CELEX: 62001TJ0314
Konkurence
Aizliegtas vienošanās
Nātrija glukonāts
EKL 81. pants
Naudas sods
Mātes sabiedrības atbildība par asociācijas, kura nav juridiska persona, prettiesisku rīcību
Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts
Tiesības uz aizstāvēšanos
Attaisnojoši dokumenti
Samērīguma princips
Pienākums norādīt pamatojumu

Prāvas rašanās fakti

Coöperatieve Verkoop- en Productievereniging van Aardappelmeel en Derivaten Avebe BA
(turpmāk tekstā – “
Avebe
”) ir mātes sabiedrība uzņēmumu grupai, kuri specializējas amidona pārveidošanā. Kopš attiecīgo faktu laika līdz 1995. gada
decembrim
Avebe
aktīvi piedalījās nātrija glukonāta tirgū sakarā ar savu dalību sabiedrībā
Glucona vof
– uzņēmumā, kuru tā kopīgi kontrolēja ar sabiedrību
Akzo Nobel Chemicals BV
(turpmāk tekstā – “
ANC
”), ko kontrolē
Akzo Nobel NV
(turpmāk tekstā – “
Akzo
”). 1995. gada decembrī
Avebe
ieguva
ANC
kapitāldaļas
Glucona vof
, kas kļuva par sabiedrību ar ierobežotu atbildību un ieguva nosaukumu
Glucona BV
(turpmāk tekstā – sabiedrības
Glucona vof
un
Glucona BV
tiks kopā sauktas “
Glucona
”).
Nātrija glukonāts ir daļa no helatoniem, kas ir vielas, kas ražošanas procesā dezaktivizē metāla jonus. Šie procesi īpaši
ietver rūpniecisko mazgāšanu (pudeļu vai rīku mazgāšana), virsmu apstrādi (rūsas izturīga apstrāde, attaukošana, alumīnija
gravēšana) un ūdens apstrādi. Helatoni tādējādi tiek izmantoti pārtikas rūpniecībā, kosmētikas, farmācijas, papīra un betona
ražošanā, kā arī citās rūpniecības nozarēs. Nātrija glukonāts tiek tirgots visā pasaulē, un konkurējošie uzņēmumi darbojas
pasaules tirgū.
1995. gadā nātrija glukonāts pasaulē kopumā tika pārdots par aptuveni 58,7 miljoniem EUR, Eiropas Ekonomikas zonā (turpmāk
tekstā – “EEZ”) – par aptuveni 19,6 miljoniem EUR. Lietas faktu norises laikā gandrīz visu nātrija glukonātu pasaulē saražoja
pieci uzņēmumi, proti, pirmkārt,
Fujisawa Pharmaceutical Co. Ltd.
(turpmāk tekstā – “
Fujisawa
”), otrkārt –
Jungbunzlauer AG
, treškārt –
Roquette Fréres SA
(turpmāk tekstā – “
Roquette
”), ceturtkārt,
Glucona vof
un, piektkārt,
Archer Daniels Midland Co.
(turpmāk tekstā – “
ADM
”).
1997. gada martā Amerikas Savienoto Valstu Tieslietu ministrija [
United States Department of Justice
] informēja Komisiju, ka pēc lizīna un citronskābes tirgū veiktās izmeklēšanas ir uzsākta izmeklēšana arī par nātrija glukonāta
tirgu. 1997. gada oktobrī un decembrī, kā arī 1998. gada februārī Komisijai tika paziņots, ka
Akzo
,
Avebe
,
Glucona
,
Roquette
un
Fujisawa
ir atzinušas, ka ir bijušas aizliegtās vienošanās par nātrija glukonāta cenas noteikšanu un šīs preces pārdošanas apjomu
sadali Savienotajās Valstīs un citur dalībnieces. Pēc vienošanās noslēgšanas ar Amerikas Tieslietu ministriju Amerikas valsts
iestādes šiem uzņēmumiem uzlika naudas sodus.
1998. gada 18. februārī Komisija saskaņā ar 11. pantu Padomes 1962. gada 6. februāra Regulā Nr. 17, Pirmā Regula par Līguma
[81.] un [82.] panta īstenošanu (OV 13, 204. lpp.) galvenajiem nātrija glukonāta ražotājiem, importētājiem, eksportētājiem
un pircējiem Eiropā nosūtīja informācijas pieprasījumus.
Atbilstoši informācijas pieprasījumam
Fujisawa
sazinājās ar Komisiju, lai to informētu, ka ir sadarbojusies ar Amerikas valsts iestādēm saistībā ar iepriekš aprakstīto
izmeklēšanu un ka tā vēlas darīt to pašu, pamatojoties uz Komisijas 1996. gada 18. jūlija Paziņojumu par naudas sodu neuzlikšanu
vai to apmēra samazināšanu lietās, kas skar aizliegtas vienošanās (OV C 207, 4. lpp.; turpmāk tekstā – “Paziņojums par sadarbību”).
1998. gada 12. maijā pēc 1998. gada 1. aprīļa sanāksmes ar Komisiju
Fujisawa
iesniedza rakstveida deklarāciju un materiālus, kuri ietvēra aizliegtās vienošanās vēstures kopsavilkumu, un vairākus dokumentus.
1998. gada 16. un 17. septembrī Komisija atbilstoši Regulas Nr. 17 14. panta 3. punktam veica pārbaudes uz vietas sabiedrību
Avebe
,
Glucona
,
Jungbunzlauer
un
Roquette
mītnēs.
1999. gada 2. martā Komisija nosūtīja detalizētus informācijas pieprasījumus
Glucona
,
Roquette
un
Jungbunzlauer
. Ar 1999. gada 14., 19. un 20. aprīļa vēstulēm šie uzņēmumi paziņoja, ka vēlas sadarboties ar Komisiju, un sniedza tai noteiktu
informāciju par aizliegto vienošanos. 1999. gada 25. oktobrī Komisija nosūtīja papildu informācijas pieprasījumus
ADM
,
Fujisawa
,
Glucona
,
Roquette
un
Jungbunzlauer
.
2000. gada 17. maijā, pamatojoties uz tai sniegto informāciju, Komisija
Avebe
un citiem attiecīgajiem uzņēmumiem nosūtīja paziņojumu par iebildumiem par EKL 81. panta 1. punkta un Līguma par EEZ (turpmāk
tekstā – “EEZ līgums”) 53. panta 1. punkta pārkāpumu.
Avebe
un visi pārējie skartie uzņēmumi, atbildot uz Komisijas izvirzītajiem iebildumiem, iesniedza rakstveida apsvērumus. Neviens
no lietas dalībniekiem nepieprasīja noklausīšanos, tāpat tie neapstrīdēja paziņojumā par iebildumiem norādītos faktus pēc
būtības.
2001. gada 11. maijā Komisija
Avebe
un citiem attiecīgajiem uzņēmumiem nosūtīja papildu informācijas pieprasījumus.
Lēmumu C(2001) 2931 (galīgā redakcija) par EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanu (
COMP
/E‑1/36.756 – Nātrija glukonāts) (turpmāk tekstā – “Lēmums”). Lēmums
Avebe
tika paziņots ar 2001. gada 10. oktobra vēstuli.
Lēmums tostarp ietver šādus noteikumus:
“1. punkts
[
Akzo
], [
ADM
], [
Avebe
], [
Fujisawa
], [
Jungbunzlauer
] un [
Roquette
] ir pārkāpušas EKL 81. panta 1. punktu [..] un – sākot ar 1994. gada 1. janvāri – EEZ 53. panta 1. punktu, piedaloties nolīgumā
un/vai turpinātās saskaņotās darbībās nātrija glukonāta sektorā.
Pārkāpums ir ildzis:
–        [
Akzo
], [
Avebe
], [
Fujisawa
] un [
Roquette
] gadījumā – no 1987. gada februāra līdz 1995. gada jūnijam;
–      [
Jungbunzlauer
] gadījumā – no 1988. gada maija līdz 1995. gada jūnijam;
–      [
ADM
] gadījumā – no 1991. gada jūnija līdz 1995. gada jūnijam.
[..]
3. punkts
Par 1. punktā minēto pārkāpumu tiek noteikti šādi naudas sodi:
a)      [
Akzo
]                                          9 miljoni EUR,
b)      [
ADM
]                                          10,13 miljoni EUR,
c)      [
Avebe
]                                          3,6 miljoni EUR,
d)      [
Fujisawa
]                                 3,6 miljoni EUR,
e)      [
Jungbunzlauer
]                         20,4 miljoni EUR,
f)      [
Roquette
]                                 10,8 miljoni EUR.”
Lēmuma 296.–309. apsvērumā Komisija analizēja attiecības, kas laika periodā, uz kuru attiecas aizliegtā vienošanās, pastāvēja
starp
Glucona
un tās mātes sabiedrībām –
Avebe
un
Akzo
. Tā it īpaši atzīmēja, ka līdz 1993. gada 15. augustam
Avebe
un
Akzo
pārstāvji kopīgi vadīja
Glucona
, bet pēc šī datuma – sakarā ar
Glucona
restrukturizāciju – to ir vadījis tikai
Avebe
pārstāvis. Tomēr Komisija uzskatīja, ka
Avebe
un
Akzo
ir jāuzskata par atbildīgām par meitas sabiedrības pret konkurenci vērsto rīcību visā norādītajā laika periodā un ka tāpēc
tām ir jābūt Lēmuma adresātēm.
Lai aprēķinātu naudas soda apmēru, Komisija Lēmumā piemēroja metodoloģiju, kas ietverta Pamatnostādnēs sodanaudas [naudas
soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu (OV 1998, C 9, 3. lpp.;
turpmāk tekstā – “Pamatnostādnes”), kā arī Paziņojumu par sadarbību.
Pirmkārt, Komisija naudas soda apmēru noteica, pamatojoties uz pārkāpuma smagumu un ilgumu.
Šajā sakarā attiecībā uz pārkāpuma smagumu Komisija vispirms uzskatīja, ka attiecīgie uzņēmumi ir izdarījuši ļoti smagu pārkāpumu,
ņemot vērā tā būtību, konkrēto ietekmi uz nātrija glukonāta tirgu EEZ un ietekmi uz konkrēto ģeogrāfisko tirgu (Lēmuma 371. apsvērums).
Turpinājumā Komisija uzskatīja, ka bija jāņem vērā faktiskā ekonomiskā kapacitāte nodarīt kaitējumu konkurencei un naudas
sods jānosaka līmenī, kas garantētu pietiekamu preventīvu iedarbību. Tā rezultātā, pamatojoties uz tirdzniecības apgrozījuma
apjomu, kuru pasaules mērogā realizējuši attiecīgie uzņēmumi, pārdodot nātrija glukonātu 1995. gadā – pārkāpuma perioda pēdējā
gadā –, ko paziņojuši attiecīgie uzņēmumi pēc Komisijas informācijas pieprasījumiem un no kuriem Komisija aprēķināja šiem
uzņēmumiem piederošās attiecīgās tirgus daļas, Komisija šos uzņēmumus iedalīja divās kategorijās. Pirmajā kategorijā tā ietvēra
uzņēmumus, kuriem atbilstoši Komisijas rīcībā esošajai informācijai piederēja nātrija glukonāta pasaules tirgus daļas, kas
lielākas par 20 %, proti,
Fujisawa
(35,54 %),
Jungbunzlauer
(24,75 %) un
Roquette
(20,96 %). Šiem uzņēmumiem Komisija noteica sākuma summu 10 miljonu EUR apmērā. Otrajā kategorijā tā ietvēra uzņēmumus, kuriem
saskaņā ar Komisijas rīcībā esošo informāciju piederēja nātrija glukonāta pasaules tirgus daļas, kas mazākas par 10 %, proti,
Glucona
(aptuveni 9,5 %) un
ADM
(9,35 %). Attiecībā uz šiem uzņēmumiem Komisija noteica sākuma summu 5 miljonu EUR apmērā, t.i.,
Akzo
un
Avebe
, kam kopīgi piederēja
Glucona
, – 2,5 miljonu EUR apmērā katrai (Lēmuma 385. apsvērums).
Turklāt, lai nodrošinātu, ka naudas sodam ir pietiekama preventīva iedarbība, no vienas puses, un lai ņemtu vērā faktu, ka
lielajiem uzņēmumiem ir zināšanas un juridiski ekonomiskā infrastruktūra, kas tām ļauj labāk novērtēt savas rīcības pārkāpjošo
raksturu un tās sekas no konkurences tiesību viedokļa, no otras puses, Komisija veica šīs sākuma summas pielāgojumus. Tā rezultātā,
ņemot vērā attiecīgo uzņēmumu lielumu un kopējos resursus, Komisija attiecībā uz
ADM
un
Akzo
noteiktajām sākuma summām piemēroja palielinājuma koeficientu 2,5 un tādējādi palielināja šo sākuma summu līdz 12,5 miljoniem
EUR
ADM
gadījumā un 6,25 miljoniem EUR
Akzo
gadījumā (Lēmuma 388. apsvērums).
Attiecībā uz katra uzņēmuma izdarītā pārkāpuma ilgumu sākuma summa tika palielināta par 10 % par gadu, t.i., palielināta par
80 %
Fujisawa
,
Akzo
,
Avebe
un
Roquette
gadījumā, par 70 %
Jungbunzlauer
gadījumā un par 35 %
ADM
gadījumā (Lēmuma 389.–392. apsvērums).
Tādējādi
Akzo
gadījumā Komisija naudas soda pamatsummu noteica 4,5 miljonu EUR apmērā. Attiecībā uz
ADM
,
Avebe
,
Fujisawa
,
Jungbunzlauer
un
Roquette
pamatsumma tika noteikta attiecīgi 16,88, 11,25, 18, 17 un 18 miljonu EUR apmērā (Lēmuma 396. apsvērums).
Otrkārt, attiecībā uz atbildību pastiprinošiem apstākļiem
Jungbunzlauer
uzliktā naudas soda pamatsumma tika palielināta par 50 %, pamatojot ar to, ka šis uzņēmums bija pildījis vadošo lomu aizliegtās
vienošanās kontekstā (Lēmuma 403. apsvērums).
Treškārt, Komisija pārbaudīja un noraidīja noteiktu uzņēmumu, tostarp
Avebe
, argumentus attiecībā uz atbildību mīkstinošiem apstākļiem (Lēmuma 404.–410. apsvērums).
Ceturtkārt, piemērojot Paziņojuma par sadarbību B sadaļu, Komisija piešķīra
Fujisawa
“ļoti būtisku samazinājumu” (proti, 80 %) naudas sodam, kas tai būtu uzlikts, ja tā nebūtu sadarbojusies. Visbeidzot, saskaņā
ar šī paziņojuma D sadaļu Komisija piešķīra “nozīmīgu samazinājumu” (proti, 40 %) naudas sodam
ADM
un
Roquette
un 20 % –
Akzo
,
Avebe
un
Jungbunzlauer
(Lēmuma 418., 423., 426. un 427. apsvērums).

