CELEX: 62003CJ0551
Muutoksenhaku
Kartellit tai muut yhteisjärjestelyt
EY 81 artikla
Asetus (ETY) N:o 123/85 ja asetus (EY) N:o 1475/95
Opel-merkkisten autojen jälleenmyynti
Markkinoiden eristäminen
Viennin rajoitukset
Rajoittava bonusjärjestelmä
Sakko
Sakkojen laskemista koskevat suuntaviivat

1       General Motors BV vaatii valituksessaan yhteisöjen tuomioistuinta kumoamaan osittain Euroopan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuimen asiassa T-368/00, General Motors Nederland ja Opel Nederland vastaan komissio, 21.10.2003 antaman tuomion (Kok.
2003, s. II-4491; jäljempänä valituksenalainen tuomio), jolla ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kumosi osittain EY:n perustamissopimuksen
81 artiklan mukaisesta menettelystä (asia COMP/36.653 – Opel) 20 päivänä syyskuuta 2000 tehdyn komission päätöksen 2001/146/EY
(EYVL 2001, L 59, s. 1; jäljempänä riidanalainen päätös).

Tosiseikat
2       Tosiseikat ja asiaa koskevat oikeussäännöt, sellaisena kuin ne ilmenevät valituksenalaisesta tuomiosta, voidaan esittää pääpiirteissään
seuraavasti.
3       Opel Nederland BV (jäljempänä Opel Nederland) perustettiin 30.12.1994 General Motors Nederland BV:n (jäljempänä General Motors
Nederland) sataprosenttisesti omistamana tytäryhtiönä. Opel Nederland on Opel-tuotemerkin ainoa kansallinen myyntiyhtiö Alankomaissa.
Sen liiketoiminta käsittää moottoriajoneuvojen ja niiden varaosien ja lisätarvikkeiden tuonnin, viennin ja tukkukaupan. Opel
Nederland on tehnyt jälleenmyynti- ja huoltopalvelusopimuksia noin 150 jälleenmyyjän kanssa, jotka ovat tämän johdosta Opelin
Euroopan jakeluverkkoon kuuluvia valtuutettuja jälleenmyyjiä.
4       Perustamissopimuksen [81] artiklan 3 kohdan soveltamisesta moottoriajoneuvojen jälleenmyyntiä ja huoltopalveluja koskevien
sopimusten ryhmiin 12 päivänä joulukuuta 1984 annetun komission asetuksen (ETY) N:o 123/85 (EYVL 1985, L 15, s. 16) nojalla
jälleenmyyntisopimuksiin ei tietyillä edellytyksillä sovelleta EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa (josta on tullut
EY 81 artiklan 1 kohta). Tämä asetus on 1.10.1995 alkaen korvattu komission 28.6.1995 antamalla asetuksella (EY) N:o 1475/95
(EYVL L 145, s. 25).
5       Kummankin asetuksen 3 artiklan 10 kohdan a alakohdan mukaan on sallittua, että valmistaja ja/tai sen maahantuoja kieltää jälleenmyyjiä
toimittamasta sopimustavaroita tai vastaavia tavaroita sellaisille jälleenmyyjille, jotka eivät kuulu jakeluverkkoon. Sen
sijaan näiden asetusten mukaan ei ole sallittua, että valmistaja ja/tai sen maahantuoja kieltää jälleenmyyjiä toimittamasta
sopimustavaroita tai vastaavia tavaroita kuluttajille, heidän valtuutetuille välittäjilleen tai toisille valmistajan ja/tai
maahantuojan jakeluverkkoon kuuluville jälleenmyyjille.
6       Opel Nederland lähetti 28. ja 29.8.1996 kirjeen 18 jälleenmyyjälle, jotka olivat vuoden 1996 alkupuoliskolla vieneet ulkomaille
vähintään kymmenen ajoneuvoa. Kyseisessä kirjeessä todetaan seuraavaa:
” – – Olemme havainneet, että yrityksenne on myynyt suuren määrän Opeleita ulkomaille vuoden 1996 alkupuoliskolla. Määrä on
niin suuri, että epäilemme vakavasti, että myynti on vastoin nykyisen ja tulevan Opel-jälleenmyyjien myynti- ja huoltopalvelusopimuksen
määräyksiä ja henkeä. – – Aikomuksenamme on verrata vastaustanne niihin tietoihin, jotka on kirjattu tilikirjoihinne. Tämän
jälkeen ilmoitamme teille asian jatkokäsittelystä. Edellä esitetty ei muuta sitä, että olette pääasiassa vastuussa tyydyttävästä
myyntitoiminnasta omalla erityisellä vaikutusalueellanne – – .”
7       Opel Nederlandin johto päätti 26.9.1996 pidetyssä kokouksessa toteuttaa joitakin toimenpiteitä Alankomaista muihin maihin
suuntautuvan viennin osalta. Kyseisen kokouksen pöytäkirjassa näitä toimenpiteitä kuvataan seuraavasti:
” – – Kokouksessa tehdyt päätökset:
1)      Opel Nederland BV tekee tarkastuksen kaikkien tunnettujen vientiä harjoittavien jälleenmyyjien (20) tiloissa. Tarkastusten
suoritusjärjestys ilmenee vientiä harjoittavien jälleenmyyjien luettelosta, joka on päivätty 26.9.1999. [Rahoitusjohtaja]
Naval vastaa käytännön järjestelyistä.
2)      [Myynti- ja markkinointijohtaja] de Heer vastaa kaikille jälleenmyyjille, jotka vastasivat ensimmäiseen Opelin niille lähettämään
vientitoimintaa koskevaan kirjeeseen. Jälleenmyyjille ilmoitetaan tulevista tarkastuksista ja tuotepulasta johtuvista rajoitetuista
toimituksista.
