CELEX: 62005CJ0199
Protokol o privilegijih in imunitetah Evropskih skupnosti
Člen 3
Posredni davki
Odločbe nacionalnih sodišč
Takse za vpis

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 3, drugi in tretji odstavek, Protokola o privilegijih in imunitetah Evropskih skupnosti, ki je bil prvotno priložen k Pogodbi o ustanovitvi enotnega Sveta in enotne Komisije Evropskih skupnosti, podpisani 8. aprila 1965, nato pa na podlagi Amsterdamske pogodbe k Pogodbi ES (v nadaljevanju: Protokol).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Evropsko skupnostjo, ki jo zastopa Komisija Evropskih skupnosti, in državo Belgijo glede izterjave taks za vpis, ki jih je treba plačati, potem ko nacionalna sodišča izdajo sodbo, ki vsebuje naložitev plačila denarnih zneskov ali obračun vrednostnih papirjev (v nadaljevanju: takse za vpis).
Pravni okvir
Skupnostna ureditev
Na podlagi člena 28, prvi odstavek, Pogodbe o ustanovitvi enotnega Sveta in enotne Komisije Evropskih skupnosti, po začetku veljave Amsterdamske pogodbe pa člena 291 ES uživa Skupnost v skladu s pogoji, določenimi v Protokolu, na ozemlju držav članic privilegije in imunitete, ki jih potrebuje za opravljanje svojih nalog.
Člen 3 Protokola določa:
„Skupnosti, njihova sredstva, prihodki in drugo premoženje so oproščeni vseh neposrednih davkov.
Vlade držav članic vsakokrat, ko je mogoče, sprejmejo ustrezne ukrepe za odpustitev ali vračilo zneskov posrednih davkov ali davkov na promet, ki so vključeni v ceno nepremičnine ali premičnine, če Skupnosti za svoje službene potrebe izvedejo večje nakupe, katerih cena vključuje tovrstne davke. Vendar pa uporaba teh ukrepov ne sme povzročiti izkrivljanja konkurence v Skupnostih.
Ne odobri se oprostitev za davke in dajatve, ki so le plačilo za zagotavljanje javnih storitev.“
Nacionalna ureditev
Člen 35, tretji odstavek, Code des droits d’enregistrement, d’hypothèque et de greffe belge (zakon o taksah za vpis in hipoteko ter o sodnih pisarniških pristojbinah) določa:
„Obveznost plačati takse, ki so izterljive na podlagi sodb sodišč, ki vsebujejo naložitev plačila, obračun ali razvrstitev upnikov, zavezuje:
1.
tožene stranke, vsako v okviru naložitve plačila, obračuna ali razvrstitve upnikov, razglašene oziroma določene v njeno breme, in tožene stranke solidarno, kadar jim je plačilo naloženo solidarno;
2.
tožeče stranke, vsako v okviru naložitve plačila, obračuna ali razvrstitve upnikov, ki jo je dosegla vsaka od njih, pri čemer se ne prekorači višina polovice zneskov ali vrednosti, ki jih je vsaka od njih prejela kot plačilo.
[…]
Takse oziroma globe se plačajo v enem mesecu od dneva, ko je inkasant priporočeno po pošti poslal obvestilo o plačilu.“
Člen 142 navedenega zakona določa:
„Taksa za sodbe, ki so jih sodišča izdala na vseh področjih in ki vsebujejo naložitev dokončnega, začasnega, glavnega, nadomestnega ali pogojnega plačila ali obračun zneskov ali vrednostnih papirjev, vključno s sklepi sodnega organa, s katerimi se razvrsti upnike za iste zneske in vrednostne papirje, znaša 3 %.
Pri naložitvi plačila ali obračunu zneskov ali vrednostnih papirjev se taksa obračuna v glavnem na skupni znesek razglašenih naložitev plačila ali določenih obračunov v breme iste osebe, brez upoštevanja obresti, ki jih ne določi sodnik, in stroškov, pri razvrstitvi upnikov pa na vsoto zneskov, ki so bili dodeljeni upnikom.“
Člen 150 istega zakona določa:
„Da bi se zagotovila izterjava taks oziroma glob, ki so izterljive na podlagi tega oddelka, ima država prednost na zneskih in vrednostnih papirjih, ki so predmet naložitve plačila, obračuna ali razvrstitve upnikov.
