CELEX: 62006CJ0007
Обжалване
Длъжностни лица
Заплата
Надбавка за експатриране
Условие по член 4, параграф 1, буква а), второ тире от приложение VІІ към Правилника
Понятие за "работа за друга държава

С жалбата си г-жа Salvador García иска отмяна на Решение на Първоинстанционния съд на Европейските общности от 25 октомври 2005 г. по дело Salvador García/Комисия (
T-205/02, Recueil FP, стр. I-A-285 и II-1311
, наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“), с което този съд отхвърля жалбата ѝ за отмяна на решение на Комисията на Европейските общности от 27 март 2002 г., с което ѝ се отказва правото на надбавка за експатриране, предвидена в член 4, параграф 1 от приложение VІІ към Правилника за длъжностните лица на Европейските общности (наричан по-нататък „Правилника“), както и правото на свързаните с нея надбавки (наричано по-нататък „спорното решение“).
Правна уредба
Член 69, първо изречение от Правилника, в редакцията му, приложима към датата на спорното решение, предвижда, че надбавката за експатриране е равна на 16 % от общия размер на основната заплата, надбавката за жилищни нужди и надбавката за дете на издръжка, на които има право длъжностното лице.
Член 4, параграф 1 от приложение VII към Правилника предвижда, че надбавката за експатриране се изплаща:
„а)
на длъжностни лица:
—
които не са и никога не са били граждани на държавата, на чиято територия се намира мястото им на работа
и
—
които през петте години, изтичащи шест месеца преди постъпването им на служба, не са живели или упражнявали основната си дейност на европейската територия на тази държава. По смисъла на настоящата разпоредба обстоятелствата, произтичащи от работа за друга държава или за международна организация, не се вземат предвид.
[…]“
Обстоятелства в основата на спора
Обстоятелствата в основата на спора са обобщени от Първоинстанционния съд в точки 3—13 от обжалваното съдебно решение по следния начин:
„3
Жалбоподателката, испанска гражданка, учи по програма от трето ниво в Брюкселския свободен университет между септември 1991 г. и юли 1992 г. и след това, от октомври 1992 г. до февруари 1993 г., е на стаж в Комисията в Брюксел.
От 1 октомври 1993 г. до 31 декември 1994 г. жалбоподателката упражнява професионална дейност в Брюксел като служител на правителството на автономната област Навара (Comunidad Autónoma de Navarra). От 21 февруари 1995 г. до 20 август 1995 г. тя работи в Брюксел въз основа на подписан на 21 февруари 1995 г. договор със Sociedad de Desarrollo de Navarra, Sodena SA (Дружество за развитие на Навара, наричано по-нататък „Sodena“) — дружество, работещо в областта на икономическото развитие на автономната област Навара.
Между 1 септември 1995 г. и 30 юни 1996 г. жалбоподателката работи като сътрудник на член на Европейския парламент.
През юли и август 1996 г. жалбоподателката работи на доброволни начала към неправителствена организация (НПО) в Перу.
От 2 септември 1996 г. до 28 февруари 1997 г. тя упражнява професионална дейност въз основа на подписан на 17 юли 1996 г. трудов договор с частното дружество ECO, на което Комисията е възложила задачи по техническо подпомагане.
Между 1 март 1997 г. и 28 февруари 1998 г. жалбоподателката работи по силата на договор, подписан на 1 март 1997 г., за Sociedad de Desarrollo Exterior de Navarra, Sodexna SA (Дружество за външно развитие на Навара, наричано по-нататък „Sodexna“) — дружество, работещо в областта на външноикономическото развитие на автономната област Навара, с цел да се открие ново бюро на автономната област Навара към общностните институции в Брюксел. След това, от 1 април 1998 г. до 31 март 1999 г. тя работи за Sodexna по силата на подписан на 1 април 1998 г. трудов договор като директор на бюрото на това дружество в Брюксел.
Накрая, между 1 април 1999 г. и 15 април 2001 г. жалбоподателката работи като представител в Брюксел на правителството на автономната област Навара по силата на Областен указ № 87/1999 на автономната област Навара от 29 март 1999 г., с който жалбоподателката е назначена на тази длъжност.