3)      Myynnistä vastaavat aluepäälliköt neuvottelevat vientiin liittyvästä liiketoiminnasta vientiä harjoittavien jälleenmyyjien
kanssa seuraavan kahden viikon aikana. Jälleenmyyjille ilmoitetaan, että autojen liian vähäisen tarjonnan vuoksi niille toimitetaan
toistaiseksi vain se määrä autoja, joka vastaa niiden myyntitavoitteita. Jälleenmyyjiä pyydetään ilmoittamaan aluepäällikölle,
mitkä avoinna oleviin tilauksiin sisältyvät autot ne haluavat ehdottomasti saada. Jälleenmyyjien on itse ratkaistava asiakkaiden
kanssa mahdollisesti syntyvät ongelmat.
4)      Jälleenmyyjät, jotka ilmoittavat aluepäällikölle haluavansa jatkaa ajoneuvojen laajamittaista vientiä, pyydetään tapaamiseen
[pääjohtaja] De Leeuwin ja De Heerin kanssa 22.10.1996.
5)      [Myyntihenkilöstöjohtaja] Notenboom pyytää GMAC:tä tarkastamaan jälleenmyyjien varastot, jotta saadaan selville jäljellä olevien
autojen todellinen määrä. Voidaan olettaa, että suuri osa autoista on jo viety maasta.
6)      Tulevissa myyntikampanjoissa Alankomaiden ulkopuolelle rekisteröitäviä autoja ei lasketa myyntimääriin. Kilpailijat soveltavat
samanlaisia ehtoja.
7)      [Markkinointivastaava] Aukema poistaa vientiä harjoittavien jälleenmyyjien nimet kampanjalistoilta. Näiden jälleenmyyjien
mukaanpääsy jatkossa riippuu tarkastuksen tuloksista.
8)      [Rahoitushenkilöstöjohtaja] Aelen laatii kirjeen, jossa jälleenmyyjille ilmoitetaan 150 guldenin maksusta, jonka Opel Nederland
BV perii 1.10.1996 alkaen pyynnöstä toimitettavista virallisista maahantuonti-ilmoituksista (esim. tyyppihyväksyntätodistus)
ja tulliasiakirjojen laatimisesta tietyille verovapaille ajoneuvoille (esim. diplomaattien autot).”
8       Opel Nederland lähetti kyseisten 28. ja 29.8.1996 päivättyjen kirjeiden ja jälleenmyyjien vastausten johdosta kyseessä oleville
18 jälleenmyyjälle 30.9.1996 uuden kirjeen. Tässä kirjeessä todettiin seuraavaa:
” – – Vastauksenne ei tyydyttänyt meitä, koska sen mukaan ette ymmärrä sitä, mikä on kaikkien Opel-jälleenmyyjien ja Opel
Nederlandin yhteisen edun mukaista. Tarkastusyksikkömme tutkii antamanne tiedot. Niin kauan kuin tämä tutkimus on kesken,
emme lähetä teille tietoja kampanjoista, koska epäilemme vähittäismyyntiänne koskevien lukujen oikeellisuutta – – .”
9       Tarkastukset toteutettiin 19.9.1996 ja 27.11.1996 välisenä aikana.
10     Opel Nederland lähetti 24.10.1996 kaikille jälleenmyyjilleen ohjeen, joka koski myyntiä ulkomailla asuville kuluttajille.
Tämän ohjeen mukaan jälleenmyyjät voivat myydä Euroopan unionissa asuville kuluttajille, ja kuluttajat voivat käyttää myös
välittäjien palveluja.
11     Saatuaan tietoja, joiden mukaan Opel Nederland on soveltanut strategiaa, jolla järjestelmällisesti estetään uusien moottoriajoneuvojen
vienti Alankomaista muihin jäsenvaltioihin, Euroopan yhteisöjen komissio teki 4.12.1996 päätöksen, jossa määrättiin 6 päivänä
helmikuuta 1962 annetun neuvoston asetuksen N:o 17 (perustamissopimuksen [81] ja [82] artiklan ensimmäinen täytäntöönpanoasetus;
EYVL 1962, 13, s. 204) 14 artiklan 3 kohdan mukaisten tarkastusten suorittamisesta. Tarkastukset suoritettiin 11. ja 12.12.1996
Opel Nederlandissa ja Van Twistissä, joka on Dordrechtiin (Alankomaat) sijoittautunut Opelin jälleenmyyjä.
12     Opel Nederland jakoi 12.12.1996 jälleenmyyjille suuntaviivat uusien moottoriajoneuvojen myynnistä muille jälleenmyyjille ja
välittäjien kautta.
13     Opel Nederland ilmoitti 20.1.1998 päivätyllä ohjeella jälleenmyyjilleen, että määräys, jonka mukaan bonusta ei makseta vientiin
myydyistä autoista, poistettiin takautuvasti.
14     Komissio lähetti 21.4.1999 General Motors Nederlandille ja Opel Nederlandille väitetiedoksiannon.
15     Komissio teki 20.9.2000 riidanalaisen päätöksen.

Riidanalainen päätös
16     Komissio määräsi riidanalaisella päätöksellä kantajille 43 miljoonan euron suuruisen sakon EY 81 artiklan 1 kohdan rikkomisen
vuoksi. Komissio totesi tässä päätöksessä, että Opel Nederland oli tehnyt Alankomaissa toimivien Opel-jälleenmyyjien kanssa
sopimuksia, joiden tarkoituksena oli rajoittaa tai estää Opel-merkkisten autojen vientikauppaa, joka suuntautui muissa jäsenvaltioissa
asuville kuluttajille ja niin ikään muissa jäsenvaltioissa toimiville Opel-jälleenmyyjille.
