CELEX: 62008TJ0303
Bendrijos prekių ženklas
Registracijos pripažinimo negaliojančia procedūra
Vaizdinis Bendrijos prekių ženklas "Golden Elephant Brand"
Neregistruotas vaizdinis nacionalinis prekių ženklas GOLDEN ELEPHANT
Santykinis atmetimo pagrindas
Nuoroda į ankstesnį prekių ženklą reglamentuojančią nacionalinę teisę
Ieškinį dėl prisidengimo svetimu vardu (action for passing off) reglamentuojančios taisyklės common law sistemoje
Reglamento (EB) Nr. 40/94 74 straipsnio 1 dalis (dabar
Reglamento (EB) Nr. 207/2009 76 straipsnio 1 dalis)
Reglamento Nr. 40/94 73 straipsnis (dabar
Reglamento Nr. 207/2009 75 straipsnis)
Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 4 dalis ir 52 straipsnio 1 dalies c punktas (dabar
Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 4 dalis ir 53 straipsnio 1 dalies c punktas)
Nauji pagrindai
Procedūros reglamento 48 straipsnio 2 dalis

Faktinės aplinkybės
1996 m. balandžio 29 d. ieškovė
Tresplain Investments Ltd
pagal iš dalies pakeistą 1993 m. gruodžio 20 d. Tarybos reglamentą (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 11, p. 1;
2004 m. specialusis leidimas lietuvių k. 17 sk., 1 t., p. 146), kuris pakeistas 2009 m. vasario 26 d. Tarybos reglamentu (EB)
Nr. 207/2009 dėl Bendrijos prekių ženklo (OL L 78, p. 1), pateikė Vidaus rinkos derinimo tarnybai (prekių ženklams ir pramoniniam
dizainui) (VRDT) Bendrijos prekių ženklo paraišką.
Prašytas įregistruoti prekių ženklas yra šis vaizdinis žymuo:
Prekė, kuriai buvo prašoma registracijos, priklauso peržiūrėtos ir iš dalies pakeistos 1957 m. birželio 15 d. Nicos sutarties
dėl tarptautinės prekių ir paslaugų klasifikacijos ženklams registruoti 30 klasei ir atitinka tokį aprašymą: „ryžiai“.
1999 m. vasario 4 d. ieškovės minėtas prekių ženklas buvo įregistruotas kaip Bendrijos prekių ženklas Nr. 241810 (toliau –
ginčijamas Bendrijos prekių ženklas).
2005 m. rugpjūčio 5 d. įstojusi į bylą šalis
Hoo Hing Holdings Ltd
pateikė prašymą ginčijamo prekių ženklo registraciją pripažinti negaliojančia. Visų pirma, ji rėmėsi Reglamento Nr. 40/94
51 straipsnio 1 dalies a punktu (dabar – Reglamento Nr. 207/2009 52 straipsnio 1 dalies a punktas), skaitomu kartu su Reglamento
Nr. 40/94 5 straipsniu (dabar – Reglamento Nr. 207/2009 5 straipsnis), koks buvo taikomas iki 2004 m. kovo 10 d., kurią įsigaliojo
nauja šio straipsnio redakcija pagal 2004 m. vasario 19 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 422/2004, iš dalies keičiančiu Reglamentą
Nr. 40/94 (OL L 70, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 2 t. p. 3), padarytus pakeitimus. Antra, ji rėmėsi
Reglamento Nr. 40/94 51 straipsnio 1 dalies b punktu (dabar – Reglamento Nr. 207/2009 52 straipsnio 1 dalies b punktas). Trečia,
ji rėmėsi Reglamento Nr. 40/94 52 straipsnio 1 dalies c punktu (dabar – Reglamento Nr. 207/2009 53 straipsnio 1 dalies c punktas),
skaitomu kartu su to paties reglamento 8 straipsnio 4 dalimi (dabar – Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 4 dalis). Šiuo
klausimu ji tvirtina, kad prisidengimą svetimu vardu (passing off) reglamentuojančiomis taisyklėmis jai suteikiama teisė Jungtinėje
Karalystėje uždrausti naudoti ginčijamą Bendrijos prekių ženklą remiantis toliau pavaizduotu jos neregistruotu vaizdiniu prekių
ženklu, kurį ji naudoja Jungtinėje Karalystėje nuo 1988 m. ryžiams žymėti (toliau – ankstesnis prekių ženklas).
2007 m. balandžio 16 d. sprendimu VRDT anuliavimo skyrius atmetė prašymą pripažinti registraciją negaliojančia. Kalbėdamas
apie Reglamento Nr. 40/94 52 straipsnio 1 dalies c punkte, skaitomame kartu su to paties reglamento 8 straipsnio 4 dalimi,
numatytą negaliojimo pagrindą, jis nusprendė, kad data, tinkama įvertinti, ar įstojusi į bylą šalis buvo įgijusi ankstesnę
teisę Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 4 dalies prasme, yra ginčijamo Bendrijos prekių ženklo paraiškos pateikimo diena,
t. y. 1996 m. balandžio 29 d., o ne diena, kada pirmą kartą jis buvo panaudotas Jungtinėje Karalystėje. Jis manė, kad įstojusi
į bylą šalis pakankamai įrodė, jog tą dieną prekyboje ji naudojo ankstesnį prekių ženklą, kuris turi didesnę negu vietinę
reikšmę. Vis dėlto jis manė, kad, atsižvelgiant į nedidelę ankstesniu prekių ženklu parduodamų ryžių rinką, įstojusi į bylą
šalis neįrodė, jog atitinkama visuomenė „goodwill“ (prestižas) (t. y. klientų pritraukimo stiprumas, žr. toliau esantį 101 punktą)
siejo su ankstesniu prekių ženklu žymimomis prekėmis. Taigi įstojusi į bylą šalis neįrodė, kad pagal ieškinį dėl prisidengimo
svetimu vardu reglamentuojančias taisykles ji galėjo uždrausti naudoti ginčijamą Bendrijos prekių ženklą.
2007 m. birželio 8 d. įstojusi į bylą šalis pateikė apeliaciją VRDT dėl Anuliavimo skyriaus sprendimo.
2008 m. gegužės 7 d. sprendimu (toliau – ginčijamas sprendimas) VRDT pirmoji apeliacinė taryba panaikino Anuliavimo skyriaus
sprendimą, pripažino ginčijamo Bendrijos prekių ženklo registraciją negaliojančia ir priteisė iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
Apeliacinė taryba manė, kad įvykdytos Reglamento Nr. 40/94 52 straipsnio 1 dalies c punkto, skaitomo kartu su 8 straipsnio
4 dalimi, sąlygos, ir šiuo pagrindu pripažino ginčijamo Bendrijos prekių ženklo registraciją negaliojančia.
Ji pažymėjo, kad, siekdamas pagrįsti ieškinį dėl prisidengimo svetimu vardu pagal
common law
išplėtotą Anglijos teismų praktikoje, prašymą pripažinti registraciją negaliojančia pateikęs asmuo turi įrodyti: pirma, kad
naudodamas neregistruotą prekių ženklą jis rinkoje įgijo
goodwill
arba reputaciją ir kad jo prekės atpažįstamos dėl skiriamojo elemento, antra, kad Bendrijos prekių ženklo savininkas (tyčia
ar netyčia) naudoja klaidinantį pateikimą, dėl kurio visuomenė mano ar gali manyti, jog Bendrijos prekių ženklo savininko
parduodamos prekės yra prašymą pripažinti registraciją negaliojančia pateikusio asmens prekės ir, trečia, kad jis patyrė ar
gali patirti žalą dėl suklaidinimo, kurį lemia Bendrijos prekių ženklo savininko naudojamas klaidinantis pateikimas.
Apeliacinė taryba pritarė Anuliavimo skyriaus išvadai, kad Bendrijos prekių ženklo paraiškos pateikimo data yra tinkama data,
kurią teisės į ankstesnį žymenį jau turi būti įgytos.
Ji pažymėjo, kad įstojusios į bylą šalies pateikti įrodymai patvirtina, kad vykdyta tikra ir rimta komercinė veikla, apimanti
ankstesniu prekių ženklu žymimų specialių rūšių ryžių importą į Jungtinę Karalystę ir jų pardavimą kinų ir tailandiečių maitinimo
įstaigoms. Vadinasi, žymuo buvo naudojamas prekyboje Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 4 dalies prasme.
Apeliacinė taryba pažymėjo: iš įstojusios į bylą šalies pateiktų įrodymų matyti, jog ankstesnis prekių ženklas buvo naudojamas
Jungtinėje Karalystėje (Londone ir gretimose Kento ir Bedfordšyro apskrityse). Be to, įstojusios į bylą šalies pateiktame
pareiškime patvirtinama, kad ryžiai parduodami klientams iš kitų didžiųjų Jungtinės Karalystės miestų, tarp jų – Mančesterio,
Liverpulio, Birmingamo, Glazgo ir Bristolio. Vadinasi, įstojusi į bylą šalis įrodė, kad ankstesnis prekių ženklas buvo naudojamas
didesne negu vien vietine reikšme Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 4 dalies prasme.
Įstojusi į bylą šalis įrodė, kad aptariamos teisės buvo įgytos iki Bendrijos prekių ženklo paraiškos pateikimo dienos Reglamento
Nr. 40/94 8 straipsnio 4 dalies a punkto prasme (dabar – Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 4 dalies a punktas).
Dėl Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 4 dalies b punkte (dabar – Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 4 dalies b punktas)
numatytos sąlygos, pagal kurią neregistruotas žymuo jo savininkui turi suteikti teisę uždrausti naudoti vėlesnį prekių ženklą,
Apeliacinė taryba nurodė tai, kas išdėstyta toliau.
Įstojusi į bylą šalis įrodė, kad ginčijamo Bendrijos prekių ženklo paraiškos pateikimo dieną jos įmonė turėjo pakankamą
goodwill
, atsiradusį prekiaujant specialių rūšių ryžiais. Anuliavimo skyrius nustatė griežtesnius reikalavimus
goodwill
įrodymui, nei nustatytieji ieškinį dėl prisidengimo svetimu vardu reglamentuojančioje Anglijos teisėje.
Be to, Apeliacinė taryba nusprendė, kad ginčijamas Bendrijos prekių ženklas yra klaidinantis ankstesnio prekių ženklo pateikimas.
Šiuo klausimu ji pažymėjo, kad nagrinėjamos prekės yra tapačios. Nagrinėjamų prekių ženklų žodiniai elementai taip pat tapatūs.
Šie žodiniai elementai yra fonetiškai ir konceptualiai tapatūs bei labai panašūs vizualiai. Vaidinasi, neišvengiama, jog visuomenė
negalės atskirti aptariamų žymenų, o su ankstesniu prekių ženklu susidūrę vartotojai ryžius, kuriais ieškovė prekiauja naudodama
ginčijamą Bendrijos prekių ženklą, tapatins su įstojusios į bylą šalies prekiaujamais ryžiais.
Be to, ji manė: kadangi įstojusi į bylą šalis įrodė, jog Jungtinėje Karalystėje ankstesnis prekių ženklas, kuris labai panašus
į ginčijamą Bendrijos prekių ženklą ir kuris žymi tapačias prekes, įgijęs
goodwill
, pagrįsta daryti išvadą, kad įstojusi į bylą šalis gali patirti žalą.