На 16 април 2001 г. жалбоподателката постъпва на служба в Комисията в Брюксел като длъжностно лице. Периодът от пет години, посочен в член 4, параграф 1, буква а), второ тире от приложение VІІ към Правилника, наричан „референтен период“, в случая обхваща времето от 16 октомври 1995 г. до 15 октомври 2000 г.
На 23 април 2001 г. е изготвен личният фиш за постъпване на служба на жалбоподателката, като в него се посочва, че ѝ се отказва надбавката за експатриране, което е потвърдено и с докладна записка от 28 юни.
На 27 септември 2001 г. жалбоподателката обжалва докладната записка от 28 юни 2001 г. на основание член 90, параграф 2 от Правилника.
С[ъс] [спорното] решение, за което жалбоподателката е уведомена на 5 април 2002 г., органът по назначаването (наричан по-нататък „ОН“) отхвърля нейната жалба. От това решение е видно, че надбавката за експатриране и свързаните с нея надбавки са отказани на жалбоподателката, тъй като тя е живяла и упражнявала професионална дейност в Брюксел по време на референтния период съгласно член 4, параграф 1, буква а) от приложение VІІ към Правилника. По-специално ОН изтъква следните съображения:
—
дейността като сътрудник на член на Парламента от 1 септември 1995 г. до 30 юни 1996 г. не може да се смята за „работа за международна институция“ по смисъла на изключението, предвидено в споменатия член 4, и затова да не се вземе предвид, тъй като жалбоподателката не е имала пряка правна връзка с Парламента, а единствената ѝ договорна връзка е бил частноправен договор, подписан с члена на Парламента,
—
работата в Перу от 11 юли до 18 август 1996 г. (един месец и една седмица) не е могла да прекъсне пребиваването ѝ в Белгия;
—
професионалната ѝ дейност за дружествата Sodena и Sodexna не влиза в обхвата на горепосочената разпоредба, тъй като дори да се допусне, че тези дружества са публичноправни и са натоварени да представляват интересите на автономната област Навара в Брюксел, услугите, предоставяни от жалбоподателката за споменатите дружества, са уредени с частноправни договори;
—
дейността, упражнявана пряко от жалбоподателката в полза на правителството на Навара, също не би могло да се смята за „работа за друга държава“ по смисъла на изключението, предвидено в член 4 от приложение VІІ към Правилника.“
Производството пред Първоинстанционния съд и обжалваното съдебно решение
С жалба, подадена в секретариата на Първоинстанционния съд на 4 юли 2002 г., жалбоподателката иска отмяна на спорното решение.
С обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд отхвърля жалбата на жалбоподателката. Той не приема изтъкнатите от нея четири правни основания, изведени от нарушението на член 4, параграф 1, буква а) от приложение VІІ към Правилника, от грешката в преценката на фактическите обстоятелства, от нарушението на задължението за мотивиране и от нарушението на принципа за равно третиране.
Относно първото правно основание, Първоинстанционният съд приема в точка 39 от обжалваното съдебно решение, че въпросът в случая е да се установи дали извършваната от жалбоподателката работа в Брюксел за Sodexna, както и за правителството на автономната област Навара, трябва да се счита за работа за друга държава по смисъла на член 4, параграф 1, буква а), второ тире от посоченото приложение VІІ.
За да отхвърли това правно основание, Първоинстанционният съд отначало напомня в точка 42 от обжалваното съдебно решение, че според Съда от общата структура на Договорите за ЕО и за ЕОАЕ ясно следва, че понятието за държава-членка по смисъла на институционалните разпоредби се отнася единствено до правителствените органи на държавите-членки и не би могло да обхване и правителствата на регионите или на автономните области, независимо колко широки са предоставените им правомощия.
