CELEX: 62003CJ0134
Fri udveksling af tjenesteydelser
konkurrence
opklæbning af reklameplakater
nationale bestemmelser, der indfører en kommunal afgift på reklame
det offentliges opklæbning af plakater
det offentliges beføjelse til at indføre bestemmelser om opklæbning af reklameplakater
intern afgift, der ikke medfører forskelsbehandling

1       Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 49 EF, 82 EF, 86 EF, 87 EF og 88 EF.
2       Denne anmodning er blevet fremsat i forbindelse med en tvist af kontraktretlig karakter mellem Viacom Outdoor Srl (herefter
»Viacom«), Milano, Italien, og Giotto Immobilier SARL (herefter »Giotto«), Menton, Frankrig.

Tvisten i hovedsagen
3       Det fremgår af sagen, at Giotto sælger fast ejendom i Frankrig, og at Giotto ved en aftale indgået den 9. september 2000 pålagde
Viacom (tidligere benævnt »Società Manifesti Affissioni SpA«) for Giottos regning at udføre opklæbning af reklameplakater
på Genova kommunes område. De tjenesteydelser, der var genstand for denne kontrakt, blev udført af Viacom i løbet af oktober
2000.
4       Tvisten mellem Viacom og Giotto vedrører Giottos afvisning af at betale Viacom et beløb på 439 385 ITL, dvs. 226,92 EUR, som
blev betalt til Genova kommune som »imposta comunale sulla pubblicità« (kommunal reklameafgift). Ifølge den aftale, der blev
indgået mellem parterne, forpligtede Giotto sig til ud over prisen for ydelsen også at betale til Viacom »specificerede og
dokumenterede afgifter og gebyrer«, som Viacom pådrog sig under udførelsen af nævnte ydelse. For Giudice di pace di Genova-Voltri
(Italien), for hvilken sagen var anlagt, gjorde Giotto imidlertid gældende, at de bestemmelser i italiensk ret, som indfører
og regulerer den kommunale reklameafgift, er i strid med fællesskabsretten, navnlig den frie udveksling af tjenesteydelser
fastsat i artikel 49 EF, og med bestemmelserne på konkurrenceområdet fastsat i artikel 82 EF, 86 EF, 87 EF og 88 EF.

De nationale bestemmelser
5       Den kommunale afgift på reklame og gebyret for opklæbning af plakater er reguleret ved decreto legislativo n° 507/93 – Revisione
ed armonizzazione dell’imposta comunale sulla pubblicità e del diritto sulle pubbliche affisioni (lovdekret nr. 507/93 – revision
og harmonisering af den kommunale afgift på reklame og af gebyret for opklæbning af plakater) af 15. november 1993 (Supplemento
ordinario til GURI nr. 288 af 9.12.1993, herefter »lovdekret nr. 507/93«), i den affattelse, der finder anvendelse i hovedsagen.
6       Artikel 1 i lovdekret nr. 507/93 har følgende ordlyd:
»For reklamering i det fri og for opklæbning af plakater skal der i overensstemmelse med de følgende bestemmelser betales
henholdsvis en afgift og et gebyr til den kommune, på hvis område de foretages.«
7       Artikel 3 i lovdekretet bestemmer følgende:
»1. Kommunen er forpligtet til at fastsætte bestemmelser for anvendelsen af afgiften for reklame og for opsætning af reklameplakater.
2. I disse bestemmelser fastlægger kommunen den måde, hvorpå reklamerne skal udføres, og kan begrænse og forbyde visse typer
af reklame ud fra hensynet til almenvellets interesser.
3. Disse bestemmelser skal under alle omstændigheder fastsætte typen og størrelsen af reklameomkostningerne, fremgangsmåderne
for meddelelse af tilladelse til reklameanlæg, såvel som kriterier med hensyn til udarbejdelsen af den almindelige plan for
reklametavler. Bestemmelserne skal også fastsætte fordelingen af reklamestørrelser på offentlige reklametavler bestemt til
opklæbning af institutionel eller social art eller til opklæbning, som under alle omstændigheder er uden økonomisk betydning,
og de reklametavler, som er bestemt til opklæbning af handelsmæssig karakter, såvel som størrelsen af reklametavler, som private
får tildelt til direkte opklæbning.
