CELEX: 61993CJ0384
Pakalpojumu sniegšanas brīvība
EEK līguma 59. pants
Aizliegums piedāvāt finanšu pakalpojumus pa telefonu

Ar
1993. gada 28. aprīļa rīkojumu, kas Tiesā saņemts
1993. gada 6. augustā,
College van Beroep voor het Bedrijfsleven
[Apelācijas tiesa tirdzniecības un rūpniecības jautājumos] (turpmāk
tekstā – “Apelācijas tiesa”) saskaņā ar EEK līguma 177. pantu
uzdeva Tiesai vairākus prejudiciālus jautājumus par to, kā interpretēt
Līguma 59. pantu.
Šie jautājumi tika uzdoti tiesvedībā, kurā
Alpine Investments BV
pārsūdz tai noteikto Finanšu ministrijas aizliegumu vērsties pie
privātpersonām pa telefonu bez viņu iepriekšējas rakstveida piekrišanas,
lai piedāvātu dažādus finanšu pakalpojumus (darbība, ko sauc par
“piedāvājumu pa telefonu” [
cold calling
]).

Alpine Investments BV
, pieteikuma iesniedzēja pamata prāvā (turpmāk tekstā – “
Alpine Investments
”), ir sabiedrība, kas reģistrēta saskaņā ar Nīderlandes tiesību aktiem un specializējusies preču nākotnes līgumu slēgšanā.
Preču
nākotnes līguma līgumslēdzējas puses apņemas iegādāties vai pārdot
zināmu noteiktas kvalitātes preču daudzumu par tādu cenu un tādā
termiņā, kādi ir noteikti līguma noslēgšanas brīdī. Pusēm nav nodoma
pašām piegādāt vai saņemt preces, tās slēdz līgumu, cerot gūt labumu no
cenu svārstībām starp līguma noslēgšanas brīdi un piegādes mēnesi. Tas
ir iespējams, noslēdzot darījumu pirms piegādes mēneša, kas ir pirmajam
darījumam pretēja operācija.

Alpine Investments
attiecībā uz preču nākotnes līgumiem piedāvā trīs pakalpojumu veidus –
vērtspapīru portfeļa pārvaldi, ieguldījumu konsultācijas un klientu
pasūtījumu nodošanu brokeriem, kuri darbojas nākotnes līgumu tirgos
Kopienā un ārpus tās. Tai ir klienti ne vien Nīderlandē, bet arī
Beļģijā, Francijā un Apvienotajā Karalistē. Tomēr tā neveic reģistrētu
uzņēmējdarbību ārpus Nīderlandes.
Faktisko
apstākļu rašanās laikā pamata prāvā finanšu pakalpojumus Nīderlandē
reglamentēja 1985. gada 30. oktobra
Wet Effectenhandel
[Likums par darījumiem ar vērtspapīriem]. Šā likuma 6. panta
1. punkts personai aizliedza bez atļaujas sniegt starpniecības
pakalpojumus darījumos ar vērtspapīriem. Likuma 8. panta
1. punkts atļāva finanšu ministram konkrētos apstākļos piešķirt
atļauju atkāpties no šī aizlieguma. Tomēr 8. panta 2. punktā
noteikts, ka atļaujai atkāpties no aizlieguma varēja noteikt
“ierobežojumus un nosacījumus, lai nepieļautu nevēlamas pārmaiņas
vērtspapīru tirdzniecībā”.
Finanšu
ministrs, atbildētājs pamata prāvā, 1991. gada 6. septembrī
piešķīra
Alpine Investments
atļauju atkāpties no aizlieguma, atļaujot tai nodot pasūtījumus konkrētam brokerim –
Merrill Lynch Inc.
Atļauja atkāpties no aizlieguma paredzēja, ka
Alpine Investments
ir
jāatbilst visām to noteikumu prasībām attiecībā uz vēršanos pie
potenciālajiem klientiem, ko tuvākajā laikā var izdot finanšu ministrs.
Finanšu
ministrs 1991. gada 1. oktobrī nolēma noteikt vispārēju
aizliegumu attiecībā uz finanšu starpniekiem, kas piedāvā veikt
ieguldījumus preču nākotnes līgumos ārpus preču biržas, piedāvājot tos
potenciālajiem klientiem pa telefonu.
Nīderlandes
valdība norāda, ka šāds lēmums tika pieņemts pēc tam, kad finanšu
ministrs 1991. gadā saņēma daudz sūdzību no personām, kuras bija
veikušas neizdevīgus ieguldījumus šajā jomā. Tā kā šīs sūdzības tika
saņemtas no ieguldītājiem no citām dalībvalstīm, viņš esot paplašinājis
aizliegumu, attiecinot to uz pakalpojumiem, kurus no Nīderlandes piedāvā
veikt citās dalībvalstīs, lai saglabātu Nīderlandes finanšu sektora
reputāciju.
Pastāvot šādiem apstākļiem, finanšu ministrs 1991. gada 12. novembrī aizliedza
Alpine Investments
vērsties
pie potenciālajiem klientiem pa telefonu vai personīgi, izņemot
gadījumus, kad viņi iepriekš rakstveidā ir skaidri tam piekrituši.