Process un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā reģistrēts 2001. gada 17. decembrī,
Avebe
cēla šo prasību.
Pēc tiesneša referenta ziņojuma Pirmās instances tiesa (trešā palāta) nolēma uzsākt mutvārdu procesu un saistībā ar Pirmās
instances tiesas reglamenta 64. pantā paredzētajiem procesa organizatoriskajiem pasākumiem rakstveidā uzdeva lietas dalībniekiem
jautājumus, uz kuriem tie sniedza atbildes noteiktajā termiņā.
Lietas dalībnieku apsvērumi tika uzklausīti tiesas sēdē 2004. gada 17. februārī.

Avebe
prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
–        atcelt Lēmuma 1. punktu tiktāl, ciktāl ar to tiek konstatēts, ka
Avebe
izdarījusi pārkāpumu periodā starp 1987. gada februāri un 1993. gada 15. augustu;
–        pakārtoti, atcelt Lēmuma 1. punktu, ciktāl ar to tiek konstatēts, ka
Avebe
izdarījusi pārkāpumu pirms 1990. gada 30. aprīļa;
–        pakārtoti, atcelt Lēmuma 3. punktu tiktāl, ciktāl tas attiecas uz
Avebe
;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
–        prasību noraidīt;
–        piespriest
Avebe
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums
A –
Ievads

Avebe
nenoliedz, ka aizliegtā vienošanās pārkāpusi EKL 81. pantu. Papildus
Avebe
atzīst, ka tās atbildība par pārkāpumu attiecināma uz periodu no 1993. gada 15. augusta, sākot no kura tā viena pati vadīja
Glucona
(skat. šī sprieduma 13. punktu), līdz aizliegtās vienošanās beigām. Savukārt
Avebe
paziņo, ka Komisija nevarēja
Glucona
pārkāpumu pamatoti attiecināt uz periodu pirms 1993. gada 15. augusta.
Šajā sakarā
Avebe
izvirza četrus pamatus, ar kuriem tiek apgalvots, pirmkārt, pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpums, otrkārt, tiesību uz aizstāvību
pārkāpums, treškārt, EKL 81. panta 1. punkta un Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta pārkāpums un, ceturtkārt, samērīguma principa
pārkāpums.
Pirms tiek lemts par dažādo izvirzīto pamatojumu pamatotību, Pirmās instances tiesa uzskata, ka ir jāatgādina attiecīgie Komisijas
veiktā vērtējuma elementi, kā tie izriet no Lēmuma 296.–309. apsvēruma.
Lēmuma 296. apsvērumā Komisija uzsāka savu analīzi, apstiprinot, ka “no faktiem izriet, ka
Glucona
savu darbību nenoteica autonomā veidā, bet tā izpildīja norādījumus, ko tai sniedza mātes sabiedrības [
ANC
un
Avebe
]: visi
Glucona
vadītāji vienlaicīgi arī pildīja pienākumus mātes sabiedrībās”.
Pēc tam Lēmuma 297.–299. apsvērumā Komisija aprakstīja
Glucona
iekšējo organizāciju:
“(297) No 1972. gada 1. aprīļa līdz 1993. gada 15. augustam divi direktori, kurus iecēla atbilstošās mātes sabiedrības, veidoja valdi
un bija kopīgi atbildīgi par politiskajiem lēmumiem un
Glucona
vadīšanu.
Akzo
pārstāvis bija atbildīgs par pārdošanu un mārketingu, bet
Avebe
pārstāvis bija atbildīgs par ražošanu, izpēti un attīstību.
Glucona
bija arī uzraudzības padome, kurā bija pārstāvji no katras mātes sabiedrības. Uzraudzības padomes prezidenta postenī secīgi
bija
Akzo
un
Avebe
pārstāvji.
(298)          1993. gada 15. augustā notika
Glucona
vadības struktūras izmaiņas – tika iecelts viens rīkotājdirektors. Šo amatpienākumu izpildei tika norīkots
Avebe
pārstāvis.
(299)          No dokumentālajiem pierādījumiem izriet, ka
Akzo
ieceltajam direktoram bija nozīmīga loma
Glucona
vadīšanā līdz 1993. gada augustam. Attiecīgā perioda laikā
Glucona
atradās
Akzo
telpās Amersfortā [
Amersfoort
] (Nīderlande). Visos attiecīgajos dokumentos, kas ir Komisijas rīcībā, aizliegtās vienošanās dalībnieki uz
Glucona
atsaucas, izmantojot nosaukumu “Akzo”. Ņemot vērā savu specifisko atbildības jomu (mārketings un pārdošana),
Akzo
pārstāvji, vismaz līdz 1993. gada augustam, bija tiešāk iesaistīti aizliegtās vienošanās darbībās. Kopš minētā datuma
Glucona
rīkotājdirektors bija
Avebe
ieceltais pārstāvis, un ir pierādījumi, ka pēc šī datuma viņš aktīvi iesaistījās aizliegtās vienošanās darbībā. Šajā sakarā
viņa priekštecis nodeva viņam nepieciešamo informāciju 1993. gada vasarā.”
Lēmuma 300. apsvērumā Komisija turpmāk aprakstītā veidā rezumēja vērtējumu, uz kuru tā bija atsaukusies paziņojumā par iebildumiem
tiktāl, ciktāl tas attiecas uz pārkāpumu attiecināšanu uz iesaistītajiem uzņēmumiem:
“Paziņojumā par iebildumiem Komisija paziņoja savu nodomu uzskatīt
Akzo
un
Avebe
par solidāri atbildīgām par pārkāpumu visā tā pastāvēšanas laikā. Ņemot vērā divkāršo vadības struktūru, ko izveidoja mātes
sabiedrības saistībā ar to līdzvērtīgajām daļām kopuzņēmumā un direktoru solidāro atbildību, Komisija uzskatīja, ka tām bija
līdzvērtīga ietekme uz kopuzņēmumu un līdzvērtīga informācija par
Glucona
iesaistīšanos aizliegtās vienošanās darbībā.”
Lēmuma 301.–305. apsvērumā Komisija rezumēja
Akzo
un
Avebe
atbildē uz paziņojumu par iebildumiem sniegtos komentārus šajā sakarā. It īpaši Lēmuma 301. apsvērumā Komisija norādīja:
“Atbildē uz paziņojumu par iebildumiem
Akzo
piekrita Komisijai un apstiprināja, ka
Avebe
vienmēr bija informēta par
Glucona
iesaistīšanos nātrija glukonāta aizliegtās vienošanās darbībā: “Kaut arī ir tiesa, ka
Akzo
pārstāvis valdē bija atbildīgs par mārketingu un pārdošanu, bet
Avebe
pārstāvis par ražošanu, izpēti un attīstību, tomēr
Avebe
vienmēr tika informēta par
Glucona
iesaistīšanos pret konkurenci vērsto vienošanos darbībās un atbildēja par tām tikpat lielā mērā.”
Akzo
piebilda, ka “
Avebe
pilnībā zināja par to, ka
Glucona
ir pret konkurenci vērstu vienošanos dalībniece, kaut gan tā pati nebija aizliegtās vienošanās dalībniece pirms 1993. gada”.”
Lēmuma 306. apsvērumā Komisija apstiprināja, ka “pēc tās rīcībā esošās informācijas
Avebe
nekad pati nebija piedalījusies aizliegtu vienošanos daudzpusējās sapulcēs pirms 1993. gada oktobra” un ka “tam piekrita
pat
Akzo
, kas apstiprināja, ka “
Avebe
pati nebija aizliegtās vienošanās dalībniece pirms 1993. gada””. Komisija piebilda, ka “nebija šaubu par to, ka
Avebe
ieceltie
Glucona
valdes locekļi bija informēti par to, ka
Glucona
bija iesaistīta pret konkurenci vērstās darbībās”.
Lēmuma 307. un 308. apsvērumā Komisija iekļāva šādus elementus, lai pamatotu savu secinājumu:
–        pirmkārt, Komisija ņēma vērā, ka līdz 1993. gada augustam abi
Glucona
direktori, kurus attiecīgi iecēla
Akzo
un
Avebe
, bija solidāri atbildīgi par
Glucona
vadīšanu un ar šiem direktoriem
Akzo
un
Avebe
līdzvērtīgi piedalījās
Glucona
valdē un uzraudzības padomē;
–        otrkārt, Komisija pamatojās uz 1990. gada 1. maija paziņojumu no
Avebe
valdes locekļa par 1990. gada 30. aprīlī notikušo sanāksmi ar
ANC
un
ADM
pārstāvjiem (turpmāk tekstā – “1990. gada 1. maija paziņojums”). Šī paziņojuma nosaukums bija “Sarunas ar
ADM
par nātrija glukonātu”, un tas bija adresēts vairākiem
Avebe
valdes locekļiem, ieskaitot tajā laikā
Avebe
iecelto
Glucona
direktoru. Komisija no šī paziņojuma satura secināja, ka “
Avebe
nevarēja nezināt, ka
Glucona
bija iesaistīta darbībās, kas ierobežo konkurenci tirgū”;
–        treškārt, Komisija norāda, ka tad, kad 1993. gada 15. augustā
Avebe
pārņēma
Glucona
vadību, “
Avebe
pārstāvis neizrādīja nekādu iniciatīvu, lai izbeigtu vai vismaz iebilstu pret aizliegto vienošanos, par ko viņš bija pilnībā
informēts”, bet tieši pretēji – “
Avebe
nodrošināja pēctecību un metodiski pārņēma vadību no
Akzo
, lūdzot sniegt informāciju par aizliegtās vienošanās aspektiem”.
Visbeidzot, Lēmuma 309. apsvērumā tika noteikts:
“Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, Komisija uzskata, ka abas mātes sabiedrības ir jāuzskata par atbildīgām par meitas
sabiedrības rīcību, un tādējādi adresē šo lēmumu gan
Avebe
, gan
Akzo
.”
B –
Par pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu

Avebe
norāda, ka, pirmkārt, Lēmuma 306. apsvērumā Komisija apgalvoja, ka “nebija šaubu par to, ka
Avebe
ieceltie
Glucona
valdes locekļi bija informēti, ka
Glucona
bija iesaistīta pret konkurenci vērstās darbībās”. Otrkārt, Komisija Lēmuma 308. apsvērumā norādīja, ka tad, kad 1993. gada
15. augustā
Avebe
iecēla direktoru, kas bija pilnībā atbildīgs par
Glucona
vadīšanu, viņš informēja
Akzo
pārstāvi, kas līdz šim bija atbildīgs par
Glucona
vadīšanu, par aizliegtās vienošanās pastāvēšanu. Saskaņā ar
Avebe
viedokli no tā izriet, ka Lēmumā ietvertais pamatojums par to, vai tā bija informēta par aizliegtās vienošanās pastāvēšanu
pirms 1993. gada 15. augusta ir pretrunīgs vai vismaz nepilnīgs.
Komisija noliedz, ka Lēmumā sniegtais pamatojums būtu pretrunīgs vai nepilnīgs attiecībā uz to, vai
Avebe
bija informēta par aizliegto vienošanos pirms 1993. gada 15. augusta.
Pirmās instances tiesa atgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pamatojumam, kura sniegšana noteikta EKL 253. pantā, skaidrā
un nepārprotamā veidā ir jāparāda Kopienu iestādes, kas ir apstrīdētā akta autore, pamatojums tādējādi, lai ieinteresētās
personas varētu noskaidrot veiktā pasākuma iemeslus un kompetentās tiesas varētu veikt savu kontroli (Tiesas 1998. gada 2. aprīļa
spriedums lietā C‑367/95 P Komisija/
Sytraval
un
Brink’s France
,
Recueil
, I‑1719. lpp., 63. punkts, un 2003. gada 30. septembra spriedums lietā C‑301/96 Vācija/Komisija,
Recueil
, I‑9919. lpp., 87. punkts; Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. novembra spriedums lietā T‑251/00
Lagardère
un
Canal+
/Komisija,
Recueil
, II‑4825. lpp., 155. punkts).
Pirmās instances tiesa, pirmkārt, norāda, ka
Avebe
sūdzība par to, ka starp Lēmuma 306. apsvērumu un 308. apsvērumu pastāv pretruna (šajā sakarā skat. šī sprieduma 36. un 37. punktu),
rodas no nepilnīgas Lēmuma izlasīšanas. Lēmuma 308. apsvērumā Komisija nenorādīja, pretēji tam, ko rosina uzskatīt
Avebe
, ka 1993. gada 15. augustā jaunais
Glucona
direktors pirmo reizi tika informēts par aizliegtās vienošanās pastāvēšanu, kas patiešām būtu pretrunā ar Lēmuma 306. apsvērumu,
kurā Komisija norādīja, ka
Avebe
valdes locekļi bija informēti par to, ka
Glucona
bija iesaistīta pret konkurenci vērstās darbībās. Tieši pretēji, Lēmuma 308. apsvērums norāda uz to, ka šajā datumā
Avebe
pārstāvis kā jaunais
Glucona
direktors lūdza, lai tam tiktu sniegts apskats par aizliegtās vienošanās darbību.
Attiecībā uz
Avebe
kritiku, ka Komisija nesniedza pietiekamu pamatojumu par to, vai
Avebe
bija informēta pirms 1993. gada 15. augusta par aizliegtās vienošanās pastāvēšanu, Lēmuma 296. un turpmākie apsvērumi (skat.
šī sprieduma 32.–38. punktu) norāda, ka Komisija uzskatīja, ka
Avebe
bija jāzina par savas meitas sabiedrības pret konkurenci vērsto darbību, jo līdz 1993. gada augustam abi
Glucona
direktori bija solidāri atbildīgi par vadīšanu un
Akzo
un
Avebe
līdzvērtīgi piedalījās
Glucona
valdē un uzraudzības padomē (Lēmuma 307. apsvērums). Komisija turpinājumā norādīja, ka tās nostāju pamatoja 1990. gada 1. maija
paziņojuma saturs un fakts, ka
Avebe
pārstāvis pēc tam, kad 1993. gada 15. augustā bija pārņemis pilnu atbildību par
Glucona
vadīšanu, neizrādīja nekādu iniciatīvu izbeigt vai iebilst pret aizliegto vienošanos, par ko viņš pilnībā zināja, bet tieši
pretēji –
Avebe
nodrošināja pēctecību un metodiski pārņēma vadību no
Akzo
, lūdzot sniegt informāciju par aizliegtās vienošanās funkcionēšanu (Lēmuma 307. un 308. apsvērums).
No iepriekš minētā izriet, ka Lēmuma apsvērumos ir sniegts pietiekams pamatojums, ka tādēļ, lai konstatētu, ka
Avebe
ir atbildīga par pārkāpumu, Komisija, pirmkārt, pamatojās uz
Glucona
juridisko struktūru un, otrkārt, uz dažādiem faktiem par attiecībām starp mātes sabiedrībām
Akzo
un
Avebe
un viņu kopuzņēmumu
Glucona
.
Tā rezultātā pamats, ar kuru tiek apgalvots pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpums, ir jānoraida.
C –
Par tiesību uz aizstāvību pārkāpumu
1.
Ievada piezīmes
Šis pamats sastāv no divām daļām. Pirmkārt,
Avebe
kritizē Komisiju par to, ka tā ņēma vērā
Akzo
paziņojumu (turpmāk tekstā – “
Akzo
paziņojums”), kas tika sniegts kā atbilde uz paziņojumu par iebildumiem, neļaujot izklāstīt savu nostāju par šo paziņojumu,
tādējādi pārkāpjot tās Lēmuma adresāta tiesības uz aizstāvību. Otrkārt,
Avebe
kritizē Komisiju par to, ka tā neveica nepieciešamos pasākumus, lai iegūtu
Akzo
pārstāvja iespējami sniegtā paziņojuma, kas tika sniegts Savienoto Valstu Tieslietu ministrijai, kopiju (turpmāk tekstā –
“iespējamais
Akzo
paziņojums ASV iestādēm”.
2.
Par “Akzo” paziņojumu

Avebe
norāda, ka no Lēmuma 301. un 309. apsvēruma (skat. šī sprieduma 35. un 38. punktu) izriet, ka Komisija pamatojās uz
Akzo
paziņojumu, lai konstatētu, ka
Avebe
zināja par aizliegto vienošanos pirms 1993. gada.
Avebe
apgalvo, ka Komisija nesniedza tai iespēju sniegt komentārus administratīvā procesa laikā par
Akzo
paziņojumu. Turklāt
Avebe
uzskata, ka Komisija nevarēja pamatoties uz šo paziņojumu, lai konstatētu, ka
Avebe
zināja par aizliegto vienošanos pirms 1993. gada, nepārkāpjot tiesības uz aizstāvību.
Komisija apgalvo, ka
Akzo
paziņojumu, kas ir atreferēts Lēmuma 301. apsvērumā, tā nekad nebija izmantojusi kā pierādījumu pret
Avebe
, bet ka tā to vienkārši iekļāvusi lietas dalībnieku argumentu rezumējumā.
Pirmās instances tiesa atgādina, ka tiesību uz aizstāvību ievērošana ir Kopienu tiesību pamatprincips, kas ir jāievēro visos
gadījumos, it īpaši procesā, kura rezultātā var tikt uzlikts sods, pat ja tas ir administratīvais process. Saskaņā ar šo principu
attiecīgajiem uzņēmumiem un uzņēmumu asociācijām jāsniedz iespēja, sākot no administratīvā procesa stadijas, paust savu viedokli
par Komisijas izvirzīto faktu, iebildumu un apstākļu patiesumu un atbilstību (Tiesas 1979. gada 13. februāra spriedums lietā
85/76
Hoffmann‑La Roche
/Komisija,
Recueil
, 461. lpp., 11. punkts, un Pirmās instances tiesas 1992. gada 10. marta spriedums lietā T‑11/89
Shell
/Komisija,
Recueil
, II‑757. lpp., 39. punkts, kas apelācijas tiesvedībā apstiprināts ar Tiesas 1999. gada 8. jūlija spriedumu).
Ir jāatgādina – ja Komisija vēlas pamatoties uz izvilkumu no atbildes uz paziņojumu par iebildumiem vai uz dokumentu, kas
ir pievienots šādai atbildei, lai pierādītu pārkāpumu procesā, piemērojot EKL 81. panta 1. punktu, citiem lietas dalībniekiem
šajā procesā ir jānodrošina iespēja izteikt savu viedokli par šiem pierādījumiem. Šajos apstākļos attiecīgais izvilkums no
atbildes uz paziņojumu par iebildumiem vai no tai pievienotā dokumenta ir inkriminējošs pierādījums pret vairākiem dalībniekiem,
par kuriem tiek apgalvots, ka tie ir piedalījušies pārkāpumā (Pirmās instances tiesas 2000. gada 15. marta spriedums apvienotajās
lietās T‑25/95, T‑26/95, no T‑30/95 līdz T‑32/95, no T‑34/95 līdz T‑39/95, no T‑42/95 līdz T‑46/95, T‑48/95, no T‑50/95 līdz
T‑65/95, no T‑68/95 līdz T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 un T‑104/95
Cimenteries CBR
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑491. lpp., 386. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šie principi ir piemērojami arī tad, kad Komisija pamatojas uz izvilkumu no atbildes uz paziņojumu par iebildumiem, lai konstatētu,
ka uzņēmums ir vainojams pārkāpumā.
Attiecīgajam uzņēmumam ir jāpierāda, ka secinājums, pie kura Komisija nonākusi savā lēmumā, būtu bijis citādāks, ja dokuments,
kurš netika nosūtīts šim uzņēmumam un uz kuru Komisija pamatojās, lai konstatētu pārkāpumu, netiktu pieļauts kā pierādījums
(Tiesas 2004. gada 7. janvāra spriedums apvienotajās lietās C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un
C‑219/00 P
Aalborg Portland
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑123. lpp., 71.–73. punkts).
Tādējādi no Lēmuma 296.–309. apsvēruma izriet, ka Komisijas analīzes struktūra bija šāda: 297.–299. apsvērumā tā aprakstīja
Glucona
organizāciju; 300. apsvērumā tā aprakstīja sākotnējos secinājumus, kas norādīti paziņojumā par iebildumiem, par attiecīgo
uzņēmumu uzskatīšanu par atbildīgiem par pārkāpumu; 301.–305. apsvērumā tā rezumēja attiecīgo uzņēmumu apsvērumus, kas sniegti
par šo jautājumu; visbeidzot, 306.–309. apsvērumā tā veica juridisko analīzi (skat. kopsavilkuma veidā šī sprieduma 32.–38. punktu).
Lēmuma 301. apsvērumā Komisija norādīja uz
Akzo
paziņojumu, uz kuru pamatojās
Avebe
, t.i., Lēmuma daļā, kurā tiek rezumēti šo uzņēmumu apsvērumi par Komisijas sākotnējiem secinājumiem, kas ietverti paziņojumā
par iebildumiem, attiecībā uz to, vai attiecīgie uzņēmumi būtu jāuzskata par atbildīgiem pārkāpuma izdarīšanā.