В точка 43 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд по-нататък приема по същество, че разпоредбите на Правилника съдържат точна терминология, чието прилагане по аналогия по отношение на непредвидени изрично случаи е изключено. Накрая, в точка 44 от споменатото решение той отбелязва, че законодателят е избрал термина „държава“, при положение че към момента на приемането на Правилника вече е имало държави-членки с федерално или регионално устройство, като Федерална република Германия, а не единствено държави с централизирано вътрешно устройство. От това той заключава, че ако е искал да въведе в споменатия член политическите подразделения или местните власти, общностният законодател е щял изрично да го направи.
При това положение Първоинстанционният съд заключава в точка 45 от обжалваното съдебно решение, че понятието „държава“ в член 4 от приложение VІІ към Правилника не включва нищо друго освен държавата като правен субект и като единен субект на международното право, както и нейните органи на управление.
Оттук Първоинстанционният съд стига до извода в точка 46 от обжалваното съдебно решение, че изразът „работа за друга държава“, посочен в член 4, параграф 1, буква а), второ тире от приложение VІІ към Правилника, трябва да се тълкува като неотнасящ се за работата за правителствата на политическите подразделения на държавите.
По-нататък, Първоинстанционният съд приема в точка 47 от обжалваното съдебно решение, че дейността на жалбоподателката за публичноправните капиталови дружества, спадащи към някоя от категориите търговски дружества, на още по-силно основание не би могла да се смята за „работа за държава“. Всъщност такива публичноправни търговски дружества, акционерни или с ограничена отговорност, поради самата си същност не са част от административните органи на държавата, дори да са в състояние да управляват и представляват определени публичноправни интереси или да им са поверени задачи от публичноправен интерес.
В точки 49—56 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд също отхвърля редица доводи, изтъкнати от жалбоподателката.
В точка 49 той отхвърля довода на жалбоподателката, изведен от съществуването на самостойно понятие за държава по общностното право, което включвало децентрализираните структури. В точки 50 и 51 са отхвърлени доводите, изведени от присъщите на автономните области правомощия в испанския правен ред, както и от смисъла на решение на Tribunal Constitucional от 26 май 1994 г. В точки 52—54 Първоинстанционният съд отхвърля доводите, според които жалбоподателката се осигурява съгласно същата здравноосигурителна схема и е подчинена на същия данъчен режим като лицата, работещи в Постоянното представителство на Кралство Испания към Европейския съюз. Накрая, в точки 55 и 56 е отхвърлен доводът на жалбоподателката, изведен от участието на представителите на автономните области в консултативните комитети на Комисията.
За да отхвърли второто правно основание на жалбата, изведено от грешка в преценката на фактическите обстоятелства от страна на Комисията, в точки 85—87 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд приема, че по време на референтния период жалбоподателката обичайно е живеела и упражнявала основната си професионална дейност в Брюксел и че центърът на нейните интереси също се е намирал в този град. Първоинстанционният съд уточнява в точка 88 от посоченото съдебно решение, че това заключение не би могло да се опровергае дори и в хипотезата, в която периодът от 1 септември 1995 г. до 30 юни 1996 г., когато жалбоподателката е работила като сътрудник на член на Парламента, би трябвало да се смята за работа за международна организация по смисъла на изключението, предвидено в член 4, параграф 1, буква а), второ тире от приложение VІІ към Правилника.
Първоинстанционният съд отхвърля третото правно основание на жалбата, изведено от нарушението на задължението за мотивиране, като приема в точка 96 от обжалваното съдебно решение, че жалбоподателката е била напълно запозната с мотивите, поради които ОН ѝ е отказал надбавката за експатриране.
Накрая, в точки 107 и 108 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд постановява, че четвъртото правно основание, изтъкнато от жалбоподателката в подкрепа на жалбата ѝ, изведено от нарушението на принципа за равно третиране, трябва да се обяви за недопустимо, по съображение че не е било повдигнато в жалбата преди това.
Що се отнася до искането за предоставяне на надбавките, свързани с надбавката за експатриране, Първоинстанционният съд приема в точка 110 от обжалваното съдебно решение, че след като е установено, че жалбоподателката няма право да получи надбавката за експатриране, това искане следва да се отхвърли.