Alpine Investments
iesniedza
administratīvu sūdzību par ministra aizliegumu attiecībā uz
piedāvājumiem pa telefonu. Pēc tam tai piešķirtā atļauja atkāpties no
aizlieguma 1992. gada 14. janvārī tika aizstāta ar citu
atļauju, ar ko tai atļāva nodot pasūtījumus citam brokerim –
Rodham & Renshaw Inc.
– un aizliedza piedāvāšanu pa telefonu, par ko sabiedrība
1992. gada 13. februārī iesniedza jaunu administratīvu
sūdzību.
Finanšu ministrs ar 1992. gada 29. aprīļa lēmumu noraidīja
Alpine Investments
sūdzību. 1992. gada 26. maijā
Alpine Investments
iesniedza sūdzību Apelācijas tiesā.

Alpine Investments
norādīja, ka aizliegums piedāvāt pa telefonu tiktāl, ciktāl tas
attiecas uz potenciālajiem klientiem citās dalībvalstīs ārpus
Nīderlandes, ir pretrunā ar Līguma 59. pantu. Apelācijas tiesa
iesniedza Eiropas Kopienu Tiesai vairākus jautājumus par to, kā
interpretēt šo noteikumu:
“1)      Vai
EEK līguma 59. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas attiecas arī
uz pakalpojumiem, ko pakalpojumu sniedzējs no tās dalībvalsts, kurā tas
ir reģistrēts, pa telefonu piedāvā (potenciālajiem) klientiem citās
dalībvalstīs un pēc tam tos sniedz no savas dalībvalsts?
2)      Vai
minētais 59. pants attiecas arī uz noteikumiem un/vai
ierobežojumiem, kas pakalpojumu sniedzēja dalībvalstī regulē attiecīgās
profesionālās darbības vai uzņēmējdarbības likumīgu veikšanu, bet kas
neattiecas – vismaz ne tādā pašā veidā vai mērā – uz minētās
profesionālās darbības vai uzņēmējdarbības veikšanu (potenciālo)
pakalpojumu saņēmēju dalībvalstī un kas tādēļ pakalpojumu sniedzējam,
kurš piedāvā savus pakalpojumus (potenciālajiem) klientiem citā
dalībvalstī, var radīt šķēršļus, kuri nav piemērojami līdzīgu
pakalpojumu sniedzējiem šajā citā dalībvalstī?
Ja atbilde uz otro jautājumu ir apstiprinoša:
3)      a) Vai
patērētāju aizsardzības intereses un Nīderlandes finanšu pakalpojumu
sniedzēju reputācijas aizsardzības intereses, kas ir pamatā noteikumam,
kura mērķis ir novērst nevēlamas pārmaiņas vērtspapīru tirdzniecībā, var
uzskatīt par vispārējām interesēm atbilstošiem imperatīviem
apsvērumiem, ar ko var pamatot tādus šķēršļus, kādi minēti otrajā
jautājumā?
b) Vai noteikums, kas izņēmuma
kārtā aizliedz izteikt piedāvājumus pa telefonu, ir jāuzskata par
objektīvi nepieciešamu, lai aizsargātu minētās intereses, un samērīgu ar
noteikto mērķi?”
Vispirms
jānorāda, ka Padomes 1993. gada 10. maija Direktīva 93/22/EEK
par ieguldījumu pakalpojumiem vērtspapīru jomā (OV 1993,
L 141, 27. lpp.), ja tā būtu piemērojama darījumiem preču
nākotnes līgumu tirgos, ir pieņemta vēlāk, nekā radās faktiskie apstākļi
pamata tiesvedībā. Turklāt Padomes 1985. gada 20. decembra
Direktīva 85/577/EEK par patērētāju aizsardzību attiecībā uz līgumiem,
kas noslēgti ārpus uzņēmuma telpām (OV 1985, L 372,
31. lpp.), nav piemērojama ne līgumiem, kas ir noslēgti pa
telefonu, ne arī līgumiem par vērtspapīriem (3. panta
2. punkta e) apakšpunkts).
Tāpēc
Tiesai iesniegtie jautājumi ir jāizskata, ņemot vērā tikai Līguma
noteikumus par pakalpojumu sniegšanas brīvību. Tā kā pakalpojums ir
sniegts par maksu, uz
Alpine Investments
sniegtajiem pakalpojumiem attiecas EEK līguma 60. pants.
Iesniedzējtiesa
ar pirmo un otro jautājumu būtībā vēlas noskaidrot, vai aizliegums
izteikt piedāvājumu pa telefonu ietilpst Līguma 59. panta darbības
jomā. Ja atbilde ir apstiprinoša, ar trešo jautājumu tā vēlas
noskaidrot, vai šādu aizliegumu tomēr var attaisnot.

