai, kad leidimų pateikti rinkai išregistravimas galėjo riboti lygiagretų importą, ieškovės nesutinka,
kad šis išregistravimas lėmė
Losec
kapsulių lygiagretaus importo sumažėjimą ir tikina, kad jų lygiagretus importas sumažėjo dėl
Losec
MUPS sėkmės. Šio argumento pagrįstumą reikia patikrinti atitinkamai Danijos, Norvegijos ir Švedijos atžvilgiu.
Šiuo atžvilgiu, kaip jau iš esmės nurodyta šio sprendimo 474 ir 475 punktuose, reikėtų turėti omenyje, kad Komisijai tenka
pareiga pateikti įrodymus, galinčius patvirtinti aplinkybių, sudarančių EB 82 straipsnio pažeidimą, buvimą (šio sprendimo
32 punkte minėto Sprendimo
Microsoft prieš Komisiją
688 punktas), o visos Teismo abejonės procese dėl sprendimo, kuriuo konstatuotas pažeidimas ir paskirta bauda, panaikinimo
vertinamos įmonės, kuriai šis sprendimas skirtas, naudai (pagal analogiją žr. 476 punkte nurodyto Sprendimo
Coats Holdings ir Coats prieš Komisiją
68 ir 69 punktus).
Dėl Danijos Bendrasis Teismas pažymi, jog ginčijamo sprendimo 311 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodė tik tai, kad Danijoje
įsikūrusios AZ įmonės valdybos vidaus dokumentas rodė, jog
Losec
MUPS pateikimas rinkai ir
Losec
kapsulių išėmimas iš apyvartos „lėmė viso omeprazolio lygiagretaus importo išstūmimą“. Taigi ginčijamame sprendime Komisija
nenurodo, ar valstybės institucijos Danijoje panaikino
Losec
kapsulių lygiagretaus importo licencijas.
Tačiau, Komisijos teigimu, yra pagrindo manyti, kad tarp leidimų pateikti rinkai
Losec
kapsules išregistravimo Danijoje ir lygiagrečios prekybos išstūmimo šioje šalyje yra priežastinis ryšys.
Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, jog atsakydamas į Suomijos ir Švedijos teismų pateiktus prejudicinius klausimus Teisingumo
Teismas konstatavo, kad leidimų pateikti rinkai išregistravimas dėl kitų priežasčių nei visuomenės sveikata nepateisina automatiško
lygiagretaus importo licencijos galiojimo nutraukimo, jeigu visuomenės sveikatos apsauga, kurią siekiama užtikrinti farmakologinio
budrumo srities įpareigojimais, galima pasirūpinti alternatyviais būdais, pvz., bendradarbiaujant su kitų valstybių narių
nacionalinėmis institucijomis. Todėl pagal EB 28 ir 30 straipsnius draudžiama, kad leidimo pateikti rinkai farmacijos produktą
išregistravimas savaime lemtų nagrinėjamam vaistui suteiktos lygiagretaus importo licencijos panaikinimą, jeigu šio vaisto
išlaikymas importo valstybės narės rinkoje nekelia grėsmės žmonių sveikatai (2003 m. gegužės 8 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Paranova Läkemedel ir kt.
, C‑15/01, Rink. p. I‑4175, 25–28 ir 33 punktai ir Sprendimo
Paranova
, C‑113/01, Rink. p. I‑4243, 26–29 ir 34 punktai; taip pat žr. šio sprendimo 659 punkte minėto Sprendimo
Ferring
38–40 punktus).
Reikia pažymėti, jog ginčijamame sprendime nenurodyta, kad, prieš Teisingumo Teismui priimant minėtus sprendimus, pagal Danijos
institucijų praktiką, išregistravus leidimus pateikti rinkai atitinkamą vaistą dėl priežasčių, nesusijusių su visuomenės sveikata,
šio vaisto lygiagretaus importo licencijos būdavo automatiškai naikinamos. Tokiomis aplinkybėmis Komisijos argumentas, jog
pagrįsta manyti, kad tarp leidimų pateikti rinkai
Losec
kapsules išregistravimo Danijoje ir lygiagrečios prekybos išstūmimo šioje šalyje yra priežastinis ryšys, prilygsta prielaidai,
kad Danijos institucijos panaikino lygiagretaus importo licencijas, taip galbūt pažeisdamos Europos Sąjungos teisę.
Šiuo atžvilgiu atsakydama į Bendrojo Teismo klausimus Komisija teigia, kad leidimų pateikti rinkai išregistravimas lėmė teisinį
neapibrėžtumą, susijusį su
Losec
kapsulių lygiagretaus importo licencijų galiojimu, todėl reikia konstatuoti, kad šis išregistravimas galėjo turėti ribojantį
poveikį konkurencijai. Komisijos nuomone, yra aišku, kad jeigu leidimai pateikti rinkai nebūtų išregistruoti, nacionalinės
institucijos neabejotinai būtų leidusios tęsti lygiagrečią prekybą
Losec
kapsulėmis.
Tačiau pažymėtina, kad, kaip buvo konstatuota šio sprendimo 824 punkte, norint tokį elgesį, kaip antai nagrinėjamas šioje
byloje, pasireiškusį pasinaudojimu teisinio reglamentavimo procedūromis, nors konkuravimas pranašumais tam nesuteikia jokio
pagrindo, kvalifikuoti kaip piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi, reikia įrodyti bent tai, kad atsižvelgiant į šio elgesio
ekonomines ar teisines aplinkybes jis gali riboti konkurenciją.
Todėl, remiantis šio sprendimo 476 punkte minėto Sprendimo
Coats Holdings ir Coats prieš Komisiją
68 ir 69 punktais, Komisija turi pateikti įtikinamus įrodymus, patvirtinančius, kad šioje byloje, atsižvelgiant į nagrinėjamą
reglamentavimą, nacionalinės institucijos, leidimų pateikti rinkai atitinkamą produktą turėtojo prašymu išregistravusios šiuos
leidimus, galėjo panaikinti lygiagretaus importo licencijas ar paprastai jas panaikindavo.
Tačiau Danijos atveju Komisija nepateikė jokių įrodymų, kurie teisiškai pakankamai patvirtintų, kad buvo tikėtina, jog Danijos
institucijos, po to, kai AZ išregistravo savo leidimus pateikti rinkai, panaikins lygiagretaus importo licencijas pažeisdamos
EB 28 ir 30 straipsnius. Be to, reikia pažymėti, kad ginčijamame sprendime Komisija neįrodė net to, kad Danijos institucijos
panaikino
Losec
kapsulių lygiagretaus importo licencijas.
Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, jog, atsižvelgus į šioje byloje nagrinėjamas teisines aplinkybes, 1997 m. spalio 22 d. raštas
(žr. šio sprendimo 779 ir 780 punktus), kuriame AZ įmonės teisininkas išreiškė nuomonę, kad „kelios Skandinavijos šalių institucijos
paprastai laikytųsi“ pozicijos, jog, išregistravus leidimus pateikti rinkai, lygiagretaus importo licencijos negali būti paliktos
galioti (žr. ginčijamo sprendimo 283 konstatuojamąją dalį), negali būti pakankamas įrodymas. Šis dokumentas atspindi tik AZ
darbuotojų asmeninę nuomonę arba lūkesčius dėl „kelių Skandinavijos šalių institucijų reakcijos“, tačiau neįrodo, kad AZ išregistravus
leidimus pateikti rinkai dėl priežasčių, nesusijusių su visuomenės sveikata, Danijos institucijos iš tikrųjų būtų linkusios
panaikinti lygiagretaus importo licencijas, taip galbūt pažeisdamos EB 28 ir 30 straipsnius. Be to, šio dokumento nepakanka
įrodyti, jog lygiagretaus importo nutraukimą Danijoje lėmė tai, kad AZ išregistravo leidimus pateikti rinkai
Losec
kapsules.
Manytina, kad minėtas dokumentas galėtų įrodyti nebent AZ ketinimą pašalinti lygiagretų importą, išregistruojant leidimus
pateikti rinkai
Losec
kapsules. Tačiau reikia pažymėti, kad nors į dominuojančią padėtį užimančios įmonės ketinimą riboti konkurenciją taikant
metodus, neturinčius nieko bendro su konkuravimu pranašumais, galima atsižvelgti nustatant piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi,
šis nustatymas visų pirma turi būti pagrįstas elgesio, kuris, atsižvelgiant į jo įgyvendinimo aplinkybes, gali riboti konkurenciją,
objektyviu konstatavimu.
Be to, nuoroda į Danijoje įsikūrusios AZ įmonės valdybos dokumentą (ginčijamo sprendimo 311 konstatuojamoji dalis), kuriame
nurodyta, jog „1998 m. kovo mėn. rinkai pateiktas
Losec
MUPS, o balandžio mėnesį
Losec
kapsulės [buvo] išimtos iš apyvartos, ir [tai] lėmė viso omeprazolio lygiagretaus importo pašalinimą“, negali teisiškai pakankamai
įrodyti, kad leidimų pateikti rinkai
Losec
kapsules išregistravimas galėjo lemti šio lygiagretaus importo nutraukimą. Minėtame dokumente nenustatyta jokio ryšio tarp
leidimų pateikti rinkai
Losec
kapsules išregistravimo ir lygiagretaus importo išstūmimo.