[…]«
8       Artikel 5, stk. 1, i dette lovdekret fastsætter den afgiftsudløsende omstændighed for reklameafgiften:
»Udspredning af reklamebudskaber, der foretages ved hjælp af visuelle eller akustiske meddelelser, og som ikke er omfattet
af gebyret for opklæbning, på offentlige steder eller steder, som offentligheden har adgang til, eller som er synlige fra
disse steder, er underlagt den reklameafgift, som er fastsat i dette lovdekret.«
9       I henhold til artikel 6, stk. 1, i lovdekret nr. 507/93 er den afgiftspligtige »den, som på et hvilket som helst grundlag
råder over det middel, hvorved reklamebudskabet udsendes«. Ifølge samme bestemmelses stk. 2 er den, som fremstiller eller
sælger varen, eller som erlægger den tjenesteydelse, der er genstand for reklamen, solidarisk ansvarlig for betalingen af
afgiften.
10     Artikel 9 i lovdekretet vedrører betalingen af afgiften. Stk. 7 har følgende ordlyd:
»Når reklamen opklæbes på standere installeret på kommunens bygninger eller på bygninger, som kommunen har brugsret over,
udelukker anvendelsen af reklameafgiften ikke gebyret for anvendelse af offentligt område eller en leje- eller koncessionsafgift.
Disse sidstnævnte afgifter skal stå i forhold til reklamestanderens effektive udnyttelse af offentligt område.«
11     Derudover er det for så vidt angår det offentliges opklæbning af plakater i artikel 18 i lovbekendtgørelse nr. 507/93 fastsat:
»1. Det offentliges opklæbning af plakater skal sikre, at det specifikt er kommunen, der foretager opklæbningen af plakater
af et hvilket som helst materiale på hertil bestemte standere, som indeholder budskaber af institutionel eller social art,
eller som under alle omstændigheder er uden økonomisk betydning, eller i givet fald, og i det omfang, som er fastsat i de
bestemmelser, som fremgår af artikel 3, af budskaber afgivet i forbindelse med udøvelsen af økonomisk aktivitet.
2. Opklæbningen skal sikres i de kommuner, som den 31. december i det næstsidste år, som går forud for det pågældende år,
har et fastboende indbyggertal på over 3 000; i de andre kommuner er denne opklæbning valgfri.
3. Overfladen på de standere, hvorpå der skal udføres offentlig opklæbning, skal reguleres ved et kommunalt regulativ i forhold
til antallet af indbyggere og kan under alle omstændigheder ikke være mindre end 18 m², for hver tusinde indbyggere i de kommuner,
hvis indbyggertal er over 30 000, og 12 m² i de andre kommuner.«
12     Artikel 19, stk. 1, i lovdekretet bestemmer, at der skal erlægges en afgift på opklæbning af reklameplakater:
»For det offentliges opklæbning af plakater hæfter den, der anmoder om den pågældende tjenesteydelse, og den, i hvis interesse
tjenesteydelsen udføres, solidarisk for et gebyr, der også omfatter afgiften på reklame, til den kommune, der udfører tjenesteydelsen.«
13     I Genova kommune blev bestemmelserne i lovdekret nr. 507/93 gennemført ved nuovo regolamento per l’applicazione dell’imposta
sulla pubblicia’ e per l’effettuazione del servizio delle pubbliche affissione (nyt regulativ vedrørende anvendelsen af reklameafgiften
og for offentlig opklæbning) vedtaget ved en kommunal beslutning den 21. december 1998. Dette kommunale regulativ blev ændret
i 1999 og 2000 og blev senere erstattet med et regulativ vedtaget ved en kommunal beslutning den 26. marts 2001.