Par pirmo jautājumu
Pirmais iesniedzējtiesas uzdotais jautājums ietver divas daļas.
Pirmkārt,
ir jānoskaidro, vai tas, ka minētie pakalpojumi ir tikai piedāvājums
bez identificējama pakalpojumu saņēmēja, var būt šķērslis Līguma
59. panta piemērošanai.
Pakalpojumu
sniegšanas brīvība kļūtu iluzora, ja ar valsts tiesību normām varētu
brīvi ierobežot pakalpojumu piedāvāšanu. Tāpēc identificējama saņēmēja
iepriekšēja pastāvēšana nevar būt nosacījums pakalpojumu sniegšana
brīvības normu piemērošanai.
Otrkārt,
ir jānoskaidro, vai 59. pants attiecas uz pakalpojumiem, ko
pakalpojumu sniedzējs pa telefonu piedāvā personām citā dalībvalstī un
kas tiek piedāvāti, nepārvietojoties no tās dalībvalsts, kura ir
pakalpojumu sniedzēja reģistrācijas valsts.
Šajā
gadījumā pakalpojumu sniedzējs, kas reģistrēts vienā dalībvalstī,
piedāvā pakalpojumu potenciālajam saņēmējam, kas reģistrēts citā
dalībvalstī. Saskaņā ar 59. panta noteikumiem minētajā gadījumā
notiek pakalpojumu sniegšana šā panta nozīmē.
Tāpēc
atbilde uz pirmo jautājumu ir tāda, ka EEK līguma 59. panta
noteikumi attiecas uz pakalpojumiem, ko pakalpojumu sniedzējs pa
telefonu piedāvā potenciālajiem pakalpojumu saņēmējiem citā dalībvalstī
un ko sniedz, nepārvietojoties no tās dalībvalsts, kura ir tā
reģistrācijas valsts.