Be to, dėl prašymo pripažinti registraciją negaliojančia, tiek, kiek jis grindžiamas Reglamento Nr. 40/94 51 straipsnio 1 dalies
a punktu, skaitomu kartu su šio reglamento 5 straipsniu, Apeliacinė taryba „pirminėse pastabose“ padarė išvadą, kad jis priimtinas.
Ginčijamo sprendimo 19 punkte ji nurodė: prašymas pripažinti registraciją negaliojančia buvo pateiktas 2005 m. rugpjūčio 5 d.,
todėl taikytina Reglamento Nr. 40/94 versija yra versija su absoliutaus negaliojimo pagrindų pakeitimais, padarytais Reglamentu
Nr. 422/2004, ir kad naujajame taikytiname Reglamento Nr. 40/94 51 straipsnio 1 dalies a punkte pateikiama nuoroda tik į Reglamento
Nr. 40/94 7 straipsnį (dabar – Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnis), susijusį su absoliučiais atmetimo pagrindais, o ne į
to paties reglamento 5 straipsnį, susijusį su Bendrijos prekių ženklų savininkais.
Galiausiai ginčijamame sprendime Apeliacinė taryba nenagrinėjo įstojusios į bylą šalies argumento, grindžiamo Reglamento Nr. 40/94
52 straipsnio 1 dalies b punktu.
2008 m. rugpjūčio 1 d. įstojusi į bylą šalis Teisme pareiškė ieškinį dėl ginčijamo sprendimo. Šiame ieškinyje ji prašė panaikinti
ginčijamą sprendimą tiek, kiek Apeliacinė taryba padarė išvadą, kad pagrindas, susijęs su Reglamento Nr. 40/94 52 straipsnio
1 dalies a punkte numatytu negaliojimo pagrindu, nepriimtinas. Be to, ji prašė pakeisti ginčijamą sprendimą taip, kad jos
nurodyti pagrindai, susiję su atitinkamai Reglamento Nr. 40/94 52 straipsnio 1 dalies a ir b punktuose numatytais negaliojimo
pagrindais, būtų pripažinti priimtinais ir pagrįstais, bei pakeisti ginčijamą sprendimą taip, kad ginčijamo Bendrijos prekių
ženklo registracija būtų pripažinta negaliojančia remiantis vienu iš šių papildomų pagrindų, ar net abiem jais.
Teismas atmetė šį ieškinį kaip nepriimtiną (2009 m. liepos 14 d. Pirmosios instancijos teismo nutartis
Hoo Hing prieš VRDT – Tresplain Investments (Golden Elephant Brand)
, T‑300/08, Rink. p. II‑0000). Šis teismas iš esmės pripažino, kad, remiantis Reglamento Nr. 40/94 63 straipsnio 4 dalimi
(dabar – Reglamento Nr. 207/2009 65 straipsnio 4 dalis),
Hoo Hing
neturėjo teisės pareikšti ieškinio Teisme, nes Apeliacinės tarybos sprendimu buvo visiškai patenkinti jos reikalavimai (minėtos
Nutarties
Golden Elephant Brand
37 punktas).

Šalių reikalavimai
Ieškinyje ieškovė Teismo prašo:
–        panaikinti ginčijamą sprendimą,
–        priteisti iš VRDT bylinėjimosi išlaidas.
Savo atsakyme į ieškinį VRDT Teismo prašo:
–        atmesti ieškinį,
–        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
Savo atsakyme į ieškinį įstojusi į bylą šalis Teismo prašo:
–        atmesti ieškinį,
–        be to, arba, nepatenkinus šio reikalavimo, panaikinti ginčijamą sprendimą tiek, kiek jis susijęs su išvada, kad data, tinkama
išspręsti prisidengimo svetimu vardu klausimą, yra Bendrijos prekių ženklo paraiškos pateikimo diena, o ne diena, kada Bendrijos
prekių ženklas panaudotas pirmą kartą,
–        bet to, arba, nepatenkinus šių reikalavimų, pakeisti ginčijamą sprendimą taip, jog būtų pripažinta, kad data, tinkama išspręsti
prisidengimo svetimu vardu klausimą, yra diena, kada Bendrijos prekių ženklas buvo panaudotas pirmą kartą, o ne Bendrijos
prekių ženklo paraiškos pateikimo diena,
–        priteisti iš VRDT ar įstojusios į bylą šalies bylinėjimosi išlaidas arba, nepatenkinus šio reikalavimo, priteisti solidariai
iš VRDT ir ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
Be to, savo paaiškinime, kuriame pateikiami nauji pagrindai, įstojusi į bylą šalis Teismo prašo:
–        panaikinti ginčijamą sprendimą tiek, kiek jame padaryta išvada, kad pagrindas, susijęs su Reglamento Nr. 40/94 52 straipsnio
1 dalies a punkte numatytu negaliojimo pagrindu, nepriimtinas,
–        be to, arba, nepatenkinus šio reikalavimo, pakeisti ginčijamą sprendimą taip, kad pagrindas, susijęs su Reglamento Nr. 40/94
52 straipsnio 1 dalies a punkte numatytu negaliojimo pagrindu, būtų pripažintas priimtinu ir pagrįstu,
–        pakeisti ginčijamą sprendimą taip, kad pagrindas, susijęs su Reglamento Nr. 40/94 52 straipsnio 1 dalies b punkte numatytu
negaliojimo pagrindu, būtų pripažintas priimtinu ir pagrįstu,
–        ginčijamą sprendimą pakeitus taip, kaip to prašoma, jį pakeisti dar ir taip, kad ginčijamo Bendrijos prekių ženklo registracija
būtų pripažinta negaliojančia remiantis vienu iš šių papildomų pagrindų ar net abiem jais,
–        priteisti iš VRDT arba ieškovės arba, subsidiariai, solidariai iš VRDT ir ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
Savo rašytinėse pastabose dėl naujų pagrindų ieškovė Teismo prašo:
–        atmesti naujus teisinius pagrindus,
–        priteisti iš įstojusios į bylą šalies bylinėjimosi išlaidas.
Savo rašytinėse pastabose dėl naujų pagrindų VRDT Teismo prašo:
–        atmesti naujus teisinius pagrindus kaip nepriimtinus,
–        nepatenkinus šio reikalavimo, atmesti naujus teisinius pagrindus kaip nepagrįstus,
–        priteisti iš įstojusios į bylą šalies bylinėjosi išlaidas.

Dėl teisės
Kalbant visų pirma apie įstojusios į bylą šalies prašymą sujungti šią bylą su byla T‑300/08, kad būtų bendrai vykdoma žodinė
proceso dalis ir priimtas sprendimas, pakanka konstatuoti, kad šis prašymas neteko dalyko dėl to, kad ieškinys byloje T‑300/08
buvo atmestas kaip nepriimtinas (22 punkte minėta Nutartis
Golden Elephant Brand
).
1.
Dėl ieškovės reikalavimų
Grįsdama savo ieškinį, ieškovė pateikia du pagrindus, susijusius atitinkamai su Reglamento Nr. 40/94 73  ir 74 straipsnių
(dabar – Reglamento Nr. 207/2009 75 ir 76 straipsniai) ir Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 4 dalies pažeidimu.

Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 40/94 73 ir 74 straipsnių pažeidimu
Dėl pirmojo ieškinio pagrindo pirmos dalies, susijusios su Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnio pažeidimu
–       Šalių argumentai
Dėl pirmojo ieškinio pagrindo pirmos dalies ieškovė tvirtina, jog Apeliacinė taryba atsisakė atsižvelgti į faktus, įrodymus
ir atitinkamus argumentus, kuriuos ji laiku pateikė. Tai darydama, Apeliacinė taryba pažeidė Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnį,
ir ypač šios nuostatos 2 dalį (dabar – Reglamento Nr. 207/2009 76 straipsnio 2 dalis).
Konkrečiai kalbant, Apeliacinė taryba atsisakė atsižvelgti į ieškovės argumentus, susijusius su:
–        įstojusios į bylą šalies pateiktų tariamų „įrodymų“ ginčijimu,
–        tuo, kad įstojusi į bylą šalis nepateikė įrodymų, susijusių su dėl naudojimo tariamai įgytos reputacijos ar
goodwill
reikšme ir svarba,
–        tuo, kad iš tikrųjų aptariami ženklai nepainiojami ir negali būti supainioti. Apeliacinė taryba, be kita ko, neatsižvelgė
į tai, kad įstojusi į bylą šalis (jau nekalbant apie jos klientus) niekad neskundė ieškovės, nepaisant to, jog buvo pripažinta,
kad nuo 2003 m. lapkričio mėn. Jungtinės Karalystės rinkoje paraleliai prekiaujama abiejų šalių prekėmis, t. y. nagrinėjamais
prekių ženklais pažymėtais ryžiais.
Apeliacinė taryba atsisakė atsižvelgti ir į rašytinėse pastabose ieškovės pateiktus įrodymus dėl galimybės supainioti nebuvimo.
Taigi Apeliacinė taryba atsisakė atsižvelgti į didelę dalį 2006 m. vasario 3 d., 2007 m. spalio 31 d. ir 2008 m. balandžio
1 d. ieškovės pastabų.
Apeliacinė taryba neįvertino rinkos dalių ir neatsižvelgė į jos pateiktus įrodymus, iš kurių matyti, kad kasmet į Jungtinę
Karalystę importuojama vidutiniškai 500 000 tonų ryžių.
VRDT ir įstojusi į bylą šalis prašo atmesti šią pirmojo pagrindo pirmą dalį. VRDT, be kita ko, teigia, jog šis pagrindas nepriimtinas,
nes ieškovė nepakankamai aiškiai nurodė, į kokius argumentus ar įrodymus iš tų, kuriuos ji išdėstė ar pateikė per administracinę
procedūrą, Apeliacinė taryba neatsižvelgė. Bet kuriuo atveju ši pirmojo pagrindo pirma dalis nepagrįsta, nes Apeliacinė taryba
išnagrinėjo visas šalių pateiktas pastabas.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Reikėtų priminti, kad pagal Teisingumo Teismo statuto 21 straipsnį ir Bendrojo Teismo procedūros reglamento 44 straipsnio
1 dalį ieškinyje, be kita ko, turi būti nurodytas „ginčo dalykas“ ir „ieškinio pagrindų, kuriais remiamasi, santrauka“. Be
to, pagal šio reglamento 48 straipsnio 2 dalį „vykstant procesui negalima pateikti naujų pagrindų, išskyrus tuos atvejus,
kai jie pagrindžiami teisinėmis arba faktinėmis aplinkybėmis, kurios tapo žinomos vykstant procesui“. Iš šių nuostatų išplaukia,
kad bet kuris ieškinio pagrindas, kuris nepakankamai aiškiai suformuluotas ieškinyje, turi būti laikomas nepriimtinu (2005 m.
gruodžio 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Honeywell prieš Komisiją
, T‑209/01, Rink. p. II‑5527, 54 punktas).
Pagal nusistovėjusią teismo praktiką tam, kad ieškinys būtų priimtinas, reikia, jog esminės faktinės ir teisinės aplinkybės,
kuriomis jis pagrįstas, būtų nurodytos bent jau glaustai, bet nuosekliai ir suprantamai, pačiame ieškinio tekste (žr. 37 punkte
minėto sprendimo
Honeywell prieš Komisiją
56 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką). Šiuo atžvilgiu, nors ieškinio tekstas specifiniais klausimais gali būti pagrįstas
ir papildytas pateikiant nuorodas į prie jo pridėtų dokumentų ištraukas, bendroji nuoroda į kitus dokumentus, netgi ieškinio
priedus, negali kompensuoti esminių teisinės argumentacijos aplinkybių nebuvimo, kurios pagal anksčiau primintas nuostatas
turi būti nurodytos pačiame ieškinyje. Be to, Bendrasis Teismas neturi ieškinio prieduose ieškoti ir nustatyti pagrindų bei
argumentų, kuriuos jis galėtų laikyti pagrindžiančiais ieškinį, nes priedai atlieka tik įrodomąją ir pagalbinę funkciją (žr.