Minėtas dokumentas rodo nebent ryšį tarp, viena vertus, AZ perėjimo nuo
Losec
kapsulių prie
Losec
MUPS pardavimo, ir, kita vertus,
Losec
kapsulių lygiagretaus importo išstūmimo. Tačiau ieškovės konkrečiai teigia, jog
Losec
kapsulių lygiagretus importas sumažėjo arba buvo nutrauktas dėl to, kad vartotojai perėjo prie
Losec
MUPS, ir taigi dėl sumažėjusio
Losec
kapsulių vartojimo. Kaip yra aišku iš Bendrajam Teismui pateiktų dokumentų, būtent šio poveikio AZ siekė savo strategijoje,
kurios tikslas buvo pereiti prie
Losec
MUPS pardavimo.
Todėl, ginčijamame sprendime nesant jokios nuorodos šiuo atžvilgiu, ir atsižvelgiant į aplinkybę, kad neįrodyta net tai, jog
Danijos institucijos panaikino
Losec
kapsulių lygiagretaus importo licencijas, leidimo pateikti rinkai
Losec
kapsules išregistravimo Danijoje ir šio vaisto lygiagretaus importo nutraukimo šioje šalyje priežastinio ryšio prezumpcija
yra nesuderinama su principu, kad visos abejonės aiškinamos sprendimo, kuriuo konstatuojamas pažeidimas, adresato naudai,
kaip tai pripažino Teismas šio sprendimo 476 punkte minėtame Sprendime
Coats Holdings ir Coats prieš Komisiją
(68–70 punktai). Be to, atsižvelgiant į šio sprendimo 842 punkte minėtus sprendimus
Paranova Läkemedel ir kt.
bei
Paranova
ir 659 punkte minėtą Sprendimą
Ferring
, Komisija, nesant šiuo klausimu jokių įrodymų, neturėjo teisės konstatuoti, kad leidimų pateikti rinkai išregistravimas galėjo
nulemti lygiagretaus importo licencijų panaikinimą Danijoje.
Komisija taip pat teigia, jog ieškovės pripažįsta, kad dėl leidimų pateikti rinkai išregistravimo valstybės institucijos uždraudė
lygiagrečią prekybą. Tačiau, Bendrojo Teismo nuomone, tokio aiškaus ieškovių pripažinimo negalima nustatyti iš jų procesinių
dokumentų, be to, šio pripažinimo negalima numanyti
a contrario
, nes kiltų grėsmė iškreipti ieškovių argumentus ar juos klaidingai interpretuoti.
Taip pat reikia atmesti Komisijos teiginį, jog ieškovės savo procesiniuose dokumentuose neginčija, kad Komisija įrodė leidimų
pateikti rinkai
Losec
kapsules išregistravimo Danijoje, Norvegijoje ir Švedijoje bei lygiagretaus importo sumažėjimo šiose šalyse priežastinį ryšį.
Iš tikrųjų ieškovės savo procesiniuose dokumentuose nesutinka su tuo, kad Komisija įrodė šį priežastinį ryšį.
Todėl, Bendrojo Teismo nuomone, Komisija teisiškai pakankamai neįrodė, kad leidimo pateikti rinkai
Losec
kapsules išregistravimas Danijoje galėjo išstumti šių vaistų lygiagretų importą.
Dėl Norvegijos reikia pažymėti, jog ginčijamo sprendimo 321 konstatuojamojoje dalyje Komisija pažymėjo, kad, pradedant nuo
1998 m.,
Losec
lygiagretus importas ėmė smarkiai mažėti, tačiau visiškai neišnyko. Komisija nustatė, kad Norvegijos institucija leido tęsti
Losec
kapsulių lygiagretų importą, remdamasi AZ leidimu pateikti rinkai
Losec
MUPS, kuris pats buvo grindžiamas leidimu pateikti rinkai
Losec
kapsules.
Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, jog šio sprendimo 622 punkte minėtame Sprendime
Rhône‑Poulenc Rorer ir May & Baker
(48 punktas) Teisingumo Teismas konstatavo, kad panašiomis į šios bylos aplinkybėmis nacionalinė importo valstybės narės
institucija turėjo teisę išduoti importo licenciją pirmajai farmacijos produkto versijai, kurios atžvilgiu toje valstybėje
buvo išregistruotas leidimas pateikti rinkai, jeigu leidimas pateikti rinkai antrąją šio farmacijos produkto versiją buvo
išduotas šioje importo valstybėje narėje. Todėl šioje byloje tai, kad Norvegijos institucija leido tęsti
Losec
kapsulių lygiagretų importą remdamasi AZ leidimu pateikti rinkai
Losec
MUPS, atitinka Teisingumo Teismo leidžiamą reglamentavimo praktiką.
Nors, kaip Komisija pažymi ginčijamo sprendimo 321 konstatuojamojoje dalyje, Norvegijoje lygiagretus importas smarkiai sumažėjo,
dėl 842 ir 846 punktuose nurodytų priežasčių šioje byloje negalima daryti prielaidos, kad šio nuosmukio priežastis buvo leidimo
pateikti rinkai
Losec
kapsules išregistravimas minėtose šalyse. Be to, tai, kad Norvegijos institucija paliko galioti
Losec
kapsulių lygiagretaus importo licencijas, veikiau rodo, kad lygiagretaus importo sumažėjimą nebūtinai lėmė leidimų pateikti
rinkai išregistravimas.
Todėl dėl šio sprendimo 852 punkte nurodytų priežasčių, t. y. kad Komisija privalo pateikti įrodymus, galinčius patvirtinti
piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi buvimą, Komisija šioje byloje neturėjo teisės be įrodymų laikytis nuomonės, kad leidimų
pateikti rinkai
Losec
kapsules išregistravimas Norvegijoje dėl priežasčių, nesusijusių su visuomenės sveikata, galėjo būti šio vaisto lygiagretaus
importo licencijų panaikinimo šioje šalyje priežastis, ar daryti prielaidą, kad smarkų
Losec
kapsulių lygiagretaus importo nuosmukį lėmė leidimų pateikti rinkai šį vaistą išregistravimas.
Todėl, norėdama įvertinti antikonkurencinį nagrinėjamo elgesio pobūdį lygiagretaus importo atžvilgiu, Komisija turėjo nustatyti
bent tai, kokia buvo Norvegijos institucijų praktika, susijusi su lygiagretaus importo licencijų išdavimo sąlygomis.
Todėl, Bendrojo Teismo nuomone, Komisija teisiškai pakankamai neįrodė ir to, kad leidimo pateikti rinkai
Losec
kapsules išregistravimas Norvegijoje galėjo išstumti
Losec
kapsulių lygiagretų importą.
Tačiau Švedijos atveju neginčijama, jog Švedijos vaistų agentūra manė, kad lygiagretaus importo licencijos gali būti išduodamos
tik esant galiojantiems leidimams pateikti rinkai (ginčijamo sprendimo 315 konstatuojamoji dalis). Be to, nustatyta ir tai,
kad minėta agentūra po leidimo pateikti rinkai
Losec
kapsules išregistravimo panaikino lygiagretaus importo licencijas, nors lygiagrečiam importuotojui leidimas buvo pratęstas
šešiais mėnesiais (žr. šio sprendimo 798 punktą). Iš to darytina vienareikšmė išvada, kad leidimų pateikti rinkai išregistravimas
galėjo sukliudyti lygiagrečiam importui.
Tai, kad Komisija negali tiksliai įvertinti minėto išregistravimo poveikio lygiagrečiam importui, neturi įtakos šio elgesio
piktnaudžiaujamam pobūdžiui, nes įrodyta, kad jis galėjo sukliudyti lygiagrečiam importui, ir, be to, šioje byloje minėtas
elgesys iš tikrųjų sukliudė lygiagrečiam importui.
Išvada
Atsižvelgiant į visa tai, kas nurodyta, reikia konstatuoti, jog Komisija nepadarė klaidos, pripažinusi, kad AZ leidimų pateikti
rinkai
Losec
kapsules išregistravimas Danijoje, Norvegijoje, Švedijoje ir kartu AZ perėjimas nuo
Losec
kapsulių prie
Losec
MUPS pardavimo minėtose šalyse prilygo piktnaudžiavimui dominuojančia padėtimi, nes šitoks elgesys galėjo riboti generinių
vaistų patekimą į rinką minėtose šalyse. Be to, Komisija nesuklydo, laikydamasi nuomonės, kad šitaip elgiantis buvo piktnaudžiaujama
dominuojančia padėtimi Švedijoje, nes toks elgesys galėjo riboti
Losec
kapsulių lygiagretų importą šioje šalyje.