Avebe
pat neapgalvo, ka Komisija atsaucās uz
Akzo
paziņojumu savas analīzes daļā, kurā tika veikta juridiskā analīze par
Glucona
un tās mātes sabiedrību –
Avebe
un
Akzo
– saikni.
No tā izriet, ka pretēji tam, ko apgalvo
Avebe
, Komisija nepamatojās uz
Akzo
paziņojumu. Lēmuma 307. un 308. apsvērumā (skat. šī sprieduma 36. un 37. punktu) Komisija, pirmkārt, atsaucās uz
Glucona
juridisko struktūru un, otrkārt, uz dažādiem faktiskajiem aspektiem saistībā ar mātes sabiedrību –
Akzo
un
Avebe
– un viņu kopuzņēmuma
Glucona
attiecībām.
Avebe
nenoliedz, ka tai bija pieeja dokumentiem, uz kuriem Komisija pamatojās šajā sakarā. Lēmuma 309. apsvērumā, pārformulējot
secinājumu, kas izriet no tās juridiskās analīzes, ar vārdiem “pamatojoties uz iepriekš minēto” Komisija tādējādi atsaucās
tikai uz Lēmuma 307. un 308. apsvērumu un nevis uz 301. apsvērumu tiktāl, ciktāl runa ir par
Avebe
piedalīšanos.
Papildus Pirmās instances tiesa uzskata, ka, pat ja Komisija bija pamatojusies uz
Akzo
paziņojumu,
quod non
,
Avebe
nav pierādījusi saskaņā ar šī sprieduma 52. punktā minēto judikatūru, ka secinājums, pie kura nonāca Komisija, būtu bijis
citādāks, ja
Akzo
paziņojums kā pierādījums pret
Avebe
nebūtu pieļauts.
Tādējādi pamata pirmā daļa par to, ka
Akzo
paziņojums ir balstīts uz kļūdainu premisu, nevar tikt pieņemts.
3.
Par “Akzo” iespējamo paziņojumu ASV iestādēm
a)     Lietas dalībnieku argumenti
Savā replikā
Avebe
norāda, ka tad, kad to izjautāja ASV Tieslietu ministrija saistībā ar procesu, kas ASV tika uzsākts aizliegtās vienošanās
sakarā,
Akzo
pārstāvis esot apgalvojis, ka
Avebe
nebija informēta par aizliegto vienošanos pirms 1993. gada 15. augusta.
Avebe
apgalvo, ka tā administratīvā procesa laikā bija informējusi Komisiju par šo iespējamo paziņojumu. Turklāt, pēc
Avebe
domām, ņemot vērā, ka tā pati nevarēja saņemt šī paziņojuma kopiju, lai to iesniegtu Komisijai, un, tā kā šis būtu attaisnojošs
pierādījums attiecībā uz
Avebe
, Komisijai šī kopija bija jāpieprasa no ASV iestādēm. Pēc rakstveida jautājumiem no Pirmās instances tiesas
Avebe
paskaidroja, ka tā šo dokumentu Komisijai nebija lūgusi tieši, jo tajā laikā vēl nezināja, ka Komisija pamatosies uz
Akzo
paziņojumu, kas tika apskatīts šī sprieduma 49.–58. punktā. Tikai Lēmumā tā iepazinās ar
Akzo
paziņojumu, kas bija pretrunā ar paziņojumu, ko
Akzo
, iespējams, esot sniegusi ASV iestādēm.
Komisija uzskata, ka šis pamats netika izvirzīts prasības pieteikumā un tādējādi tas ir jānoraida kā nepieņemams. Komisija
apgalvo, ka šī pamata daļa jebkurā gadījumā ir nepamatota.
b)     Pirmās instances tiesas vērtējums
Par pieņemamību
Saskaņā ar Reglamenta 48. panta 2. punktu tiesvedības laikā nav atļauts izvirzīt jaunus pamatus, izņemot gadījumus, kad tie
ir saistīti ar tādiem tiesību vai faktiskiem apstākļiem, kas ir kļuvuši zināmi iztiesāšanas laikā. Tomēr pamats, kas tieši
vai netieši pastiprina jau iepriekš izvirzītu pamatu un ir cieši ar to saistīts, ir jāatzīst par nepieņemamu. Tas pats attiecas
uz daļas izvirzīšanu pamata atbalstam (Pirmās instances tiesas 2002. gada 21. marta spriedums lietā T‑231/99
Joynson
/Komisija,
Recueil
, II‑2085. lpp., 156. punkts).
Šajā lietā
Avebe
izvirzīja
Akzo
iespējamo paziņojumu ASV iestādēm kā pamatu, ar kuru tiek apgalvots tiesību uz aizstāvību pārkāpums tikai replikas stadijā.
Tomēr
Avebe
būtībā jau bija izvirzījusi šo pašu iebildumu kā daļu no cita pamata (skat. šī sprieduma 59. punktu). Savā prasības pieteikumā
tā bija izvirzījusi šo argumentu, tomēr formāli tā to izdarīja tikai apsvērumos, kas attiecas uz iespējamo EKL 81. panta un
Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta pārkāpumu.
Attiecīgi, pretēji tam, ko apgalvo Komisija, tā neizvirzīja jaunu pamatu replikas stadijā, bet gan pamatojās uz to pašu pamatu,
kas šoreiz tika formāli iekļauts apsvēruma daļā attiecībā uz tiesību uz aizstāvību pārkāpumu.
Tādējādi šī pamata daļa ir jāizvērtē pēc būtības.
Par lietas būtību
Ir jāatgādina, ka, runājot par attaisnojošiem dokumentiem, judikatūrā noteikts, ka procesā, kas balstīts uz sacīkstes principu,
ko nosaka regulas par EKL 81. un 82. panta īstenošanu, Komisija viena pati nevar nolemt, kuri dokumenti ir derīgi iesaistīto
uzņēmumu aizstāvībai procesā par konkurences tiesību pārkāpumiem (Pirmās instances tiesas 1995. gada 29. jūnija spriedums
lietā T‑30/91
Solvay
/Komisija,
Recueil
, II‑1775. lpp., 81. punkts). Ņemot vērā lietas dalībnieku vienlīdzības principu, nav pieņemams, ka Komisija pati var nolemt,
vai izmantot dokumentus pret prasītāju, ja prasītājam nav bijusi tiem pieeja un tādējādi tas nav varējis izlemt, vai tos izmantot
savai aizstāvībai (iepriekš minētais spriedums lietā
Solvay
/Komisija, 83. punkts, un Pirmās instances tiesas 1995. gada 29. jūnija spriedums lietā T‑36/91
ICI
/Komisija,
Recueil
, II‑1847. lpp., 111. punkts).
Atbilstoši judikatūrai, ja ir konstatēts, ka administratīvā procesa laikā Komisija nav atklājusi prasītājiem dokumentus, kuros
varētu būt bijuši attaisnojoši pierādījumi, tiesību uz aizstāvību aizskārums pastāv tikai tad, ja tiek pierādīts, ka administratīvā
procesa rezultāts būtu bijis citādāks, ja procesa laikā prasītājam būtu bijusi pieeja attiecīgajiem dokumentiem (Pirmās instances
tiesas 1991. gada 17. decembra spriedums lietā T‑7/89
Hercules Chemicals
/Komisija,
Recueil
, II‑1711. lpp., 56. punkts, un iepriekš 66. punktā minētais spriedums lietā
Solvay
/Komisija, 98. punkts). Ja šie dokumenti ir Komisijas izmeklēšanas lietas materiālos, šāds tiesību uz aizstāvību pārkāpums
nav saistīts ar veidu, kādā attiecīgais uzņēmums rīkojies administratīvā procesa laikā (šī sprieduma 66. punktā minētais spriedums
lietā
Solvay
/Komisija, 96. punkts). Savukārt, ja attiecīgo attaisnojošo dokumentu nav Komisijas izmeklēšanas lietas materiālos, tiesību
uz aizstāvību pārkāpumu var konstatēt vienīgi tad, ja prasītājs ir tieši lūdzis Komisijai piekļūt šiem dokumentiem administratīvā
procesa laikā, un, ja tas netiek izdarīts, tad prasītājam nav tiesību izvirzīt šo pamatu jebkādā prasībā par tiesību akta
atcelšanu pret galīgo lēmumu (iepriekš 50. punktā minētais Pirmās instances tiesas spriedums apvienotajās lietās
Cimenteries CBR
u.c./Komisija, 383. punkts, un 2003. gada 30. septembra spriedums apvienotajās lietās T‑191/98, no T‑212/98 līdz T‑214/98
Atlantic Container Line
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑3275. lpp., 340. punkts).
Šajā lietā ir skaidrs, kā izriet no Lēmuma 300. apsvēruma (skat. šī sprieduma 34. punktu), ka paziņojumā par iebildumiem Komisija
paziņoja par savu nodomu uzskatīt
Akzo
un
Avebe
par solidāri atbildīgām pārkāpuma izdarīšanā visā tā pastāvēšanas laikā.
No lietas dalībnieku atbildēm uz dažiem Pirmās instances tiesas rakstveida jautājumiem izriet, ka
Avebe
savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem noliedza, ka tā zināja par aizliegto vienošanos pirms 1993. gada augusta, apgalvojot,
ka procesā ASV tā tika atzīta par vainīgu tikai par periodu pēc šī laika. Atbildes uz paziņojuma par iebildumiem zemsvītras
atsaucē
Avebe
norādīja, ka tiktāl, “ciktāl tai ir zināms [..],
Akzo
pārstāvis šī procesa sēdē bija paziņojis, ka
Avebe
nezināja par aizliegto vienošanos pirms 1993. gada augusta”.
Turklāt pēc rakstveida jautājumiem no Pirmās instances tiesas
Avebe
iesniedza korespondenci, kas bija notikusi starp tās juriskonsultiem un ASV Tieslietu ministriju, no kuras ir redzams, ka
no 2000. gada jūlija
Avebe
bija vairākkārt mēģinājusi no tās iegūt
Akzo
iespējamo paziņojumu ASV iestādēm.
Avebe
to vēlējās iesniegt Komisijai administratīvajā procesā. Tomēr no šīs korespondences izriet, ka ASV iestādes noraidīja šos
lūgumus, nosakot, ka nepieciešamības gadījumā tās iesniegs šo dokumentu Komisijai, ja tā to lūgs.
Šādā situācijā, kad nav jāizvērtē, vai Komisijai bija jāveic nepieciešamie pasākumi, lai iegūtu
Akzo
iespējamā paziņojuma ASV iestādēm kopiju, un pat pieņemot, ka tā to varēja izdarīt, jāatzīst, ka
Avebe
nevar kritizēt Komisiju par to, ka tā attiecīgi nerīkojās, lai iegūtu dokumentu, kurā varēja būt attaisnojoši pierādījumi
attiecībā uz
Avebe
.
Kā norādīts šī sprieduma 67. punktā, ņemot vērā ASV iestāžu atbildes uz lūgumiem,
Avebe
vismaz tiešā veidā jālūdz Komisijai, lai tā iegūst šo dokumentu. Kā redzams no šī sprieduma 69. punkta,
Avebe
tikai izdarīja vienkāršu un neskaidru zemsvītras atsauci uz šo iespējamo paziņojumu; to nevar uzskatīt par tiešu lūgumu,
kā tas tiek saprasts iepriekš minētajā judikatūrā.

Avebe
nepamatoti apgalvoja, ka tā nav izteikusi tiešu lūgumu administratīvā procesa laikā, jo tā tikai Lēmumā iepazinās ar
Akzo
apgalvojumu, ar ko tika apstrīdēts
Akzo
iespējamais paziņojums ASV iestādēm.
Avebe
nenoliedz, ka jau no paziņojuma par iebildumiem bija skaidrs, ka Komisija grasās uzskatīt
Akzo
un
Avebe
par solidāri atbildīgām par pārkāpumu visā tā pastāvēšanas laikā.
Avebe
jau tad bija jāzina, ka tai pašai atbildē uz paziņojumu par iebildumiem ir jāpievieno visi attiecīgie pierādījumi, lai pierādītu,
ka tā nezināja par aizliegto vienošanos pirms 1993. gada augusta. Tāpat ir redzams no korespondences, kas bija notikusi starp
tās juriskonsultiem un ASV Tieslietu ministriju, ko Pirmās instances tiesai iesniedza
Avebe
, ka tās juriskonsulti administratīvā procesa laikā ar Komisiju apzinājās, ka
Akzo
varētu apgalvot, ka
Avebe
bija informēta par aizliegto vienošanos visā tās pastāvēšanas laikā. Turklāt, kā jau ir noteikts šī sprieduma 56. punktā,
Komisija nepamatojās uz
Akzo
apgalvojumu, bet tikai atsaucās uz to sava Lēmuma daļā, kurā bija apkopoti lietas dalībnieku argumenti.
Ņemot vērā iepriekš minēto, šī pamata otrā daļa, kas attiecas uz
Akzo
iespējamo paziņojumu ASV iestādēm, arī ir jānoraida.
Tādējādi pamats, ar kuru tiek apgalvots par tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, ir jānoraida.
D –
Par EKL 81. panta 1. punkta un Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta pārkāpšanu
1.
Ievads

Avebe
norāda, ka Komisija ir pieļāvusi juridisku kļūdu, jo pārkāpumu, kas izdarīts pirms 1993. gada 15. augusta, piedēvējusi
Glucona
, nevis
Akzo
. Pat ja tomēr pārkāpumu par šo laika posmu varētu piedēvēt
Glucona
, pašai
Glucona
nevarot likt atbildēt par tās rīcību, kas ir pretrunā ar konkurences noteikumiem.
2.
2. Par argumentu, ka Komisija nedrīkstēja “Glucona” piedēvēt pirms 1993. gada 15. augusta izdarīto pārkāpumu
a)     Ievada piezīmes
Ir jāpārbauda, vai pārkāpumu laika posmā līdz 1993. gada 15. augustam ir izdarījusi nevis
Glucona
, kas ir mātes sabiedrību
Akzo
un
Avebe
izveidots kopuzņēmums, bet vienīgi
Akzo
, kā to apgalvo
Avebe
.