37 punkte minėto sprendimo
Honeywell prieš Komisiją
57 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Be to, Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnio 1 dalyje (dabar – Reglamento Nr. 207/2009 76 straipsnio 1 dalis) nustatyta, kad
VRDT faktus nagrinėja savo iniciatyva; tačiau procedūros dėl atsisakymo registruoti paraiškas santykinių pagrindų atveju ji
nagrinėja tiktai šalių nurodytus faktus, įrodymus bei argumentus bei siekiamą reikalavimų patenkinimo būdą. Pagal to paties
straipsnio 2 dalį VRDT gali neatsižvelgti į faktus ar įrodymus, kurie nebuvo laiku pateikti.
Ieškovė iš esmės tvirtina, kad Apeliacinė taryba pažeidė šią procedūrinę nuostatą, atsisakiusi atsižvelgti į tam tikrus ieškovės
pateiktus argumentus ar įrodymus, nors to paties straipsnio 2 dalyje nurodytos sąlygos nebuvo įvykdytos, nes ieškovė laiku
pateikė visus šiuos įrodymus.
Šioje byloje reikia konstatuoti, kad tam tikri ieškovės argumentai, pateikti šiai pirmojo ieškinio pagrindo daliai pagrįsti,
ieškinyje išdėstyti nepakankamai aiškiai. Ieškinio tekste ieškovė nepaaiškino, kokius argumentus ji pateikė per administracinę
procedūrą ginčydama įstojusios į bylą šalies pateiktus įrodymus. Ji juo labiau nenurodė, į kokius argumentus, pateiktus jos
2006 m. vasario 3 d., 2007 m. spalio 31 d. ir 2008 m. balandžio 1 d. pareiškimuose, anot jos, Apeliacinė taryba neatsižvelgė.
Vis dėlto dalis argumentų, kuriais ieškovė remiasi grįsdama šią pirmojo ieškinio pagrindo dalį, pateikti pakankamai aiškiai
pačiame ieškinio tekste. Taigi, kaip matyti iš ieškinio, ieškovė kaltina Apeliacinę tarybą neatsižvelgus į jos argumentus,
pagal kuriuos įstojusi į bylą šalis nepateikė įrodymų, susijusių su dėl naudojimo tariamai įgytos reputacijos ar
goodwill
reikšme ir svarba. Iš ieškinio taip pat matyti, jog ieškovė mano, kad Apeliacinė taryba atsisakė atsižvelgti į jos argumentus,
pagal kuriuos nėra galimybės supainioti nagrinėjamus prekių ženklus. Be to, ieškovė aiškiai kaltina Apeliacinę tarybą neatsižvelgus
į jos argumentą, kad kasmet į Jungtinę Karalystę importuojama vidutiniškai 500 000 tonų ryžių. Kiek tai susiję su šiais argumentais,
argumentacijos turinys bent jau glaustai išplaukia iš ieškinio teksto.
Pirmojo pagrindo pirma dalis, susijusi su tuo, kad Apeliacinė taryba padarė procedūrinę klaidą atsisakydama atsižvelgti į
dalį ieškovės argumentų, nors tokio atsisakymo sąlygos nebuvo įvykdytos, negali būti laikoma savaime nepriimtina. Tik keletas
argumentų, pateiktų šiai daliai pagrįsti, yra nepriimtini, nes jie ieškinio tekste buvo išdėstyti nepakankamai aiškiai (žr.
41 punktą).
Dėl pirmojo ieškinio pagrindo pirmos dalies esmės reikia pastebėti tai, kas išdėstyta toliau. Taigi, kaip VRDT pažymi, iš
ginčijamo sprendimo ar iš tarp jos ir ieškovės pasikeistos informacijos visiškai nematyti, kad buvo atsisakyta atsižvelgti
į ieškovės pateiktus faktus, įrodymus ir argumentus.
Reikia pažymėti, kad ginčijamo sprendimo 3, 5, 14 ir 16 punktuose Apeliacinė taryba apibendrino ieškovės argumentus, išdėstytus
visuose per administracinę procedūrą jos pateiktuose pareiškimuose.
Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad Apeliacinė taryba neprivalo pareikšti nuomonės dėl visų šalių pateiktų argumentų. Sprendimo
struktūroje jai pakanka išdėstyti esminę reikšmę turinčias faktines aplinkybes ir teisinius argumentus (šiuo klausimu žr.
2007 m. Teisingumo Teismo sprendimo
Technische Glaswerke Ilmenau prieš Komisiją
, C‑404/04 P, Rink. p. I‑0000, 30 punktą). Iš to darytina išvada, jog vien tai, kad Apeliacinė taryba nepakartojo visų šalies
argumentų ir neatsakė į kiekvieną iš šių argumentų, neleidžia daryti išvados, kad Apeliacinė taryba atsisakė į juos atsižvelgti.
Nagrinėjamu atveju Apeliacinė taryba ginčijamo sprendimo 14 punkte pažymėjo: ieškovė tvirtino, kad įstojusios į bylą šalies
rinkos dalis yra pernelyg maža, kad būtų įrodytas
goodwill
, o skundžiamo sprendimo 16 punkte – jog ieškovė tvirtino, kad įstojusi į bylą šalis nepateikė įrodymo dėl
goodwill
buvimo. Be to, ginčijamo sprendimo 3 ir 14 punktuose ji glaustai išdėstė ieškovės argumentus, susijusius su įstojusios į
bylą šalies maža rinkos dalimi.
Ginčijamo sprendimo 40–43 punktuose Apeliacinė taryba nagrinėjo klausimą, ar įstojusi į bylą šalis pakankamai teisiškai įrodė
goodwill
buvimą, ir negalima daryti išvados, kad Apeliacinė taryba atsisakė atsižvelgti į visus argumentus, kuriais rėmėsi ieškovė
šiuo klausimu.
Kalbant apie ieškovės argumentą, kad Apeliacinė taryba neatsižvelgė į jos pateiktus argumentus ir įrodymus, susijusius su
tuo, kad nėra galimybės supainioti nagrinėjamus žymenis, reikia pažymėti tai, kas išdėstyta toliau. Iš tiesų ginčijamame sprendime
pateiktoje ieškovės argumentų santraukoje nėra jokio argumento, susijusio su galimybės supainioti nebuvimu. Tačiau reikia
pažymėti, kad per administracinę procedūrą ieškovė nepateikė argumentų dėl galimybės supainioti nebuvimo. Savo 2007 m. spalio
31 d. pareiškime pažymėjusi, jog įstojusios į bylą šalies rinkos dalis yra maža, ieškovė tik tvirtino, kad „joje [negali]
būti
goodwill
, klaidinančio pateikimo ar žalos“, o 2008 m. balandžio 1 d. pareiškime – kad įstojusi į bylą šalis „neįrodė klaidinančio
pateikimo ar žalos“.
Ginčijamo sprendimo 44–47 punktuose Apeliacinė taryba nagrinėjo klaidinančio pateikimo buvimo klausimą. Kadangi per administracinę
procedūrą ieškovė tik ginčijo šį buvimą neplėtodama savo argumentų, vien tai, jog Apeliacinė taryba nagrinėjo klaidinančio
pateikimo buvimo klausimą, reiškia, kad ji atsižvelgė į ieškovės argumentus.
Kalbant apie argumentą, jog Apeliacinė taryba, be kita ko, neatsižvelgė į tai, kad įstojusi į bylą šalis (jau nekalbant apie
jos klientus) niekad neskundė ieškovės, nepaisant to, jog nuo 2003 m. lapkričio mėn. rinkoje vyksta paraleli prekyba, pažymėtina,
kad ieškovė nesirėmė šiomis aplinkybėmis savo argumentuose per administracinę procedūrą. Vadinasi, negali būti klausimo dėl
to, ar per administracinę procedūrą buvo atsisakyta atsižvelgti į ieškovės pateiktus argumentus.
Kalbant apie argumentą, kad kasmet į Jungtinę Karalystę importuota vidutiniškai 500 000 tonų ryžių, reikia konstatuoti, kad
Apeliacinė taryba aiškiai paminėjo šį argumentą ginčijamo sprendimo 3 punkte. Tačiau ginčijamo sprendimo 26 punkte ji pažymėjo,
kad netgi mažos įmonės gali turėti
goodwill
. Iš to darytina išvada, kad, kaip teigia Apeliacinė taryba, nebuvo būtina nustatyti tikslios įstojusiai į bylą šaliai priklausančios
rinkos dalies. Taigi tai, kad Apeliacinė taryba neapskaičiavo įstojusios į bylą šalies rinkos dalies, remdamasi ieškovės pateiktais
įrodymais dėl visos rinkos apimties, nereiškia, kad Apeliacinė taryba atsisakė atsižvelgti į dalį ieškovės pateiktų argumentų
ar įrodymų, pažeisdama Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnį. Tai, jog nebuvo nustatyta tiksli įstojusios į bylą šalies rinkos
dalis, paaiškinama tuo, kad ši dalis neturėjo esminės reikšmės bendroje ginčijamo sprendimo struktūroje.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, jog Apeliacinė taryba neatsisakė per administracinę procedūrą atsižvelgti į ieškovės pateiktus
argumentus. Todėl ieškovės argumentai faktiškai nepagrįsti, vadinasi, reikia atmesti pirmojo pagrindo pirmą dalį.
Dėl pirmojo ieškinio pagrindo antros dalies, susijusios su Reglamento Nr. 40/94 73 straipsnio ir 74 straipsnio 1 dalies pabaigos
pažeidimu
–       Šalių argumentai
Pirmojo ieškinio pagrindo antroje dalyje ieškovė tvirtina: ginčijamame sprendime Apeliacinė taryba rėmėsi tariamais „faktais“,
prezumpcijomis ir teisiniais teiginiais, kuriais nesirėmė ar kurių nepagrindė šalys. Todėl ji pažeidė Reglamento Nr. 40/94
73 straipsnį ir 74 straipsnio 1 dalies pabaigą (dabar – Reglamento Nr. 207/2009 76 straipsnio 1 dalies pabaiga).
Pirma, nagrinėjamu atveju Apeliacinė taryba neteisingai apibrėžė arba, subsidiariai, neteisingai taikė ieškinį dėl prisidengimo
svetimu vardu reglamentuojančią Anglijos teisę.
Antra, grįsdama savo teiginius dėl tariamos galimybės supainioti nagrinėjamus prekių ženklus, Apeliacinė taryba „išgalvojo
išvadas“ ir rėmėsi spekuliacijomis bei prielaidomis.
Trečia, Apeliacinė taryba klaidingai padarė išvadą, kad padaryta žalos, nepaisydama to, kad nėra įrodymų ar teiginių dėl tokios
žalos buvimo.
Įstojusi į bylą šalis neįrodė, kad įgijo
goodwill
. Jungtinėje Karalystėje jos užimama ryžių rinkos dalis yra per maža, kad įgytų
goodwill
.