Par otro jautājumu
Otrais
valsts tiesas jautājums ir par to, vai dalībvalsts tiesiskais
regulējums, kas aizliedz tajā reģistrētajiem pakalpojumu sniedzējiem
veikt nepieprasītus telefona zvanus potenciālajiem klientiem citā
dalībvalstī, lai piedāvātu tiem savus pakalpojumus, ir pakalpojumu
sniegšanas brīvības ierobežojums Līguma 59. panta izpratnē.
Vispirms jāuzsver, ka minētais aizliegums attiecas uz pārrobežu pakalpojumu piedāvāšanu.
Lai atbildētu uz valsts tiesas jautājumu, ir secīgi jāizskata trīs punkti.
Pirmkārt,
jānoskaidro, vai aizliegums vērsties pa telefonu pie potenciālajiem
klientiem, kas atrodas citā dalībvalstī, bez viņu iepriekšējas
piekrišanas var būt pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums. Šajā
sakarā iesniedzējtiesa vērš Tiesas uzmanību uz faktu, ka tāds pats
aizliegums ne vienmēr attiecas uz tajā dalībvalstī reģistrētiem
pakalpojumu sniedzējiem, kurā dzīvo arī potenciālie pakalpojumu
saņēmēji, vai vismaz ne tādā pašā veidā.
Jānorāda,
ka tāds aizliegums kā pamata tiesvedībā nav pakalpojumu sniegšanas
brīvības ierobežojums 59. panta izpratnē, pamatojoties vienīgi uz
faktu, ka citas dalībvalstis līdzīgu pakalpojumu sniedzējiem savā
teritorijā piemēro mazāk stingrus noteikumus (sk. 1994. gada
14. jūlija spriedumu lietā C‑379/92
Peralta
,
Recueil
, I‑3453. lpp., 48. punkts).
Tomēr
šāds aizliegums liedz attiecīgajiem uzņēmējiem ātru un tiešu reklāmas
metodi un vēršanos pie potenciālajiem klientiem citās dalībvalstīs.
Tādējādi tas var būt pārrobežu pakalpojumu sniegšanas brīvības
ierobežojums.
Otrkārt,
jāapsver, vai šādu secinājumu var ietekmēt fakts, ka minēto aizliegumu
ir noteikusi pakalpojumu sniedzēja reģistrācijas dalībvalsts, nevis
potenciālā pakalpojumu saņēmēja reģistrācijas dalībvalsts.
Līguma
59. panta pirmā daļa aizliedz pakalpojumu sniegšanas brīvības
ierobežojumus visā Kopienā. Līdz ar to šis noteikums attiecas ne tikai
uz galamērķa valsts noteiktajiem ierobežojumiem, bet arī uz tiem
ierobežojumiem, ko noteikusi izcelsmes valsts. Saskaņā ar pastāvīgo
Tiesas judikatūru uzņēmums savai reģistrācijas valstij var pieprasīt
tiesības brīvi sniegt pakalpojumus, ja pakalpojumi tiek sniegti citā
dalībvalstī reģistrētiem saņēmējiem (sk. 1994. gada 17. maija
spriedumu lietā C‑18/93
Corsica Ferries
,
Recueil
, I‑1783. lpp., 30. punkts; spriedumu iepriekš minētajā lietā
Peralta
, 40. punkts, un 1994. gada 5. oktobra spriedumu lietā C‑381/93, Komisija/Francija,
Recueil
, I‑5145. lpp., 14. punkts).
No
tā izriet, ka aizliegums izteikt piedāvājumus pa telefonu nav uzskatāms
par tādu, uz ko Līguma 59. pants neattiecas tikai tāpēc, ka to
uzliek valsts, kurā reģistrēts pakalpojumu sniedzējs.
Visbeidzot,
ir jāizvērtē daži argumenti, ko sniegusi Nīderlandes valdība un
Apvienotās Karalistes valdība.
Tās
norāda, ka minētais aizliegums neietilpst Līguma 59. panta
darbības jomā, jo tas ir vispārpiemērojams pasākums, tas nav
diskriminējošs un tā mērķis vai iedarbība nav radīt priekšrocību valsts
tirgum attiecībā uz pakalpojumu sniedzējiem no citām dalībvalstīm. Tā kā
aizliegums ietekmē tikai pakalpojumu piedāvāšanas veidu, tas ir līdzīgs
nediskriminējošajiem pasākumiem, kuri reglamentē pārdošanas kārtību,
kas saskaņā ar judikatūru
Keck
un
Mithouard
(1993. gada 24. novembra spriedums apvienotajās lietās C‑267/91 un C‑268/91,
Recueil
, I‑6097. lpp., 16. punkts) neietilpst Līguma 30. panta piemērošanas jomā.
Šie argumenti nav pieņemami.
Lai
gan šāds aizliegums ir vispārējs un nav diskriminējošs, un tā mērķis
vai iedarbība nav tādi, lai radītu priekšrocību valsts tirgum attiecībā
uz pakalpojumu sniedzējiem no citām dalībvalstīm, tomēr tas, kā tika
norādīts iepriekš (sk. 28. punktu), var būt pārrobežu pakalpojumu
sniegšanas brīvības ierobežojums.
Šāds
aizliegums nav analogs tiesību aktiem, kuri attiecas uz pārdošanas
kārtību, ko saskaņā ar judikatūru
Keck
un
Mithouard
uzskata par tādu, kas neietilpst Līguma 30. panta darbības jomā.
Saskaņā
ar minēto judikatūru to valsts tiesību normu piemērošana, kas attiecībā
uz citas dalībvalsts izcelsmes ražojumiem importētājas dalībvalsts
teritorijā ierobežo vai aizliedz noteiktus pārdošanas veidus, nav
uzskatāma par tādu, kas rada šķēršļus tirdzniecībai starp dalībvalstīm,
ja, pirmkārt, šie noteikumi attiecas uz visiem tirgus dalībniekiem, kuri
veic savu darbību valsts teritorijā, un, otrkārt, ja attiecīgās valsts
un citu dalībvalstu izcelsmes ražojumu tirdzniecību tie ietekmē tiesiski
un faktiski vienādi. Šādu noteikumu piemērošanas mērķis nav kavēt citu
dalībvalstu piekļuvi importētājas dalībvalsts tirgum vai kavēt piekļuvi
lielākā mērā nekā vietējiem ražojumiem.
Taču
šajā gadījumā aizliegumu ir noteikusi pakalpojumu sniedzēja
reģistrācijas dalībvalsts, un tas skar ne tikai piedāvājumus, kas ir
adresēti šajā valstī reģistrētiem pakalpojumu saņēmējiem vai tiem, kas
iebraukuši pakalpojumu saņemšanas nolūkā, bet arī piedāvājumus, kas
adresēti saņēmējiem citā dalībvalstī. Tādējādi tas tieši ietekmē
piekļuvi pakalpojumu tirgum citās dalībvalstīs un tātad var traucēt
pakalpojumu tirgus darbību Kopienā.
Tāpēc
atbildei uz otro jautājumu ir jābūt tādai, ka dalībvalsts tiesiskais
regulējums, kas aizliedz tajā reģistrētajiem pakalpojumu sniedzējiem
veikt nepieprasītus telefona zvanus potenciālajiem klientiem citā
dalībvalstī, lai piedāvātu tiem savus pakalpojumus, ir pakalpojumu
sniegšanas brīvības ierobežojums Līguma 59. panta izpratnē.