Искания на страните в производството по жалбата
С настоящата жалба се иска от Съда:
—
да отмени обжалваното съдебно решение, да върне делото на Първоинстанционния съд и
—
да осъди Комисията да заплати разноските по производствата пред двете инстанции.
Комисията иска от Съда:
—
да отхвърли изцяло жалбата,
—
да осъди жалбоподателката да заплати съдебните разноски по настоящото производство.
По жалбата
Доводи на страните
С единственото си правно основание жалбоподателката твърди, че Първоинстанционният съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е дал погрешно тълкуване на понятието „обстоятелства, произтичащи от работа за друга държава“, посочено в член 4, параграф 1, буква а), второ тире от приложение VІІ към Правилника. Това правно основание включва четири отделни части.
На първо място, жалбоподателката изтъква, че Първоинстанционният съд тълкува стриктно изключението, предвидено в член 4, параграф 1, буква а), второ тире от приложение VІІ към Правилника. Произнасяйки се по този начин обаче, Първоинстанционният съд се отклонил от дотогавашната си съдебна практика, и по-точно от Решение от 30 март 1993 г. по дело Vardakas/Комисия (
T-4/92, Recueil, стр. II-357
, точка 34), в което постановил, че тази разпоредба, като изключение от изключението, следва да се тълкува разширително.
На второ място, жалбоподателката твърди, че причината за съществуване на посоченото изключение се дължи на факта, че за лицата, които засяга, не може да се смята, че са установили трайна връзка с държавата по месторабота поради временния характер на командироването им в тази държава.
Обжалваното съдебно решение обаче, като изключва от приложното поле на това изключение работата за съответната държава-членка посредством автономните области, пренебрегвало причината за съществуване на споменатата разпоредба и освен това установявало дискриминация между длъжностните лица, които са работили за тази държава посредством централната администрация в рамките на постоянно представителство и на които е признато правото на надбавка за експатриране (Решение на Първоинстанционния съд от 13 септември 2005 г. по дело Hosman-Chevalier/Комисия,
T-72/04, Recueil, стр. II-3265
, точка 40), и тези, които са работили посредством администрацията на автономна област. Всъщност в тези две хипотези длъжностното лице нямало установена трайна връзка с държавата по месторабота преди постъпването си на служба в Общностите поради временния характер на командироването си в тази държава. Онова, което в крайна сметка имало значение, било трайният или нетраен характер на връзката, установена от длъжностното лице с държавата му по месторабота.
Накрая, обратно на постановеното от Първоинстанционния съд в точка 45 от обжалваното съдебно решение, това широко тълкуване нямало да доведе до включването в понятието „държава“ на всички публичноправни структури със собствена правосубектност. Обхватът на такова тълкуване оставал ограничен до структури с правомощия в общностната сфера, какъвто бил случаят с автономните области, и имал предимството да е в съответствие с други разпоредби на Договора за ЕО като свързаните с държавните помощи или обществените поръчки.
На трето място, жалбоподателката упреква Първоинстанционния съд, че е допуснал грешка при прилагане на правото, като е изключил от понятието „обстоятелства, произтичащи от работа за друга държава“ работата, която тя е извършвала като служител на дружество, натоварено със задачи от публичноправен интерес, при това без да разгледа въпроса дали това дружество, предвид своя състав, функции и зависимост от държавната власт, не принадлежи към държавата. По този начин Първоинстанционният съд не зачел нито разпоредбите на испанското право, според които такова дружество е част от публичната администрация, нито общностната съдебна практика, и по-специално Решение от 20 септември 1988 г. по дело Beentjes (
31/87, Recueil, стр. 4635
, точка 12) и Решение от 17 декември 1998 г. по дело Комисия/Ирландия (
C-353/96, Recueil, стр. I-8565
, точка 26).
На четвърто място, жалбоподателката изтъква, че ако Съдът приеме, че Първоинстанционният съд е допуснал грешка при прилагане на правото при анализа на нейната работа в Брюксел за правителството на автономната област Навара и за Sodexna, трябва да се разгледа въпросът за правната квалификация на функциите ѝ по време на работата като сътрудник на член на Парламента. В светлината на действащото общностно право обаче, този трудов стаж трябвало да се смята за отговарящ на определението „работа за международна организация“.