Be to, Apeliacinė taryba suklydo, neatsižvelgusi į anatominius, estetinius ir meninius nagrinėjamuose prekių ženkluose pavaizduotos
dramblio galvos skirtumus.
Apeliacinė taryba neatsižvelgė į tai, jog dauguma įstojusios į bylą šalies pateiktų įrodymų nepatvirtina, kad nagrinėjamu
laikotarpiu ankstesnis prekių ženklas būtų buvęs naudojamas ryžiams. Pavyzdžiui, kasos aparato juostų ritinėliuose nurodomi
tik „G/E“ arba „GE“ ryžiai, o ne ankstesnis prekių ženklas.
Ieškovė mano, kad ginčijamo sprendimo 40 punkte Apeliacinės tarybos pateikta argumentacija nelogiška, nes ji teigė, jog „Anuliavimo
skyrius nustatė didesnį įrodymo laipsnį, nei reikalaujamas pagal prisidengimą svetimu vardu reglamentuojančią Anglijos teisę“,
tačiau nepritarė Anuliavimo skyriaus išvadai, kad neįrodytas prisidengimas svetimu vardu.
Ji teigia: Apeliacinė taryba neturėjo jokių faktinių pagrindų ginčijamo sprendimo 43 punkte padaryti išvadą, kad „mažai tikėtina,
jog po [ginčijamo Bendrijos prekių ženklo paraiškos] pateikimo dienos užregistruotas padidėjęs pardavimo apimčių lygis būtų
buvęs toks, jeigu tą dieną nebūtų buvę įmonės
goodwill
. Be to, Apeliacinė taryba nebuvo reikiamai griežta vartodama frazę „įmonės
goodwill
“.
VRDT ir įstojusi į bylą šalis prašo atmesti šią pirmojo ieškinio pagrindo dalį.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Visų pirma reikia išnagrinėti Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnio 1 dalies pažeidimą, ir po to – Reglamento Nr. 40/94 73 straipsnio
antro sakinio (dabar – Reglamento Nr. 207/2009 75 straipsnio antras sakinys) pažeidimą.
Reikia priminti, kad pagal Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnio 1 dalies pabaigą per procedūras dėl santykinių atsisakymo registruoti
paraiškas pagrindų nagrinėjami tiktai šalių nurodyti faktai, įrodymai bei argumentai bei siekiamas reikalavimų patenkinimo
būdas. Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnio 1 dalies pabaiga taip pat taikoma panaikinimo procedūroms, susijusiomis su santykiniais
negaliojimo pagrindais pagal to paties reglamento 52 straipsnį (2005 m. gegužės 25 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
TeleTech Holdings prieš VRDT – Teletech International (TELETECH GLOBAL VENTURES)
, T‑288/03, Rink. p. II‑1767, 65 punktas). Todėl registracijos pripažinimo negaliojančia procedūrose, susijusiose su santykiniu
negaliojimo pagrindu, prašymą pripažinti registraciją negaliojančia pateikusi šalis, remdamasi ankstesniu nacionaliniu prekių
ženklu, turi įrodyti tokio prekių ženklo buvimą, o prireikus – ir jo apsaugos apimtį (šiuo klausimu žr. 2005 m. balandžio
20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Atomic Austria prieš VRDT – Fabricas Agrupadas de Muñecas de Onil (ATOMIC BLITZ)
, T‑318/03, Rink. p. II‑1319, 33 punktą).
Tačiau VRDT turi išnagrinėti, ar, vykstant registracijos pripažinimo negaliojančia procedūrai, yra tenkinamos negaliojimo
pagrindo, kuriuo remiamasi, taikymo sąlygos. Tokiu atveju ji turi įvertinti faktų, kuriais šalys remiasi, realumą ir jų pateiktų
įrodymų įrodomąją galią (šiuo klausimu žr. 65 punkte minėto Sprendimo
ATOMIC BLITZ
34 punktą).
VRDR gali tekti atsižvelgti, be kita ko, į valstybės narės, kurioje ankstesnis prekių ženklas, kuriuo grindžiamas prašymas
pripažinti registraciją negaliojančia, yra saugomas, nacionalinę teisę. Tokiu atveju VRDT privalo savo iniciatyva, jos nuomone,
šiuo tikslu tinkamomis priemonėmis gauti informacijos, susijusios su atitinkamos valstybės nacionaline teise, jei tokia informacija
yra būtina vertinant aptariamo negaliojimo pagrindo taikymo sąlygas, ir ypač nurodytų faktų realumą ar pateiktų dokumentų
įrodomąją galią. Iš tikrųjų, apribojant VRDT atliekamo tyrimo faktinį pagrindą, nedraudžiama jai, be kita ko, atsižvelgti
ne tik į registracijos pripažinimo negaliojančia procedūroje dalyvaujančių šalių aiškiai nurodytus faktus, bet ir į plačiai
žinomus faktus, tai yra tuos, kuriuos bet kuris asmuo gali žinoti arba apie kuriuos gali sužinoti iš visuotinai prieinamų
šaltinių (šiuo klausimu žr. 65 punkte minėto Sprendimo
ATOMIC BLITZ
35 punktą).
Reikia išnagrinėti ieškovės argumentus atsižvelgiant į anksčiau išdėstytus teiginius.
Kalbant visų pirma apie argumentą, kad nagrinėjamu atveju Apeliacinė taryba neteisingai apibrėžė arba, subsidiariai, neteisingai
taikė ieškinį dėl prisidengimo svetimu vardu reglamentuojančią Anglijos teisę, reikia konstatuoti, jog neteisingas valstybės
narės nacionalinės teisės aiškinimas ar taikymas gali būti teisės klaida, bet ne Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnio 1 dalies
pabaigos pažeidimas. Kadangi VRDT privalo savo iniciatyva įvertinti, ar negaliojimo pagrindo, kuriuo remiamasi, taikymo sąlygos
įvykdytos ir prireikus savo iniciatyva gauti informaciją, susijusią su atitinkamos valstybės narės teise, aiškinant ar taikant
nacionalinę teisę galimai padaryta klaida negali būti laikoma tarp šalių kilusio ginčo ribų viršijimu.
Toliau, kalbant apie ieškovės argumentą, kad, grįsdama savo teiginius dėl tariamos galimybės supainioti nagrinėjamus prekių
ženklus, Apeliacinė taryba „išgalvojo išvadas“ ir rėmėsi spekuliacijomis bei prielaidomis, reikia pažymėti tai, kas išdėstyta
toliau. Ginčijamo sprendimo 44–47 punktuose Apeliacinė taryba nagrinėjo, kaip ir turėjo tai daryti, ar viena iš ieškinio dėl
prisidengimo svetimu vardu sąlygų, t. y. klaidinantis ankstesnio prekių ženklo pateikimas, yra įvykdyta. Šiuo klausimu ginčijamo
sprendimo 44 punkte ji visų pirma išdėstė nacionalinę teisę, kurią ji taikė nagrinėjamam atvejui ginčijamo sprendimo 45–47 punktuose.
Kadangi Apeliacinė taryba turėjo išnagrinėti, ar ankstesnis žymuo, kuriuo remiasi įstojusi į bylą šalis, leidžia uždrausti
naudoti vėlesnį prekių ženklą Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 4 dalies b punkto prasme, ji privalėjo išnagrinėti, ar yra
klaidinantis pateikimas, dėl kurio visuomenė gali manyti, kad Bendrijos prekių ženklo savininko parduodamos prekės yra įstojusios
į bylą šalies prekės. Todėl tai, kad skundžiamo sprendimo 47 punkte Apeliacinė taryba padarė išvadas, kad „neišvengiama, jog
visuomenė negali atskirti ryžių ir jų prekių ženklų“ ar kad „neginčijamai yra klaidinantis pateikimas“, negali būti laikoma
tarp šalių kilusio ginčo ribų viršijimu. Ieškovės argumentai šiuo klausimu iš tikrųjų susiję ne su Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnio
1 dalies pažeidimu, bet su teisės klaida, kurią padarė Apeliacinė taryba taikydama nacionalinę teisę, skaitomą kartu su Reglamento
Nr. 40/94 8 straipsnio 4 dalimi.
Kalbant apie argumentą, jog Apeliacinė taryba klaidingai padarė išvadą, kad padaryta žalos, nepaisydama to, kad nėra įrodymų
ar teiginių, susijusių su tokios žalos buvimu, taip pat reikia pažymėti, kad Apeliacinė taryba privalėjo išnagrinėti, ar įvykdytos
Anglijos teisėje numatytos ieškinio dėl prisidengimo svetimu vardu sąlygos. Todėl tai, kad ginčijamo sprendimo 49 punkte ji
manė, jog pagrįsta daryti išvadą, kad įstojusi į bylą šalis gali patirti žalą tiesioginių ar netiesioginių pardavimo nuostolių
forma, nėra Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnio 1 dalies pažeidimas.
Savo argumentu, kad įstojusi į bylą šalis neįrodė, jog įgijo
goodwill
ir jos turima rinkos dalis yra pernelyg maža, ieškovė iš tikrųjų tvirtina, kad Apeliacinė taryba padarė teisės klaidą vertindama
goodwill
buvimą, o ne kad ji padarė Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnio 1 dalies pažeidimą, atsižvelgusi į šalių nepateiktus faktus
ar įrodymus.
Kalbant apie ieškovės argumentą, kad Apeliacinė taryba padarė klaidą, neatsižvelgusi į anatominius, estetinius ir meninius
nagrinėjamuose prekių ženkluose pavaizduotos dramblio galvos skirtumus, reikia pastebėti, kad šis argumentas iš tikrųjų susijęs
su teisės klaida, kurią Apeliacinė taryba padarė vertindama klaidinančio pateikimo buvimą, o ne su Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnio
1 dalies pažeidimu.
Savo argumentu, kad Apeliacinė taryba neatsižvelgė į tai, jog dauguma įstojusios į bylą šalies pateiktų įrodymų nepatvirtina,
kad nagrinėjamu laikotarpiu ankstesnis prekių ženklas būtų buvęs naudojamas ryžiams, ieškovė iš tikrųjų kaltina Apeliacinę
tarybą neteisingai įvertinus įstojusios į bylą šalies įrodymus. Tokie argumentai susiję su vertinimo klaida, kurią padarė
Apeliacinė taryba, o ne su Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnio 1 dalies pažeidimu.
Ieškovės argumentas, kad Apeliacinės tarybos pateikta argumentacija nelogiška (žr. aukščiau esantį 61 punktą), taip pat susijęs
su tariama teisės klaida, o ne su Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnio 1 dalies pažeidimu.
Kiek tai susiję su ieškovės argumentu, jog Apeliacinė taryba nesirėmė jokiais faktais, kad ginčijamo sprendimo 43 punkte padarytų
išvadą, jog „mažai tikėtina, jog po [ginčijamo Bendrijos prekių ženklo paraiškos] pateikimo dienos užregistruotas padidėjęs
pardavimo apimčių lygis būtų buvęs toks, jeigu tą dieną nebūtų buvę įmonės
goodwill
“, reikia pažymėti tai, kas išdėstyta toliau. Apeliacinė taryba turėjo nustatyti, ar įstojusi į bylą šalis įgijo
goodwill
, koks reikalaujamas pagal Jungtinės Karalystės teisę ieškinio dėl prisidengimo svetimu vardu atveju. Jeigu Apeliacinė taryba
būtų padariusi išvadą, kad yra
goodwill
, be pakankamo teisinio pagrindo, tai būtų vertinimo klaida. Ieškovė tvirtina ne tai, kad Apeliacinė taryba rėmėsi šalių nepateiktais
faktais, o tai, kad ji iš jai pateiktų faktų padarė nepagrįstas išvadas.