Tačiau reikia pripažinti pagrįsta tą antrojo ieškinio pagrindo dalį, kurioje teigiama, kad Komisija suklydo, manydama, jog
inkriminuojamas elgesys reiškė piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi Danijoje ir Norvegijoje tiek, kiek jis ribojo lygiagrečią
prekybą
Losec
kapsulėmis. Komisija teisiškai pakankamai neįrodė, kad leidimų pateikti rinkai
Losec
kapsules išregistravimas galėjo riboti
Losec
kapsulių lygiagretų importą minėtose šalyse.
E –
Dėl baudų
1.
Šalių argumentai
Ieškovės Bendrojo Teismo prašo panaikinti baudas, kurių bendra suma – 60 mln. EUR, arba gerokai jas sumažinti.
Jų teigimu, pagal 1974 m. lapkričio 26 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2988/74 dėl teisinių procedūrų ir sankcijų, taikomų
pagal Europos ekonominės bendrijos taisykles dėl transporto ir konkurencijos, taikymo terminų (OL L 319, p. 1; 2004 m. specialusis
leidimas lietuvių k., 7 sk., 1 t., p. 61) 1 straipsnį ir 2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos
taisyklių, nustatytų [EB] 81 ir 82 straipsniuose, įgyvendinimo (OL L 1, 2003, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių
k., 8 sk., 2 t., p. 205) 25 straipsnį įgaliojimai skirti baudas už EB 82 straipsnio pažeidimus Komisijai suteikiami tik už
tuos veiksmus, kurie įvykdyti per penkerius metus nuo to momento, kai atliekant tyrimą imtasi veiksmų, apie kuriuos buvo pranešta
AZ. Tačiau AZ apie Komisijos šioje byloje atliekamą tyrimą pirmą kartą buvo pranešta 2000 m. vasario 24 d. Todėl Komisija
gali skirti baudas tik už tą elgesį, kurio atveju įrodyta, kad jis įgyvendintas po 1995 m. vasario mėn.
Dėl pirmojo inkriminuojamo piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi ieškovės nurodo, kad, kaip teigia Komisija, nagrinėjamas
elgesys buvo įgyvendinamas nuo 1993 m. birželio 7 d. iki 2000 m. gruodžio 31 d. Belgijoje ir Nyderlanduose, nuo 1993 m. birželio
7 d. iki 1994 m. lapkričio 30 d. Danijoje, nuo 1993 m. birželio 7 d. iki 1997 m. gruodžio 31 d. Vokietijoje, nuo 1994 m. gruodžio
21 d. iki 2000 m. gruodžio 31 d. Norvegijoje ir nuo 1993 m. birželio 7 d. iki 1994 m. birželio 16 d. Jungtinėje Karalystėje.
Antrojo piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi atveju inkriminuojamas elgesys buvo įgyvendinamas nuo 1998 m. kovo 19 d. iki
1999 m. gruodžio 31 d. Danijoje, nuo 1998 m. lapkričio 1 d. iki 2000 m. gruodžio 31 d. Norvegijoje ir nuo 1998 m. rugpjūčio
20 d. iki 2000 m. gruodžio 31 d. Švedijoje.
Ieškovių teigimu, pirmojo piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi atveju tariamo pažeidimo nutraukimo momentą ir pirmąjį veiksmą,
kurio Komisija ėmėsi atlikdama tyrimą, skiria penkeri metai ir trys mėnesiai Danijoje bei penkeri metai ir aštuoni mėnesiai
Jungtinėje Karalystėje, todėl Komisija negali bausti AZ už elgesį šiose šalyse. Be to, Vokietijoje ir Norvegijoje inkriminuojamas
elgesys, kuris, kaip teigiama, pradėtas įgyvendinti po 1995 m. vasario mėn., susijęs su trečiuoju piktnaudžiavimo dominuojančia
padėtimi etapu, kurį sudarė klaidinančios informacijos pateikimas teismams, nepatvirtintas jokiais įrodymais.
Ieškovių nuomone, Komisija inkriminuojamą piktnaudžiavimą kvalifikuoja kaip vieną ir tęstinį pažeidimą, siekdama užtikrinti,
kad senaties terminus nustatančios taisyklės neužkirstų kelio skirti baudas už Danijoje ir Jungtinėje Karalystėje inkriminuojamus
pažeidimus. Šiuo atžvilgiu jos pažymi, jog tam, kad elgesį būtų galima laikyti vienu ir tęstiniu pažeidimu, skirtingais veiksmais
turi būti siekiama to paties antikonkurencinio tikslo, skirtingais atvejais turi būti naudojamos panašios priemonės ir mechanizmai
ir nagrinėjama įmonė visais atvejais turi žinoti apie visus pažeidimo sudėties požymius (2004 m. gegužės 26 d. Komisijos sprendimas
dėl procedūros pagal [EB] 81 straipsnį prieš
The Topps Company Inc
,
Topps Europe Limited
,
Topps International Limited
,
Topps UK Limited
ir
Topps Italia SRL
(COMP/C‑3/37.980 –
Souris/Topps
), 130 konstatuojamoji dalis; sprendimo santrauka paskelbta 2006 m. gruodžio 13 d. Oficialiajame leidinyje (OL L 353, p. 5)
ir 2004 m. sausio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P, Rink. p. I‑123, 258 punktas).
Tačiau inkriminuojamų pirmojo ir antrojo piktnaudžiavimų dominuojančia padėtimi atveju AZ elgesiu nebuvo siekiama to paties
antikonkurencinio tikslo. Šiuo atžvilgiu ieškovės patikslina neteigiančios, kad tai, jog dominuojančia padėtimi tariamai piktnaudžiaujama
skirtingose valstybėse, neleidžia konstatuoti vienodo antikonkurencinio elgesio. Be to, atitinkamos AZ įmonės nežinojo apie
visus piktnaudžiavimų dominuojančia padėtimi sudėties požymius, nes jų elgesį lėmė ne bendravimas su kitomis grupės įmonėmis
ar pagrindinės buveinės, siekusios įgyvendinti antikonkurencinį elgesį, nurodymai. Ieškovės taip pat pažymi, jog Komisija
pripažino, kad nagrinėjami pažeidimai buvo naujo pobūdžio ir ne visai aiškūs (ginčijamo sprendimo 908 konstatuojamoji dalis).
Komisija pripažino, kad antrojo piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi sudėties požymiai, konkrečiai –
Losec
MUPS tablečių sukūrimas, jų išleidimas į apyvartą ir
Losec
kapsulių išėmimas iš apyvartos, prašymai išregistruoti leidimus pateikti rinkai farmacijos produktą (ginčijamo sprendimo
792 konstatuojamoji dalis) ir leidimo pateikti rinkai palikimas galioti iki jo termino pabaigos paprastai nelaikomi piktnaudžiavimu
dominuojančia padėtimi. Be to, Komisija nekvestionuoja AZ pateikiamo teisės aktų, reikšmingų abiem piktnaudžiavimams dominuojančia
padėtimi, aiškinimo (ginčijamo sprendimo 666 ir 830 konstatuojamosios dalys). Tokiomis aplinkybėmis Komisija negali teigti,
kad AZ žinojo apie visus dviejų inkriminuojamų piktnaudžiavimų dominuojančia padėtimi sudėties požymius.
Dublike ieškovės taip pat nurodo, kad tai, ar inkriminuojami piktnaudžiavimai dominuojančia padėtimi sudaro vieną ir tęstinį
pažeidimą, yra lemiamas dalykas nustatant, ar Komisija turi teisę priskirti atsakomybę už šiuos veiksmus ir atitinkamai paskirti
baudą remdamasi dalyvavimu pažeidime, vertinant jį kaip vieną visumą.
Ieškovės taip pat teigia, kad atsižvelgiant į šioje byloje inkriminuojamų piktnaudžiavimų dominuojančia padėtimi naujovišką
pobūdį, kurį Komisija pripažįsta ginčijamo sprendimo 922 konstatuojamojoje dalyje, ji neturėjo skirti baudos.
Ieškovių teigimu, inkriminuojamų piktnaudžiavimų dominuojančia padėtimi negalima laikyti sunkiais pažeidimais. Šiuo atžvilgiu
jos, be kita ko, dar kartą pažymi, jog Komisija pripažino, kad inkriminuojami piktnaudžiavimai dominuojančia padėtimi buvo
naujoviško pobūdžio (ginčijamo sprendimo 904, 908 ir 922 konstatuojamosios dalys) ir nebuvo aiškūs (ginčijamo sprendimo 908 konstatuojamoji
dalis), kad ji neginčija AZ pateikiamo teisės aiškinimo (ginčijamo sprendimo 803 konstatuojamoji dalis) ir kad pažeidimų poveikio
rinkai neįmanoma tiksliai įvertinti (ginčijamo sprendimo 911 ir 913 konstatuojamosios dalys). Ieškovės remiasi 2001 m. liepos
25 d. Komisijos sprendimu 2001/892/EB, susijusiu su [EB] 82 straipsnio taikymo procedūra (COMP/C‑1/36.915 –
Deutsche Post AG
– Tarptautinio pašto perėmimas) (OL L 331, p. 40), kuriame buvo atsižvelgta į piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi naujumą.