Par trešo jautājumu
Ar
trešo jautājumu valsts tiesa mēģina noskaidrot, vai vispārējām
interesēm atbilstošs imperatīvs apsvērums attaisno aizliegumu izteikt
piedāvājumus pa telefonu un vai šāds aizliegums ir jāuzskata par
objektīvi nepieciešamu un samērīgu ar noteikto mērķi.
Nīderlandes
valdība norāda, ka aizliegums izteikt piedāvājumus pa telefonu preču
nākotnes līgumu tirdzniecībā ārpus biržas ir pieņemts, lai nodrošinātu
Nīderlandes finanšu tirgu reputāciju un aizsargātu ieguldītājus.
Vispirms
ir jānorāda, ka finanšu tirgiem ir svarīga nozīme uzņēmēju finansēšanā,
un, ievērojot nākotnes līgumu spekulatīvo raksturu un sarežģītību, to
veiksmīga darbība lielā mērā ir atkarīga no ieguldītāju uzticības. Šīs
uzticības nosacījums it īpaši ir profesionālu noteikumu esamība, kuru
mērķis ir nodrošināt finanšu starpnieku lojalitāti un kompetenci, no
kuras ieguldītāji ir īpaši atkarīgi.
Turklāt,
lai gan Nīderlandes iestādēm nav jāveic patērētāju tiesību aizsardzība
citās dalībvalstīs, tomēr šādas aizsardzības būtība un apjoms tieši
veicina Nīderlandes finanšu pakalpojumu sniedzēju labo reputāciju.
Tāpēc
labas reputācijas uzturēšana valsts finanšu nozarē ir vispārējām
interesēm atbilstošs imperatīvs apsvērums, kas var attaisnot finanšu
pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumus.
Attiecībā
uz minēto ierobežojumu samērīgumu ir jāatgādina, ka saskaņā ar
pastāvīgo judikatūru pakalpojumu sniedzējiem noteiktajām prasībām ir
jābūt tādām, kas garantē paredzētā mērķa sasniegšanu, un tās nedrīkst
pārsniegt to, kas nepieciešams minētā mērķa sasniegšanai (sk.
1991. gada 25. jūlija spriedumu lietā C‑288/89
Collectieve Antennevoorziening Gouda
u.c.,
Recueil
, I‑4007. lpp., 15. punkts).
Kā
Nīderlandes valdība to jau pamatoti norādīja, privātpersona, kas saņem
piedāvājumu pa telefonu, parasti nav tam gatava un nevar ne
pārliecināties par riskiem, kādiem varētu būt pakļauts piedāvātais
darījums, ne salīdzināt piedāvātāja pakalpojumu kvalitāti un cenas ar
tām, ko piedāvā konkurenti. Tā kā nākotnes līgumu tirgus ir ļoti
spekulatīvs un grūti saprotams, ieguldītāji, kas nav lietpratēji, bija
jāaizsargā pret visagresīvākajiem tirdzniecības paņēmieniem.