Galiausiai, kalbant apie ieškovės argumentą, kad Apeliacinė taryba nebuvo reikiamai griežta vartodama frazę „įmonės
goodwill
“, reikia pažymėti, jog iš tikrųjų jis susijęs su Apeliacinės tarybos padaryta teisės klaida.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, jog ieškovės argumentai iš tikrųjų susiję ne su Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnio 1 dalies
pažeidimu, o su teisės klaidomis, kurias Apeliacinė taryba padarė taikydama nacionalinę teisę, arba vertinimo klaidomis. Todėl
šie argumentai bus nagrinėjami analizuojant antrąjį ieškinio pagrindą.
Dėl tariamo Reglamento Nr. 40/94 73 straipsnio pažeidimo primintina, jog pagal Reglamento Nr. 40/94 73 straipsnio antrą sakinį
VRDT sprendimai gali būti grindžiami tiktai tokiais motyvais ar įrodymais, dėl kurių šalys galėjo pateikti savo atsiliepimus.
Šiuo atžvilgiu reikia nurodyti, jog faktai turi būti įvertinti sprendime. Teisė būti išklausytam apima visas faktines arba
teisines aplinkybes, kuriomis grindžiamas sprendimas, bet ne galutinę poziciją, kurios ketina laikytis institucija (žr. 2005 m.
birželio 7 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Lidl Stiftung prieš VRDT – REWE-Zentral (Salvita)
, T‑303/03, Rink. p. II‑1917, 62 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką). Todėl Apeliacinė taryba neprivalėjo išklausyti
ieškovės dėl faktinių ar teisinių aplinkybių įvertinimo, kuriuo ji nusprendė grįsti savo sprendimą. Todėl ji nepažeidė Reglamento
Nr. 40/94 73 straipsnio.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia atmesti pirmojo pagrindo antrą dalį ir atitinkamai visą pirmąjį pagrindą.

Dėl antrojo ieškinio pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 4 dalies pažeidimu
Šalių argumentai
Ieškovė tvirtina, jog ginčijamo sprendimo 26 punkte Apeliacinė taryba klaidingai nusprendė, kad
goodwill
laikomas mažu, tik kai verslas nėra nuolatinis. Be to, ji klaidingai manė, jog pagal Anglijos teisę reikalaujamas įrodymo
lygis nėra toks pats, kaip dėl naudojimo įgyto skiriamojo požymio atveju. Ieškovė mano, kad pagal Anglijos teisę reikalaujamas
įrodymo lygis yra toks pats visoms civilinėms byloms.
Apeliacinė taryba ignoravo arba neteisingai aiškino tai, jog įstojusi į bylą šalis turėjo teisiškai įrodyti kiekvieną ieškiniui
dėl prisidengimo svetimu vardu reikalaujamų sąlygų elementą. Ginčijamo sprendimo 47–49 punktuose Apeliacinė taryba tik patvirtino,
jog egzistuoja galimybė supainioti ir padaryta žalos, nors jie nebuvo patvirtinti jokiais įrodymais.
Be to, Apeliacinė taryba padarė klaidą arba nesuprato prekės pobūdžio. Ginčijamas Bendrijos prekių ženklas buvo įregistruotas
ryžiams, konkrečiai nenurodant ryžių rūšies. Ginčijamame sprendime išdėstydama faktus keletą kartų Apeliacinė taryba nurodo,
jog įstojusi į bylą šalis tiekia specialias ryžių rūšis. Tačiau toliau ji nurodė, kad įstojusi į bylą šalis yra teisių į ryžius
savininkė ir kad nagrinėjamais prekių ženklais saugomos prekės yra tapačios. Taigi, nagrinėdama tam tikras bylos aplinkybes,
ji klaidingai padarė išvadą, jog įstojusios į bylą šalies veikla buvo specialių ryžių rūšių nišos veikla, tačiau kitose ginčijamo
sprendimo vietose ji manė, jog prekė ir atitinkama rinka yra ryžiai apskritai ir jų rinka.
Nagrinėjami prekių ženklai turi pakankamų vizualių ir konceptualių skirtumų, susijusių su dramblio piešinėliu, ir Apeliacinė
taryba į juos turėjo atsižvelgti.
Be to, keletą metų nagrinėjami prekių ženklai taikiai koegzistavo rinkoje ir šalys nepastebėjo nė vieno supainiojimo atvejo.
VRDT ir įstojusi į bylą šalis prašo atmesti antrąjį ieškinio pagrindą.
Bendrojo Teismo vertinimas
–       Pirminės pastabos
Pagal Reglamento Nr. 40/94 52 straipsnio 1 dalies c punktą, padavus prašymą VRDT, Bendrijos prekių ženklo registracija pripažįstama
negaliojančia, jeigu yra šio reglamento 8 straipsnio 4 dalyje nurodyta ankstesnė teisė ir patenkintos šioje dalyje nurodytos
sąlygos. Pagal Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 4 dalį neregistruoto prekių ženklo arba kito prekyboje naudojamo didesnę
negu vietinę reikšmę turinčio žymens savininkui užprotestavus, pareikštas registruoti prekių ženklas neregistruojamas, kai
ir jeigu pagal to žymens naudojimą reglamentuojančius valstybės narės teisės aktus teisės į tą žymenį buvo įgytos iki paraiškos
įregistruoti Bendrijos prekių ženklą padavimo dienos ir tas žymuo jo savininkui suteikia teisę uždrausti naudoti vėlesnį prekių
ženklą.
Iš kartu skaitomų šių dviejų nuostatų matyti, kad neregistruoto didesnę negu vietinę reikšmę turinčio prekių ženklo žymens
savininkui pareikalavus gali būti panaikinta vėlesnio Bendrijos prekių ženklo registracija, kai ir jeigu pagal taikomus valstybės
narės teisės aktus, pirma, teisės į tą žymenį buvo įgytos iki paraiškos įregistruoti Bendrijos prekių ženklą padavimo dienos
ir, antra, tas žymuo jo savininkui suteikia teisę uždrausti naudoti vėlesnį prekių ženklą.
Taikydama Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 4 dalį Apeliacinė taryba turi atsižvelgti tiek į nacionalinės teisės aktus, taikomus
remiantis šioje nuostatoje daroma nuoroda, tiek į atitinkamoje valstybėje narėje priimtus teismų sprendimus. Tuo remdamasis
prašymą pripažinti registraciją negaliojančia pateikęs asmuo turi įrodyti, kad nagrinėjamas žymuo patenka į valstybės narės
teisės aktų, kuriais remiamasi, taikymo sritį ir kad jis leidžia uždrausti naudoti vėlesnį prekių ženklą (2009 m. birželio
11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Last Minute Network prieš VRDT – Last Minute Tour (LAST MINUTE TOUR)
, T‑114/07 ir T‑115/07, Rink. p. II‑1919, 47 punktas; pagal analogiją taip pat žr. 2007 m. birželio 12 d. Sprendimo
Budějovický Budvar prieš VRDT – Anheuser-Busch (BUDWEISER)
, T‑53/04–T‑56/04, T‑58/04 ir T‑59/04, Rink. p. II‑0000, 74 punktą).
Nagrinėjamu atveju neregistruotam nacionaliniam prekių ženklui taikomas valstybės narės teisės aktas yra 1994 m.
Trade Marks Act
(Jungtinės Karalystės Prekių ženklų įstatymas), kurio 5 straipsnio 4 dalyje nustatyta:
„Prekių ženklas negali būti registruojamas, jeigu ir tiek, kiek jo naudojimas Jungtinėje Karalystėje gali būti draudžiamas:
a)      dėl kokios nors teisės nuostatos (būtent dėl normos, susijusios su prisidengimu svetimu vardu (
law of passing off
), kuria saugomas neregistruotas prekių ženklas ar bet koks kitas prekyboje naudojamas žymuo <...> “.
Iš šio teksto, kaip jį išaiškino nacionaliniai teismai (
Reckitt & Colman Products Ltd v Borden Inc. & Ors (1990) R.P.C. 341 HL
), matyti, jog tam, kad nagrinėjamu atveju būtų panaikinta ginčijamo Bendrijos prekių ženklo registracija siekiant apsaugoti
neregistruotą nacionalinį prekių ženklą, pagal Jungtinės Karalystės teisėje ieškinį dėl prisidengimo svetimu vardu reglamentuojančias
nuostatas įstojusi į bylą šalis turi įrodyti, kad patenkintos trys sąlygos, susijusios su įgytu
goodwill
, klaidinančiu pateikimu ir
goodwil
atžvilgiu padaryta žala.
Apeliacinė taryba šias tris sąlygas išvardija ginčijamo sprendimo 23 punkte (žr. pirma esantį 10 punktą) ir, be to, ieškovė
pripažįsta, jog Apeliacinė taryba teisingai nustatė teorinį vertinimą, susijusį su ieškiniais dėl prisidengimo svetimu vardu.
Vis dėlto ji mano, kad nagrinėjamu atveju Apeliacinė taryba dėl kiekvienos iš šių sąlygų neteisingai taikė šį teorinį vertinimą.
–       Dėl
goodwill
Ieškovė iš esmės kaltina Apeliacinę tarybą padarius išvadą, jog egzistuoja
goodwill
, nepaisant to, jog įstojusios į bylą šalies veikla Jungtinės Karalystės ryžių rinkoje yra nereikšminga.
Visų pirma reikia nustatyti tinkamą datą, kurios atžvilgiu įstojusi į bylą šalis turėjo įrodyti įgijusi
goodwill
. Apeliacinė taryba manė, kad tokia data yra ginčijamo Bendrijos prekių ženklo paraiškos pateikimo diena, t. y. 1996 m. balandžio
29 diena. Įstojusi į bylą šalis tvirtina, kad pagal Jungtinės Karalystės teisę tinkama data yra ginčijamo Bendrijos prekių
ženklo panaudojimo rinkoje pirmą kartą data, t. y. 2003 metai.
Tiesa, kaip pažymi įstojusi į bylą šalis, iš nacionalinės teismų praktikos matyti, kad pagal ieškinį dėl prisidengimo svetimu
vardu reglamentuojančias taisykles turi būti įrodyta, kad
goodwill
jau buvo įgytas tą dieną, kai atsakovas pradėjo siūlyti pirkti savo prekes ar paslaugas (
Cadbury Schweppes/Pub Squash
(1981) R.P.C. 429).
Tačiau Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 4 dalimi reikalaujama atsižvelgti ne į šią datą, bet į Bendrijos prekių ženklo paraiškos
padavimo dieną, nes šioje dalyje iš prašymą pripažinti šio prekių ženklo registraciją negaliojančia pateikiančio asmens reikalaujama,
kad jis būtų įgijęs teisę į neregistruotą nacionalinį prekių ženklą prieš paraiškos padavimo dieną (91 punkte minėto Sprendimo
LAST MINUTE TOUR
51 punktas), nagrinėjamu atveju tai būtų 1996 m. balandžio 29 diena. Todėl, kaip tai Apeliacinė taryba pažymėjo ginčijamo
sprendimo 27 punkte, Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 4 dalies formuluotė yra aiški šiuo klausimu.