Jos tvirtina, kad tai, jog JAV teisėje yra „precedentai“, neturi reikšmės, nes lemiamas veiksnys yra tas, kad inkriminuojami
piktnaudžiavimai dominuojančia padėtimi Bendrijos teisėje yra nauji.
Ieškovės nesutinka su Komisijos teiginiu, kad ginčijamame sprendime buvo atsižvelgta į piktnaudžiavimų dominuojančia padėtimi
naujumą, nes, užuot kvalifikavus pažeidimus kaip „labai sunkius“, jie laikyti „sunkiais“, ir pažymi, kad ginčijamo sprendimo
913 konstatuojamojoje dalyje nepaminėtas piktnaudžiavimų naujumas, be to, nepaminėtas pažeidimų kvalifikavimas kaip „labai
sunkių“, kurio pagrindu pažeidimai būtų buvę įvertinti ne taip griežtai.
Ieškovės pažymi, kad Komisija nenustatė pagrindinės baudos kiekvienai įmonei ir už kiekvieną inkriminuotą piktnaudžiavimą
dominuojančia padėtimi ir taip neleido AZ įvertinti baudų dydžių, atitikusių kiekvieno iš piktnaudžiavimų trukmę, bei atsakomybę
lengvinančias ir sunkinančias aplinkybes. Kadangi Komisija konstatavo, jog AZ padarė sunkų pažeidimą, paskirta bauda neturėtų
viršyti 20 mln. EUR (Baudų nustatymo remiantis Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalimi ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalimi
metodo gairių (OL C 9, 1998, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 171; toliau – Baudų nustatymo
metodo gairės) 1 dalies A punktas). Darant prielaidą, kad Komisija paskyrė šią maksimalią pagrindinę baudą už kiekvieną inkriminuotą
piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi, ji yra neproporcinga, atsižvelgiant į jų naujumą.
Be to, Komisija negali teigti, kaip ji tai daro ginčijamo sprendimo 904 konstatuojamojoje dalyje, kad AZ elgesio tikslas buvo
riboti konkurenciją, nes ji naudojo tik teisėtas priemones, be to, ginčijamo sprendimo 666 ir 830 konstatuojamosiose dalyse
pripažinta, kad teisės aktus ir reglamentavimo sistemą ji aiškino sąžiningai. Ieškovės taip pat nesutinka su teiginiu, kad
AZ žinojo apie inkriminuojamus pažeidimus po susijungimo 1999 m. balandžio mėn. Šiuo atžvilgiu jos remiasi užrašų, susijusių
su 2000 m. sausio mėn. posėdžiu, kuriais ginčijamo sprendimo 886 ir 890 konstatuojamosiose dalyse rėmėsi Komisija, autoriaus
G. parodymų 18–21 punktais, P. parodymų 63 punktu ir Dr. N. parodymų 18–20 punktais. Ieškovių teigimu, Komisija negali nepaisyti
šių įrodymų, ir pažymi, jog Baudų nustatymo metodo gairėse numatyta, kad „pažeidimai, padaryti dėl neatsargumo arba netyčia“,
yra lengvinanti aplinkybė.
Kalbant apie pažeidimo trukmę, ieškovės taip pat priekaištauja Komisijai dėl nepakankamo motyvavimo. Jų teigimu, atrodo, kad
Komisija kiekvieną iš inkriminuojamų piktnaudžiavimų dominuojančia padėtimi trukmės atžvilgiu vertino skirtingai, priešingai
nei vertindama jų sunkumą (ginčijamo sprendimo 917, 918 ir 946 konstatuojamosios dalys).
Ginčijamo sprendimo 918 konstatuojamojoje dalyje Komisija teigė, kad pirmasis inkriminuojamas piktnaudžiavimas dominuojančia
padėtimi svarbiausius padarinius galėjo sukelti tik baigus galioti patentams. Tačiau PAL buvo išduoti tik Belgijoje, Nyderlanduose,
Liuksemburge ir Norvegijoje ir įsigaliojo tik 1999 m. balandžio mėn. Todėl piktnaudžiavimai dominuojančia padėtimi negalėjo
pasireikšti anksčiau. Be to, tada
Astra
jau nebeužėmė dominuojančios padėties pirmose trijose minėtose šalyse, o Norvegijos atveju PAL galiojo tik du mėnesius, o
tuo metu konkurencija bet kuriuo atveju nebuvo įmanoma dėl to, kad galiojo sudėties patentas.
Ieškovės pažymi, jog ginčijamo sprendimo 918 konstatuojamojoje dalyje Komisija nusprendė, kad už etapą iki 1998 m. baudą reikia
padidinti 5 % už kiekvienus visus metus ir 2,5 % už bet kurį laikotarpį nuo šešių mėnesių iki metų, o už etapą po 1998 m.
baudą reikia padidinti 10 % už kiekvienus visus metus ir 5 % už bet kurį laikotarpį nuo šešių mėnesių iki metų. Todėl, ieškovių
teigimu, Komisijos skaičiavimai yra neteisingi. Jų nuomone, visa bauda už inkriminuojamą piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi,
susijusį su PAL, iki 1998 m. yra 9 mln. EUR, visa bauda už inkriminuojamą piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi, susijusį
su PAL, po 1998 m. – 12 mln. EUR, o visa bauda už inkriminuojamą piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi, susijusį su MUPS,
po 1998 m. – 10 mln. EUR. Taigi visa bauda už pažeidimų trukmę yra 31 mln. EUR. Be to, laikantis Komisijos išvados ginčijamo
sprendimo 919 ir 920 konstatuojamosiose dalyse, kad po 1999 m. balandžio 6 d. baudą
AstraZeneca AB
reikia padidinti 50 %, o
AstraZeneca plc
–15 %,
AstraZeneca plc
iš viso tektų mokėti 12 mln. EUR. Taip ieškovės iš viso apskaičiuoja 43 mln. EUR už inkriminuojamų pažeidimų trukmę. Todėl
jos nesupranta, kaip Komisija priėjo prie išvados, kad galutinis baudos dydis yra 60 mln. EUR.
Ieškovės taip pat teigia, jog Komisija turėjo pripažinti lengvinančias aplinkybes. Šiuo atžvilgiu jos pažymi, kad pirmojo
piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi atveju Komisija neginčijo AZ pateikiamo Reglamento Nr. 1768/92 aiškinimo (ginčijamo
sprendimo 666 konstatuojamoji dalis). Antrojo piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi atveju Komisija taip pat neginčijo AZ
pateikiamo teisinės ir reglamentavimo tvarkos aiškinimo ir to, kad Direktyvoje 65/65 leidimo pateikti rinkai turėtojui nenustatyta
pareiga jį išlaikyti (ginčijamo sprendimo 832 konstatuojamoji dalis). Komisija taip pat pripažino, kad farmacijos produkto
išleidimas į apyvartą ir išėmimas iš jos arba prašymas išregistruoti leidimą pateikti rinkai šį produktą paprastai savaime
nelaikoma piktnaudžiavimu (ginčijamo sprendimo 792 ir 793 konstatuojamosios dalys). Galiausiai Komisija pripažino, kad abu
inkriminuojami piktnaudžiavimai dominuojančia padėtimi yra naujoviško pobūdžio (ginčijamo sprendimo 908 ir 922 konstatuojamosios
dalys).
Be to, ieškovės nesutinka, kad AZ metus neatsakė į prašymą pateikti informaciją ir tvirtina, kad AZ pateikė informaciją, kurios
nebuvo prašoma. Todėl yra pagrindas AZ bendradarbiavimą atliekant tyrimą laikyti lengvinančia aplinkybe.
Komisija ginčija ieškovių argumentų pagrįstumą.
2.
Bendrojo Teismo vertinimas
Pirmiausia reikia pažymėti, kad nors ieškinyje ir dublike pateiktuose argumentuose ieškovės taip pat prašo Bendrojo Teismo
sumažinti baudas, ieškovės savo reikalavimuose formaliai neprašo jų sumažinti. Tačiau tai, kad ieškovės to nepadarė, nekliudo
Bendrajam Teismui įgyvendinti savo neribotos jurisdikcijos baudų srityje. Net ir nesant formalaus reikalavimo, Bendrasis Teismas
turi teisę sumažinti per didelę baudą, ir tai nebūtų
ultra petitia
, o, atvirkščiai, reikštų ieškinio patenkinimą iš dalies (1957 m. gruodžio 10 d. Teisingumo Teismo sprendimo
ALMA prieš Aukščiausiąją Valdybą
, 8/56, Rink. p. 179, 191; šiuo klausimu taip pat žr. 2001 m. liepos 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Tate & Lyle ir kt. prieš Komisiją
, T‑202/98, T‑204/98 ir T‑207/98, Rink. p. II‑2035, 22 ir 164 punktus).