Proceduren forud for anmodningen om præjudiciel afgørelse og de spørgsmål, som er forelagt Domstolen
14     I hovedsagen indgav Giudice di pace di Genova-Voltri ved kendelse af 9. april 2002 den første anmodning om præjudiciel afgørelse
til Domstolen vedrørende fortolkningen af artikel 2 EF, artikel 3, stk. 1, litra a), b) og c), EF, artikel 23 EF, artikel
27, litra a), b) og d), EF, artikel 31, stk. 1 og 3, EF, artikel 49 EF, 50 EF, 81 EF, 82 EF, 86 EF og 87 EF.
15     Ved kendelse af 8. oktober 2002 fastslog Domstolen, at anmodningen måtte afvises (sag C-190/02, Viacom, Sml. I, s. 8287).
For det første fastslog Domstolen i kendelsens præmis 13-21, at forelæggelsesafgørelsen ikke indeholdt tilstrækkelige oplysninger
til at lade Domstolen fremkomme med en fortolkning af fællesskabsretten, som den forelæggende ret kunne anvende. Derefter
præciserede Domstolen, at de spørgsmål, som var blevet forelagt af Giudice di pace, åbenbart måtte afvises navnlig med den
begrundelse, at den forelæggende ret ikke i selve forelæggelsesafgørelsen havde redegjort for den faktiske og retlige baggrund
for tvisten i hovedsagen, grunden til, at den ønskede en fortolkning af visse fællesskabsretlige bestemmelser, og den forbindelse,
der efter rettens opfattelse var mellem disse bestemmelser og den nationale lovgivning, der finder anvendelse på den pågældende
tvist (Viacom-kendelsen, præmis 24 og 26).
16     Ved kendelse af 18. december 2002 traf Giudice di pace bestemmelse om, at hovedsagen skulle fortsættes. Efter at parterne
var fremkommet med deres bemærkninger, vurderede den forelæggende ret, at visse forhold, der havde afgjort den foregående
anmodning om præjudiciel afgørelse for Domstolen, fortsat var til stede, og at der var grund til at forelægge en ny anmodning
om præjudiciel afgørelse for Domstolen, som var begrænset til en fortolkning af EF-traktatens bestemmelser på området for
fri udveksling af tjenesteydelser og på konkurrenceområdet. Den forelæggende ret har derfor erklæret sig rede til at afhjælpe
de utilstrækkelige oplysninger, der var blevet forelagt Domstolen, samt i den nye anmodning om forelæggelse at præcisere den
faktiske og retlige baggrund for tvisten i hovedsagen.
17     Hvad angår relevansen af de spørgsmål, som er rejst i denne nye beslutning, for løsningen af tvisten i hovedsagen, har Giudice
di pace præciseret, at de nationale bestemmelser, som regulerer reklameafgiften og gebyrerne for opklæbning, og deres eventuelle
uforenelighed med traktaten vil medføre, at de nævnte bestemmelser enten er ulovlige, eller at de ikke finder anvendelse,
og vil fjerne grundlaget for Viacoms betalingsanmodning, som derfor skal forkastes.
18     Efter sin juridiske analyse har Giudice di pace givet følgende sammenfatning af de konklusioner, som retten er kommet frem
til:
–       »I henhold til den ordning, der er fastsat ved lovdekret nr. 507/93, med senere ændringer, såvel som de kommunale gennemførelsesregulativer,
er kommunerne territoriale offentlige enheder, som i det foreliggende tilfælde udøver en økonomisk virksomhed (opklæbning
af reklameplakater).
–       Den udøvede virksomhed (opklæbning af reklameplakater) er en økonomisk virksomhed, som udøves i konkurrence med private og
kan påvirke samhandelen inden for Fællesskabet.
–       Henset til det ovenfor anførte er det rimeligt at antage, at de afgifter og gebyrer, som er en del heraf, som kommunerne har
opkrævet under administrationen af tjenesteydelsen, udgør særlige rettigheder i artikel 86 EF’s forstand.