В писмената си защита Комисията посочва, на първо място, че Първоинстанционният съд е дал на изключението, предвидено в член 4, параграф 1, буква а), второ тире от приложение VІІ към Правилника, не стеснително, а разширително тълкуване, при спазване на условието за наличие на пряка правна връзка между заинтересованото лице и съответната държава-членка. В случая обаче жалбоподателката нямала такава правна връзка с Кралство Испания.
На второ място, Комисията изтъква, че доводите на жалбоподателката са основани на погрешна предпоставка, която опорочава и останалите ѝ доводи. Тя всъщност смесвала две понятия, а именно, от една страна, ratio legis на изключението, уредено с член 4, параграф 1, буква а), второ тире от приложение VІІ към Правилника, и от друга страна, ratio legis на използването на термина „държава“, който се среща в същото това изключение. Единствено тълкуването на термина „държава“ обаче било разисквано пред Първоинстанционния съд и било релевантно.
Не била налице и дискриминация между длъжностните лица, извършвали работа за съответната държава-членка в рамките на постоянно представителство, което е учредено от централната администрация на тази държава, и тези, извършвали работа посредством автономна област. Всъщност двете хипотези не били сходни, що се отнася до извършваната служба, тъй като, както е видно от точка 51 от обжалваното съдебно решение, делегациите на автономните области имали за задача да управляват интересите на административните органи, които представляват, а тези интереси не съвпадали непременно с интересите на другите автономни области, нито с тези на Кралство Испания като държава.
При всички случаи било уместно придържане към решението на общностния законодател, който нямал намерение да включва в споменатото изключение и политическите подразделения на една държава, като например правителствата на регионите, на автономните области и на другите местни структури.
По-нататък Комисията изтъква, че както постановява Първоинстанционният съд в точка 45 от обжалваното съдебно решение, да се следва възприетото от жалбоподателката тълкуване би довело до това „за държави да се смятат всички публичноправни структури със собствена правосубектност, на които централното правителство е прехвърлило вътрешни правомощия, включително общините или всяка друга структура, на която дадена администрация е делегирала правомощия“.
Що се отнася до довода, че „[о]нова, което в крайна сметка има значение, е трайният или нетраен характер на връзката, установена от длъжностното лице с държавата му по месторабота […]“, ставало въпрос за нов довод, който най-малкото не бил изтъкнат по този начин пред Първоинстанционния съд и чиято допустимост следователно будела съмнение.
На трето място, що се отнася до частта от правното основание, изведена от погрешност на отказа да се отчете работата като служител на публичноправно дружество, Комисията смята, че Решение по дело Beentjes и Решение по дело Комисия/Ирландия, посочени по-горе, на които се позовава жалбоподателката, засягат различна област от общностното право, а именно уредената с Директива 71/305/ЕИО на Съвета от 26 юли 1971 г. относно координирането на процедурите за възлагане на обществени поръчки за строителни работи (
ОВ L 185, стр. 5
), чиято ratio legis била различна от тази на член 4 от приложение VІІ към Правилника.
Комисията също изтъква, че лице, работило за публичноправно търговско дружество, акционерно или с ограничена отговорност, няма пряка правна връзка със съответната държава, докато наличието на такава връзка било императивно условие, установено от съдебната практика, за прилагането на изключението, предвидено в член 4, параграф 1, буква а), второ тире от споменатото приложение.
На четвърто място, Комисията смята, че Първоинстанционният съд не е пропуснал да се произнесе по въпроса дали дейността като сътрудник на член на Парламента трябва да се разглежда като работа за международна организация, тъй като в точки 88 и 89 от обжалваното съдебно решение е постановил, че отговорът на този въпрос няма никакво отражение върху правото на жалбоподателката да получи надбавката за експатриране, понеже тя е пребивавала обичайно в Брюксел както преди, така и след упражняването на тази дейност. Освен това такава дейност не попадала в приложното поле на споменатото изключение, тъй като в рамките на тази дейност жалбоподателката нямала пряка правна връзка с Парламента.