Ieškovės baudų dydį ginčija remdamosi keturiais pagrindais, susijusiais su i) argumentu, kad suėjo kai kurių inkriminuojamų
veiksmų senaties terminas, ii) pažeidimų sunkumu, iii) pažeidimų trukme ir iv) lengvinančiomis aplinkybėmis.
Pirmiausia dėl pagrindo, kad suėjo kai kurių AZ inkriminuojamų veiksmų senaties terminas, reikia pažymėti, kad pagal Reglamento
Nr. 2988/74 1 straipsnį Komisijos įgaliojimams skirti baudas už konkurencijos teisės pažeidimus nustatytas penkerių metų terminas,
o tęstinių ar pakartotinių pažeidimų atveju šis terminas pradedamas skaičiuoti nuo pažeidimo nutraukimo dienos. Remiantis
minėto reglamento 2 straipsniu, bet kuris Komisijos veiksmas, atliekamas vykdant išankstinį pažeidimo tyrimą arba su juo susijusias
teisines procedūras, nutraukia teisinių procedūrų taikymo terminą. Terminas nutraukiamas nuo pranešimo apie tokius veiksmus
bent vienai pažeidime dalyvavusiai įmonei dienos.
Ieškovės tvirtina, ir Komisija to neneigia, kad pirmą kartą apie Komisijos tyrimą joms pranešta 2000 m. vasario 24 d. Todėl,
ieškovių teigimu, Komisija neturi teisės skirti baudos AZ už pažeidimą, nutrauktą vėliausiai 1995 m. vasario 23 d. Taigi reikia
patikrinti, ar nagrinėjami pažeidimai nutraukti iki 1995 m. vasario 24 d.
Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, jog Komisija ginčijamo sprendimo 916 konstatuojamojoje dalyje pripažino, kad pirmasis piktnaudžiavimas
dominuojančia padėtimi truko iki 2000 m. pabaigos Belgijoje, Nyderlanduose ir Norvegijoje, iki 1997 m. pabaigos Vokietijoje,
iki 1994 m. lapkričio 30 d. Danijoje ir iki 1994 m. birželio 16 d. Jungtinėje Karalystėje. Ginčijamo sprendimo 917 konstatuojamojoje
dalyje Komisija nustatė, kad antrasis piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi truko iki 1999 m. pabaigos Danijoje ir iki 2000 m.
pabaigos Norvegijoje bei Švedijoje.
Taigi reikia pažymėti, jog kadangi AZ veiksmai nutraukti iki 1995 m. vasario 24 d., konkrečiai – 1994 m. lapkričio 3 d. ir
birželio 16 d., tik pirmojo piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi Danijoje ir Jungtinėje Karalystėje atveju, ieškovių argumentas,
kad suėjo AZ veiksmų senaties terminas, gali turėti reikšmės tik tiems AZ veiksmams, kurių ji ėmėsi Danijoje ir Jungtinėje
Karalystėje pirmojo piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi atveju.
Ginčijamame sprendime Komisija nustatė, kad pirmojo piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi vientisą ir tęstinį pobūdį lėmė
tai, kad piktnaudžiaujamas elgesys buvo itin centralizuotas ir koordinuotas. Be to, Komisija pažymėjo, kad klaidinanti informacija,
kurią AZ pateikė įvairiose šalyse, buvo tarpusavyje susijusi, nes AZ elgesys vienoje EEE valstybėje narėje bent potencialiai
turėjo įtakos jos PAL apsaugai ir galimybėms gauti PAL kitose EEE valstybėse narėse. Todėl Komisija pažymėjo, kad Belgijoje,
Norvegijoje ir Nyderlanduose AZ įgyta PAL apsauga priklausė nuo Vokietijos teismuose nagrinėjamų bylų baigties (žr. ginčijamo
sprendimo 775 konstatuojamąją dalį). Komisija taip pat pabrėžė, kad Belgijos, Danijos, Nyderlandų ir Norvegijos farmacijos
institucijos farmacijos produktų kainas nustatė remdamosi įvairiose valstybėse galiojančių kainų palyginimu. Todėl vienoje
šalyje galiojančios kainos galėjo paveikti kitose šalyse galiojančias kainas (ginčijamo sprendimo 776 konstatuojamoji dalis).
Tačiau ieškovės nesutinka su tuo, kad pirmasis piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi yra vientiso ir tęstinio pobūdžio ir
teigia, kad Komisija neturėjo teisės skirti AZ baudos už jos elgesį Danijoje ir Jungtinėje Karalystėje.
Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad vieno ir tęstinio pažeidimo sąvoka susijusi su visuma veiksmų, esančių „bendro plano“
dalimi, nes vienodas šių veiksmų tikslas iškreipia konkurenciją bendrojoje rinkoje (šio sprendimo 870 punkte minėto Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
258 punktas). Norint įvairias elgesio apraiškas kvalifikuoti kaip vieną ir tęstinį pažeidimą, reikia patikrinti, ar jos viena
kitą papildo taip, kad kiekviena šia apraiška yra siekiama kovoti su vienu ar daugiau įprasto konkuravimo būdo padarinių,
o joms tarpusavyje sąveikaujant padedama siekti šio bendro plano tikslų. Šiuo atžvilgiu reikės atsižvelgti į visas aplinkybes,
galinčias patvirtinti arba paneigti šį minėtų apraiškų tarpusavio papildomumo ryšį, kaip antai į įvairių nagrinėjamų veiksmų
taikymo laikotarpį, turinį (įskaitant taikytus metodus) ir, santykinai, tikslą (2007 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos
teismo sprendimo
BASF ir UCB prieš Komisiją
, T‑101/05 ir T‑111/05, Rink. p. II‑4949, 179 ir 181 punktai).
Šioje byloje, kaip matyti iš šio sprendimo 591–599 punktų, AZ per tam tikrą laikotarpį įgyvendino nuoseklius veiksmus, kurie
buvo klaidinančios informacijos pateikimas patentų biurams siekiant gauti PAL, į kuriuos ji neturėjo teisės arba į kuriuos
turėjo trumpiau galiojančią teisę. Išnagrinėjus pirmąjį piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi aišku, kad AZ elgesys buvo
paremtas strategija, parengta jos centrinių organų, kurie, nustatę, kad gauti PAL Vokietijoje ir Danijoje praktiškai neįmanoma,
inicijavo informacijos rinkimą ir galiausiai nusprendė patentinių patikėtinių prašyti pateikti nacionaliniams patentų biurams
klaidinančią informaciją, susijusią su pirmojo leidimo pateikti rinkai omeprazolį data (žr. šio sprendimo 479–489 punktus,
o konkrečiau – 1993 m. gegužės 6 d.
Hässle
sprendimą). Be to, iš įvairių bylos medžiagoje esančių dokumentų, įskaitant patentų departamento vadovo 1996 m. spalio 11 d.
faksimilę Danijoje įsikūrusiai platinimo įmonei (žr. šio sprendimo 528 punktą) ir 1994 m. lapkričio 15 d. susitikimo Kopenhagoje
protokolą (žr. šio sprendimo 551 punktą), matyti, kad AZ sąmoningai taikė nacionalinių patentų biurų suklaidinimo dėl pirmojo
leidimo pateikti rinkai omeprazolį išdavimo datos strategiją, kad gautų PAL Vokietijoje ir Danijoje.
Be to, išnagrinėjus antrąjį ieškinio pagrindą, susijusį su pirmuoju piktnaudžiavimu dominuojančia padėtimi, aišku, kad, pirma,
AZ pateikė klaidinančią informaciją visose nagrinėjamose šalyse, įskaitant tas, kuriose nebuvo kliūčių gauti PAL, kad sudarytų
pateiktos informacijos nuoseklumo įspūdį. Antra, AZ nusprendė neginti savo pozicijos Danijoje, kad nepakenktų savo argumentams
Vokietijos teisme. Iš tikrųjų AZ išregistravo PAL Danijoje, kad išvengtų neigiamo sprendimo, kuris būtų tapęs precedentu,
galėjusiu sumažinti jos galimybes išlaikyti PAL Vokietijoje (žr. šio sprendimo 552–554 punktus). Be to, tai, kad patentų departamento
vadovas manė, jog Beniliukso šalių ir Suomijos patentų biurams reikia išsiųsti identiško turinio 1998 m. gegužės 8 d. raštus
ir juose pranešti apie Vokietijoje nagrinėjamą bylą, patvirtina išvadą, jog AZ manė, kad šių bylų baigtis taip pat yra svarbi
jos PAL kitose valstybėse narėse (taip pat žr. ginčijamo sprendimo 227 konstatuojamąją dalį).