17     Tämä toteamus perustui seuraaviin pääasiallisiin väitteisiin: ensinnäkin Opel Nederland oli ottanut syyskuussa 1996 käyttöön
yleisen strategian, jonka tarkoituksena oli Alankomaista muihin maihin suuntautuvan vientikaupan rajoittaminen tai estäminen;
toiseksi Opel Nederlandin yleistä strategiaa oli toteutettu yksittäisten toimenpiteiden avulla, jotka toteutettiin yhteisestä
sopimuksesta jälleenmyyjien kanssa jälleenmyyntisopimusten osana ja joista oli tullut keskeinen osa Opel Nederlandin ja sen
selektiiviseen jakeluketjuun Alankomaissa kuuluvien jälleenmyyjien sopimussuhdetta.
18     Riidanalaisen päätöksen mukaan yleiseen strategiaan sisältyivät erityisesti seuraavat toimenpiteet:
–       rajoittava toimituksia koskeva käytäntö
–       rajoittava bonuskäytäntö, jonka mukaan vähittäiskaupan bonuskampanjat eivät koskeneet vientikauppaa kuluttajille ja jota sovellettiin
1.10.1996–20.1.1998
–       suora vientikielto, jota sovellettiin erotuksetta 31.8.–24.10.1996 kuluttajille suuntautuvan myynnin osalta ja 31.8.–12.12.1996
muille Opel-jälleenmyyjille suuntautuvan myynnin osalta.
19     Sakon määrän määrittämisen osalta riidanalaisessa päätöksessä todetaan, että komission on asetuksen N:o 17 15 artiklan säännösten
nojalla otettava huomioon kaikki asiaan liittyvät olosuhteet ja erityisesti kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuus ja kesto.
20     Riidanalaisessa päätöksessä komissio piti rikkomista erittäin vakavana, koska Opel Nederland esti yhteismarkkinatavoitteen
toteutumisen. Komissio otti huomioon Opelin merkittävän markkinaosuuden Euroopan unionin relevanteilla markkinoilla. Kyseisen
päätöksen mukaan rikkominen oli vaikuttanut myös muiden jäsenvaltioiden markkinoihin. Opel Nederland toimi komission mukaan
tahallaan, sillä se ei voinut olla tietämättä, että kyseisten toimenpiteiden tarkoituksena oli rajoittaa kilpailua. Komissio
päätteli tämän perusteella, että 40 miljoonaa euroa oli asianmukainen määrä sakon määrittelyn perustaksi.
21     Komissio katsoi, että kilpailusääntöjen rikkominen oli kestänyt elokuun lopusta tai syyskuun alusta 1996 tammikuuhun 1998
saakka eli 17 kuukautta, mikä merkitsee keskipitkää rikkomista. Komissio otti huomioon kolmen eri rikkomisen kestot ja katsoi,
että oli perusteltua korottaa 40 miljoonan euron määrää 7,5 prosentilla eli 3 miljoonalla eurolla, minkä seurauksena sakon
määrä kohosi 43 miljoonaan euroon.
22     Lopuksi komissio katsoi, ettei käsiteltävänä olleessa asiassa ollut lieventäviä seikkoja erityisesti siksi, että Opel Nederland
oli jatkanut yhtä rikkomisen tärkeää osatekijää eli rajoittavaa bonuskäytäntöä 11. ja 12.12.1996 toteutettujen tarkastusten
jälkeen.

Valituksenalainen tuomio
23     General Motors Nederland ja Opel Nederland nostivat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen 30.11.2000 toimitetulla kannekirjelmällä
kanteen, jossa ne vaativat riidanalaisen päätöksen kumoamista tai toissijaisesti mainitussa päätöksessä määrätyn sakon kumoamista
tai kyseisen sakon määrän alentamista.
24     Ensimmäisessä kanneperusteessaan General Motors Nederland ja Opel Nederland väittivät, ettei Opel Nederland ole milloinkaan
noudattanut strategiaa, jonka tarkoituksena olisi estää tai rajoittaa erotuksetta kaikkea vientiä. General Motors Nederlandin
ja Opel Nederlandin mukaan lukemalla tarkkaan asiakirjoja, joihin komissio tukeutui, erityisesti 26.9.1996 pidetyn kokouksen
pöytäkirjaa, käy ilmi, että strategialla pyrittiin yksinomaan rajoittamaan voimassa olevissa jälleenmyyntisopimuksissa kiellettyä
määräystenvastaista vientikauppaa valtuuttamattomille jälleenmyyjille, eikä rajoittamaan laillista vientiä kuluttajille tai
muille jälleenmyyjille.
25     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 45 kohdassa, että komission väitteet perustuivat johdon
26.9.1996 pitämän kokouksen pöytäkirjaan, jossa vahvistettiin Opel Nederlandin ylimmän johdon päättämät toimenpiteet.
26     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 47 kohdassa, että kantajien teoria, jonka mukaan Opel
Nederland pyrki rajoittamaan ainoastaan jälleenmyyntisopimusten vastaista vientiä, ei ilmene millään tavalla pöytäkirjan sanamuodosta.
27     Valituksenalaisen tuomion 48 kohdassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi lisäksi, että tätä tulkintaa tukivat tietyt
sisäiset asiakirjat, jotka osoittivat, että Opel Nederlandin johtohenkilöt olivat huolestuneita vientikaupan kasvusta ja että
he tarkastelivat toimenpiteitä kaiken viennin vähentämiseksi tai jopa lopettamiseksi.
28     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi vielä valituksenalaisen tuomion 49 kohdassa, että Opel Nederlandin päätös olla
myöntämättä bonuksia vientikaupalle ei voinut luonteensakaan puolesta koskea muuta kuin jälleenmyyntisopimusten mukaista kauppaa,
kun otettiin huomioon se, ettei bonuksia milloinkaan myönnetty muille kuin kuluttajille suuntautuvalle kaupalle.
29     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi lisäksi valituksenalaisen tuomion 50 kohdassa, että komission tulkintaa tuki
se, ettei päätöstä tehtäessä tarkastuksia niiden jälleenmyyjien luona, joita epäiltiin vientikaupasta, ollut vielä tehty eikä
Opel Nederland voinut näin ollen tietää, olivatko vientiä harjoittavat jälleenmyyjät tosiasiallisesti toteuttaneet kauppoja
valtuuttamattomien jälleenmyyjien kanssa.