Todėl Apeliacinė taryba teisingai nagrinėjo tai, ar įstojusi į bylą šalis įrodė, kad 1996 m. balandžio 29 d. buvo įgijusi
goodwill
.
Ginčijamo sprendimo 24 punkte Apeliacinė taryba teisingai nurodė, kad
goodwill
apibūdintas kaip klientų pritraukimo stiprumas (
the attractive force which brings in custom
) (
IRC v Muller & Co’s Margarine
(1901) A.C. 217, 224, H.L.).
Be to, Apeliacinė taryba manė, jog tai, kad yra
goodwill
, iš principo įrodoma pateikiant komercinės veiklos, reklamos ir klientų sąskaitas ir t. t. Norint įrodyti
goodwill
, paprastai pakanka rimtos prekybos veiklos, lemiančios reputacijos įgijimą ir klientų rato plėtrą (ginčijamo sprendimo 25 punktas).
Kalbant apie įstojusios į bylą šalies pateiktus įrodymus, reikia nurodyti tai, kas išdėstyta toliau.
Įstojusi į bylą šalis, be kita ko, pateikė 1998 m. gruodžio 13 d. savo direktoriaus pareiškimą, kuriame nurodyta, kiek tonų
per metus parduota ryžių 1988
–
1997 metais. Kaip nurodyta šiame pareiškime, įstojusi į bylą šalis ankstesniu prekių ženklu pažymėtų ryžių Jungtinėje Karalystėje
pardavė 84 tonas 1995 metais, 52 tonas 1996 metais ir 42
–
68 tonas per metus 1988
–
1994 metais.
Taigi, kaip ginčijamo sprendimo 31 punkte Apeliacinė taryba konstatavo, pareiškimo turinį patvirtina likusieji įstojusios
į bylą šalies pateikti įrodymai. Nors tiesa, kad dauguma įstojusios į bylą šalies pateiktų įrodymų susiję su vėlesniu nei
1996 m. balandžio 29 d. laikotarpiu, vis dėlto dalis pateiktų įrodymų apima ir ankstesnį nei ši data laikotarpį. Pavyzdžiui,
kaip Apeliacinė taryba pažymėjo ginčijamo sprendimo 30 punkte, įstojusi į bylą šalis pateikė aštuonias sąskaitas faktūras,
išrašytas laikotarpiu nuo 1992 m. iki 1996 m. balandžio 29 d. klientams iš Londono, Kento ir Middlesex (Jungtinė Karalystė)
ir susijusias su ryžių pardavimu su nuoroda „Golden Elephant“.
Be to, įstojusi į bylą šalis pateikė registruojančios kasos aparato juostų ritinėlius, kuriuose nurodyti ryžių pardavimo atvejai
įvairiomis 1993 m. kovo ir balandžio mėnesių, 1994 m. gruodžio ir 1995 m. sausio, vasario ir kovo mėn. dienomis. Šiuo požiūriu
ieškovė tvirtina, jog registruojančios kasos aparato juostų ritinėliuose nurodomi tik „G/E“ arba „GE“ ryžiai, o ne ankstesnis
prekių ženklas. Tačiau reikia nurodyti, jog vien šio fakto nepakanka, kad jie netektų savo įrodomosios galios. Iš tikrųjų,
kaip Apeliacinė taryba tai pažymėjo ginčijamo sprendimo 32 punkte, įprasta, kad registruojančios kasos aparato juostų ritinėliuose
parduodamos prekės būtų nurodytos santrumpa. Be to, reikia pažymėti, kad tai nėra vieninteliai įstojusios į bylą šalies pateikti
įrodymai, skirti patvirtinti, kad Jungtinėje Karalystėje buvo parduodami ankstesniu prekių ženklu pažymėti ryžiai. Šiuo atžvilgiu
reikia pažymėti, kad Apeliacinė taryba turėjo visapusiškai įvertinti visus VRDT pateiktus įrodymus. Iš tikrųjų negali būti
atmesta tikimybė, kad įrodymų visuma gali leisti patvirtinti įrodytinus faktus, net jeigu kiekvienas iš šių įrodymų atskirai
negalėtų įrodyti šių faktų teisingumo (2008 m. balandžio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Ferrero Deutschland prieš VRDT ir Cornu
, C‑108/07 P, Rink. p. I‑0000, 36 punktas). Apeliacinė taryba teisingai atsižvelgė į registruojančios kasos aparato juostų
ritinėlius kaip į įrodymus, patvirtinančius pareiškimo turinį.
Bet kuriuo atveju reikia konstatuoti, jog net jeigu minėti juostų ritinėliai neturėjo įrodomosios galios, tai, kad įstojusi
į bylą šalis Jungtinėje Karalystėje pardavinėjo ankstesniu prekių ženklu pažymėtus ryžius anksčiau, nei buvo pateikta ginčijamo
Bendrijos prekių ženklo paraiška, pakankamai įrodo kartu su keletu sąskaitų faktūrų pateiktas pareiškimas.
Tiesa, pareiškime nurodyto pardavimo apimtis turi būti laikoma maža, palyginti su bendra į Jungtinę Karalystę importuojamų
ryžių rinka. Ryžių asociacijos (
Rice Association
) generalinio sekretoriaus pateiktame pareiškime, kurį pateikė ieškovė VRDT, nurodyta, jog iš viso kasmet į Jungtinę Karalystę
importuota vidutiniškai 500 000 tonų ryžių laikotarpiu nuo 2000 iki 2004 metų, o tai leidžia manyti, kad laikotarpiu nuo 1988
iki 1996 m. buvo importuotas panašus kiekis. Darant prielaidą, kad 1995 m. bendrąją rinką sudarė 500 000 tonų, įstojusios
į bylą šalies rinkos dalis tebuvo 0,0168 %.
Taigi reikia išnagrinėti, ar Apeliacinė taryba teisingai nusprendė, kad vis dėlto įstojusios į bylą šalies komercinės veiklos
pakako
goodwill
įgyti.
Ginčijamo sprendimo 26 punkte Apeliacinė taryba pažymėjo, kad netgi mažos įmonės gali įgyti
goodwill
. Ši išvada grindžiama nacionalinių teismų praktika, kurią Apeliacinė taryba teisingai citavo, t. y. byla
Stannard prieš Reay
, [1967] R.P.C. 589. Šioje byloje nuspręsta, kad kilnojamoji žuvies ir traškučių prekyba, kurios apyvarta siekė 129
–
138 svarų sterlingų per savaitę, įgijo
goodwill
maždaug po trijų savaičių veiklos.
Kiek tai susiję su ieškovės argumentu, jog byloje dėl prisidengimo svetimu vardu siekiant įrodyti
goodwill
buvimą turi būti pateikta įrodymų, kad komercinė veikla viršija minimalios veiklos ribą, reikia pažymėti, jog VRDT teisingai
pastebi, kad šiuo klausimu ieškinyje cituotas teisinio leidinio skyrius ir su galimybe supainioti susijusi teismo praktika.
Vis dėlto iš nacionalinės teismo praktikos matyti, jog nepakanka, kad pardavimo apimtis būtų žemiau
de minimis
ribos (
Anheuser-Busch Inc v Budejovicky Budvar Narodni Podnik
(1984) F.S.R. 413, 457 CA). Šioje byloje buvo nuspręsta, jog į Jungtinę Karalystę mažais kiekiais lagamine importuoto alaus,
parduodamo Canterbury (Jungtinė Karalystė) esančiame amerikietiško stiliaus restorane, pardavimo apimtis buvo mažesnė nei
de minimis
riba.
Šiuo atveju reikia pažymėti, kad ankstesniu prekių ženklu pažymėtų ryžių pardavimo apimtis iki tinkamos datos buvo mažesnė
nei ši
de minimis
riba. Tai nėra vien pavieniai pardavimo atvejai labai mažais kiekiais. Įstojusi į bylą šalis Jungtinėje Karalystėje nuolatos
pardavinėjo ankstesniu prekių ženklu pažymėtus ryžius nuo 1988 m., t. y. per aštuonerių metų laikotarpį prieš ieškovei pateikiant
ginčijamo Bendrijos prekių ženklo paraišką. Parduotas ryžių kiekis, t. y. 42
–
84 tonų per metus nuo 1988 m. iki 1996 m., negali būti laikomas kaip visiškai nereikšmingas.
Vien tai, kad įstojusios į bylą šalies turima rinkos dalis buvo maža, palyginti su visu ryžių importu į Jungtinę Karalystę,
nepakanka manyti, kad ryžių pardavimo apimtis buvo mažesnė nei
de minimis
riba.
Pavyzdžiui, byloje
Jian Tools for Sales prieš Roderick Manhattan Group
((1995) F.S.R. 924, 933 (Knox J.)) Jungtinės Karalystės rinkoje įmonės parduotos 127 kompiuterinės programos nebuvo laikoma
mažiau nei
de minimis
riba.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, jog Jungtinės Karalystės teismai labai nelinkę pripažinti, jog įmonė gali turėti klientų, bet
ne
goodwill
(Wadlow, C.,
The law of passing-off,
Sweet and Maxwell, London, 2004, 3.11 punktas). Todėl Apeliacinė taryba teisingai pažymėjo, kad net mažos įmonės gali turėti
goodwill
.
Kiek tai susiję su ieškovės argumentu, jog ginčijamo sprendimo 26 punkte Apeliacinė taryba klaidingai pažymėjo, kad
goodwill
laikomas mažu, tik kai verslas nėra nuolatinis, pakanka konstatuoti, jog Apeliacinės tarybos argumentacijoje šis teiginys
neturi esminės reikšmės. Apeliacinė taryba teisingai pažymėjo, jog įstojusios į bylą šalies komercinė veikla, t. y. ankstesniu
prekių ženklu pažymėtų ryžių pardavimas Jungtinėje Karalystėje, yra pakankama
goodwill
įgyti prieš ginčijamo Bendrijos prekių ženklo paraiškos pateikimo datą. Netgi darant prielaidą, kad šis
goodwill
turi būti laikomas mažu dėl nedidelės pardavimo apimties, bet kuriuo atveju jis negali būti laikomas neegzistuojančiu.
Dėl ieškovės argumento, jog ginčijamo sprendimo 26 punkte Apeliacinė taryba klaidingai manė, kad „pagal Anglijos teisę reikalaujamas
įrodymo lygis nėra toks pats, kaip, pavyzdžiui, dėl naudojimo įgyto skiriamojo požymio atveju“, ir, anot jos, pagal Anglijos
teisę reikalaujamas įrodymo lygis yra toks pats visoms civilinėms byloms, palyginus tikimybes, reikia pažymėti tai, kas išdėstyta
toliau. Pirma, cituotame ginčijamo sprendimo sakinyje neminimas įrodymo lygis būtino teismo įsitikinimo prasme. Tai išplaukia
ir tolesnio ginčijamo sprendimo sakinio, kuriame nurodoma, jog „įmonė gali sukurti pridėtinę vertę ir įgyti
goodwill
nepasiekusi žinomumo lygio, reikalingo dėl naudojimo įgytam požymiui ar geram vardui [Reglamento Nr. 40/94] 8 straipsnio
5 dalies prasme įrodyti“. Šiuo klausimu Apeliacinė taryba nepadarė jokios klaidos. Iš tikrųjų teismo praktika, kurią Apeliacinė
taryba citavo grįsdama savo poziciją, t. y. Sprendimą
Phones4U Ltd v Phone4u.co.uk Internet Ltd
((2007) R.P.C. 5, 83, 96) patvirtina, jog norint įregistruoti prekių ženklą reikalaujamas standartas skiriamajam požymiui
įrodyti yra daug didesnis, nei reikalaujamas
goodwill
buvimui įrodyti.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, priešingai nei teigia ieškovė, įstojusiai į bylą šaliai nebuvo būtina pateikti rinkos
tyrimo dėl to, kokiu lygiu visuomenei buvo žinomas ankstesnis prekių ženklas.