–       Det forekommer derfor højst tvivlsomt, at den pågældende ordning er forenelig med fællesskabsretten; en eventuel uforenelighed
af den pågældende ordning vil medføre ulovligheden af denne del af betalingskravet for de ydelser, som Viacom har udført for
Giotto, og fjerner således grundlaget for sagsøgerens principale påstand, hvilket er genstanden for denne tvist.«
19     Henset hertil har Giudice di pace di Genova-Voltri besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle
spørgsmål:
»1)      Er den omstændighed, at en offentlig virksomhed (kommuner) overdrages forvaltningen af en afgift og af gebyrer som de i sagen
omhandlede, og som vedrører et marked, der udgør en væsentlig del af det fælles marked, og hvor den pågældende offentlige
virksomhed indtager en dominerende stilling, i strid med:
a)      anvendelsen af artikel 86 EF, sammenholdt med artikel 82 EF
b)      anvendelsen af artikel 86 EF, sammenholdt med artikel 49 EF?
2)      Er tildelingen til den pågældende offentlige virksomhed af provenuet fra den omhandlede afgift og de omhandlede gebyrer i
strid med:
a)      anvendelsen af artikel 86 EF, sammenholdt med artikel 82 EF
b)      anvendelsen af artikel 87 EF og 88 EF, idet der er tale om en ulovlig (ikke anmeldt) og med det fælles marked uforenelig statsstøtte?«

Om formaliteten vedrørende de præjudicielle spørgsmål
20     Den italienske regering har udtrykt tvivl om, hvorvidt anmodningen om præjudiciel afgørelse kan antages til realitetsbehandling.
Regeringen har vurderet, at især de faktiske omstændigheder i hovedsagen ikke er tilstrækkeligt beskrevet i forelæggelseskendelsen.
Kommissionen har i sine skriftlige indlæg også vurderet, at anmodningen om præjudiciel afgørelse skal afvises i det hele,
henset til diverse lakuner, selvmodsigelser og tvetydigheder i forelæggelseskendelsen. De faktiske og retlige rammer, som
er beskrevet i kendelsen, er så uklare, at Kommissionen ikke er i stand til at foreslå Domstolen svar, som dækker realiteten
i de præjudicielle spørgsmål. Kommissionen anførte dog under retsmødet i betragtning af visse præciseringer, som parterne
i hovedsagen og den italienske regering fremkom med i deres indlæg og i deres svar på Domstolens skriftlige spørgsmål, at
det nu var muligt at give et relevant svar på de præjudicielle spørgsmål vedrørende fortolkningen af artikel 49 EF og 87 EF.
21     Det skal straks bemærkes, at til forskel fra den anmodning om præjudiciel afgørelse, som gav anledning til Viacom-kendelsen,
fremgår det ikke klart af forelæggelseskendelsen, at Giudice di pace har undladt at forsyne Domstolen med tilstrækkelige angivelser
af de grunde, der har ført den forelæggende ret til at forelægge spørgsmål om fortolkningen af visse fællesskabsbestemmelser
og om den forbindelse, den har fastlagt mellem disse bestemmelser og de nationale bestemmelser, der finder anvendelse på tvisten.
Den forelæggende ret har således i denne kendelse udtrykkeligt angivet, at Domstolens fortolkning af traktatbestemmelserne
om fri udveksling af tjenesteydelser (artikel 49 EF), indrømmelse af særlige eller eksklusive rettigheder (artikel 86 EF og
82 EF) og ydelse af statsstøtte (artikel 87 EF og 88 EF) forekommer retten nødvendig, for så vidt som – hvis de nationale
bestemmelser, som regulerer reklameafgifterne og gebyrerne, blev anset for uforenelige med disse fællesskabsbestemmelser –
de gebyrer, der er indført til fordel for Genova kommune ved den italienske lovgivning, skal anses for ulovlige, og Viacoms
betalingskrav derfor er uden retsgrundlag og bør forkastes.