30     Valituksenalaisen tuomion 56 kohdassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi, että komissio oli todennut perustellusti,
että Opel Nederland oli ottanut 26.9.1996 käyttöön kaiken viennin rajoittamiseen tähtäävän yleisen strategian.
31     Toisessa kanneperusteessaan General Motors Nederland ja Opel Nederland väittivät, että komissio oli tehnyt tosiseikkoja ja
oikeudellisia seikkoja koskevan virheen arvioinnissa, jonka mukaan Opel Nederland oli toteuttanut EY 81 artiklan vastaista
toimitusten rajoituskäytäntöä.
32     Valituksenalaisen tuomion 88 kohdassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi, ettei ollut osoitettu oikeudellisesti
riittävällä tavalla, että toimitusten rajoittamista koskevasta toimenpiteestä olisi ilmoitettu jälleenmyyjille, eikä ainakaan
ollut osoitettu, että tämä toimenpide olisi tullut osaksi Opel Nederlandin ja sen jälleenmyyjien välistä sopimussuhdetta.
33     Tässä tilanteessa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin arvioi, että toinen kanneperuste oli perusteltu. Näin ollen se kumosi
riidanalaisen päätöksen siltä osin kuin siinä oli todettu EY 81 artiklan 1 kohdan vastaisen toimitusten rajoittamista koskevan
toimenpiteen olemassaolo.
34     Kolmannessa kanneperusteessaan General Motors Nederland ja Opel Nederland väittivät, että komissio oli tehnyt tosiseikkoja
ja oikeudellisia seikkoja koskevan virheen arvioinnissa, jonka mukaan Opel Nederland oli pannut täytäntöön EY 81 artiklan
vastaisen rajoittavan vähittäismyynnin bonusjärjestelmän.
35     Valituksenalaisen tuomion 98 kohdassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi aluksi, että se, että vientikauppa jätettiin
bonusjärjestelmän, josta oli tullut Opel Nederlandin ja sen jälleenmyyjien välisten sopimusten olennainen osa, ulkopuolelle,
merkitsisi EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua sopimusta.
36     Tämän jälkeen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tarkasteli 99 kohdassa ja sitä seuraavissa kohdissa sitä, oliko kyseessä
olleen toimenpiteen tavoitteena kilpailun rajoittaminen.
37     Valituksenalaisen tuomion 100 kohdassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi, että komissio oli katsonut perustellusti,
että koska bonuksia ei enää myönnetty vientikaupalle, jälleenmyyjien taloudellinen toiminta-ala vientikaupan harjoittamisen
osalta supistui verrattuna niiden toiminta-alaan kotimaan kaupan osalta. Tältä osin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
totesi, että jälleenmyyjien oli joko sovellettava ulkomaisiin asiakkaisiin epäedullisempia ehtoja kuin kansallisiin asiakkaisiin
tai tyydyttävä vientikaupan osalta pienempään marginaaliin. Kun bonukset poistettiin vientikaupan osalta, vientikaupasta tuli
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen mukaan vähemmän houkuttelevaa ulkomaisille asiakkaille tai jälleenmyyjille. Ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuin arvioi näin ollen, että toimenpide oli jo luonteensa puolesta omiaan vaikuttamaan kielteisesti vientikauppaan,
vaikkei toimituksia olisi rajoitettukaan.
38     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin viittasi ensimmäisen kanneperusteen osalta tehtyyn arvioon ja totesi valituksenalaisen
tuomion 101 kohdassa lisäksi, että vientikaupan lisääntyminen oli aiheuttanut Opel Nederlandin johdon toimenpiteet, ja kyseisten
toimenpiteiden tavoitteena oli vientikaupan vähentäminen.
39     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin otti huomioon sekä toimenpiteen luonteen että sen tavoitteet, ja se katsoi valituksenalaisen
tuomion 102 kohdassa toimenpiteen taloudellisen asiayhteyden valossa, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kyseinen toimenpide
oli sopimus, jonka tavoitteena oli kilpailun rajoittaminen (ks. vastaavasti asia 19/77, Miller v. komissio, tuomio 1.2.1978,
Kok. 1978, s. 131, 7 kohta; yhdistetyt asiat 96/82–102/82, 104/82, 105/82, 108/82 ja 110/82, IAZ ym. v. komissio, tuomio 8.11.1983,
Kok. 1983, s. 3369, 23–25 kohta ja yhdistetyt asiat 29/83 ja 30/83, CRAM ja Rheinzink v. komissio, tuomio 28.3.1984, Kok.
1984, s. 1679, 26 kohta).
40     General Motors Nederland ja Opel Nederland väittivät toissijaisesti, että 43 miljoonan euron sakko ei ollut kohtuullinen rikkomisen
vakavuuteen ja kestoon nähden. Niiden mukaan komissio ei myöskään ottanut huomioon rikkomisen tarkoituksellisuuden puuttumista,
rikkomisen rajallista vaikutusta jäsenvaltioiden väliseen kauppaan eikä Opel Nederlandin välittömästi omasta aloitteestaan
toteuttamia korjaavia toimenpiteitä.
41     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 199 kohdassa, että 40 miljoonaa euroa sakon perusmääräksi
oli, kun oletettiin, että väitetyt kolme toimenpidettä olivat olemassa, oikeutettu ja sitä oli perusteltu asianmukaisesti
riidanalaisessa päätöksessä. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin arvioi kuitenkin valituksenalaisen tuomion 200 kohdassa,
että tätä määrää oli alennettava, kun otettiin huomioon se, ettei rajoitettuja toimituksia koskevan toimenpiteen olemassaoloa
ollut osoitettu. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin vahvisti käsiteltävänä olleessa asiassa sakon perusmääräksi rikkomisen
vakavuuteen nähden 33 miljoonaa euroa. Valituksenalaisen tuomion 203 kohdassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi
myös, että 7,5 prosentin lisäys, jonka komissio teki tähän määrään rikkomusten keston perusteella, oli perusteltu. Näin ollen
sakon määräksi tuli 35 475 000 euroa.