Avebe
neapstrīd, ka
Glucona
esot bijis uzņēmums Kopienas konkurences tiesību izpratnē, kaut arī tā īpašā komercdarbības veida dēļ neesot bijusi juridiska
persona. Proti, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru uzņēmuma jēdziens saistībā ar konkurences tiesībām aptverot ikvienu vienību,
kas īsteno saimniecisku darbību, neatkarīgi no tās komercdarbības veida un finansēšanas veida (Tiesas 1991. gada 23. aprīļa
spriedums lietā C‑41/90
Höfner
un
Elser
,
Recueil
, I‑1979. lpp., 21. punkts, un Pirmās instances tiesas 2000. gada 30. marta spriedums lietā T‑513/93
Consiglio Nazionale degli Spedizionieri Doganali
/Komisija,
Recueil
, II‑1807. lpp., 36. punkts).
Savukārt
Avebe
uzskata, ka, ņemot vērā īpašos šīs lietas apstākļus, pārkāpumu laika posmā līdz 1993. gada 15. augustam tomēr esot izdarījusi
Akzo
, nevis
Glucona
. Šai ziņā
Avebe
, no vienas puses, balstās uz uzņēmuma līguma noteikumiem, kas 1972. gadā tika noslēgts starp
Akzo
un
Avebe
par
Glucona
nodibināšanu (turpmāk tekstā – “1972. gada uzņēmuma līgums”), un, no otras puses, uz dažādiem faktiskiem apstākļiem, kas
attiecas uz tās attiecībām ar
Akzo
un
Glucona
.
b)     Par 1972. gada uzņēmuma līgumu
Lietas dalībnieku argumenti

Avebe
vispirms norāda uz to, ka tās kompetencē, pamatojoties uz jau 1966. gadā ar sabiedrību
Noury & van der Lande
noslēgto korporatīvo vienošanos par dažādu produktu, tostarp arī nātrija glukonāta, ražošanu un pārdošanu, esot bijusi šī
produkta ražošana, turpretim otrā sabiedrība esot pārņēmusi produkta pārdošanu savā ziņā un tādējādi esot atbildīga par tirgū
īstenotajām darbībām.

Avebe
uzsver, ka pēc tam, kad
Akzo
esot pārņēmusi
Noury & van der Lande
, lomu sadalījums būtībā esot palicis iepriekšējais līdz brīdim, kad 1993. gada 15. augustā
Avebe
esot pārņēmusi
Glucona
operatīvo vadību. Saskaņā ar 1972. gada uzņēmuma līguma attiecīgajiem noteikumiem tā esot bijusi atbildīga par ražošanu,
bet
Akzo
kompetencē savukārt esot bijusi nātrija glukonāta pārdošana.
Pirmkārt, kā apgalvo
Avebe
, saskaņā ar 1972. gada uzņēmuma līgumu
Glucona
vadīja divi direktori – vienu bija deleģējusi
Akzo
, bet otru –
Avebe
, kuri atbildēja par jautājumiem, kas konkrēti skāra to attiecīgos dalībniekus, uzturot ar šiem dalībniekiem individuālus
kontaktus un ļoti maz vai vispār nerisinot jautājumus, kas ietilpa otra direktora kompetencē. Turklāt saskaņā ar 1972. gada
uzņēmuma līgumu
Akzo
esot uzticēta nātrija glukonāta pārdošana, nosakot un īstenojot
Glucona
tirdzniecības politiku, tādējādi tā pati neesot izšķiroši iespaidojusi
Glucona
tirgū īstenotās darbības. Tieši otrādi, tā kā
Glucona
pašai neesot bijusi sava pārdošanas sistēma,
Akzo
īstenotās ar pārdošanu saistītās darbības
Glucona
interesēs esot bijušas
Akzo
pārdošanas sistēmas daļa.
Otrkārt,
Avebe
piebilst, ka apstāklis, ka
Akzo
saskaņā ar 1972. gada uzņēmuma līgumu esot saņēmusi atlīdzību par nātrija glukonāta pārdošanu, liecinot par to, ka
Akzo
šo produktu esot pārdevusi bez jebkādas
Glucona
līdzdalības.
Treškārt,
Avebe
uzskata, ka pretēji Komisijas viedoklim
Akzo
, pamatojoties uz 1972. gada uzņēmuma līgumu, nevarot uzskatīt tikai par tādu pārstāvi, kurš vienīgi rīkojies
Glucona
uzdevumā. 1972. gada uzņēmuma līgumā esot paredzēts, ka sabiedrības uzdevumus dalībnieku starpā varot sadalīt, kas konkrētajā
gadījumā arī esot noticis.
Akzo
esot pārņēmusi nātrija glukonāta realizācijas un pārdošanas darbības (
Glucona
vārdā un uz tās riska, bet attiecībā uz pārējo – neatkarīgi un savā vārdā), un šīs darbības veidoja daļu no
Akzo
organizācijas.

Avebe
arī turpmāk apgalvo, ka tas, ka
Akzo
esot īstenojusi pārdošanu
Glucona
vārdā un uz tās riska, obligāti nenozīmējot, ka
Glucona
esot uzskatāma par uzņēmumu, kas būtu izdarījis pārkāpumu saskaņā ar EKL 81. pantu. Lai konstatētu, kurš konkrētajā lietā
ir pārkāpis EKL 81. pantu, nebūtu jāpārbauda, kā vārdā un uz kā riska esot īstenotas darbības, bet gan galvenokārt, kurš faktiski
esot īstenojis darbības, kas attiecas uz pārkāpumu.
Komisijas uzskats tādējādi paredz, ka tie pilnvarotāji, kas darbojas vairākos uzņēmumos un pilnvaro attiecīgo pārstāvi, kas
pārkāpj EK līguma 81. panta 1. punktu, ir atbildīgi par pārkāpumu, ko šis pārstāvis izdara, veicot savu darbību. Saskaņā ar
Avebe
viedokli tam būtu jāpiekrīt tikai tad, ja pilnvarotājs būtu pārstāvjus pilnvarojis izdarīt pārkāpumus vai ja viņš būtu zinājis
par sava pārstāvja rīcību un nebūtu devis viņam norādījumus pārtraukt pārkāpumu. Tomēr, ja pārstāvis pārkāpumu esot izdarījis,
savam pilnvarotājam to nezinot, pilnvarotāju nevarot apsūdzēt pārkāpuma izdarīšanā.
Avebe
arī piebilst, ka Komisija tomēr neesot pierādījusi, ka
Glucona
esot pilnvarojusi
Akzo
noslēgt aizliegtu vienošanos vai pat esot zinājusi par
Akzo
dalību aizliegtas vienošanās noslēgšanā. Arī tas, ka viens no
Glucona
direktoriem, kuru pilnvarojusi
Akzo
, esot bijis informēts par pārkāpumu, neesot pietiekami, lai piedēvētu pārkāpumu
Glucona
, tā kā attiecīgais direktors esot rīkojies kā
Akzo
darbinieks, kura kompetencē esot bijusi
Glucona
produktu pārdošana.

Avebe
piebilst, ka tā gan nevarot vispārīgi apgalvot, ka pilnvarotāju nevar saukt pie atbildības par tāda pārstāvja rīcību, kurš
turklāt ir arī šī pilnvarotāja direktors vai pilda citu vadošu amatu tā struktūrā. Šajā lietā tomēr esot pietiekams pamats
nošķirt pārstāvja uzdevumus no direktora uzdevumiem pilnvarotāja struktūrā. Pirmkārt,
Akzo
neesot iecelta par pārstāvi, lai izvairītos no atbildības par EKL 81. panta pārkāpumiem, bet gan tādēļ, ka tās rīcībā jau
esot bijusi nātrija glukonāta realizācijas struktūra, kā tas izrietot no 1972. gada uzņēmuma līguma. Otrkārt, konkrētajā gadījumā
pārstāvis
Akzo
esot liels uzņēmums, kura darbinieks uz nepilnu slodzi pilda
Glucona
direktora amatu, tomēr cita starpā arī pilda pienākumus pats sava uzņēmuma struktūras ietvaros.
Komisija prasa noraidīt
Avebe
argumentus.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Pirmkārt, saskaņā ar 1972. gada uzņēmuma līguma 1. pantu
Avebe
un
Akzo
nodibināja kopīgu uzņēmumu
Glucona
, lai “kopīgi ražotu un tirgotu” noteiktus produktus, tostarp arī nātrija glukonātu.
Otrkārt, saskaņā ar 1972. gada uzņēmuma līguma 5. panta 1. punktu “sabiedrības [
Glucona
] dalībnieki tikai kopīgi bija pilnvaroti rīkoties sabiedrības interesēs un parakstīt dokumentus sabiedrības vārdā, uzņemties
saistības sabiedrības vārdā pret trešām personām un nodrošināt trešo personu saistības pret sabiedrību, kā arī saņemt vai
tērēt sabiedrībai pienākošos līdzekļus”. Saskaņā ar līguma 5. panta 2. punktu abiem sabiedrības dalībniekiem
Akzo
un
Avebe
jāieceļ divas pilnvarotās personas, kas “kopīgi īstenos 1. punktā noteiktās pilnvaras attiecīgo sabiedrības dalībnieku interesēs,
tādējādi neierobežojot attiecīgā sabiedrības dalībnieka tiesības īstenot šis pilnvaras pašam”. Pilnvarotajām personām bija
“regulāri jāuztur savstarpēji kontakti un gan savā starpā, gan ar [
Glucona
] direktoriem jāapspriež visi jautājumi, kas attiecas uz sabiedrību”. Saskaņā ar 1972. gada uzņēmuma līguma 5. panta 3. punktu
uzņēmuma pastāvīgā pārvaldība bija jāveic diviem direktoriem, kurus attiecīgi bija iecēlušas
Akzo
un
Avebe
. Šiem direktoriem būtiska darba laika daļa bija jāvelta
Glucona
lietu risināšanai. Viņiem bija “cieši jāsadarbojas un viņu kopējā kompetencē [bija] uzņēmuma politika”; turklāt viņiem bija
“regulāri jāsniedz ziņojumi pilnvarotajiem par politiku un jāiesniedz visa attiecīgā informācija šajā sakarā”.
Visbeidzot, līguma 13. panta 2. punktā bija noteikts, ka, “ja abi sabiedrības dalībnieki nedod priekšroku citam regulējumam,
[
Glucona
] savu produktu pārdošanu [uzdod
Akzo
]” un tai bija jāatlīdzina
Akzo
pārdošanas struktūrai radušās izmaksas, kas tika aprēķinātas atbilstoši
Glucona
produktu pārdošanai patērētajam laikam.
Kaut gan no šiem 1972. gada uzņēmuma līguma noteikumiem izriet, ka
Akzo
bija “uzticēti” operatīvie jautājumi saistībā ar nātrija glukonāta pārdošanu
Glucona
vārdā,
Avebe
tomēr, balstoties tikai uz šā līguma noteikumiem, nevar pamatoti apgalvot, ka pārkāpumu var attiecināt vienīgi uz
Akzo,
jo tā vienīgā ir bijusi atbildīga par
Glucona
īstenoto pārdošanas politiku.
Pamatojoties uz
Glucona
juridisko struktūru,
Akzo
un
Avebe
kopīgi noteica
Glucona
uzņēmuma politiku. Tādējādi ar
Glucona
pilnvaroto un direktoru starpniecību tiem bija regulāri savā starpā jāsadarbojas. Attiecīgi tiesa uzskata, ka atbilstoši
1972. gada uzņēmuma līgumam
Avebe
bija iesaistīta gan nātrija glukonāta pārdošanas politikas noteikšanā, gan tās īstenošanā.