22     Det følger af fast retspraksis, at for at sætte Domstolen i stand til at give et hensigtsmæssigt svar på de præjudicielle
spørgsmål, som er forelagt den, er det påkrævet, at den forelæggende ret giver en beskrivelse af de faktiske omstændigheder
og de regler, som disse spørgsmål hænger sammen med, eller i det mindste forklarer de faktiske forhold, der er baggrunden
for disse spørgsmål (jf. Viacom-kendelsen, præmis 15 og den deri nævnte retspraksis).
23     Med henblik på at vurdere, om de forhold, som Giudice di pace har fremlagt, opfylder disse krav, skal arten og rækkevidden
af de forelagte spørgsmål tages i betragtning. I det omfang nødvendigheden af præcision med hensyn til den faktiske og retlige
baggrund særligt gælder på konkurrenceområdet, som er kendetegnet ved komplicerede faktiske og retlige situationer (Viacom-kendelsen,
præmis 22 og den deri nævnte retspraksis), skal det for det første undersøges, om forelæggelseskendelsen indeholder tilstrækkelige
oplysninger til, at Domstolen kan give et relevant svar på de spørgsmål, der vedrører fortolkningen af artikel 82 EF, 86 EF,
87 EF og 88 EF.
24     For så vidt angår den retlige baggrund bemærkes, at til trods for de tvetydige og selvmodsigende henvisninger til de gennemførelsesbestemmelser
til lovdekret nr. 507/93, som Genova kommune har vedtaget, indeholder forelæggelseskendelsen en tilstrækkelig klar og fuldstændig
beskrivelse af de bestemmelser i den nationale lovgivning, som er relevante for gennemgangen af de præjudicielle spørgsmål.
Som generaladvokaten har anført i punkt 39 i forslaget til afgørelse, er det bestemmelserne i lovdekret nr. 507/93, som finder
anvendelse på nationalt plan, der udgør de væsentlige forhold i de relevante retlige rammer, idet de kommunale bestemmelser
kun tjener til at præcisere visse af disse bestemmelser. Blandt disse væsentlige forhold i disse retlige rammer indgår navnlig
bestemmelserne om opkrævning af en kommunal reklameafgift og/eller opklæbningsgebyr, de bestemmelser, der fastsætter formålene
med det offentliges opklæbning af plakater og dem, der tildeler kommunerne beføjelsen til at regulere anvendelsen af reklameafgiften
samt gebyret for reklameopklæbning.
25     Hvad derimod angår den faktiske baggrund bemærkes, at forelæggelseskendelsen ikke indeholder de nødvendige oplysninger, der
gør det muligt for Domstolen at give en relevant besvarelse af de præjudicielle spørgsmål vedrørende fortolkningen af artikel
86 EF og 82 EF.
26     Det bemærkes, at disse traktatbestemmelser i princippet forbyder medlemsstaterne at udstede eller opretholde foranstaltninger,
som tillader offentlige virksomheder og dem, som de indrømmer særlige eller eksklusive rettigheder, at misbruge en dominerende
stilling på det fælles marked eller en væsentlig del heraf.
27     Som generaladvokaten har anført i punkt 44 i forslaget til afgørelse, udgør afgrænsningen af det relevante marked for så vidt
angår produkter og geografisk område, såvel som beregningen af de markedsdele, som de forskellige virksomheder, som opererer
på dette marked, har, udgangspunktet for enhver vurdering af en situation med hensyn til konkurrenceretten.