Reikia atmesti ir ieškovės argumentą, kad ginčijamos sprendimo 40 punkte Apeliacinės tarybos pateikta argumentacija nelogiška,
nes ji teigė, jog „Anuliavimo skyrius nustatė didesnį įrodymo laipsnį, nei reikalaujamas pagal prisidengimą svetimu vardu
reglamentuojančią Anglijos teisę“, tačiau nepritarė Anuliavimo skyriaus išvadai, kad neįrodytas prisidengimas svetimu vardu.
Kadangi Apeliacinė taryba nusprendė, jog Anuliavimo skyrius per klaidą nustatė pernelyg aukštą ribą
goodwill
buvimui įrodyti, visiškai logiška, kad ji nepritarė Anuliavimo skyriaus išvadai.
Kalbant apie ieškovės argumentus, kad ginčijamo sprendimo 43 punkte Apeliacinė taryba klaidingai padarė išvadą, jog mažai
tikėtina, kad po ginčijamo Bendrijos prekių ženklo paraiškos pateikimo dienos padidėjęs ankstesniu prekių ženklu pažymėtų
ryžių pardavimo apimčių lygis būtų buvęs toks, jeigu tą dieną nebūtų buvę įmonės
goodwill
, ir kad Apeliacinė taryba nebuvo reikiamai griežta vartodama frazę „įmonės
goodwill
“, reikia konstatuoti, kad 43 punktas yra siekiant išsamumo pateiktas ginčijamo sprendimo motyvas. Iš tikrųjų įstojusi į bylą
šalis pakankamai įrodė, jog ginčijamo Bendrijos prekių ženklo paraiškos pateikimo dieną egzistavo
goodwill
, net ir neatsižvelgus į po šios datos pardavimo apimčių padidėjimo lygį.
Kalbant apie argumentą, kad Apeliacinė taryba nebuvo reikiamai griežta vartodama frazę „įmonės
goodwill
“ ir kad įstojusi į bylą šalis turėjo įrodyti su pavadinimu ar nagrinėjamu prekių ženklu siejamą
goodwill
, reikia, be kita ko, pažymėti, jog ieškinys dėl prisidengimo svetimu vardu apsaugo ne su pačiu prekių ženklu susijusį
goodwill
, o nuosavybės teisę, susijusią su įmone ar
goodwill
, su kuriuo buvo susijęs prekių ženklo naudojimas (C. Wadlow „The law of passing-off“,
Sweet and Maxwell
, Londonas, 2004, 3.4 punktas). Todėl negali būti kritikuojamos Apeliacinės tarybos formuluotės.
Bet kuriuo atveju, jeigu ieškovės argumentai turi būti suprantami taip, jog ji kaltina Apeliacinę tarybą tuo, kad, siekdama
įrodyti
goodwill
, ji atsižvelgė į visą įstojusios į bylą šalies komercinę veiklą, reikia konstatuoti, kad toks argumentas faktiškai nepagrįstas.
Siekdama įrodyti įstojusios į bylą šalies
goodwill
, Apeliacinė taryba remėsi jos komercine veikla, t. y. ankstesniu prekių ženklu pažymėtų ryžių pardavimu Jungtinės Karalystės
rinkoje, bet ne visa įstojusios į bylą šalies komercine veikla.
–       Dėl klaidinančio pateikimo
Apeliacinė taryba nusprendė, kad ginčijamas Bendrijos prekių ženklas yra klaidinantis ankstesnio prekių ženklo pateikimas
(žr. pirma esantį 17 punktą).
Šiuo klausimu ieškovė kaltina Apeliacinę tarybą rėmusis jokiais įrodymais nepatvirtintomis prielaidomis. Be to, anot ieškovės,
Apeliacinė taryba turėjo atsižvelgti į tai, kad nagrinėjami prekių ženklai taikiai koegzistavo rinkoje ir šalys nepastebėjo
ne vieno supainiojimo atvejo. Apeliacinė taryba privalėjo atsižvelgti į supainiojimo nebuvimą ir į įstojusios į bylą šalies
neprieštaravimą.
Visų pirma reikia išnagrinėti ieškovės argumentų, susijusių su nagrinėjamų prekių ženklų taikiu koegzistavimu be jokio jų
supainiojimo atvejo ir su įstojusios į bylą šalies neprieštaravimu, priimtinumą.
VRDT teisingai pažymi, kad pirmą kartą šie argumentai buvo pateikti Bendrajame Teisme. Reikia priminti, kad pagal Procedūros
reglamento 135 straipsnio 4 dalį šalių pareiškimais negalima pakeisti Apeliacinės tarybos išnagrinėtos bylos ginčo dalyko.
Taip pat reikia priminti, kad pagal Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnio 1 dalies pabaigą, kuri taikoma panaikinimo procedūroms,
susijusiomis su santykiniais negaliojimo pagrindais, VRDT šiuo atveju galėjo nagrinėti tiktai šalių nurodytus faktus bei įrodymus
(žr. pirma esantį 65 punktą).
Tariamas įstojusios į bylą šalies neprieštaravimas tam, jog ieškovė naudojo ginčijamą Bendrijos prekių ženklą, yra gynybos
pagrindas, kurio ji nepateikė VRDT ir kurio VRDT neprivalėjo išnagrinėti savo iniciatyva pagal Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnio
1 dalies pabaigą. Vadinasi, šis argumentas nepriimtinas, nes juo siekiama pakeisti Apeliacinės tarybos išnagrinėtos bylos
ginčo dalyką.
Vis dėlto ieškovė taip pat tvirtina, kad nagrinėdama, ar egzistuoja klaidinantis pateikimas, Apeliacinė taryba turėjo atsižvelgti
į tai, jog įstojusi į bylą šalis nepateikė jokių supainiojimo atvejų įrodymų. Šiuo klausimu reikia priminti, kad VRDT savo
iniciatyva turi gauti informaciją, susijusią su atitinkamos valstybės nacionaline teise, jei tokia informacija yra būtina
vertinant negaliojimo pagrindo taikymo sąlygas, ir ypač nurodytų faktų realumą ar pateiktų dokumentų įrodomąją galią (žr.
pirma esantį 67 punktą). Be to, reikia pažymėti, kad, vykstant administracinei procedūrai, įstojusi į bylą šalis neginčijo,
jog ieškovė ginčijamą Bendrijos prekių ženklą pradėjo naudoti Jungtinėje Karalystėje 2003 m. lapkričio mėnesį.
Ieškovė iš esmės mano, jog tokiu atveju pagal Jungtinės Karalystės teisę byloje dėl prisidengimo svetimu vardu, siekdamas
įrodyti klaidinantį pateikimą, ieškovas privalo pateikti konkrečių supainiojimo atvejų įrodymų. Šis argumentas turi būti laikomas
priimtinu, nes – darant prielaidą, jog ieškovė teisingai aiškina Jungtinės Karalystės teisę, – Apeliacinė taryba privalėjo
išnagrinėti, ar įstojusi į bylą šalis pateikė konkrečių supainiojimo atvejų įrodymų. Tai, ar ieškovė teisingai aiškina Jungtinės
Karalystės teisę, yra šio argumento pagrįstumo, o ne priimtinumo klausimas.
Dėl esmės reikia pažymėti: siekiant įvertinti, ar nagrinėjamas pateikimas yra klaidinantis, reikia išnagrinėti, ar, Jungtinėje
Karalystėje parduodant ginčijamu Bendrijos prekių ženklu pažymėtus ryžius, visuomenė gali šios prekės komercinę kilmę priskirti
įstojusiai į bylą šaliai.
Šiuo klausimu reikia išnagrinėti, ar, palyginus tikimybes, tikėtina, kad reikšmingas atitinkamos asmenų grupės narių skaičius
per klaidą nusipirks ieškovės prekę, manydami, jog tai yra įstojusios į bylą šalies prekė (šuo klausimu žr. 93 punkte minėtą
Reckitt & Colman Products Ltd v Borden Inc. & Ors
, pirma esantis, 407). Be to, iš nacionalinės teismų praktikos matyti, kad byloje dėl prisidengimo svetimu vardu atsakovu
esančio asmens prekių ir paslaugų klaidinantį pateikimą reikia vertinti atsižvelgiant į ieškovo klientus, o ne į visuomenę
apskritai (žr. 93 punkte minėtą
Reckitt & Colman Products Ltd v Borden Inc. & Ors
, taip pat šiuo klausimu žr. 91 punkte minėto Sprendimo
LAST MINUTE TOUR
60 punktą).
Nagrinėjamu atveju ginčijamo sprendimo 45 punkte Apeliacinė taryba teisingai pažymėjo, kad nagrinėjamos prekės yra tapačios.
Iš tikrųjų ginčijamas Bendrijos prekių ženklas įregistruotas ryžiams, o ankstesnis prekių ženklas buvo naudojamas tai pačiai
prekei. Kalbant apie ieškovės argumentą, kad ankstesnis prekių ženklas buvo naudojamas specialioms ryžių rūšims, reikia pabrėžti,
kad specialios ryžių rūšys yra dalis prekės „ryžiai“, kuriai buvo įregistruotas ginčijamas Bendrijos prekių ženklas. Tai,
kad įstojusi į bylą šalis prekiavo ne visomis ryžių rūšimis, nepaneigia fakto, kad prekės tapačios.
Be to, Apeliacinė taryba pažymėjo, ir šiuo klausimu ieškovė jai neprieštaravo, kad žodinis nagrinėjamų žymenų elementas yra
tapatus. Taigi, kaip tai pažymėjo Apeliacinė taryba, ginčijamame Bendrijos prekių ženkle esantis žodis „brand“ (prekių ženklas)
yra neskiriamasis priedas. Abu žymenys iš esmės sudaryti iš elemento „golden elephant“, virš kurio yra jo vertimas į kinų
kalbą, ir iš dramblio galvos piešinėlio.
Tiesa, kad, kaip tai pabrėžia ieškovė, konkrečiuose dramblio galvos piešinėliuose yra ryškių skirtumų. Ankstesniame prekių
ženkle dramblio galva pavaizduota iš priekio. Ant dramblio galvos yra karūna, dramblio straublys nuleistas ir aplink jį yra
apskritimą sudarančiomis vėliavėlėmis dekoruotas diskas. Savo ruožtu ginčijame Bendrijos prekių ženkle dramblio galva pavaizduota
labiau stilizuotai iš profilio. Drambliui uždėtas prigludęs galvos dangalas iš audeklo, o jo straublys pakeltas.
Nagrinėjamu atveju labai tikėtina, kad reikšminga įstojusios į bylą šalies klientų dalis, susidūrusi su ryžiais, pažymėtais
prekių ženklu su žodiniu elementu „golden elephant“ anglų ir kinų kalbomis ir dramblio galvos piešinėliu, manys, jog tai yra
ryžiai, kuriais prekiauja įstojusi į bylą šalis. Vien dramblio galvų piešinėliuose esančių skirtumų nepakanka paneigti išvadą,
kad yra klaidinantis pateikimas. Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad tipiškas klientas negali tiksliai prisiminti visų prekių
ženklo detalių (C. Wadlow „The law of passing-off“,
Sweet and Maxwell
, Londonas, 2004, 8.41 punktas).