Съображения на Съда
По допустимостта
Според Комисията изтъкнатият от жалбоподателката довод, според който „онова, което в крайна сметка имало значение, било трайният или нетраен характер на връзката, установена от длъжностното лице с държавата му по месторабота“, би могъл да представлява нов въпрос или най-малкото въпрос, който не е бил повдигнат по този начин пред Първоинстанционния съд.
Следва да се отбележи, че от член 58 от Статута на Съда във връзка с член 113, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда следва, че в производството по обжалване жалбоподателят е свободен да изтъква всички относими доводи, като единственото ограничение е да не изменя предмета на спора пред Първоинстанционния съд (Решение от 18 януари 2007 г. по дело PKK и KNK/Съвет,
C-229/05 P, Сборник, стр. І-439
, точка 66).
Налага се изводът обаче, че посоченият довод е представен в подкрепа на правното основание, изведено от нарушение от страна на Първоинстанционния съд на член 4, параграф 1, буква а), второ тире от приложение VІІ към Правилника. Затова дори да се предположи, че този довод не е бил изтъкнат пред Първоинстанционния съд със същите думи като споменатите в точка 37 от настоящото решение, той не изменя предмета на спора пред Първоинстанционния съд и следователно не представлява ново правно основание по смисъла на член 42, параграф 2, първа алинея от Процедурния правилник на Съда.
Оттук следва, че единственото правно основание на жалбоподателката в подкрепа на жалбата ѝ е изцяло допустимо.
По съществото на спора
За да се отговори на представеното от жалбоподателката правно основание, следва да се прецени дали с тълкуването си на понятието „работа за друга държава“ по член 4, параграф 1, буква а), второ тире от приложение VІІ към Правилника Първоинстанционният съд е допуснал грешка при прилагане на правото.
Следва в самото начало да се отбележи, че противно на мнението на Комисията, понятието „държава“ не трябва да се разделя от израза, в който е употребено, и да се тълкува отделно. Обхватът на дадено понятие на общностното право като това за работа за друга държава трябва да се преценява в своята цялост и да се тълкува във връзка със структурата и целите, преследвани от нормативния акт, към който принадлежи (вж. в този смисъл Решение от 18 май 2000 г. по дело KVS International,
C-301/98, Recueil, стр. I-3583
, точка 21; Решение от 19 септември 2000 г. по дело Германия/Комисия,
C-156/98, Recueil, стр. I-6857
, точка 50; Решение от 14 юни 2001 г. по дело Kvaerner,
C-191/99, Recueil, стр. I-4447
, точка 30, както и Решение от 16 май 2002 г. по дело Schilling и Nehring,
C-63/00, Recueil, стр. I-4483
, точка 24).
В това отношение, според постоянната съдебна практика предвидената в член 69 от Правилника надбавка за експатриране, условията за чието предоставяне са уточнени в член 4, параграф 1 от приложение VІІ към същия правилник — разпоредба, в която се съдържа понятието „работа за друга държава“ — цели компенсирането на специфичните разходи и трудности, които понасят длъжностните лица при постъпването си на работа в Общностите, тъй като тези лица са принудени да променят местопребиваването си от държавата по тяхното местожителство в държавата по месторабота и да се интегрират в нова среда. Понятието за експатриране зависи и от субективното положение на длъжностното лице, а именно от степента, в която се интегрира в новата си среда, която се обуславя например от обичайното му пребиваване или от упражняването на основна професионална дейност (вж. Решение от 15 септември 1994 г. по дело Magdalena Fernández/Комисия,
С-452/93 P, Recueil, стр. I-4295
, точка 20 и Решение от 21 юни 2007 г. по дело Комисия/Hosman-Chevalier,
C-424/05 P, Сборник, стр. I-5027
, точка 35).