Takse in globe iz prvega odstavka imajo prednost pred vsemi terjatvami upravičencev iz naložitev plačila, obračunov ali razvrstitev upnikov.“
Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
Zaradi izvršitve pogodbe, ki sta jo leta 1993 sklenili Komisija in delniška družba MCFE, je med njima nastal spor, ki je bil predložen Tribunal de première instance de Bruxelles. S sklepom z dne 25. januarja 1994 je to sodišče Komisiji naložilo, naj MCFE plača začasni znesek 10.845.935 BEF oziroma 269.589 ekujev skupaj z obrestmi in stroški.
Z dopisom z dne 14. junija 1994 je inkasant devetega urada Enregistrement de Bruxelles Komisijo pozval k plačilu zneska 325.470 BEF iz naslova takse za vpis v skladu z navedeno naložitvijo. Uprava Enregistrement belge (v nadaljevanju: uprava) je 2. avgusta 1995 Komisijo pozvala, naj v petnajstih dneh plača zgoraj navedeni znesek, skupaj z globo zaradi zamude, zakonitimi obrestmi in stroški.
Inkasant devetega urada Enregistrement de Bruxelles je 15. januarja 1996 Komisijo pozval, naj do 25. januarja 1996 plača skupni znesek 363.470 BEF, in nanjo naslovil plačilni nalog.
Komisija je v priporočenem pismu z dne 19. januarja 1996 upravi prek odvetnika odgovorila, da je na podlagi člena 3 Protokola oproščena taks za vpis, kot tudi vseh posrednih davkov. Uprava je 25. januarja 1996 odgovorila, da zadevnih dajatev ni mogoče pojmovati kot davek na potrošne dobrine, ampak kot poplačilo za storitve sodišča.
Z dopisom z dne 28. aprila 1997 je bil odvetnik Komisije obveščen, da je stališče uprave glede tega potrdil ministrski sklep z dne 18. aprila 1997.
Komisija je 15. julija 1997 vložila ugovor zoper plačilni nalog z dne 15. januarja 1996 in v okviru postopka za razveljavitev tega naloga pozvala državo Belgijo pred Tribunal de première instance de Bruxelles.
Tribunal de première instance de Bruxelles je s sklepom z dne 6. junija 2001 odločilo, da je ugovor zoper plačilni nalog dopusten, vendar neutemeljen, in ga zavrnilo. To sodišče je presodilo, da takse za vpis, naložene Komisiji, niso plačilo za zagotavljanje javnih storitev v smislu člena 3, tretji odstavek, Protokola, ker gre za davek, namenjen kritju splošnih stroškov javnih organov oblasti. Vendar pa take dajatve niso vključene v ceno, ki jo je treba plačati za storitve delniške družbe MCFE, in izvirajo iz sodbe, s katero je bila Komisija obsojena. Torej se Komisiji ne prisodi zahtevana oprostitev. Poleg tega je navedeno sodišče menilo, da ni potrebe na Sodišče nasloviti predlog za sprejetje predhodne odločbe, ker po njegovem mnenju ni „nobenega razumljivega dvoma“ o tem, da so te dajatve izključene iz člena 3, tretji odstavek, Protokola.
S tožbo, vloženo 14. septembra 2001 v sodnem tajništvu Cour d’appel de Bruxelles, je Komisija vložila pritožbo zoper ta sklep.
Cour d’appel de Bruxelles, ki je menilo, da je treba na področju mednarodnih pogodb in konvencij razlagati tudi tisto, kar je jasno, in da nacionalni sodnik ni pristojen razlagati Protokola, je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.