Atsižvelgiant į visas šias aplinkybes, reikia konstatuoti, jog Komisija nesuklydo, kvalifikuodama faktines aplinkybes ir padarydama
išvadą, kad AZ veiksmai Vokietijoje, Belgijoje, Danijoje, Norvegijoje, Nyderlanduose ir Jungtinėje Karalystėje buvo vieno,
tęstinio pažeidimo dalis. Minėtose šalyse šių veiksmų tikslas buvo gauti PAL, į kuriuos AZ neturėjo teisės arba į kuriuos
turėjo trumpiau galiojančią teisę. Be to, įvairioms nacionalinėms institucijoms pateikta klaidinanti informacija buvo kažkiek
tarpusavyje susijusi, nes vienos valstybės patentų biuro ar teismo reakcija galėjo turėti įtakos kitų valstybių institucijų
elgesiui, taigi ir AZ PAL turėjimui tose valstybėse.
Be to, ieškovės nepateikia jokių argumentų, kuriais remiantis, būtų galima suabejoti minėtomis išvadomis. Todėl, pirmiausia,
jų argumentai neturi reikšmės tiek, kiek jais siekiama užginčyti antrojo piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi vientisą ir
tęstinį pobūdį, nes, kaip matyti iš šio sprendimo 889 punkto, senaties termino suėjimas bet kuriuo atveju negalėtų sukliudyti
baudos už veiksmus, priskiriamus šiam antrajam piktnaudžiavimui, paskyrimui.
Be to, ieškovių teiginys, kad AZ įmonės nežinojo apie visus pažeidimo sudėties požymius, neturėtų reikšmės, net jei būtų įrodytas,
nes įrodyta, kad patentų departamentas ir
Hässle
, žinodami faktines aplinkybes, parengė klaidinančia informacija paremtą strategiją ir atidžiai stebėjo įvykių eigą atitinkamose
šalyse.
Galiausiai, kaip teigia Komisija, tiek, kiek dublike ieškovės ginčija vientisą ir tęstinį pažeidimo pobūdį, kad priverstų
suabejoti atsakomybės už visą pažeidimą priskyrimu, šis argumentas yra ne tik kad neaiškus, bet ir laikytinas nauju argumentu,
todėl pagal Procedūros reglamento 48 straipsnio 2 dalį jį reikia pripažinti nepriimtinu.
Atsižvelgiant į tai, kas nurodyta, reikia atmesti pirmąjį ieškovių pagrindą, t. y. kad suėjo kai kurių AZ inkriminuojamų veiksmų
senaties terminas.
Antra, dėl pagrindo, kad pažeidimas nebuvo sunkus, pirmiausia reikia pažymėti, jog abiejų piktnaudžiavimų dominuojančia padėtimi
patvirtintas tikslas buvo neįsileisti konkurentų į rinką.
Tiek, kiek pirmasis piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi reiškėsi tyčiniu klaidinančios informacijos pateikimu, siekiant
įgyti išimtines teises, kurios AZ nepriklausė arba priklausė, bet trumpesnį laikotarpį, pakankamai aišku, kad tai yra sunkus
pažeidimas. Tai, kad minėtas piktnaudžiavimas yra naujoviško pobūdžio, negali priversti suabejoti tokia išvada, nes tokia
praktika yra akivaizdžiai nesuderinama su konkuravimu pranašumais. Be to, kaip pažymi Komisija, tai, kad tokių pačių požymių
turintis elgesys nebuvo nagrinėtas ankstesniuose sprendimuose, neatleidžia įmonės nuo atsakomybės (šiuo atžvilgiu žr. šio
sprendimo 30 punkte minėto Sprendimo
Nederlandsche Banden-Industrie‑Michelin prieš Komisiją
107 punktą). Kalbant apie antrąjį piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi, taip pat įrodyta, kad leidimų pateikti rinkai išregistravimo
tikslas buvo sudaryti generinių vaistų patekimo į rinką kliūtis Danijoje, Norvegijoje ir Švedijoje bei kliūtis lygiagrečiam
importui Švedijoje, taip padalijant bendrąją rinką.
Nors pirmojo piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi atveju inkriminuojami veiksmai ne visais atvejais sukėlė AZ numatytus
padarinius ir nors Komisija negalėjo tiksliai nustatyti, kiek antrasis piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi paveikė konkurenciją
nagrinėjamose rinkose, nepaneigiama, kad šie veiksmai buvo itin žalingi konkurencijai, nes galėjo turėti jai didelį poveikį.
Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad veiksniai, susiję su tam tikro elgesio tikslu, baudos nustatymui gali turėti daugiau reikšmės
nei su tokio elgesio padariniais susiję veiksniai (1999 m. kovo 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Thyssen Stahl prieš Komisiją
, T‑141/94, Rink. p. II‑347, 636 punktas ir šio sprendimo 334 punkte minėto Sprendimo
Michelin prieš Komisiją
259 punktas).
Atsižvelgiant į tai, kas nurodyta, ir į tai, kad iš
Losec
, kuris, kaip Komisija pažymi ginčijamo sprendimo 914 konstatuojamojoje dalyje, kelerius metus buvo pasaulyje geriausiai parduodamas
vaistas, pardavimo nagrinėjamose šalyse buvo gautos didelės pajamos, nėra pagrindo keisti nagrinėjamų piktnaudžiavimų dominuojančia
padėtimi kvalifikavimo kaip sunkių pažeidimų. Šios pozicijos nekeičia tai, kad ginčijamo sprendimo 908 konstatuojamojoje dalyje
Komisija atsižvelgė į aplinkybę, kad nagrinėjami piktnaudžiavimai dominuojančia padėtimi yra naujoviško pobūdžio ir kad jie
nėra aiškiai apibrėžti.
Kalbant apie pradinę baudą už abiejų nagrinėjamų piktnaudžiavimų dominuojančia padėtimi sunkumą, Komisija skyrė 40 mln. EUR
(ginčijamo sprendimo 915 konstatuojamoji dalis, kurioje pradinė bauda klaidingai pavadinta „pagrindine bauda“). Sunkių pažeidimų
atveju Baudų nustatymo metodo gairėse numatyta galimybė skirti 20 mln. EUR baudą už vieną pažeidimą. Nors Komisija to tiksliai
nepaaiškino, neabejotina, kad ji šią sumą padvigubino, siekdama atspindėti tai, kad buvo nustatyti du piktnaudžiavimo dominuojančia
padėtimi atvejai.
Tačiau kadangi Bendrasis Teismas šio sprendimo 840–861 punktuose konstatavo, jog Komisija teisiškai pakankamai neįrodė, kad
leidimų pateikti rinkai išregistravimas antrojo piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi atveju galėjo sukliudyti lygiagrečiam
importui ar jį riboti Danijoje ir Norvegijoje, pradinę baudą reikia sumažinti. Kadangi Komisija nustatė 20 mln. EUR pagrindinę
baudą už antrąjį piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi, Bendrasis Teismas, įgyvendinamas savo neribotą jurisdikciją, mano,
kad būtų sąžininga šią sumą sumažinti ir už antrąjį piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi skirti 15 mln. EUR pradinę baudą.
Todėl vietoj Komisijos skirtos 40 mln. EUR pradinės baudos reikia nustatyti bendrą 35 mln. EUR pradinę baudą už abu piktnaudžiavimus
dominuojančia padėtimi.
Bet kuriuo atveju ieškovės negali priekaištauti Komisijai, kad ši tiksliai nenurodė kiekvienai įmonei už kiekvieną nagrinėjamą
piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi skirtos pradinės baudos. Šiuo atžvilgiu reikėtų turėti omenyje, kad Komisija neprivalo
padalyti baudos dydžio pagal skirtingus piktnaudžiavimo aspektus ar konkrečiai nurodyti, kaip, skirdama baudą, ji atsižvelgė
į kiekvieną sudedamąją piktnaudžiavimo dalį (šio sprendimo 671 punkte minėto 1994 m. spalio 6 d. Sprendimo
Tetra Pak prieš Komisiją
, T‑83/91, 236 punktas ir 334 punkte minėto Sprendimo
Michelin prieš Komisiją
265 punktas). Be to, Komisija negali atsisakyti turimų vertinimo įgaliojimų ir tik mechaniškai taikyti aritmetines formules
(2000 m. lapkričio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Sarrió prieš Komisiją
, C‑291/98 P, Rink. p. I‑9991, 76 punktas).
Trečia, dėl pagrindo, susijusio su pažeidimų trukme, reikia pažymėti, jog Komisija laikėsi nuomonės, kad 1993–1998 m. įgyvendintas
tik pirmasis piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi ir kad esant įprastoms aplinkybėms jis galėjo sukelti padarinius tik
vėliau, baigus galioti patentams, nors negalima atmesti, kad padariniai galėjo atsirasti ir anksčiau. Todėl ji nusprendė padidinti
baudą 5 % už kiekvienus metus ir 2,5 % už laikotarpį nuo šešių mėnesių iki metų, laikotarpio iki 1998 m. atžvilgiu. Likusio
laikotarpio atžvilgiu (1998–2000) Komisija nusprendė taikyti 10 % padidinimą už visus metus ir 5 % už laikotarpį nuo šešių
mėnesių iki metų. Be to, ji atsižvelgė į tai, kad
AstraZeneca plc
turėtų būti laikoma atsakinga už pažeidimus tik nuo 1999 m. balandžio 6 d. Todėl
AstraZeneca AB
ir
AstraZeneca plc
paskirtą pradinę 40 mln. EUR baudą Komisija
AstraZeneca AB
atveju padidino 50 %, o
AstraZeneca plc
– 15 % (žr. ginčijamo sprendimo 918–920 konstatuojamąsias dalis).