28     Guidice di pace har i det foreliggende tilfælde begrænset sig til at give visse oplysninger om opklæbningsydelsen eller kommunens
tilrådighedsstillelse af reklamearealer og til at bekræfte, at disse ydelser helt kan substitueres med dem, som de private
virksomheder tilbyder. Det fremgår imidlertid ikke af disse oplysninger, om de kunder, som anmoder om offentlig opklæbning
af reklameplakater, faktisk kan sammenlignes med dem, som henvender sig til private virksomheder, navnlig for så vidt angår
spørgsmålet, om indholdet af deres reklamekampagner er forretningsmæssigt eller ej, samt om det budget, de bruger herpå. Desuden
indeholder forelæggelseskendelsen overhovedet ingen oplysninger om antallet af erhvervsdrivende, der leverer de pågældende
tjenesteydelser, eller om deres respektive andele af markedet, selv om det synes at fremgå af kendelsen, at det geografiske
område, der betragtes som relevant, begrænser sig til Genova kommunes område. Denne afgrænsning af det geografiske relevante
marked forekommer imidlertid ikke særlig overbevisende, eftersom Giudice di pace i øvrigt baserer sin argumentation vedrørende
påvirkningen af samhandelen inden for Fællesskabet på den omstændighed, at den ordning, der er indført ved lovdekret nr. 507/93,
gælder samtlige italienske kommuner. Under alle omstændigheder forekommer de faktiske omstændigheder, som er nævnt i forelæggelseskendelsen,
at være for ufuldstændige til at gøre det muligt at slutte, at Genova kommune skulle have en dominerende stilling på det relevante
marked.
29     Herefter er det ikke muligt at fastslå, om artikel 86 EF og 82 EF er til hinder for opkrævningen af en kommunal reklameafgift
under omstændigheder som de i hovedsagen foreliggende. De præjudicielle spørgsmål vedrørende fortolkningen af disse bestemmelser
bør derfor afvises.
30     Med hensyn til artikel 87 EF og 88 EF, som den forelæggende ret også har anmodet om en fortolkning af, bemærkes, at disse
bestemmelser finder anvendelse på statsstøtte eller støtte, som ydes ved hjælp af statsmidler under enhver tænkelig form,
og som fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencen ved at begunstige visse virksomheder eller visse produktioner.
31     Det bemærkes, at forelæggelseskendelsen ikke indeholder tilstrækkelige præciseringer vedrørende hverken anvendelsen af provenuet
fra den kommunale reklameafgift eller den konkrete tilrettelæggelse af det offentliges reklameopklæbning, som nødvendigvis
skal sikres i de italienske kommuner, som har et indbyggertal på over 3 000, hvilket også er fastsat i artikel 18, stk. 2,
i lovdekret nr. 507/93. Følgelig er det ikke muligt på grundlag af de oplysninger, som Giudice di pace har fremlagt, at udlede
den grad af juridisk og budgetmæssig uafhængighed, som Genova kommune og andre italienske kommuner tildeler de personalemæssige
og tekniske ressourcer, som anvendes til udførelse af denne offentlige ydelse, og det kan heller ikke udledes heraf, at provenuet
fra den omtvistede afgift helt eller delvist anvendes til at finansiere udgifterne til denne ydelse. I modsætning til den
opfattelse, som Kommissionen gav udtryk for under retsmødet, forekommer det derfor ikke muligt med sikkerhed at fastslå, at
det omhandlede provenu udelukkende er knyttet til finansieringen af det generelle kommunebudget, og at det under ingen omstændigheder
kan anvendes til at yde statsstøtte i artikel 87 EF’s forstand.
32     Det følger heraf, at det præjudicielle spørgsmål vedrørende fortolkningen af artikel 87 EF og 88 EF ligeledes bør afvises.
33     Hvad derimod angår spørgsmålet, om den kommunale reklameafgift udgør en hindring for den frie udveksling af tjenesteydelser,
som er uforenelig med artikel 49 EF, er oplysningerne i forelæggelseskendelsen tilstrækkelige til at give et relevant svar
på dette spørgsmål.

Det præjudicielle spørgsmål vedrørende fortolkningen af artikel 49 EF
34     Giudice di pace har med dette spørgsmål nærmere bestemt anmodet Domstolen om at fastslå, hvorvidt artikel 49 EF er til hinder
for opkrævning af en afgift som den kommunale reklameafgift, der blev indført ved lovdekret nr. 507/93, som navnlig reklameopklæbningsydelserne,
der er grænseoverskridende på grund af enten tjenesteyderens eller modtagerens forretningssted, er underlagt.