Ali je člen 3, drugi odstavek, Protokola […], ki določa, da vlade držav članic sprejmejo ustrezne ukrepe za odpustitev ali povračilo zneskov posrednih davkov in davkov na promet, treba razlagati tako, da ta na področje uporabe vključuje sorazmerno zaračunano takso za sodbe sodišč, ki so bile izdane na vseh področjih in ki zadevajo naložitev plačila ali obračun plačljivih zneskov ali vrednostnih papirjev?
2.
Ali je člen 3, tretji odstavek, Protokola […], ki določa, da se ne odobri oprostitev glede plačila za zagotavljanje javnih storitev, treba razlagati tako, da je taksa, ki je na koncu postopka naložena stranki, ki ni uspela in ki mora plačati določen znesek, zgolj plačilo za zagotavljanje javnih storitev?“
Vprašanji za predhodno odločanje
Najprej je treba ugotoviti, da predložitveno sodišče, ki je predstavilo okoliščine spora, ki mu je bil predložen, navaja, da je Tribunal de première instance de Bruxelles menilo, da so zadevne takse za vpis iz postopka v glavni stvari posredni davek, čemur stranki v nacionalnih postopkih nista nasprotovali. Predložitveno sodišče samo je ugotovilo, da se „Evropska skupnost in država Belgija ne strinjata o razlagi člena 3, drugi in tretji odstavek, Protokola o privilegijih in imunitetah Skupnosti“. Belgijska in italijanska vlada ter Komisija v stališčih, predloženih Sodišču, niso izpodbijale te opredelitve. Zato bosta v tem okviru preizkušeni Sodišču postavljeni vprašanji o razlagi določb člena 3, drugi in tretji odstavek, Protokola.
Drugo vprašanje
S tem vprašanjem, ki ga je treba preizkusiti najprej, predložitveno sodišče sprašuje, ali so take dajatve, kakršne so takse za vpis, zgolj plačilo za zagotavljanje javnih storitev v smislu člena 3, tretji odstavek, Protokola, za katere se ne odobri oprostitev.
Belgijska vlada, ki jo italijanska vlada glede tega podpira, zatrjuje, da so takse za vpis posredni davek, ki je plačilo za določeno javno storitev, ker je podlaga za te takse plačilo za storitve, ki so jih opravili belgijski sodni organi. Takšen pristop naj bi imeli tudi belgijska sodna praksa in doktrina. V določenem okviru bi bilo mogoče tudi od tožeče stranke, v korist katere je izrečena obsodba, zahtevati, da plača te dajatve, kar naj bi dokazovalo, da je navedena storitev opravljena za obe stranki in da je plačilo zanjo sorazmerno z denarno vrednostjo iz spora.
Komisija nasprotno trdi, da je za to, da se davek lahko šteje za plačilo za javne storitve, treba dokazati neposredno in sorazmerno povezavo med plačilom take storitve in prejeto storitvijo. V obravnavani zadevi naj ne bi bilo take zveze, ker lahko zapletena zadeva pripelje do poravnanja nizkih taks za vpis, medtem ko lahko preprosta zadeva povzroči visoke takse. Poleg tega naj bi izkupiček zadevnih dajatev v skladu s proračunskima načeloma univerzalnosti in nenamenskosti pripadal splošnemu proračunu države in naj ne bi posebej financiral javnih storitev sodišč.
Kot je Sodišče že poudarilo, člen 3 Protokola dopušča razlikovanje med davkom, namenjenim kritju splošnih stroškov javnih oblasti, in dajatvijo, ki je plačilo za neko storitev. Sodišče je navedlo, da že sam pojem plačila za neko storitev predpostavlja, da je bila storitev opravljena ali da bi vsaj lahko bila opravljena za tiste, ki plačajo dajatev (sodba z dne 28. marca 1996 v zadevi AGF Belgium,
C-191/94, Recueil, str. I-1859
, točki 25 in 26).