Valitus
42     General Motors Nederland ja Opel Nederland vaativat, että yhteisöjen tuomioistuin
–       kumoaa valituksenalaisen tuomion siltä osin kuin se koskee Opel Nederlandin rajoittavaksi väitettyä yleistä vientistrategiaa
ja bonuskäytäntöä sekä siltä osin kuin siinä pysytetään sakko näiltä osin
–       kumoaa riidanalaisen päätöksen siltä osin kuin sitä ei vielä kumottu valituksenalaisessa tuomiossa ja siltä osin kuin se koskee
Opel Nederlandin väitettyä vientistrategiaa ja bonuskäytäntöä sekä siltä osin kuin siinä määrätään sakko näiltä osin
–       joka tapauksessa alentaa 35 475 000 euron suuruista sakkoa
–       toissijaisesti palauttaa asian ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen käsiteltäväksi yhteisöjen tuomioistuimen tuomion mukaisesti
–       velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
43     Komissio vaatii, että yhteisöjen tuomioistuin hylkää valituksen ja velvoittaa General Motors Nederlandin ja Opel Nederlandin
korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
44     General Motors Nederland ja Opel Nederland ilmoittivat yhteisöjen tuomioistuimelle 20.6.2005 päivätyllä kirjeellä, että nämä
kaksi yhtiötä olivat sulautuneet ja muodostivat vastedes yhden ainoan yhtiön toiminimellä General Motors BV (jäljempänä General
Motors).

Ensimmäinen valitusperuste
General Motorsin esittämät perustelut
45     Ensimmäisessä valitusperusteessaan General Motors väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen,
kun se vahvisti komission toteamuksen, jonka mukaan Opel Nederland sovelsi yleistä käytäntöä, jonka tarkoituksena oli kaiken
viennin rajoittaminen.
46     General Motors väittää ensinnäkin, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen päättelyllä otetaan selvästi vääristyneellä
tavalla huomioon 26.9.1996 pidetyn kokouksen pöytäkirjan sanamuoto, johon ei sisälly viittausta mihinkään yleiseen strategiaan,
jonka tarkoituksena on kaiken viennin rajoittaminen.
47     General Motors väittää toiseksi, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei noudattanut perusteluvelvollisuutta, kun se
katsoi yhtäältä, ettei komissio ollut perustanut väitteitään Opel Nederlandin sisäisiin asiakirjoihin, ja kun se toisaalta
tukeutui tosiasiassa itse näihin samoihin asiakirjoihin todetakseen, että oli olemassa yleinen strategia, jonka tarkoituksena
oli kaiken viennin rajoittaminen.
48     General Motors katsoo kolmanneksi, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin syyllistyi kehäpäättelyyn. General Motors väittää,
että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin nojautui aluksi bonuskäytäntöön todetakseen, että oli olemassa yleinen strategia,
jonka tarkoituksena oli autojen viennin rajoittaminen, minkä jälkeen se nojautui väitettyyn yleiseen strategiaan osoittaakseen,
että bonuskäytäntö oli luonteeltaan rajoittava.
49     General Motors väittää lisäksi, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei noudattanut perusteluvelvollisuutta ja että
se otti todisteet huomioon vääristyneellä tavalla, kun se totesi valituksenalaisen tuomion 50 kohdassa, että komission tulkintaa
tuki se, ettei tarkastuksia niiden jälleenmyyjien luona, joita epäiltiin vientikaupasta, ollut vielä tehty 26.9.1996 pidetyn
kokouksen aikaan eikä Opel Nederland voinut näin ollen tietää, olivatko vientiä harjoittavat jälleenmyyjät tosiasiallisesti
toteuttaneet kauppoja valtuuttamattomien jälleenmyyjien kanssa. General Motorsin mukaan nimittäin ainakin yksi tarkastus oli
tehty ennen 26.9.1996 pidettyä kokousta. Lisäksi tätä kokousta ennen jälleenmyyjille oli lähetetty kirje, jossa Opel Nederland
pyysi tietoja myyntitoiminnan sääntöjenmukaisuudesta mutta johon jälleenmyyjät eivät olleet vastanneet tyydyttävästi.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
50     Kuten julkisasiamies toteaa ratkaisuehdotuksensa 51 kohdassa, siitä huolimatta, että General Motors vetoaa ensimmäisessä valitusperusteessaan
perusteluvirheisiin, se pyrkii tällä valitusperusteellaan tosiasiassa riitauttamaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen
tosiseikkoja koskevan arvioinnin ja erityisesti sellaisten tiettyjen tosiseikkojen ja asiakirjojen todistusarvon, joiden perusteella
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi, että Opel Nederland oli ottanut käyttöön yleisen käytännön, jonka tarkoituksena
oli kaiken viennin rajoittaminen.
51     Tältä osin EY 225 artiklasta ja yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäisestä kohdasta ilmenee, että ainoastaan
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on toimivaltainen toisaalta määrittämään ratkaisun perustaksi asetettavan tosiseikaston,
lukuun ottamatta sellaisia tapauksia, joissa määritetyn tosiseikaston paikkansapitämättömyys käy ilmi ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuimelle toimitetusta aineistosta, ja toisaalta arvioimaan tätä tosiseikastoa. Kun ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
on määrittänyt asian tosiseikaston tai arvioinut sitä, yhteisöjen tuomioistuin on EY 225 artiklan nojalla toimivaltainen harjoittamaan
tämän tosiseikaston oikeudelliseen luonnehdintaan ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen sen pohjalta tekemiin oikeudellisiin
päätelmiin kohdistuvaa valvontaa (ks. mm. asia C-185/95 P, Baustahlgewebe v. komissio, tuomio 17.12.1998, Kok. 1998, s. I-8417,
23 kohta).