Целта на отпускането на надбавка за експатриране е да се поправи фактическото неравенство, което възниква между длъжностните лица, които са интегрирани в обществото на държавата по месторабота, и тези, които не са интегрирани (Решение по дело Комисия /Hosman-Chevalier, посочено по-горе, точка 36).
В подобно положение на експатриране се намира и длъжностното лице, което макар през петте години, изтичащи шест месеца преди постъпването му на служба, да е живяло или упражнявало професионална дейност на европейската територия на държавата, в която се намира неговата месторабота, е извършвало работа за друга държава или за международна организация (Решение по дело Комисия/Hosman-Chevalier, посочено по-горе, точка 37).
Всъщност в резултат от извършването на работа „за друга държава или международна организация“ се запазва специфична връзка между заинтересованото лице и съответната друга държава или международна организация, което е пречка за създаването на трайна връзка с държавата по месторабота, а следователно и за достатъчното интегриране на посоченото заинтересовано лице в обществото на тази държава (Решение по дело Комисия/Hosman-Chevalier, посочено по-горе, точка 38).
В това отношение от разпоредбите на член 4, параграф 1, буква а), второ тире от приложение VІІ към Правилника по никакъв начин не може да се заключи, че работата „за друга държава“ непременно означава работа за държава-членка на Европейския съюз. Такова заключение не се обезсилва от факта, че на практика бъдещите длъжностни лица на Съюза в повечето случаи работят за държава-членка, а не за трета държава.
Доколкото са засегнати и трети държави, тълкуването на понятието „държава“ по смисъла на член 4, параграф 1, буква а), второ тире от приложение VІІ към Правилника следва да става с позоваване на международното публично право, което урежда отношенията между държавите-членки и трети държави.
Макар и разпределянето на правомощията вътре в държавата да е различно в зависимост от институционалната архитектура на всяка държава, съгласно международното публично право тя трябва да се възприема като единен субект. Това разбиране налага и изискването държавата да се представлява пред други държави и международни организации от една-единствена система за дипломатическо представителство, която отразява единния характер на съответната държава в международен план.
В това отношение обаче Съдът вече се е произнесъл, че макар за това дали съответното длъжностно лице може да се смята за работило за „друга държава“ да не е важно дали е било наето от централната администрация на тази друга държава, неговото функционално включване в структурата на постоянното представителство на последната представлява определящ елемент (вж. в този смисъл Решение по дело Комисия/Hosman-Chevalier, посочено по-горе, точка 42).
Всъщност в точка 43 от посоченото решение по дело Комисия/Hosman-Chevalier Съдът приема, че специфичната връзка на заинтересованото лице със съответната държава-членка произтича от особения му статут като член на персонала на постоянно представителство. Този привилегирован статут, който му е позволявал да се ползва с различни привилегии и имунитети по силата на Виенската конвенция за дипломатическите отношения от 18 април 1961 г., сам по себе си препятства създаването на трайна връзка на заинтересованото лице с държавата по месторабота и съответно достатъчното му интегриране в обществото на тази държава.
Предходните разсъждения впрочем се подкрепят и от сходен довод, произтичащ от един от документите по делото. Всъщност отговаряйки на въпроса на Първоинстанционния съд в рамките на процесуално-организационните действия, Кралство Испания уточнява, без по тази точка да са изложени възражения, че принадлежността на длъжностните лица към постоянното представителство на тази държава-членка и акредитирането им пред белгийските власти води до запазване на законното им пребиваване в държавата-членка по произход и че тъй като не са регистрирани в общините на Кралство Белгия, те не се смятат от компетентните органи за пребиваващи в последната държава-членка.
Такива обстоятелства обаче също са в състояние да препятстват достатъчното интегриране на посочените длъжностни лица в държавата-членка по месторабота и затова могат да бъдат допълнителен фактор за положението на експатриране, в което се намират тези длъжностни лица.
В това отношение жалбоподателката твърди, както бе посочено в точка 24 от настоящото решение, че Първоинстанционният съд е допуснал дискриминация между длъжностните лица, които са извършвали работа за държавата посредством централната администрация в рамките на постоянно представителство — длъжностни лица, на които е признато правото на надбавка за експатриране — и тези, които са извършвали такава работа посредством администрацията на автономна област.