Tudi če bi bilo to merilo odločilno za razlikovanje, navedeno v zgornji točki, je treba ugotoviti, da v obravnavani zadevi to merilo verjetno ni izpolnjeno, saj se lahko zadevne dajatve iz postopka v glavni stvari naložijo osebam, ki niso zahtevale storitev sodne institucije zadevne države članice ali niti niso imele tega namena. Kot ugotavlja belgijska vlada, se na podlagi ureditve iz postopka v glavni stvari plačilo taks za vpis sicer lahko naloži tako toženi kot tožeči stranki, vendar pa se plačilo teh dajatev v praksi načeloma zahteva najprej od obsojene stranke.
Poleg tega, kot je poudarila generalna pravobranilka v točkah od 27 do 30 sklepnih predlogov, merilo plačila za opravljeno storitev ni edino odločilno v obravnavani zadevi.
V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča na področju prava Skupnosti, ki vsebuje podoben pojem, kakršen je v obravnavani zadevi – in sicer pojem „dajatev, ki se plačajo kot pristojbine ali takse“, ki ga navaja člen 12(1)(e) Direktive Sveta 69/335/EGS z dne 17. julija 1969 o posrednih davkih na zbiranje kapitala (
UL L 249, str. 25
) – namreč dajatev, katere znesek se poveča neposredno in brez omejitev sorazmerno z nominalnim zneskom, od katerega se izračuna, naj sama po sebi ne bi bila dajatev, ki se plača kot pristojbina ali taksa za opravljeno storitev. Znesek take dajatve na splošno ni v zvezi s stroški, ki jih uprava konkretno predstavi ob izdaji zadevnega akta (v tem smislu glej zlasti sodbi z dne 21. septembra 2000 v zadevi Modelo,
C-19/99, Recueil, str. I-7213
, točka 33, in z dne 21. junija 2001 v zadevi SONAE,
C-206/99, Recueil, str. I-4679
, točka 34).
Iz te sodne prakse je razvidno, da je za opredelitev dajatve, ki je plačilo za javne storitve, potrebna neposredna in sorazmerna zveza med dejanskim stroškom te storitve in dajatvijo, ki jo je plačal prejemnik storitve, in sicer medsebojna odvisnost med ceno, ki jo je zadnji plačal kot povračilo za posamezno storitev, in dejanskimi stroški, ki so upravi nastali pri opravljanju te storitve.
To merilo neposredne in sorazmerne zveze med opravljeno storitvijo in opravljenim plačilom, ki se lahko uporabi za člen 3, tretji odstavek, Protokola, v obravnavani zadevi ni izpolnjeno.
Na eni strani namreč ni sporno, da se znesek zadevnih taks za vpis iz postopka v glavni stvari poveča neposredno in sorazmerno z zneskom, plačilo katerega je naložilo pristojno nacionalno sodišče, ne da bi se upoštevali dejanski stroški storitve sodnih organov. Torej ni potrebne povezave med plačanimi zneski in opravljeno storitvijo. Sicer pa dejstvo, da se takse za vpis zaračunajo samo ob obsodbi, medtem ko bi morali biti dejanski stroški storitev, ki jih je opravila sodna institucija, enaki ob zavrnitvi, potrjuje, da namen navedenih dajatev ni pokriti dejanske stroške storitev.
Na drugi strani, kot ugotavlja Tribunal de première instance de Bruxelles, so navedene takse davek, namenjen kritju splošnih stroškov javnih oblasti. Tako zneski, plačani na podlagi teh taks, niso konkretno namenjeni financiranju javnih storitev sodišč.
Zato je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da dajatve, kakršne so takse za vpis, niso plačilo za zagotavljanje javnih storitev v smislu člena 3, tretji odstavek, Protokola.
Prvo vprašanje
S prvim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člen 3, drugi odstavek, Protokola razlagati tako, da na področje uporabe te določbe spadajo takse za vpis.