35     Ifølge Domstolens praksis kræver artikel 49 EF, at enhver hindring for den frie udveksling af tjenesteydelser fjernes, selv
om denne hindring finder anvendelse uden forskel på såvel indenlandske tjenesteydere som tjenesteydere fra andre medlemsstater,
når den kan forbyde eller på anden måde være i vejen for aktiviteter udøvet af en tjenesteyder, der er etableret i en anden
medlemsstat, hvor han lovligt leverer lignende tjenesteydelser. Desuden er den frie udveksling af tjenesteydelser til fordel
for såvel tjenesteyderen som modtageren af den pågældende ydelse (jf. domme af 13.7.2004, sag C-262/02, Kommissionen mod Frankrig,
endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 22, og sag C-429/02, Bacardi, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis
31 og den deri nævnte retspraksis).
36     Desuden bemærkes, at Domstolen allerede har anerkendt, at en national skatteforanstaltning, der hindrer udøvelsen af den frie
udveksling af tjenesteydelser, kan udgøre en foranstaltning, som ikke er tilladt, hvad enten den anvendes af medlemsstaten
selv eller en kollektiv enhed (jf. i denne retning dom af 29.11.2001, sag C-17/00, De Coster, Sml. I, s. 9445, præmis 26 og
27).
37     Hvad angår spørgsmålet, om de kommunale myndigheders opkrævning af en afgift såsom reklameafgiften udgør en hindring, som
er uforenelig med artikel 49 EF, skal det for det første bemærkes, at en sådan afgift finder anvendelse uden forskel på samtlige
tjenesteydelser, som indebærer reklamering i det fri og det offentliges reklameopklæbning på den berørte kommunes område.
Bestemmelserne om opkrævningen af denne afgift fastsætter således ingen forskel, som har forbindelse med hverken tjenesteyderens
forretningssted eller modtageren af det offentliges reklameopklæbning, eller de produkter eller tjenesteydelsers oprindelsessted,
som er genstand for de udbredte reklamebudskaber.
38     Derefter skal det bemærkes, at en sådan afgift alene finder anvendelse på reklamering i det fri, som indebærer anvendelse
af offentligt område, der forvaltes af de kommunale myndigheder, og at afgiftens størrelse er fastsat til et niveau, der kan
anses for beskedent i forhold til værdien af præstationen af de ydelser, som er underlagt afgiften. Under disse betingelser
kan opkrævningen af en sådan afgift under alle omstændigheder ikke forbyde, hindre eller på anden måde gøre erlæggelsen af
offentlige opklæbningsydelser, som skal udføres på de berørte kommuners områder, mindre tiltrækkende; dette gælder også, når
disse præstationer er grænseoverskridende på grund af enten tjenesteyderens eller modtageren af denne ydelses forretningssted.
39     Det følger af de forudgående betragtninger, at artikel 49 EF skal fortolkes således, at bestemmelsen ikke er til hinder for
opkrævningen af en afgift som den kommunale reklameafgift, der er indført ved lovdekret nr. 507/93.

Sagens omkostninger
40     Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer
det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt
i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Tredje Afdeling) for ret:
1)
De præjudicielle spørgsmål vedrørende fortolkningen af artikel 82 EF, 86 EF, 87 EF og 88 EF afvises.
2)
Artikel 49 EF er ikke til hinder for opkrævning af en afgift som den kommunale reklameafgift, der er indført ved decreto legislativo
nº 507 – Revisione ed armonizzazione dell’imposta comunale sulla pubblicità e del diritto sulle pubbliche affisioni (lovdekret
nr. 507 – revision og harmonisering af den kommunale afgift på reklame og af gebyret for opklæbning af plakater) af 15. november
1993.
Underskrifter
*
Processprog:italiensk.