Kaip Komisija patvirtina atsiliepime į ieškinį, matyti, kad baudos padidinimas 5 % buvo taikomas 1994, 1995, 1996 ir 1997 m.
atžvilgiu, todėl bauda už 1994–1997 m. laikotarpį bendrai padidinta 20 %. Paskui 1998, 1999 ir 2000 m. atžvilgiu buvo taikomas
10 % padidinimas, todėl už 1998–2000 m. laikotarpį bauda bendrai padidinta 30 %. Todėl už 1994–2000 m. laikotarpį bauda iš
viso padidinta 50 %. Kadangi
AstraZeneca plc
buvo laikoma atsakinga už pažeidimus tik nuo 1999 m. balandžio 6 d., jai taikomas padidinimas apima laikotarpį nuo 1999 m.
balandžio mėn. iki 2000 m. gruodžio 31 d. ir sudaro 15 %. Likusieji 35 % tenka išimtinai
AstraZeneca AB
.
Kadangi 15 % 40 mln. EUR yra 6 mln. EUR, Komisija abiem ieškovėms solidariai paskyrė 46 mln. EUR baudą. Be to, 14 mln. EUR,
t. y. 35 % 40 mln. EUR, buvo skirta išimtinai
AstraZeneca AB
.
Nors Komisija ginčijamame sprendime labai išsamiai nepaaiškino, kaip apskaičiavo 46 mln. EUR ir 14 mln. EUR, Bendrasis Teismas
nemano, kad ji neįvykdė jai tenkančios motyvavimo pareigos, nes iš ginčijamame sprendime pateiktos medžiagos galima suprasti,
kaip Komisija apskaičiavo galutines 46 mln. EUR ir 14 mln. EUR baudas.
Bendrojo Teismo nuomone, Komisijos taikytos metodikos, pagal kurią atsižvelgta į tai, kad antruoju atveju piktnaudžiauti dominuojančia
padėtimi pradėta tik 1998 m. kovo mėn., nereikia keisti. Todėl ieškovių argumentus, kuriais siekiama taikyti kitokius apskaičiavimo
metodus, reikia atmesti. Be to, kalbant apie argumentus, jog Komisija nepakankamai atsižvelgė į tai, kad pirmasis piktnaudžiavimas
dominuojančia padėtimi nesukėlė jokių padarinių, reikėtų dar kartą priminti, kad veiksniai, susiję su tam tikro elgesio tikslu,
nustatant baudos dydį gali turėti daugiau reikšmės nei su tokio elgesio padariniais susiję veiksniai (šio sprendimo 902 punkte
minėto Sprendimo
Thyssen Stahl prieš Komisiją
636 punktas ir 334 punkte minėto Sprendimo
Michelin prieš Komisiją
259 punktas).
Be to, reikia pažymėti, kad Komisijos teisės klaida, padaryta konstatavus, kad pirmuoju atveju piktnaudžiauti dominuojančia
padėtimi pradėta tą dieną, kai patentiniams patikėtiniams buvo duoti nurodymai paduoti PAL paraiškas patentų biurams (žr.
šio sprendimo 370–372 punktus), neturi įtakos už pažeidimų trukmę taikytam baudos padidinimui. Iš tikrųjų aišku, kad Komisija,
apskaičiuodama baudos padidinimą, bet kuriuo atveju neatsižvelgė į laikotarpį nuo 1993 m. birželio 7 d. iki gruodžio 31 d.
Todėl, atsižvelgiant į tai, kad Bendrasis Teismas nusprendė sumažinti pradinę baudą iki 35 mln. EUR, kad būtų atspindėta aplinkybė,
jog Komisija teisiškai pakankamai neįrodė, kad antrojo piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi atveju nagrinėtas leidimų pateikti
rinkai išregistravimas galėjo sukliudyti lygiagrečiam importui Danijoje ir Norvegijoje ar jį riboti, šią sumą reikia padidinti
taip, kaip nurodyta šio sprendimo 908 punkte. Todėl, Bendrojo Teismo nuomone, abiem ieškovėms solidariai reikia paskirti 40 250 000 EUR
baudą, o
AstraZeneca AB
atskirai – 12 250 000 EUR baudą.
Ketvirta, dėl pagrindo, susijusio su lengvinančiomis aplinkybėmis, reikia pažymėti, jog ieškovės iš naujo pakartoja argumentus,
į kuriuos jau buvo atsižvelgta nagrinėjant piktnaudžiavimus dominuojančia padėtimi ar vertinant pažeidimo sunkumą. Be to,
ieškovės nepagrindžia savo teiginio, kad jų bendradarbiavimą per administracinę procedūrą būtų pagrįsta laikyti lengvinančia
aplinkybe. Todėl šį paskutinį pagrindą reikia atmesti.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
šalis to reikalavo. Tačiau pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 3 dalį, jeigu kiekvienos šalies dalis reikalavimų patenkinama,
o dalis atmetama, arba jeigu susiklosto ypatingos aplinkybės, Bendrasis Teismas gali paskirstyti bylinėjimosi išlaidas šalims
arba nurodyti kiekvienai padengti savo išlaidas.
Komisija Bendrojo Teismo prašo priteisti iš ieškovių visas bylinėjimosi išlaidas, nepaisant bylos Bendrajame Teisme baigties.
Jos teigimu, pirmiausia, procesiniai dokumentai buvo nereikalingai ilgi, antra, Komisija turėjo ištirti daugybę „parodymų“,
kurie galėjo būti pripažinti neleistinais įrodymais, ir, galiausiai, ieškovės iškreipė ir ginčijamą sprendimą, ir atsiliepimą
į ieškinį.
Šiuo atžvilgiu, nors ieškovių procesiniai dokumentai galėjo būti ir mažesnės apimties, Bendrasis Teismas konstatuoja, kad
ieškovės nepagrįstai nevilkino proceso (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 243 punkte minėto Sprendimo
Atlantic Container Line ir kt. prieš Komisiją
1646 ir 1647 punktus). Tokiomis aplinkybėmis reikia atmesti Komisijos reikalavimą šiuo klausimu.
Šioje byloje nebuvo patenkintas ieškovių reikalavimas panaikinti visą ginčijamą sprendimą ir nebuvo patenkintas Komisijos
reikalavimas atmesti visą ieškinį.
Kalbant apie pagrindinį procesą, šiomis aplinkybėmis reikia paskirstyti bylinėjimosi išlaidas. Ieškovės padengia 90 % savo
ir 90 % Komisijos bylinėjimosi išlaidų, išskyrus tas, kurias Komisija patyrė dėl EFPIA įstojimo į bylą. Komisija padengia
10 % savo ir 10 % ieškovių bylinėjimosi išlaidų.
EFPIA padengia savo bylinėjimosi išlaidas. Kadangi Komisija neprašė iš EFPIA priteisti bylinėjimosi išlaidų, kurias Komisija
patyrė dėl EFPIA įstojimo į bylą, EFPIA neprivalo jų padengti.
Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (šeštoji išplėstinė kolegija)
nusprendžia:
1.
Panaikinti 2005 m. birželio 15 d. Komisijos sprendimo C (2005) 1757 galutinis, dėl tyrimo pagal [EB] 82 straipsnį ir EEE susitarimo
54 straipsnį (Byla COMP/A.37.507/F3 –
AstraZeneca
), 1 straipsnio 2 dalį tiek, kiek joje konstatuota, kad
AstraZeneca AB
ir
AstraZeneca plc
pažeidė EB 82 straipsnį ir EEE susitarimo 54 straipsnį, paprašiusios išregistruoti leidimus pateikti rinkai
Losec
kapsules Danijoje ir Norvegijoje ir kartu minėtose dviejose valstybėse išėmusios
Losec
kapsules iš apyvartos bei išleidusios
Losec
MUPS tabletes į apyvartą, nes konstatuota, kad šie veiksmai galėjo riboti
Losec
kapsulių lygiagretų importą šiose valstybėse.
2.
Minėto sprendimo 2 straipsniu
AstraZeneca AB
ir
AstraZeneca plc
solidariai paskirtą baudą nustatyti 40 250 000 EUR, o tuo pačiu straipsniu
AstraZeneca AB
paskirtą baudą – 12 250 000 EUR.
3.
Atmesti likusią ieškinio dalį.
4.
AstraZeneca AB
ir
AstraZeneca plc
padengia 90 % savo ir 90 % Europos Komisijos bylinėjimosi išlaidų, išskyrus tas, kurias Komisija patyrė dėl
European Federation of Pharmaceutical Industries and Associations
(EFPIA) įstojimo į bylą.
5.
EFPIA padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
6.