Da bi odgovorili na to vprašanje, je treba poudariti, da davčni privilegij, ki ga določa člen 3, drugi odstavek, Protokola, drugače od prvega odstavka tega člena – ki brezpogojno in na splošno določa, da so Skupnosti in njihova sredstva, prihodki in drugo premoženje oproščeni vseh neposrednih davkov na nacionalni ravni – ni neomejen. Člen 3, drugi odstavek, Protokola uvaja pod pogoji, ki so jasno našteti, oprostitev plačila ali vračilo zneskov posrednih davkov ali davkov na promet, s katerimi so obremenjene dobrine, ki jih Skupnosti kupijo za službeno uporabo. Sodišče je člen 3, drugi odstavek, Protokola razložilo tako, da na področje njegove uporabe spada vsaka vrsta nakupa, vključno s prejemom storitev, ki je potreben za izpolnitev nalog Skupnosti (glej zgoraj navedeno sodbo AGF Belgium, točka 36).
Najpomembnejši od pogojev, naštetih v členu 3, drugi odstavek, Protokola, ki je v tej določbi dvakrat poudarjen, je pogoj, da so posredni davki in dajatve všteti v ceno dobrin ali storitev, ki so predmet pogodb, ki so jih sklenile Skupnosti.
Belgijska vlada, ki svoja stališča v zvezi s tem vprašanjem predstavlja podredno, pri čemer jo podpira tudi italijanska vlada, zatrjuje, da se za zadevne takse za vpis iz postopka v glavni stvari, zato ker se zaračunajo na podlagi sodne odločbe, in ne zaradi pridobljenih dobrin ali storitev, ne šteje, da so lahko zajete v nakupno ceno dobrin ali storitev. Poleg tega naj bi bilo iz besedila člena 3, drugi odstavek, Protokola razvidno, da se oprostitev nanaša zgolj na pridobitve dobrin ali storitev, in naj se je ne bi razširilo na vsako dejanje ali na vsak položaj. V tem primeru naj bi se zadevne dajatve nanašale na sodni akt, ki je sankcioniral neizvršitev pogodbene obveznosti.
Komisija nasprotno zatrjuje, da je bilo posredovanje pristojnega nacionalnega sodišča v takem sporu, kakršen je ta iz postopka v glavni stvari, potrebno v okviru izvršitve pogodbe o delu, ki je bila sklenjena pri opravljanju njenih nalog. Podlaga za sodbo, ki jo je izdalo predložitveno sodišče, naj bi bilo torej pogodbeno razmerje med strankama, tako da naj bi bile takse za vpis zajete v ceni navedene pogodbe. Ta razlaga naj bi upoštevala namen člena 3 Protokola.
Ta pristop ni pravilen.
Najprej je treba poudariti, da narave in pomena takih nacionalnih dajatev, kakršne so takse za vpis iz postopka v glavni stvari, ni treba iskati in opredeliti samo glede na njihovo veljavo za Skupnost, ampak tudi upoštevajoč njihovo splošno področje uporabe, in sicer za vse fizične in pravne osebe, ki dejansko ali potencialno so ali lahko postanejo stranke postopka pred sodišči zadevne države članice. Postopki pred nacionalnim sodiščem, v katerih je stranka Skupnost, so namreč zelo majhen del vseh postopkov, iz katerih izvirajo take dajatve.
Iz spisa je razvidno, da se te dajatve dolgujejo zmeraj, kadar pravno razmerje med fizičnimi ali pravnimi osebami pripelje do tožbe pred sodiščem, na podlagi katere se sprejme sodna odločba, ki nalaga plačilo denarnega zneska. Tako niso zajeta le pogodbena razmerja, ampak tudi vsakršna nepogodbena razmerja, pri katerih denarnega zneska, ki je predmet obsodbe, ni mogoče vključiti v nakupno ceno dobrine ali storitve.
Drugič, ugotoviti je treba, da se za neposredne davke lahko šteje, da so vključeni v ceno nakupov v smislu člena 3, drugi odstavek, Protokola, ki so jih opravile Skupnosti, samo če jih je mogoče predvideti in če se lahko njihov znesek izračuna dovolj natančno vnaprej, kar nacionalnim organom omogoči, da jih na zahtevo institucij Skupnosti odpustijo ali povrnejo.