52     Yhteisöjen tuomioistuimella ei siten ole toimivaltaa määrittää asian tosiseikastoa eikä lähtökohtaisesti myöskään arvioida
sitä selvitystä, johon ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on asian tosiseikastoa määrittäessään tukeutunut. Silloin, kun
tämä selvitys on saatu asianmukaisesti ja todistustaakkaa sekä asian selvittämistä koskevia menettelysääntöjä ja yleisiä oikeusperiaatteita
on noudatettu, ainoastaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tehtävänä on arvioida sille esitetyn selvityksen näyttöarvoa
(ks. mm. asia C-19/95 P, San Marco v. komissio, määräys 17.9.1996, Kok. 1996, s. I-4435, 40 kohta). Lukuun ottamatta sitä
tapausta, että tuomioistuimelle esitetty selvitys on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, tämä arviointi ei näin ollen
ole sellainen oikeuskysymys, että se sinänsä kuuluisi yhteisöjen tuomioistuimen harjoittaman valvonnan piiriin (em. asia Baustahlgewebe
v. komissio, tuomion 24 kohta).
53     Näin ollen on ainoastaan tarkasteltava General Motorsin argumentteja, joilla pyritään osoittamaan, että ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuin otti todisteet huomioon vääristyneellä tavalla.
54     Tältä osin on muistutettava, että tällaisen vääristyneellä tavalla huomioon ottamisen on ilmettävä toimitetusta aineistosta
selvästi ilman, että on tarpeen ryhtyä uudelleen arvioimaan tätä tosiseikastoa ja selvitystä (asia C-116/03 P, Fichtner v.
komissio, määräys 9.7.2004, 34 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
55     General Motorsin sen argumentin osalta, jonka mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin otti huomioon vääristyneellä tavalla
26.9.1996 pidetyn kokouksen pöytäkirjan sanamuodon, kun se totesi kyseisen pöytäkirjan osoittavan, että kyse oli yleisestä
strategiasta, jonka tarkoituksena oli rajoittaa vientikauppaa, on selvää, että General Motors Nederland ja Opel Nederland
olivat myöntäneet ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa, että asiakirjat, joihin komissio oli nojautunut, ja muun muassa
kyseinen pöytäkirja osoittivat, että oli olemassa strategia, jolla pyrittiin rajoittamaan jälleenmyyntisopimuksissa kiellettyä
vientikauppaa valtuuttamattomille jälleenmyyjille.
56     Koska 26.9.1996 päivätyssä pöytäkirjassa mainitaan eri toimenpiteitä, joiden tarkoituksena on rajoittaa vientiä, ja muun muassa
se, että vientikauppa jätetään bonuskampanjoiden ulkopuolelle, ilman että tehtäisiin eroa sääntöjenmukaisen ja sääntöjenvastaisen
viennin välillä, General Motors ei ole kyennyt osoittamaan, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin olisi ottanut tämän
asiakirjan huomioon selvästi vääristyneellä tavalla.
57     General Motorsin sen argumentin osalta, jonka mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin otti huomioon vääristyneellä tavalla
todisteita, kun se antoi valituksenalaisen tuomion 50 kohdassa tietyn merkityksen sille seikalle, että kaikki jälleenmyyjien
luona suoritetut tarkastukset oli toteutettu 26.9.1996 jälkeen, riittää, kun todetaan, että joka tapauksessa ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuimen kyseisessä 50 kohdassa esittämässä toteamuksessa ei voi olla kyse sellaisesta todisteiden huomioon ottamisesta
vääristyneellä tavalla, joka voisi vaikuttaa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen toteamukseen edellä mainitun yleisen
strategian olemassaolosta.
58     Näin ollen ensimmäinen valitusperuste on hylättävä osittain siksi, että sen tutkittavaksi ottamisen edellytykset puuttuvat,
ja osittain siksi, että se on perusteeton.

Toinen valitusperuste
General Motorsin esittämät perustelut
59     Toisessa valitusperusteessaan General Motors väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen,
kun se vahvisti komission toteamuksen, jonka mukaan Opel Nederland oli toteuttanut EY 81 artiklan vastaisen rajoittavan vähittäismyynnin
bonusjärjestelmän.
60     General Motors väittää ensinnäkin, että sopimuksella voidaan katsoa olevan EY 81 artiklassa tarkoitettu rajoittava tarkoitus
ainoastaan, jos ensi näkemältä selvästi sen ainoana päämääränä on rajoittaa kilpailua huomattavasti tai jos sillä on ilmeisesti
tällainen vaikutus. General Motorsin mukaan Opel Nederlandin bonuskäytäntöä ei voida pitää tällaisena sopimuksena.
61     Toiseksi General Motors väittää, että oikeuskäytäntö, jonka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin mainitsee valituksenalaisen
tuomion 102 kohdassa ja joka liittyy vientikieltoihin tai muihin viennin esteisiin, ei tue ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen
toteamusta, jonka mukaan Opel Nederlandin bonuskäytäntö on luokiteltava sopimukseksi, jolla on EY 81 artiklassa tarkoitettu
rajoittava tarkoitus. Lisäksi sen myötä, että tätä käsitettä tulkitaan liian laajasti, voidaan luokitella moitittaviksi kilpailun
kannalta täysin harmittomia sopimuksia, ja kyseisessä tulkinnassa on kyse – jos sitä ei ole mahdollista osoittaa vääräksi
– syyttömyysolettaman vastaisesta menettelystä ja siitä, että loukataan oikeutta tulla kuulluksi.