Въпросът дали работата е извършвана за държавата посредством нейната централна администрация или администрацията на автономна област обаче не представлява, противно на твърдението на жалбоподателката, релевантен критерий за разграничаване, който следва да се отчита при предоставянето на надбавката за експатриране.
Всъщност както служителите, които извършват работа за държавата посредством нейната централна администрация, така и тези, които извършват работа за автономна област чрез нейната администрация, трябва да се смятат за лица в положение на експатриране по смисъла на член 4, параграф 1 от приложение VІІ към Правилника, но при условие че са формално включени в структурата на постоянното представителство на споменатата държава.
В конкретния случай обаче няма съмнение, че в течение на референтния период жалбоподателката не е била на служба в централната испанска администрация и още по-малко е била формално включена в структурата на Постоянното представителство на Кралство Испания към Европейския съюз.
При тези обстоятелства доводът на жалбоподателката, изведен от нарушението на принципа за равно третиране, може единствено да бъде отхвърлен.
Освен това е уместно да се отбележи като пример, че в Испания, по силата на споразумението относно отдела по въпросите на автономните области в рамките на Постоянното представителство на Кралство Испания към Европейския съюз и относно участието на автономните области в работните групи на Съвета на Европейския съюз, прието от испанското правителство на 9 декември 2004 г. в рамките на Conferencia para Asuntos con las Comunidades Europeas, макар това споразумение да не е съществувало към момента на настъпване на обстоятелствата по настоящия спор и следователно да не е приложимо към него, най-малко две места за съветник по въпросите на автономните области в посоченото постоянно представителство са заети от длъжностни лица на автономните области, разполагащи с правомощия във вътрешнодържавен план, но са включени в това постоянно представителство.
Ето защо, доколкото с оглед на тълкуването на израза „работа за друга държава“ в член 4, параграф 1, буква а), второ тире от приложение VІІ към Правилника за единствено релевантен трябва да се приема фактът, че е извършвана работа към постоянно представителство на държава, в точка 46 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд не е допуснал грешка при прилагане на правото, като е изтълкувал посочения израз като неотнасящ се към работата за правителствата на политическите подразделения на държавите.
По същата причина Първоинстанционният съд основателно е решил в точка 47 от обжалваното съдебно решение, че работата за публичноправни капиталови дружества, спадащи към някоя от категориите търговски дружества, не може да се смята за работа за държава.
Накрая, жалбоподателката твърди, че ако Съдът прецени, че Първоинстанционният съд е допуснал грешка при прилагане на правото при анализа на нейната дейност в Брюксел за правителството на автономната област Навара и за Sodexna, трябва да се разгледа и въпросът за квалификацията на длъжността ѝ като сътрудник на член на Парламента.
В това отношение е достатъчно да се констатира, че от точки 60 и 61 от настоящото решение следва, че Първоинстанционният съд не е допуснал грешка при прилагане на правото. При това положение Съдът не следва да се произнася по четвъртата част от единственото правно основание, изтъкнато от жалбоподателката в подкрепа на жалбата ѝ.
От всички изложени дотук съображения следва, че жалбата трябва да бъде отхвърлена.
По съдебните разноски
По смисъла на член 69, параграф 2, първа алинея от Процедурния правилник, приложим към производството по обжалване по силата на член 118 от същия, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. По силата на член 70 от същия правилник, в спорове между Общностите и техни служители институциите понасят направените от тях разходи. От член 122, втора алинея, първо тире от посочения правилник обаче произтича, че член 70 не се прилага по отношение на жалби, подадени от длъжностно лице или друг служител на институция срещу нея. След като Комисията е направила искане за осъждането на жалбоподателката и последната е загубила делото, тя трябва да бъде осъдена да заплати съдебните разноски.

По изложените съображения Съдът (четвърти състав) реши:

1)
Отхвърля жалбата.

2)
Осъжда г-жа Salvador García да заплати съдебните разноски.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: испански.