Alpine Investments
norāda, ka Nīderlandes valdības noteiktais aizliegums izteikt
piedāvājumus pa telefonu nav nepieciešams, jo pakalpojumu sniedzēja
dalībvalstij būtu jāpaļaujas uz pakalpojumu saņēmēja dalībvalsts veikto
kontroli.
Šis
arguments ir jānoraida. Dalībvalstij, no kuras tiek veikts telefona
zvans, ir vislielākās iespējas reglamentēt piedāvājumus pa telefonu. Pat
ja uzņēmēja valsts vēlas aizliegt piedāvājumus pa telefonu vai piemērot
tiem kādus nosacījumus, tā nevar aizkavēt vai kontrolēt telefona zvanus
no citas dalībvalsts, nesadarbojoties ar šīs dalībvalsts kompetentajām
iestādēm.
Līdz
ar to aizliegumu izteikt piedāvājumus pa telefonu, ko noteikusi tā
dalībvalsts, no kuras tiek veikts telefona zvans, lai aizsargātu
ieguldītāju uzticību šīs valsts finanšu tirgum, nevar uzskatīt par
nesamērīgu, lai sasniegtu mērķi, proti, nodrošinātu šā tirgus
integritāti.

Alpine Investments
norāda arī, ka Nīderlandes iestāžu noteiktā mērķa sasniegšanai nav
nepieciešams vispārējs aizliegums izteikt piedāvājumus potenciālajiem
klientiem pa telefonu. Lai efektīvi aizsargātu patērētājus, pietiktu ar
to, ka starpnieku sabiedrībām noteiktu prasību ierakstīt bez
pieprasījuma veiktos telefona zvanus. Turklāt šādus noteikumus
Apvienotajā Karalistē ir pieņēmusi
Securities and Futures Authority
[Vērtspapīru un nākotnes līgumu uzraudzības iestāde].
Šāds
viedoklis nav pieņemams. Kā to pamatoti norādīja ģenerāladvokāts savu
secinājumu 88. punktā, tas, ka viena dalībvalsts piemēro mazāk
stingrus noteikumus nekā cita, nenozīmē, ka stingrākie noteikumi nav
samērīgi un ir pretrunā ar Kopienas tiesībām.