62     Kolmanneksi General Motors katsoo, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 100 kohdassa suorittamalla
kansallisen myynnin ja vientikaupan vertailulla ei ole asian kannalta merkitystä. General Motors toteaa, että koska jälleenmyyjille
syntyi voittomarginaalia bonusten maksamisesta riippumatta ja koska autojen toimitusta ei rajoitettu, Opel Nederlandin bonuskäytännöstä
ei seurannut se, että alankomaalaisten jälleenmyyjien kannalta viennin harjoittaminen bonuskampanjoiden aikana olisi ollut
vähemmän houkuttelevaa. General Motors väittää, että joka tapauksessa siltä osin kuin taloudelliset edellytykset ovat Alankomaissa
tapahtuvan kotimaan kaupan ja vientikaupan osalta hyvin erilaiset muun muassa Alankomaiden korkean autoveron valossa, se,
että vientikauppa jätetään bonuskampanjoiden ulkopuolelle, ei johda välttämättä hintojen nousuun tai voittomarginaalin pienentymiseen
vientikaupassa suhteessa kotimaan kauppaan.
63     Neljänneksi General Motors väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin teki virheen, kun se nojautui valituksenalaisen
tuomion 101 kohdassa Opel Nederlandin pyrkimykseen todetakseen, että oli olemassa sopimus, jolla oli EY 81 artiklassa tarkoitettu
rajoittava tarkoitus. Sopimuksen EY 81 artiklassa tarkoitettua luonnetta on General Motorsin mukaan arvioitava objektiivisesti
eikä niin, että tukeudutaan sopimuspuolen subjektiivisiin pyrkimyksiin.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
64     Tämän valitusperusteen ensimmäisen osan osalta riittää, kun todetaan, kuten julkisasiamies on täsmentänyt ratkaisuehdotuksensa
67 kohdassa, että toisin kuin General Motors väittää, sopimusta voidaan pitää tarkoitukseltaan rajoittavana, vaikka sen ainoana
päämääränä ei ole kilpailun rajoittaminen, vaan sillä on myös muita, hyväksyttäviä päämääriä (ks. yhdistetyt asiat 56/64 ja
58/64, Consten ja Grundig v. komissio, tuomio 13.7.1966, Kok. 1966, s. 429, erityisesti s. 496, Kok. Ep. I, s. 275; em. yhdistetyt
asiat IAZ ym. v. komissio, tuomion 25 kohta; asia C-235/92 P, Montecatini v. komissio, tuomio 8.7.1999, Kok. 1999, s. I-4539,
122 kohta ja yhdistetyt asiat C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P–C-252/99 P ja C-254/99 P, Limburgse
Vinyl Maatschappij ym. v. komissio, tuomio 15.10.2002, Kok. 2002, s. I-8375, 491 kohta).
65     Tästä seuraa, että toisen valitusperusteen ensimmäinen osa on hylättävä.
66     Toisen valitusperusteen toisen osan osalta valituksenalaisen tuomion 102 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä ilmenee, kuten
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on kyseisessä kohdassa perustellusti muistuttanut, että sen määrittämiseksi, onko sopimuksella
EY 81 artiklassa tarkoitettu rajoittava tarkoitus, on otettava huomioon sekä sopimuksen sanamuoto että myös muut tekijät,
kuten tavoitteet, joita sopimuksella on sellaisenaan taloudellisen ja oikeudellisen asiayhteyden valossa.
67     Vaikka valituksenalaisen tuomion 102 kohdassa mainittu oikeuskäytäntö koskee vientikieltoja tai vastaavia rajoituksia, tästä
oikeuskäytännöstä ilmenee, että jälleenmyyntisopimuksella on EY 81 artiklassa tarkoitettu rajoittava tarkoitus, jos siitä
käy selvästi ilmi aikomus käsitellä vientikauppaa epäedullisemmin kuin kotimaan kauppaa ja jos se siten johtaa kyseessä olevien
markkinoiden eristämiseen (ks. vastaavasti mm. em. yhdistetyt asiat IAZ ym. v. komissio, tuomion 23 kohta).
68     Kuten julkisasiamies toteaa ratkaisuehdotuksensa 72 kohdassa, tällainen päämäärä voidaan saavuttaa paitsi suorilla vientirajoituksilla
myös tässä asiassa kyseessä olevan kaltaisilla välillisillä toimenpiteillä, koska ne vaikuttavat näiden liiketoimien taloudellisiin
edellytyksiin.
69     On siis ilmeistä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen oli mahdollista viitata päättelynsä tueksi valituksenalaisen
tuomion 102 kohdassa mainittuun oikeuskäytäntöön.
70     Näin ollen ei voida myöskään katsoa, että kyseiseen tuomioon sisältyy liian laaja määritelmä sopimuksesta, jolla on EY 81
artiklassa tarkoitettu rajoittava tarkoitus, niin että kyse olisi syyttömyysolettaman vastaisesta menettelystä tai siitä,
että loukataan oikeutta tulla kuulluksi.
71     Näin ollen toisen valitusperusteen toinen osa on hylättävä.
72     Toisen valitusperusteen kolmannen osan osalta on puolestaan todettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan harkittaessa,
onko jotakin sopimusta pidettävä kiellettynä sen kilpailua vääristävien vaikutusten vuoksi, on tutkittava, millaisiksi todelliset
kilpailuolosuhteet muodostuisivat ilman kyseistä sopimusta (ks. asia C-7/95 P, Deere v. komissio, tuomio 28.5.1998, Kok. 1998,
s. I-3111, 76 kohta ja asia C-8/95 P, New Holland Ford v. komissio, tuomio 28.5.1998, Kok. 1998, s. I-3175, 90 kohta).
73     Kuten julkisasiamies toteaa ratkaisuehdotuksensa 74 kohdassa, tässä asiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa oli arvioitava,
miten alankomaalaiset jälleenmyyjät olisivat toimineet ja millainen kilpailutilanne kyseessä olevilla markkinoilla olisi vallinnut,
jos vientikauppaa ei olisi suljettu bonuskäytännön ulkopuolelle.