Avebe
arguments, ka abi direktori pārsvarā vai pat vienīgi esot risinājuši tos jautājumus, kas galvenokārt attiekušies uz tā attiecīgā
sabiedrības dalībnieka uzdevumu loku, kas viņu bija iecēlis, un ka tie esot uzturējuši ar šiem dalībniekiem individuālus kontaktus,
ļoti maz vai vispār nerisinot jautājumus, kas ietilpa otra direktora kompetencē, uzņēmuma līguma noteikumos nav atspoguļots
un daļēji ir pat pretrunā ar tiem. Kā nupat tika uzsvērts, saskaņā ar 1972. gada uzņēmuma līgumu
Akzo
un
Avebe
kompetencē bija
Glucona
politikas noteikšana, attiecībā uz kuru tiem ar
Glucona
pilnvaroto un direktoru starpniecību bija regulāri jāsadarbojas savā starpā.
Atbilstoši
Avebe
uzskatiem, pat ja 1972. gada uzņēmuma līguma noteikumi, it īpaši tā 13. panta 2. punkts un 14. panta 1. punkts, būtu interpretējami
tā, ka
Akzo
ieceltais direktors esot rūpējies par nātrija glukonāta tirdzniecību kā
Akzo
darbinieks, kura kompetencē esot bijusi
Glucona
produktu pārdošana, tomēr, pamatojoties uz 1972. gada uzņēmuma līguma rezultātā izveidojušos tiesisko situāciju, šī direktora
darbības varētu attiecināt uz
Glucona
.
Tātad Komisija, pamatojoties tikai uz 1972. gada uzņēmuma līguma noteikumiem saistībā ar EKL 81. panta piemērošanu, varēja,
nepieļaujot acīmredzamu kļūdu, uzskatīt, ka visiem
Glucona
valdes locekļiem esot bijusi zināma tās konkurences tiesību aktus pārkāpjošas uzņēmējdarbības metodes.
Šādā situācijā administratīvās lietas izskatīšanas gaitā, pamatojoties uz virkni apstākļu, kas veidoja saskaņotu un pārliecinošu
netiešu pierādījumu kopumu,
Avebe
pienācās pierādīt, ka, neraugoties uz šo tiesisko situāciju, tikai
Akzo
zināja un noteica
Glucona
konkurences tiesību aktus pārkāpjošo darbību.
c)     Par dažādajiem faktiskajiem apstākļiem

Avebe
norāda uz sešiem faktiskiem apstākļiem, lai pierādītu, ka tā neesot bijusi informēta par aizliegtās vienošanās pastāvēšanu.
Pirmkārt, tās pārstāvji līdz 1993. gada oktobrim neesot piedalījušies nevienā aizliegtās vienošanās dalībnieku sanāksmē.
Tieši attiecībā uz šo jautājumu Komisija nav izteikusies.
Pirmās instances tiesa šai ziņā konstatē, ka Komisija minēto apstākli neapstrīd un ir arī atzinusi to Lēmuma 306. punktā.
Ņemot vērā 1972. gada uzņēmuma līgumā paredzēto uzdevumu sadalījumu un minētā līguma noteikumus, kas paredzēja kopīgu sabiedrības
Glucona
dalībnieku kompetenci un garantēja katram sabiedrības dalībniekam līdzdalību un tiesības būt informētam attiecībā uz otras
puses darbībām (skat. šī sprieduma 90. punktu), šis apstāklis nevar būt pamats, lai izdarītu secinājumu, ka
Avebe
pārstāvis sabiedrībā
Glucona
un tādējādi arī pati
Avebe
nevarēja zināt par konkurences tiesību aktus pārkāpjošo rīcību.
Otrkārt,
Avebe
norāda, ka Komisija Lēmuma 307. punktā nevarēja pamatoti balstīties uz 1990. gada 1. maija dienesta vēstuli. Proti, tā esot
jau atbildē uz paziņojumu par iebildumiem izklāstījusi, ka sanāksmei, uz kuru esot bijusi atsauce dienesta vēstulē, neesot
bijis nekā kopēja ar daudzpusējām aizliegtās vienošanās dalībnieku sanāksmēm, bet tā esot notikusi attiecībā uz jautājumiem
par paredzēto strukturālo sadarbību ar
ADM
. Šīs pārrunas neesot notikušas saistībā ar
Glucona
regulārajām pārdošanas darbībām, bet gan esot attiekušās uz strukturālām pārmaiņām
Glucona
ražošanas procesā Amerikas Savienotajās Valstīs. Šis apstāklis izskaidrojot, kāpēc
Glucona
direktors kā
Avebe
ieceltais vadītājs esot piedalījies sanāksmē un kā sabiedrības
Glucona
dalībnieks bijis informēts par situāciju jautājuma apspriešanā ar
ADM
.
Komisija apgalvo, ka no 1990. gada 1. maija dienesta vēstules izrietot, ka
Glucona
– un nevis vienīgi
Akzo
– esot pārdevusi nātrija glukonātu, noteikusi rīcību šajā tirgū, piedalījusies sarunās un pārējie aizliegtās vienošanās dalībnieki
esot uzskatījuši to par tirgus dalībnieci.
Turklāt ir jākonstatē, ka 1990. gada 1. maija dienesta vēstuli bija sagatavojis
Avebe
vadības loceklis saistībā ar sanāksmi, kura bija notikusi 1990. gada 30. aprīlī kopā ar pārstāvjiem no
ANC
un
ADM
. Saskaņā ar šo dienesta vēstuli sanāksmes dalībnieki apsprieda dažu
ADM
noslēgto līgumu par nātrija glukonāta piegādi pagarināšanu.
Pat pieļaujot, ka sanāksmei neesot bijis nekāda sakara ar daudzpusējām aizliegtās vienošanās dalībnieku sanāksmēm, bet tā
atbilstoši
Avebe
argumentam esot notikusi saistībā ar paredzēto strukturālo sadarbību ar
ADM
, kā to pamatoti uzsver Komisija, šī dienesta vēstule tomēr pierāda, ka
Avebe
bija informēta par jautājumiem, kas saistīti ar
Glucona
īstenoto nātrija glukonāta tirdzniecību. Šis secinājums balstīts arī uz vienošanās projektu starp
Akzo
,
Avebe
un
ADM
, kuru
Avebe
pati ir iesniegusi Pirmās instances tiesai un saskaņā ar kuru
Avebe
un
Akzo
kopīgi bija jānodrošina nātrija glukonāta tirdzniecība Amerikas Savienotajās Valstīs. Šajā dokumentā nav norādījumu par to,
ka
Avebe
darbība attiecās tikai uz nātrija glukonāta ražošanu un ka vienīgi
Akzo
bija atbildīga par ražojuma tirdzniecību.

Avebe
tādējādi nepamatoti iebilst pret to, ka Komisija šo dienesta vēstuli minējusi kā faktisko apstākli, kas norāda, ka
Avebe
nevarēja nezināt par to, ka
Glucona
ir iesaistīta darbībās, kas pārkāpj konkurenci regulējošus tiesību aktus.
Treškārt,
Avebe
uzskata, ka Komisija Lēmuma 308. apsvērumā esot nepamatoti norādījusi uz prettiesisko
Avebe
rīcību 1993. gada 15. augustā, pilnībā pārņemot uzņēmuma
Glucona
vadību, un no tā secinājusi, ka tā esot atbildīga par pārkāpumiem, kas izdarīti līdz šim datumam. Šāda veida argumentācija
esot noraidīta Pirmās instances tiesas 1998. gada 14. maija spriedumā lietā T‑347/94
Mayr-Melnhof
/Komisija (
Recueil
, II‑1751. lpp., 400. un turpmākie punkti).
Komisija uzskata, ka
Avebe
nepamatoti atsaucas uz spriedumu lietā
Mayr-Melnhof
/Komisija (skat. šī sprieduma 107. punktu), jo spriedums attiecas uz citu situāciju, nevis tādu, kāda ir šajā lietā. Šajā
lietā tā apspriežamo apstākli ir minējusi papildus citiem, lai parādītu, ka
Avebe
jau kopš 1993. gada 15. augusta būtu bijis jāzina par
Glucona
piedalīšanos aizliegtās vienošanās noslēgšanā.
Kā Pirmās instances tiesa norāda, kā arī Komisija pamatoti uzsver, spriedumā
Mayr-Melnhof
/Komisija (skat. šī sprieduma 107. punktu) ir nolemts, ka sabiedrību
Mayr-Melnhof
varēja atzīt par atbildīgu attiecībā uz meitas sabiedrības rīcību, tikai sākot ar datumu, kad tā pārņēma kontroli pār attiecīgo
meitas sabiedrību. Šajā lietā, ņemot vērā juridiskās īpašuma un kontroles attiecības, kādas pastāvēja jau
Glucona
dibināšanas brīdī, runa nebija par to, vai
Avebe
varēja likt atbildēt par darbībām, ko sabiedrība veica brīdī, kad
Avebe
neīstenoja kontroli pār šo uzņēmumu. Tādēļ
Avebe
ar attiecīgo spriedumu savu viedokli pamatot nevar.
Turklāt, ja arī
Avebe
rīcība pati par sevi nav pietiekama, lai pierādītu, ka tā jau pirms pilnīgas
Glucona
uzņēmuma vadības pārņemšanas 1993. gada 15. augustā zināja par
Glucona
līdzdalību aizliegtās vienošanās noslēgšanā, Komisijai nevar pārmest, ka tā ir atsaukusies arī uz šo apstākli, apsverot citus,
īpaši ticamus apstākļus, tostarp
Glucona
abu līdzdirektoru kopīgo atbildību (skat. Lēmuma 307. apsvērumu un šī sprieduma 90.–96. punktu), lai pamatotu savu viedokli.
Ceturtkārt,
Avebe
norāda, ka
Glucona
iekšējo sanāksmju protokolos nav norāžu par aizliegtās vienošanās esamību.
Glucona
struktūrvienības tādējādi neesot piekritušas
Akzo
rīcībai, ne paužot to nepārprotami, ne arī klusējot.
Saskaņā ar Komisijas uzskatu no protokoliem izriet, ka sanāksmēs apspriestie jautājumi attiecās uz visa veida
Glucona
darbību.
Saskaņā ar Pirmās instances tiesas uzskatu apstāklis, ka
Glucona
iekšējo sapulču protokolos rakstiski nav minēta aizliegtās vienošanās esamība, ņemot vērā aizliegtās vienošanās slepeno raksturu,
nav ticams arguments, kas liecinātu, ka
Avebe
nav bijusi vai nav varējusi būt informēta par aizliegto vienošanos vai vēl vairāk – ka
Glucona
struktūrvienības būtu nepārprotami paudušas savu piekrišanu vai klusējot piekritušas konkurences tiesību aktus pārkāpjošām
darbībām.
Turklāt, kā to pamatoti norāda Komisija, no vairākiem protokoliem izriet, ka
Avebe
– dažkārt ļoti precīzi – ir bijusi informēta par
Glucona
darbībām, kas attiecas uz tirdzniecību (sal. pārskatus par sanāksmēm, kas notikušas 1991. gada 8. oktobrī, 1992. gada 14. aprīlī
un 10. decembrī un 1993. gada 2. septembrī). Piemēram, 1992. gada 10. decembra sanāksmes protokola 8. punktā ir norādīts:
“Jautājums par budžeta apjomu attiecībā uz nātrija glukonātu 1993. gadam, ņemot vērā tirgus konjunktūru (
ADM
), ir kļuvis ievērojami mazsvarīgāks. Neraugoties uz to, ir paredzamas izdevīgākas cenas. Turklāt jāpieprasa lielākas eksporta
kompensācijas. Tas ir saistīts ar apstākli, ka mūsu izejvielas ir atšķaidītas. Galvenā uzmanība tiks pievērsta eksportam uz
trešām valstīm ārpus Eiropas Kopienas. Pirmo reizi kopš daudziem gadiem nātrija glukonāta bruto peļņa varētu sasniegt rentabilitātes
robežvērtību. Daļēji tas ir saistīts ar pastāvīgo izmaksu pārstrukturēšanu [..].”
Tas skaidri parāda, ka šajās sanāksmēs apspriestie jautājumi attiecas uz visa veida
Glucona
darbību, it īpaši uz tādām jomām kā, piemēram, tirdzniecības stratēģija, tirgus attīstība, kā arī cenu politika un tirgus
daļas politika. Tā kā aizliegtās vienošanās noslēgšanai bija izšķiroša nozīme iespējamās rīcības noteikšanā nātrija glukonāta
tirgū, pilnīgi izslēgts, ka šīs tēmas varētu būt bijušas iztirzātas, neminot aizliegtās vienošanās esamību un no šīs vienošanās
izrietošos parametrus.
Tātad arī ar
Glucona
sanāksmju protokoliem
Avebe
nevar pamatot savu viedokli.
Piektkārt,
Avebe
norāda, ka
Glucona
tirdzniecības partneri un konkurenti vienmēr to esot pielīdzinājuši
Akzo
, bet nekad to nav pielīdzinājuši
Avebe
, ka
Akzo
, veicot saraksti ar klientiem, vienmēr esot izmantojusi vēstuļpapīru ar savu logo, nevis vēstuļpapīru ar
Glucona
logo un ka rēķinu izrakstīšana un inkaso darbības vienmēr esot notikušas ar
Akzo
starpniecību.
Komisija noraida šo argumentu.
Pirmās instances tiesa konstatē, ka
Avebe
arguments ir pretrunā ar iepriekš 105. punktā minētās vienošanās projektu, kurā kā iespējamais
ADM
tirdzniecības partneris nātrija glukonāta tirdzniecībā Amerikas Savienotajās Valstīs ir minēta ne tikai
Akzo
, bet arī
Avebe
. Pat ja izrādītos, ka
Glucona
partneri un konkurenti vienmēr ir pielīdzinājuši to
Akzo
, šis apstāklis attiektos tikai uz
Glucona
ārējām attiecībām un to, kā
Glucona
uztvēra trešās personas. Tas nekādā gadījumā neattiektos uz jautājumu, vai
Avebe
, ņemot vērā
Glucona
organizatorisko struktūru, zināja vai tai bija jāzina par tās konkurences tiesību aktus pārkāpjošām darbībām nātrija glukonāta
tirgū.
Tādēļ
Avebe
nevar atsaukties uz šiem apstākļiem, lai pamatotu savu viedokli.
Visbeidzot, sestkārt,
Avebe
norāda, ka
Akzo
ieceltā direktora birojs esot atradies
Akzo
telpās Amersfortā (Nīderlande), bet
Avebe
ieceltais direktors uz vietas esot rūpējies par
Avebe
fabriku vadību Terapelkanālā [
Ter Apelkanaal
] (Nīderlande) un ka šīs vietas viena no otras atrodas apmēram 200 km attālumā. Turklāt tā apgalvo, ka nātrija glukonāta ražošana
un pārdošana veidoja tikai nelielu daļu gan no
Avebe
, gan no
Akzo
īstenotās darbības.
Tieši attiecībā uz šo jautājumu Komisija nav izteikusies.
Šajā sakarā Pirmās instances tiesa atgādina par to, ka 1972. gada uzņēmuma līgums tieši paredzēja, ka abi direktori savstarpēji
vienojas par visiem jautājumiem, kas ir saistīti ar kopīgo uzņēmumu. Kā iepriekš ir konstatēts 115. punktā, no
Glucona
sanāksmju protokoliem turklāt izriet, ka šajās sanāksmēs apspriestie jautājumi attiecas uz visa veida
Glucona
darbību, it īpaši uz tādām jomām kā, piemēram, tirdzniecības stratēģija, tirgus attīstība, kā arī cenu politika un tirgus
daļas politika. Apstāklis attiecībā uz ģeogrāfisko attālumu starp
Akzo
un
Avebe
tādēļ neveido pārliecinošu argumentu par to, ka
Avebe
ieceltais direktors neko nezināja par konkurences tiesību aktus pārkāpjošajām darbībām.
Mazsvarīgs ir arī
Avebe
minētais apstāklis, ka nātrija glukonāta ražošana un pārdošana veidoja tikai nelielu daļu gan no tās īstenotās darbības,
gan no
Akzo
darbības.
Glucona
dibināšanas mērķis bija konkrētu produktu, tostarp nātrija glukonāta, kopīga ražošana un kopīga tirdzniecība, kas saskaņā
ar 1972. gada uzņēmuma līgumu bija darbības, kurām
Glucona
direktoriem bija jāvelta ievērojama darba laika daļa.
Tādēļ
Avebe
, argumentējot savu viedokli, izvirza šos apstākļus nepamatoti.
Saskaņā ar visu iepriekš minēto Komisija pamatoti ir uzskatījusi, ka no dažādajiem
Avebe
minētajiem faktiskajiem apstākļiem nevar secināt, ka
Avebe
, neraugoties uz skaidrību attiecībā uz kopīgā uzņēmuma struktūras tiesisko regulējumu un tā sabiedrības dalībnieku kompetenču
sadalījumu, neesot zinājusi par nātrija glukonāta tirdzniecības politikas noteikšanu un īstenošanu un tādēļ neesot bijusi
vai neesot varējusi būt informēta par
Glucona
konkurences tiesību aktus pārkāpjošām darbībām.
Tādēļ Komisija varēja nekļūdīgi konstatēt, ka pārkāpumu ir izdarījusi
Glucona
.
3.
Par argumentu, ka Komisija “Glucona” izdarīto pārkāpumu nevarēja piedēvēt “Avebe”
a)     Lietas dalībnieku argumenti