Izvršitev pogodbe ne pripelje sistematično do sporov med strankami in verjetnosti nastanka takega spora ob sklenitvi pogodbe nikakor ni mogoče oceniti. Poleg tega sta predmet in obseg takih morebitnih sporov negotova in ni nujno, da se bodo reševali s posredovanjem sodišča, saj je mogoče zunajsodno reševanje sporov. Izid morebitne sodbe pred sodiščem je ravno tako negotov, kot tudi znesek, katerega plačilo bo naloženo eni od strank. V teh okoliščinah cena pogodbe v okviru neposrednih davkov, ki se lahko povrnejo, ne more vključevati takega bodočega, negotovega in nenatančnega elementa, kakršne so takse za vpis iz postopka v glavni stvari.
Tudi trditve Komisije, ki se sklicuje na točko 23 sklepnih predlogov generalnega pravobranilca Jacobsa v zadevi, v kateri je bila izdana zgoraj navedena sodba AGF Belgium, ni mogoče sprejeti. V skladu s to trditvijo bi imela zadevna država članica, ki zahteva odpustitev takih taks za vpis, neupravičeno prednost s tem, da bi v državno blagajno preusmerjala sredstva, ki prihajajo iz prispevkov v proračun Skupnosti. Razen dejstva iz točke 36 te sodbe, da predstavljajo postopki na nacionalni ravni, v katerih je stranka Skupnost, zgolj majhen odstotek vseh sodnih postopkov, ki pripeljejo do plačila takih dajatev, ni sprejemljivo, da bi bilo Skupnosti v takih postopkih, katerih število, predmet in obseg so vnaprej neznani, sistematično naloženo plačilo.
Poleg tega glede na položaj, ki je pripeljal do spora o glavni stvari, Komisija ni dolžna svojih pogodbenih razmerij organizirati tako, da bodo nacionalna sodišča ene in iste države članice sistematično pristojna za spore, katerih stranka bo Komisija.
Tretjič, glede trditve o razlagi člena 3, drugi odstavek, Protokola je treba ob upoštevanju namena tega člena poudariti, da se davčni privilegij, ki je potreben za izpolnitev nalog Skupnosti in ga ta uživa na podlagi člena 291 ES, odobri „v skladu s pogoji iz Protokola“. Razlaga glede okvira in namena določbe ne more jasnemu in natančnemu besedilu te določbe odvzeti vsega polnega učinka (glej v tem smislu glede privilegijev in imunitet Evropske centralne banke sodbo z dne 8. decembra 2005 v zadevi BCE proti Nemčiji,
C-220/03, ZOdl., str. I-10595
, točka 31).
Tudi če bi oprostitev zadevnih taks za vpis iz postopka v glavni stvari lahko pomenila finančno korist za Skupnost, je treba vsekakor ugotoviti, da Komisija ni predložila nobenega dokaza, na podlagi katerega bi bilo mogoče ugotoviti, da lahko plačilo teh dajatev ogrozi neodvisnost Skupnosti in njeno pravilno delovanje.
Glede na vse navedeno je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je člen 3, drugi odstavek, Protokola treba razlagati tako, da take dajatve, kakršne so takse za vpis, ne spadajo na področje uporabe te določbe.
Stroški
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče razsodilo:

1.
Take dajatve, kakršne so takse za vpis, ki jih je treba plačati, potem ko nacionalna sodišča izdajo sodbe, ki vsebujejo naložitev plačila denarnih zneskov ali obračun vrednostnih papirjev, niso plačilo za zagotavljanje javnih storitev v smislu člena 3, tretji odstavek, Protokola o privilegijih in imunitetah Evropskih skupnosti.

2.
Člen 3, drugi odstavek, tega protokola je treba razlagati tako, da take dajatve, kakršne so takse za vpis, ki jih je treba plačati, potem ko nacionalna sodišča izdajo sodbe, ki vsebujejo naložitev plačila denarnih zneskov ali obračun vrednostnih papirjev, ne spadajo na področje uporabe te določbe.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: francoščina.