Komisija padengia bylinėjimosi išlaidas, kurias ji patyrė dėl EFPIA įstojimo į bylą, taip pat 10 % likusių savo ir 10 %
AstraZeneca AB
ir
AstraZeneca plc
bylinėjimosi išlaidų.
Meij
Vadapalas
Wahl
Truchot

Frimodt Nielsen
Paskelbta 2010 m. liepos 1 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
Turinys
Ginčo aplinkybės
Procesas ir šalių reikalavimai
Dėl teisės
A –  Dėl atitinkamos produktų rinkos
1.  Pirminės pastabos
2.  Dėl pirmojo (ieškinio) pagrindo, susijusio su akivaizdžia vertinimo klaida, vertinant PSI vartojimo laipsniško pobūdžio
didėjimo H2 receptorių blokatorių nenaudai svarbą
a)  Ieškovių ir EFPIA argumentai
b)  Komisijos argumentai
c)  Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl skirtingo PSI ir H2 receptorių blokatorių naudojimo gydymui
Dėl H2 receptorių blokatorių laipsniško pobūdžio pakeitimo PSI svarbos
3.  Dėl antrojo (ieškinio) pagrindo, susijusio su įvairiais neatitikimais ir vertinimo klaidomis
a)  Ieškovių ir EFPIA argumentai
b)  Komisijos argumentai
c)  Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl atsižvelgimo į nagrinėjamų produktų naudojimą gydymui
Dėl kainų rodikliams suteiktos reikšmės
Dėl „natūralių įvykių“
B –  Dėl dominuojančios padėties
1.  Šalių argumentai
2.  Bendrojo Teismo vertinimas
a)  Dėl AZ rinkos dalies
b)  Dėl kainų lygių
c)  Dėl intelektinės nuosavybės teisių buvimo ir naudojimo
d)  Dėl AZ kaip „pradininkės“ statuso
e)  Dėl AZ finansinės galios
f)  Dėl AZ dominuojančios padėties Vokietijoje
C –  Dėl pirmojo piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi, susijusio su papildomos apsaugos liudijimais
1.  Teisės aktai ir inkriminuojamas elgesys
2.  Dėl pirmojo (ieškinio) pagrindo, susijusio su teisės klaida
a)  Ieškovių argumentai
Dėl taikytinų teisės principų
Dėl Komisijos tariamai padarytų teisės klaidų
b)  Komisijos argumentai
Dėl taikytinų teisės principų
Dėl Komisijos tariamai padarytų teisės klaidų
c)  Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl nagrinėjamo elgesio kvalifikavimo kaip piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi
Dėl tariamai piktnaudžiaujamų veiksmų pradžios
Dėl inkriminuojamo elgesio antikonkurencinio pobūdžio ir jo poveikio konkurencijai
3.  Dėl antrojo (ieškinio) pagrindo, susijusio su piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi neįrodymu
a)  Ieškovių argumentai
Dėl kaltinimo apgaule
Dėl pirmojo piktnaudžiavimo etapo
Dėl antrojo piktnaudžiavimo etapo
–  Dėl kaltinimų, susijusių su antruoju piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi etapu, pobūdžio
–  Dėl patentiniams patikėtiniams duotų nurodymų
–  Dėl Liuksemburgo patentų biurui pateiktos informacijos (1993 m. birželio mėn.)
–  Dėl Belgijos patentų biurui pateiktos informacijos (1993 m. rugsėjo–lapkričio mėn.)
–  Dėl Nyderlandų patentų biurui pateiktos informacijos (1993 m. lapkričio ir gruodžio mėn.)
–  Dėl Jungtinės Karalystės patentų biurui pateiktos informacijos (1994 m. sausio–birželio mėn.)
–  Dėl PAL paraiškos atsiėmimo Danijoje (1994 m. lapkričio mėn.)
–  Dėl informacijos, kurią AZ pateikė, paduodant antrą PAL paraiškų seriją
–  Dėl EEE šalyse pateiktų paraiškų
–  Dėl Airijos patentų biurui pateiktos informacijos (1995 m. spalio mėn.)
–  Dėl Beniliukso šalių ir Suomijos patentų biurams pateiktos informacijos (1998 m. gegužės mėn.)
–  Dėl informacijos, pateiktos Vokietijoje vykusiame teismo procese
–  Dėl Norvegijoje vykusiame teismo procese pateiktos informacijos
–  Dėl Suomijoje vykusiame teismo procese pateiktos informacijos
–  Dėl strategijos, skirtos suklaidinti AZ patentinius patikėtinius, nacionalinius patentų biurus ir nacionalinius teismus,
buvimo
b)  Komisijos argumentai
c)  Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl įrodinėjimo pareigos
Dėl piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi pirmojo etapo
Dėl piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi antrojo etapo
–  Dėl Liuksemburgo patentų biurui pateiktos informacijos (1993 m. birželio mėn.)
–  Dėl Belgijos patentų biurui pateiktos informacijos (1993 m. rugsėjo–lapkričio mėn.)
–  Dėl Nyderlandų patentų biurui pateiktos informacijos (1993 m. lapkričio ir gruodžio mėn.)
–  Dėl Jungtinės Karalystės patentų biurui pateiktos informacijos (1994 m. sausio–birželio mėn.)
–  Dėl PAL paraiškos atsiėmimo Danijoje (1994 m. lapkričio mėn.)
–  Dėl paraiškų EEE šalyse (1994 m. gruodžio mėn.)
–  Dėl Airijos patentų biurui pateiktos informacijos (1995 m. spalio mėn.)
–  Dėl Beniliukso šalių ir Suomijos patentų biurams pateiktos informacijos (1998 m. gegužės mėn.)
–  Dėl Vokietijos teisme nagrinėtoje byloje pateiktos informacijos
–  Dėl Norvegijos ir Suomijos teismuose nagrinėtose bylose pateiktos informacijos
Išvada dėl pirmojo piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi
D –  Dėl antrojo piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi, susijusio su pasirinktiniu leidimų pateikti rinkai Losec kapsules
išregistravimu
1.  Teisės aktai ir inkriminuojamas elgesys
2.  Dėl pirmojo (ieškinio) pagrindo, susijusio su teisės klaida
a)  Ieškovių argumentai
Dėl teisinių ir faktinių aplinkybių
Dėl Komisijos teisinės analizės
Dėl to, kad bet kuriuo atveju dominuojančia padėtimi nebuvo piktnaudžiauta
b)  Komisijos argumentai
Dėl teisinių ir faktinių aplinkybių
Dėl Komisijos teisinės analizės
Dėl tariamo nepiktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi bet kuriuo atveju
c)  Bendrojo Teismo vertinimas
Teisės aktai
Dėl Komisijos teisinės pozicijos
Dėl tariamo nepiktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi bet kuriuo atveju
3.  Dėl antrojo (ie�kinio) pagrindo, susijusio su fakto klaidomis
a)  Ieškovių argumentai
Losec MUPS sukūrimo ir pardavimo motyvai
Įrodymų ginčijimas
Dėl padarinių
b)  Komisijos argumentai
c)  Bendrojo Teismo vertinimas
Komisijos konstatuoto antrojo piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi faktinės aplinkybės
–  1996 m. rugpjūčio 9 d. MAC posėdžio protokolas
–  1996 m. gruodžio 20 d. raštas dėl LPP strategijos
–  1997 m. balandžio 29 d. LPP strategijos dokumentas
–  AZ patentų departamento vadovo 1999 m. spalio mėn. kalba ir 1997 m. gegužės mėn. skaidrės
–  1997 m. vasario 26 d. rašte pateiktas dokumentas „Losec® MUPS STEPSUM“
–  1997 m. rugsėjo 18 d. posėdžio „Losec MUPS i Europa – „Brain Storming“ protokolas
–  1997 m. rugsėjo 25 d. raštas
–  1997 m. spalio 3 d. MUPS strategija
–  1997 m. spalio 22 d. raštas „MUPS strategijos padariniai. Tarpinė ataskaita“
–  1998 m. balandžio 29 d. dokumentas „Losec/H199 scenarijus“
–  1998 m. gruodžio 4 d. GITA posėdžiui skirto 1998 m. lapkričio 30 d. dokumento projektas
–  1999 m. gegužės 12 d. dokumentas „Franšizės planas, susijęs su virškinamojo trakto ligų gydymu“
–  Nacionaliniai strateginiai dokumentai
–  Realus LPP strategijos įgyvendinimas
–  Leidimų pateikti rinkai i�registravimo padariniai
Dėl AZ elgesio piktnaudžiaujamo pobūdžio
–  Dėl LPP strategijos
–  Dėl inkriminuojamo elgesio piktnaudžiaujamo pobūdžio
–  Dėl strategijos, iš kurios kyla piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi, centralizuoto pobūdžio
Dėl to, ar inkriminuojamas elgesys ribojo konkurenciją
Išvada
E –  Dėl baudų
1.  Šalių argumentai
2.  Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl bylinėjimosi išlaidų
*
Proceso kalba: anglų.
–	Konfidencialūs duomenys nepateikiami.