Avebe
galvenokārt norāda, ka Komisija, pat ja būtu konstatējama
Glucona
un nevis
Akzo
veikta konkurences tiesību aktus pārkāpjoša rīcība, nekādā gadījumā šo rīcību nevarēja attiecināt uz
Avebe
.
Šajā kontekstā
Avebe
norāda, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru apstāklis, ka meitas sabiedrībai ir juridiskas personas statuss, nav pietiekošs,
lai izslēgtu, ka tās rīcību varētu attiecināt uz mātes sabiedrību; tas ir spēkā it īpaši tad, ja meitas sabiedrība savu rīcību
tirgū būtiskākajos jautājumos nenosaka autonomi, bet gan izpilda mātes sabiedrības norādījumus (skat. Tiesas 2000. gada 16. novembra
spriedumu lietā C‑286/98 P
Stora
Kopparbergs Bergslags
/Komisija,
Recueil
, I‑9925. lpp., 26. punkts un tajā minētā judikatūra). No tās izrietot, ka jāņem vērā nevis kāda uzņēmumu formālā juridiskā
struktūra, bet gan faktiskā lēmumu pieņemšanas struktūra. Galvenokārt norādot uz argumentiem, ko
Avebe
jau ir izvirzījusi prasījuma pamatojuma pirmajā daļā, nevis
Glucona
ir pildījusi tās dotos norādījumus, bet tieši pretēji –
Akzo
ir rūpējusies par nātrija glukonāta tirdzniecību.
Turklāt gadījumā, kad pārkāpumu esot izdarījusi apvienība, kurai nav juridiskas personas statusa, formālais kritērijs par
juridisko saikni starp apvienību un tās mātes sabiedrību neesot svarīgs. Šādā situācijā izšķiroši esot, vai
Glucona
kopā ar
Avebe
esot veidojusi ekonomisku vienību, kas šajā gadījumā neatbilstot patiesībai, jo
Glucona
nebija pārdošanas organizatoriskās struktūras un drīzāk lielākā daļa tās darbinieku esot pildījuši savu darbu cita darba
devēja uzdevumā. Tikai tādā gadījumā, ja mātes sabiedrībai pieder 100 % meitas sabiedrības akciju, Komisija varot balstīties
uz pieņēmumu, ka meitas sabiedrība pēc būtības īsteno tās mātes sabiedrības norādījumus. Tikai šādā sakarā Komisijai neesot
jāpierāda, vai mātes sabiedrība tiešām ir izmantojusi savas tiesības dot norādījumus. Šajā gadījumā
Avebe
piederot tikai 50 %
Glucona
akciju, bet atlikušie 50 % esot piederējuši
Akzo
.
Turklāt
Avebe
atsaucas uz Pirmās instances tiesas 1998. gada 14. maija spriedumu apvienotajās lietās no T‑339/94 līdz T‑342/94
Metsä‑Serla
u.c./Komisija (
Recueil
, II‑1727. lpp., 51.–58. punkts). Šajā lietā Pirmās instances tiesa esot ņēmusi vērā apstākli, ka uzņēmumu vienu apvienību
tās locekļi esot pilnvarojuši īstenot visas ar kartona pārdošanu saistītās darbības un ka tā esot noteikusi vienotas cenas
un turklāt esot rīkojusies ikviena tā dalībnieka vārdā un interesēs. Tādējādi Pirmās instances tiesa šajā lietā esot atsaukusies
uz rīcību, kuras pamatā bijis pārkāpums, un tiešo saikni starp šo rīcību un uzņēmumu, kurš būtu jāsauc pie atbildības par
šo pārkāpumu.
Turklāt
Avebe
norāda, ka esot neiespējami, ka tā 1993. gada 15. augustā, kad
Akzo
ieceltais direktors esot informējis
Avebe
iecelto direktoru par aizliegtās vienošanās esamību, tā jau esot zinājusi par aizliegto vienošanos. Ar 1999. gada 23. aprīļa
vēstuli Komisijas uzmanība vērsta uz šo faktu, taču tā šo informāciju esot nepareizi interpretējusi, jo Lēmumā tā esot pasludinājusi,
ka
Avebe
esot lūgusi to sīki informēt par situāciju attiecībā uz aizliegto vienošanos. Komisija neesot arī ņēmusi vērā, kā tas minēts
atbildes uz paziņojumu par iebildumiem 26. punktā, ka
Avebe
pārstāvis sabiedrībā
Glucona
esot vēlāk informējis
Avebe
priekšsēdētāju, kas atspēkojot apgalvojumu, ka
Avebe
jau esot zinājusi par aizliegto vienošanos.
Savā replikā
Avebe
turklāt norāda, ka tās viedokli apstiprinot 1950. gada 4. novembra Romā parakstītās Eiropas Konvencijas par cilvēktiesību
un pamatbrīvību aizsardzību 6. panta 2. punkts, kā to esot interpretējusi Eiropas Cilvēktiesību tiesa.
Komisija atzīst, ka tās minētā judikatūra neattiecoties uz tādu gadījumu kā šis, kurā pārkāpumu esot izdarījusi divu patstāvīgu
uzņēmumu apvienība, kas izveidota kopdarbības īstenošanai. Ņemot vērā argumentus, kurus tā jau ir izvirzījusi pirmā prasījuma
pamatojuma pirmajā daļā, Komisija tomēr uzskata, ka šajā gadījumā
Avebe
esot varējusi izšķiroši ietekmēt
Glucona
rīcību tirgū un it īpaši tā esot varējusi jebkurā laikā izbeigt
Glucona
līdzdalību aizliegtās vienošanās īstenošanā. Saskaņā ar judikatūru tas esot pietiekami (Pirmās instances tiesas 1998. gada
14. maija spriedums lietā T‑354/94
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija,
Recueil
, II‑2111. lpp., 80. punkts), lai secinātu, ka
Avebe
esot bijusi līdzatbildīga par pārkāpumu. Tas, ka tā patiešām esot tādējādi ietekmējusi
Glucona
, neesot jāpierāda.
b)     Pirmās instances tiesas vērtējums
Vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru uzņēmuma konkurences tiesību aktus pārkāpjošas darbības var attiecināt
uz otru uzņēmumu tad, ja pirmais uzņēmums patstāvīgi nenosaka savu rīcību tirgū, bet pēc būtības izpilda otrā uzņēmuma norādījumus,
it īpaši, ievērojot to vienojošās ekonomiskās un juridiskās saiknes (Tiesas 2005. gada 28. jūnija spriedums apvienotajās lietās
C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P, C‑208/02 P un C‑213/02 P
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, Krājums, I‑5425. lpp., 117. punkts, un 2000. gada 16. novembra spriedums lietā C‑294/98 P
Metsä‑Serla Oyj
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑10065. lpp., 27. punkts).
Turklāt ir skaidri jānorāda, ka saskaņā ar šo judikatūru Komisija nevar pamatoties tikai uz konstatējumu, ka kāds uzņēmums
“bija spējīgs” tik izšķiroši ietekmēt kādu citu uzņēmumu, kā Komisija pati uzskata 48.–52. punktā savos iebildumos pret prasību,
atbrīvojot to no pienākuma pārbaudīt, vai tāda ietekme patiešām ir bijusi. Tieši pretēji, no šīs judikatūras izriet, ka principā
Komisijas pienākums ir pierādīt šādu izšķirošu ietekmi, atsaucoties uz virkni faktisko apstākļu, pie kuriem citu starpā pieder
arī varbūtējas viena šā uzņēmuma vadības tiesības dot norādījumus citam uzņēmumam (šajā sakarā skat. iepriekš 135. punktā
minēto Tiesas spriedumu apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 118.–122. punkts, un 2003. gada 2. oktobra spriedumu lietā C‑196/99 P
Aristrain
/Komisija,
Recueil
, I‑11005. lpp., 95.–99. punkts; Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. marta spriedumu lietā T‑9/99
HFB
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑1487. lpp., 527. punkts). Komisijas minētajā lietā, kura ir pamatā šī sprieduma 129. punktā minētajam 2000. gada 16. novembra
spriedumam
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija, Tiesa tomēr ir atzinusi, ka, ja kāda mātes sabiedrība 100 % apmērā kontrolē meitas sabiedrību, kas ir izdarījusi
pārkāpumu, tiek izdarīts pieņēmums, kuru var atspēkot, ka mātes sabiedrība patiešām ir izšķiroši ietekmējusi meitas sabiedrības
rīcību. Tādējādi mātes sabiedrības pienākums ir atspēkot šo pieņēmumu ar pierādījumiem, kuri var apstiprināt meitas sabiedrības
patstāvīgumu (šajā sakarā skat. iepriekš 129. punktā minēto 2000. gada 16. novembra spriedumu lietā
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija, 28. un 29. punkts, un iepriekš 134. punktā minēto 1998. gada 14. maija spriedumu lietā
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija, 80. punkts).
Vēl jāatgādina, ka
Glucona
saskaņā ar 1972. gada uzņēmuma līgumu tika nodibināta “vennootschap onder firma” (
vof
) juridiskajā formā. Tādējādi tā atbilstoši Nīderlandes tiesību aktiem ir tikai un vienīgi līgumisks veidojums, kuram nav
juridiskas personas statusa, un tā ir nodalīta no sabiedrības dalībniekiem
Akzo
un
Avebe
, katrs no kuriem piedalījās šajā veidojumā, pārstāvot 50 %. Saskaņā ar uzņēmuma līguma 5. panta 1. punktu abi sabiedrības
dalībnieki bija pilnvaroti tikai kopīgi rīkoties
Glucona
interesēs un parakstīt dokumentus sabiedrības vārdā, uzņemties saistības sabiedrības vārdā pret trešām personām un nodrošināt
trešo personu saistības pret sabiedrību, kā arī saņemt vai tērēt sabiedrībai pienākošos līdzekļus. Saskaņā ar 5. panta 2. punktu
abiem sabiedrības dalībniekiem jāieceļ divas pilnvarotās personas, kas “kopīgi īstenos 1. punktā noteiktās pilnvaras attiecīgo
sabiedrības dalībnieku interesēs, tādējādi neierobežojot attiecīgā sabiedrības dalībnieka tiesības īstenot šis pilnvaras pašam”.
Pilnvarotājām personām bija “regulāri jāuztur savstarpēji kontakti un gan savā starpā, gan ar [
Glucona
] direktoriem jāapspriež visi jautājumi, kas attiecas uz sabiedrību”. Saskaņā ar uzņēmuma līguma 5. panta 3. punktu uzņēmuma
pastāvīgā pārvaldība bija jāveic diviem direktoriem, kurus attiecīgi bija iecēlušas
Akzo
un
Avebe
. Šiem direktoriem būtiska darba laika daļa bija jāvelta
Glucona
lietu risināšanai. Viņiem bija “cieši jāsadarbojas, un viņu kopējā kompetencē [bija] uzņēmuma politika”; turklāt viņiem bija
“regulāri jāsniedz ziņojumi pilnvarotajiem par politiku un jāiesniedz visa attiecīgā informācija šajā sakarā”. Visbeidzot,
Akzo
un
Avebe
, pamatojoties uz
Glucona
juridisko struktūru, neierobežoti un solidāri atbild par tās saistībām.
No iepriekš minētajiem apstākļiem kopumā izriet, ka 1972. gada uzņēmuma līgums attiecībā uz vadību komerciālajos jautājumos
paredzēja kopīgas
Akzo
un
Avebe
vadības pilnvaras, kuras attiecībā uz visiem ar
Glucona
saistītajiem jautājumiem, kopīgi un regulāri vienojoties, bija jāizlemj diviem direktoriem, ko bija iecēlušas
Akzo
un
Avebe
, un kuras it īpaši kontrolēja šo abu sabiedrības dalībnieku divas pilnvarotās personas. Ņemot vērā šīs kopīgās vadības pilnvaras
un faktu, ka
Akzo
un
Avebe
katrai piederēja 50 %
Glucona
akciju un tādēļ tās kopīgi kontrolēja visu sabiedrības akciju paketi, Pirmās instances tiesa uzskata, ka šis ir analogs gadījums
tam, kāds bija pamatā 1998. gada 14. maija spriedumam
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija, kad viena mātes sabiedrība 100 % apmērā kontrolēja savu meitas sabiedrību, tā ka tika izvirzīts pieņēmums, ka šī
mātes sabiedrība patiešām izšķiroši ietekmēja meitas sabiedrības rīcību.
Pirmās instances tiesa uzskata, ka iepriekš 137. punktā minētie faktiskie apstākļi kopā veido pietiekami pārliecinošu pamatu,
lai izvirzītu pieņēmumu, ka
Akzo
un
Avebe
kopīgi tik lielā mērā noteica
Glucona
darbības tirgū, ka patiesībā
Glucona
nebija nekādas reālas patstāvības. Turklāt, kā izriet no iepriekš 92.–126. punktā konstatētā attiecībā uz prasītājas informētību
par
Glucona
rīcību, prasītāja nav iesniegusi pierādījumus, kas būtu pietiekami, lai atspēkotu šo pieņēmumu.
Visbeidzot, ir jākonstatē, ka abu sabiedrības dalībnieku
Akzo
un
Avebe
kopīgā atbildība par
Glucona
rīcību neatkarīgi no Nīderlandes tiesību aktu precīzas piemērojamības pastiprina pieņēmumu, ka
Glucona
tirdzniecības politiku patiešām kopīgi noteica tās dalībnieki. Šādos apstākļos, ņemot vērā, ka dalībniekiem meitas sabiedrības
prettiesisku darbību gadījumā draud pret tiem vērsta izmeklēšana vai trešo personu celtas prasības par kaitējuma atlīdzību,
sabiedrības dalībnieki ir noteikti ieinteresēti izvairīties no tā, ka meitas sabiedrība rīkojas neatkarīgi no to norādījumiem.
No tā izriet, ka, ņemot vērā ciešās ekonomiskās un juridiskās saiknes starp
Glucona
, no vienas puses, un
Akzo
un
Avebe
, no otras puses, kas kopīgi īstenoja faktisko kontroli pār
Glucona
, Komisija nav kļūdījusies, konstatējot, ka
Glucona
konkurences tiesību aktus pārkāpjošo rīcību varētu piedēvēt arī
Avebe
. Turklāt no tā izriet, ka
Glucona
, no vienas puses, un
Akzo
un
Avebe
, no otras puses, pretēji
Avebe
uzskatiem veido ekonomisku vienību iepriekš šī sprieduma 78. punktā minētās judikatūras izpratnē, saistībā ar kuru meitas
sabiedrības konkurences tiesību aktus pārkāpjošo rīcību var attiecināt uz mātes sabiedrībām, kas ir atbildīgas par šo rīcību,
jo tās īsteno faktisko kontroli pār meitas sabiedrības tirdzniecības politiku (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2003. gada
11. decembra spriedumu lietā T‑66/99
Minoan Lines
/Komisija,
Recueil
, II‑5515. lpp., 122. punkts).
Tādējādi prasījuma pamats par EKL 81. panta 1. punkta un Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta pārkāpumu ir jānoraida kopumā.
E –
Par samērīguma principa pārkāpumu
Saskaņā ar
Avebe
uzskatu, pat ja uz to varētu attiecināt pārkāpumu, Komisijai, nosakot naudas soda pamatsummu, bija jāņem vērā atbildību mīkstinošais
apstāklis attiecībā uz
Avebe
lomu, kāda tai aizliegtās vienošanās īstenošanā bija līdz 1993. gada 15. augustam.
Komisija argumentē, ka
Avebe
uzliktais naudas sods esot noteikts, pamatojoties uz
Glucona
rīcību saistībā ar aizliegto vienošanos un ka tā, nosakot naudas sodu, esot ņēmusi vērā
Glucona
rīcības specifiku. Neesot nekāda pamata samazināt mātes sabiedrības atbildības apmēru attiecībā uz meitas sabiedrības rīcību.
Tas vēl jo vairāk esot atbilstoši, jo
Glucona
neesot bijis no
Avebe
un
Akzo
nodalīts juridiskas personas statuss.
Avebe
tādējādi nekādā gadījumā netiekot saukta pie atbildības par citu personu rīcību, bet gan par tikai un vienīgi līgumiska veidojuma
rīcību, kas esot daļa no pašas
Avebe
juridiskās personas statusa un par ko tā atbildot solidāri.
Pirmās instances tiesa pievienojas Komisijas uzskatam, ka tā, pamatojoties gan uz
Avebe
, gan uz
Akzo
attiecināmo
Glucona
rīcību, varēja
Avebe
uzlikt naudas sodu, nepārkāpjot samērīguma principu. It īpaši Pirmās instances tiesa uzskata, ka, ņemot vērā 1972. gada uzņēmuma
līguma noteikumus par
Glucona
dibināšanu (skat. šī sprieduma 90. un 91. punktu), loma, kuru
Avebe
līdz 1993. gada 15. augustam pildīja aizliegtās vienošanās īstenošanā, nevar būt atbildību mīkstinošs apstāklis, kas varētu
ietekmēt tai uzliktā naudas soda samērīgo raksturu.
Tādējādi pamats attiecībā uz samērīguma principa pārkāpumu nav pamatots.
Tā kā neviens no prasījuma pamatiem, kas izvirzīti, apstrīdot Lēmuma tiesiskumu, nav apmierināts, prasība ir noraidāma kopumā.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs, tai
jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar atbildētājas prasījumiem.
Ar šādu pamatojumu
PIRMĀS INSTANCES TIESA
(trešā palāta)
nospriež:
1)
prasību noraidīt;
2)
La Coöperatieve Verkoop- en Productievereniging van Aardappelmeel en Derivaten Avebe BA
atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
Azizi
Jaeger
Dehousse
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2006. gada 27. septembrī.
Sekretārs