Alpine Investments
,
visbeidzot, norāda, ka ar aizliegumu izteikt piedāvājumus pa telefonu
tā vispārējā rakstura dēļ netiek ņemta vērā atsevišķu uzņēmumu darbība
un nevajadzīgi tiek apgrūtināti uzņēmumi, par kuriem patērētāji nekad
nav sūdzējušies.
Arī
šis arguments ir jānoraida. Ar to, ka aizliegums izteikt piedāvājumus
pa telefonu tiek attiecināts tikai uz atsevišķiem uzņēmumiem to agrākās
darbības dēļ, varētu būt nepietiekami, lai sasniegtu mērķi atjaunot un
saglabāt ieguldītāju uzticību valsts vērtspapīru tirgum kopumā.
Katrā
ziņā minēto noteikumu darbības joma ir ierobežota. Pirmkārt, tie
aizliedz vienīgi vērsties pie privātpersonām personīgi vai pa telefonu
bez viņu iepriekšējas rakstveida piekrišanas, taču atļauj citus vēršanās
paņēmienus. Otrkārt, šis pasākums ir piemērojams attiecībās ar
potenciālajiem, nevis ar jau esošajiem klientiem, kuri patur tiesības
dot rakstveida piekrišanu turpmākiem telefona zvaniem. Treškārt,
nepieprasīto telefona zvanu aizliegums ir attiecināms uz nozari, kurā ir
konstatēti pārkāpumi, proti, nākotnes līgumu tirgiem.
Ņemot
vērā minētos apsvērumus, nevar uzskatīt, ka aizliegums izteikt
piedāvājumus pa telefonu nav samērīgs ar paredzēto mērķi.
Tādēļ
uz trešo jautājumu ir jāatbild tādējādi, ka Līguma 59. pants
neiestājas pret valsts tiesisko regulējumu, kas, lai aizsargātu
ieguldītāju uzticību savas valsts finanšu tirgiem, aizliedz tādu
darbību, kura ietver nepieprasītu telefona zvanu veikšanu potenciālajiem
klientiem, kuri dzīvo citā dalībvalstī, lai tiem piedāvātu
pakalpojumus, kas ir saistīti ar ieguldījumiem nākotnes līgumos.

Par tiesāšanās izdevumiem
Tiesāšanās
izdevumi, kas radušies Beļģijas valdībai, Nīderlandes valdībai,
Grieķijas valdībai un Apvienotās Karalistes valdībai, kā arī Eiropas
Kopienu Komisijai, kuras iesniegušas apsvērumus Tiesai, nav atlīdzināmi.
Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija
procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem.
Ar šādu pamatojumu
TIESA,
atbildot uz jautājumiem, ko tai ar 1993. gada 28. aprīļa rīkojumu iesniedza
College van Beroep voor het Bedrijfsleven
, nospriež:
1)
EEK
līguma 59. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas attiecas uz
pakalpojumiem, ko pakalpojumu sniedzējs pa telefonu piedāvā
potenciālajiem pakalpojumu saņēmējiem citā dalībvalstī un ko tas sniedz,
nepārvietojoties no tās dalībvalsts, kura ir tā reģistrācijas valsts;
2)
dalībvalsts
tiesiskais regulējums, kas aizliedz tajā reģistrētajiem pakalpojumu
sniedzējiem veikt nepieprasītus telefona zvanus potenciālajiem klientiem
citā dalībvalstī, lai piedāvātu tiem savus pakalpojumus, ir pakalpojumu
sniegšanas brīvības ierobežojums Līguma 59. panta izpratnē;
3)
Līguma
59. pants neiestājas pret valsts tiesisko regulējumu, kas, lai
aizsargātu ieguldītāju uzticību savas valsts finanšu tirgiem, aizliedz
tādu darbību, kas ietver nepieprasītu telefona zvanu veikšanu
potenciālajiem klientiem, kuri dzīvo citā dalībvalstī, lai tiem
piedāvātu pakalpojumus, kas saistīti ar ieguldījumiem nākotnes līgumos.
Rodríguez Iglesias
Schockweiler
Kapteyn
Gulmann
Mancini
Moitinho de Almeida
Murray
Edward
Puissochet
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 1995. gada 10. maijā.
Sekretārs

Priekšsēdētājs
R. Grass

G. C. Rodríguez Iglesias
*
Tiesvedības valoda – holandiešu.