74     On ilmeistä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin todella suoritti tällaisen arvioinnin, kun se totesi erityisesti valituksenalaisen
tuomion 100 kohdassa, että koska bonuksia ei enää myönnetty vientikaupalle, jälleenmyyjien taloudellinen toiminta-ala vientikaupan
harjoittamisen osalta supistui verrattuna niiden toiminta-alaan kotimaan kaupan osalta.
75     Sillä, että koska verotusta ei ole yhdenmukaistettu, kotimaan kauppaa Alankomaissa ja vientikauppaa eivät koske samat edellytykset,
ei ole vaikutusta tämän toteamuksen kannalta.
76     Näin ollen toisen valitusperusteen kolmas osa on hylättävä perusteettomana.
77     Toisen valitusperusteen neljännen osan osalta, jonka mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin teki virheen valituksenalaisen
tuomion 101 kohdassa, kun se tukeutui Opel Nederlandin pyrkimyksiin rajoittaa kilpailua, on täsmennettävä, että sopimuksen
rajoittavan tarkoituksen toteaminen ei edellytä välttämättä tällaisen pyrkimyksen osoittamista (ks. vastaavasti em. asia Miller
v. komissio, tuomion 18 kohta ja em. yhdistetyt asiat CRAM ja Rheinzink v. komissio, tuomion 26 kohta).
78     Vaikka sopimuksen rajoittavan tarkoituksen toteaminen ei edellytä sopimuspuolten pyrkimystä, mikään ei sitä vastoin ole esteenä
sille, että komissio tai yhteisöjen tuomioistuimet ottavat tämän pyrkimyksen huomioon (ks. vastaavasti em. yhdistetyt asiat
IAZ ym. v. komissio, tuomion 23–25 kohta).
79     Tästä seuraa, kuten julkisasiamies toteaa ratkaisuehdotuksensa 79 kohdassa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin saattoi
oikeutetusti viitata myös Opel Nederlandin pyrkimyksiin, kun se määritti, oliko sillä, että vientikauppa jätettiin bonusjärjestelmän
ulkopuolelle, EY 81 artiklassa tarkoitettu rajoittava tarkoitus.
80     Näin ollen on hylättävä toisen valitusperusteen neljäs osa ja siten kyseinen valitusperuste kokonaisuudessaan.

Kolmas valitusperuste
General Motorsin esittämät perustelut
81     General Motors väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, kun se pääosin vahvisti sakkoa
koskevan laskelman, jonka komissio suoritti riidanalaisessa päätöksessä.
82     Se katsoo ensinnäkin, että valituksenalaisen tuomion sakkoon liittyvillä perusteluilla rikotaan asetuksen N:o 17 15 artiklan
2 kohtaa, koska ne perustuvat virheellisiin päätelmiin viennin rajoittamiseen tähtäävän yleisen strategian olemassaolosta
ja bonuskäytännön yhteensopivuudesta EY 81 artiklan kanssa.
83     Toiseksi General Motors väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen ja otti todisteet huomioon
vääristyneellä tavalla, kun se katsoi, että Opel Nederlandin toimissa ei ollut kyse rikkomisten lopettamisesta komission ensimmäisistä
toimenpiteistä lähtien.
84     Kolmanneksi General Motors väittää, että komissio on todennut useissa muissa tapauksissa, että se, että rikkominen lopetetaan
pikaisesti, on lieventävä seikka, joka on peruste sakon alentamiselle. General Motors viittaa erityisesti EY:n perustamissopimuksen
82 artiklan mukaisesta menettelystä (asia COMP/E-2/36.041/PO – Michelin) 20 päivänä kesäkuuta 2001 tehtyyn komission päätökseen
2002/405/EY (EYVL 2002, L 143, s. 1), jossa rikkomisen lopettaminen, joka oli toteutettu ennen väitetiedoksiantoa mutta kolme
vuotta tutkimuksen aloittamisen jälkeen ja puolitoista vuotta sen jälkeen, kun komissio oli suorittanut paikan päällä tarkastuksia,
katsottiin lieventäväksi seikaksi.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
85     Aluksi on todettava, että tämän kolmannen valitusperusteen ensimmäinen osa liittyy suoraan argumentteihin, joihin General
Motors on vedonnut kahden ensimmäisen valitusperusteensa tueksi, joiden mukaan bonusjärjestelmä ei ole EY 81 artiklan vastainen.
Koska nämä argumentit on hylätty kyseisten valitusperusteiden tarkastelun yhteydessä, kolmannen valitusperusteen ensimmäinen
osa on näin ollen hylättävä.
86     Kolmannen valitusperusteen toisen ja kolmannen osan osalta on muistutettava, että asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja
EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa sovellettavissa suuntaviivoissa
säädetään sakon perusmäärän alentamisesta sellaisten lieventävien seikkojen perusteella kuin rikkomisten lopettaminen komission
ensimmäisistä toimenpiteistä lähtien.
87     On selvää, että Opel Nederland lopetti bonusjärjestelmän vasta 20.1.1998 eli yli vuosi komission ensimmäisten toimenpiteiden
jälkeen.
88     Vaikka komissio oli alentanut sakon määrää vastaavanlaisessa tilanteessa, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin saattoi tässä
tilanteessa todeta perustellusti valituksenalaisen tuomion 204 kohdassa, ettei komission tarvinnut ottaa riidanalaisessa päätöksessään
huomioon lieventäviä seikkoja.
89     Näin ollen on hylättävä kolmannen valitusperusteen toinen ja kolmas osa ja siten kyseinen valitusperuste kokonaisuudessaan.
90     Koska yksikään General Motorsin valituksensa tueksi esittämistä perusteista ei ole perusteltu, valitus on näin ollen hylättävä.

Oikeudenkäyntikulut
91     Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan, jota 118 artiklan nojalla sovelletaan muutoksenhakuun,
asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska komissio
on vaatinut asian hävinneen General Motorsin velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut, se on velvoitettava korvaamaan
oikeudenkäyntikulut.
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (kolmas jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Valitus hylätään.
2)
General Motors BV velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: englanti.