Priekšsēdētājs
E Coulon

J. Azizi
Satura rādītājs
Prāvas rašanās fakti
Process un lietas dalībnieku prasījumi
Juridiskais pamatojums
A –  Ievads
B –  Par pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu
C –  Par tiesību uz aizstāvību pārkāpumu
1.  Ievada piezīmes
2.  Par “Akzo” paziņojumu
3.  Par “Akzo” iespējamo paziņojumu ASV iestādēm
a)  Lietas dalībnieku argumenti
b)  Pirmās instances tiesas vērtējums
Par pieņemamību
Par lietas būtību
D –  Par EKL 81. panta 1. punkta un Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta pārkāpšanu
1.  Ievads
2.  2. Par argumentu, ka Komisija nedrīkstēja “Glucona” piedēvēt pirms 1993. gada 15. augusta izdarīto pārkāpumu
a)  Ievada piezīmes
b)  Par 1972. gada uzņēmuma līgumu
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmās instances tiesas vērtējums
c)  Par dažādajiem faktiskajiem apstākļiem
3.  Par argumentu, ka Komisija “Glucona” izdarīto pārkāpumu nevarēja piedēvēt “Avebe”
a)  Lietas dalībnieku argumenti
b)  Pirmās instances tiesas vērtējums
E –  Par samērīguma principa pārkāpumu
Par tiesāšanās izdevumiem
*
Tiesvedības valoda – holandiešu.