Be to, netgi darant prielaidą, kad įstojusios į bylą šalies klientai dramblio piešinėlyje pastebės skirtumą, labai tikėtina,
jog manys, kad tai tik ornamento skirtumas. Todėl buvo patenkintas ieškovų ieškinys dėl prisidengimo svetimu vardu byloje,
kurioje atsakovai siūlui naudojo etiketę, vaizduojančią du vėliavą nešančius dramblius, kaip ir etiketės, kurias ieškovai
naudojo tapačioms prekėms. Abiejuose prekių ženkluose esančio dramblių piešinėlio skirtumai buvo laikomi neturinčiais lemiamos
reikšmės, nes buvo nuspręsta, jog netgi asmenys, galintys pastebėti abiejų etikečių skirtumus, greičiausiai manys, kad tai
ornamento skirtumai, iš esmės nepakeičiantys skiriamojo ir būdingo simbolio, ir kad patys ieškovai pakeitė prekių ženklą (
Johnston v Orr-Ewing
(1882) 7 App.Cas. 219, 225, HL). Be to, labai tikėtina, kad įstojusios į bylą šalies klientas, jeigu pastebės dramblių piešinėlių
skirtumus, manys, jog ginčijamas Bendrijos prekių ženklas yra tik pakeistas ankstesnis prekių ženklas ar jo variacija.
Reikia pažymėti, kad nagrinėjamų prekių ženklų žodinis elementas yra stipriai skiriamasis, nes jis yra išgalvotas ir visiškai
neapibūdina ryžių. Tokiomis aplinkybėmis neabejotinai yra rizika, kad įstojusios į bylą šalies klientai, susidūrę su ryžiais,
pažymėtais prekių ženklu, kuriame yra tas pats žodinis elementas ir dramblio galvos piešinėlis, nepaisant dramblio piešinėlio
skirtumų, šių ryžių komercinę kilmę priskris įstojusiai į bylą šaliai.
Priešingai ne teigia ieškovė, iš ginčijamo sprendimo nematyti, kad Apeliacinė taryba visiškai neatsižvelgė į abiejų dramblio
galvą vaizduojančių piešinėlių skirtumus. Nors tiesa, kad Apeliacinė taryba aiškiai neanalizavo šių piešinėlių skirtumų, reikia
pažymėti, kad Apeliacinė taryba manė ne tai, kad vizualiu požiūriu nagrinėjami prekių ženklai yra tapatūs, o tai, kad yra
„ryškus vizualus panašumas“ (ginčijamo sprendimo 46 punktas). Atsižvelgiant į tai, kad yra tapatus žodinis elementas anglų
ir kinų kalbomis ir dramblio galvą vaizduojantis piešinėlis, minėta išvada pagrįsta.
Kalbant apie ieškovės argumentą, kad įstojusi į bylą šalis turėjo pateikti konkrečių supainiojimo atvejų įrodymų, reikia pažymėti
tai, kas išdėstyta toliau. Pagal Jungtinės Karalystės teisę teismas turi nustatyti, ar tikėtina, jog atitinkama visuomenė
bus suklaidinta. Konkrečių supainiojimo atvejų pavyzdžiai gali būti naudingi, tačiau teismo sprendimas nepriklauso nuo tik
ar iš esmės tokių įrodymų nagrinėjimo (
Parker-Knoll Ltd v Knoll International Ltd
(1962) R.P.C. 265, 285, 291 HL).
Tai, kad nėra konkrečių supainiojimo atvejų įrodymų, gali turėti įtakos ta prasme, kad galimas atvejis, jog ši aplinkybė bus
nepalanki ieškovui byloje dėl prisidengimo svetimu vardu, jeigu atsakovo prekės akivaizdžiai ilgą laikotarpį buvo rinkoje
(C. Wadlow „The law of passing-off“,
Sweet and Maxwell
, Londonas, 2004, 10
–
13 punktai). Vis dėlto konkrečių supainiojimo atvejų įrodymų nebuvimas gali būti lengvai paaiškintas ir retai kada yra lemiamas
veiksnys (
Harrods Ltd v Harrodian School Ltd
(1996) R.P.C. 697, 716 CA).
Tiesa, gali būti tokių problematiškų bylų, kai teismas negali padaryti išvados be įrodymų, kad yra klaidinantis pateikimas
(šiuo klausimu žr.
AG Spalding & Bros v AW Gamage Ltd
(1915) R.P.C. 273, 286).
Vis dėlto šioje byloje ginčijamo sprendimo 49 punkte Apeliacinė taryba teisingai padarė išvadą, kad neišvengiama, jog su ankstesniu
prekių ženklu susidūrę vartotojai ryžius, kurie parduodami pažymėti ginčijamu Bendrijos prekių ženklu, tapatins su įstojusios
į bylą šalies platinamais ryžiais. Atsižvelgus į žodinio elemento tapatumą ir į tai, kad nagrinėjamų prekių ženklų vaizdinis
elementas vaizduoja dramblio galvą, tokia išvada gali būti padaryta palyginus vien šiuos prekių ženklus. Tokiomis aplinkybėmis
tai, kad nėra konkrečių supainiojimo atvejų įrodymų, negali būti laikoma lemiamu veiksniu.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad nagrinėjamos bylos aplinkybėmis Apeliacinė taryba teisingai padarė išvadą, kad yra klaidinantis
pateikimas, ir įstojusiai į bylą šaliai nebuvo būtina pateikti konkrečių supainiojimo atvejų įrodymų.
–       Dėl žalos ir galimybės patirti žalą
Ginčijamo sprendimo 49 punkte Apeliacinė taryba konstatavo, kad kadangi įstojusi į bylą šalis įrodė, jog Jungtinėje Karalystėje
prekių ženklas, kuris labai panašus į ginčijamą Bendrijos prekių ženklą ir kuris žymi tapačias prekes, įgijęs
goodwill
, pagrįsta daryti išvadą, kad įstojusi į bylą šalis gali patirti žalą.
Šiuo klausimu ieškovė mano, kad Apeliacinė taryba klaidingai padarė išvadą, jog padaryta žalos, nepaisydama to, kad nėra įrodymų
ar teiginių dėl tokios žalos buvimo. Apeliacinė taryba tik performulavo šiuo klausimu pateiktus teiginius.
Reikia pažymėti, kad iš nacionalinės teismo praktikos matyti, jog byloje dėl prisidengimo svetimu vardu ieškovas neprivalo
įrodyti, kad jis patyrė žalą. Pakanka, jog tokia žala būtų tikėtina.
Klaidinantis pateikimas, dėl kurio atitinkama visuomenė gali manyti, jog atsakovo byloje dėl prisidengimo svetimu vardu prekės
yra ieškovo prekės, neatsiejamai gali sukelti žalą ieškovui, kai ieškovo ir atsakovo komercinės veiklos sritys sutampa (C. Wadlow
„The law of passing-off“,
Sweet and Maxwell
, Londonas, 2004, 4.13 punktas).
Nagrinėjamu atveju buvo pripažinta, kad nagrinėjamos prekės yra tapačios ir kad reikšminga įstojusios į bylą šalies klientų
dalis manys, jog ieškovės parduodami ginčijamu Bendrijos prekių ženklu pažymėti ryžiai yra įstojusios į bylą šalies. Tokiomis
aplinkybėmis iš tikrųjų yra reali rizika, kad įstojusi į bylą šalis mažiau parduos, nes jos ryžių pageidaujantys nusipirkti
klientai per klaidą pirks ieškovės ryžius.
Todėl Apeliacinė taryba teisingai nusprendė, kad yra galimybė patirti žalą.
Todėl reikia atmesti antrąjį pagrindą ir dėl to visą ieškovės ieškinį.
2.
Dėl antrojo ir trečiojo įstojusios į bylą šalies reikalavimų
Savo antruoju ir trečiuoju reikalavimais įstojusi į bylą šalis, be kita ko arba subsidiariai, prašo: pirma, panaikinti ginčijamą
sprendimą tiek, kiek jame Apeliacinė taryba padarė išvadą, kad data, tinkama išspręsti prisidengimo svetimu vardu klausimą,
yra Bendrijos prekių ženklo paraiškos pateikimo diena, ir, antra, pakeisti minėtą sprendimą taip, jog būtų pripažinta, kad
data, tinkama išspręsti prisidengimo svetimu vardu klausimą, yra diena, kada šis prekių ženklas buvo panaudotas pirmą kartą.
Šiuo klausimu pakanka priminti, kad iš 97–100 punktuose esančių argumentų matyti, jog Apeliacinė taryba teisingai manė, kad
tinkama data, kurios atžvilgiu įstojusi į bylą šalis turėjo įrodyti įgijusi
goodwill
, yra Bendrijos prekių ženklo paraiškos pateikimo diena. Iš Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 4 dalies a punkto aiškiai matyti,
kad ankstesnio žymens teisės turėjo būti įgytos iki šios datos.
Todėl įstojusios į bylą šalies antrąjį ir trečiąjį reikalavimus reikia atmesti, nesant reikalo Bendrajam Teismui priimti sprendimo
dėl to, ar jie priimtini, nepaisant to, kad jais nesiekiama pakeisti ginčijamo sprendimo rezoliucinės dalies.
3.
Dėl įstojusios į bylą šalies reikalavimų, susijusių su atitinkamai Reglamento Nr. 40/94 51 straipsnio 1 dalies a ir b punktuose
numatytais negaliojimo pagrindais
Reikia priminti, kad savo paaiškinime, kuriame pateikiami nauji pagrindai, įstojusi į bylą šalis prašo panaikinti ginčijamą
sprendimą tiek, kiek jame padaroma išvada, kad pagrindas, susijęs su Reglamento Nr. 40/94 52 straipsnio 1 dalies a punkte
numatytu negaliojimo pagrindu, nepriimtinas. Be to, ji prašė pakeisti ginčijamą sprendimą taip, kad pagrindai, susiję su atitinkamai
Reglamento Nr. 40/94 52 straipsnio 1 dalies a ir b punktuose numatytais negaliojimo pagrindais, būtų pripažinti priimtinais
ir pagrįstais, ir taip, kad ginčijamo Bendrijos prekių ženklo registracija būtų pripažinta negaliojančia remiantis vienu iš
šių papildomų pagrindų, ar net abiem jais (žr. pirma esantį 26 punktą).
Šiuo klausimu įstojusi į bylą šalis tvirtina, kad Apeliacinė taryba nepatenkino jos skundo dėl šių dviejų klausimų ir kad
ji turėjo pripažinti nagrinėjamo prekių ženklo registraciją negaliojančia remdamasi šiais dviem papildomais pagrindais.
Šiuos naujus pagrindus ir reikalavimus įstojusi į bylą šalis pateikė po to, kai šio sprendimo 22 punkte minėta Nutartimi
Golden Elephant Brand
jos atskirai dėl ginčijamo sprendimo pareikštas ieškinys buvo atmestas kaip nepriimtinas. Įstojusi į bylą šalis mano, kad
nauji pagrindai priimtini, nes jie grindžiami teisinėmis ir faktinėmis aplinkybėmis, kurios tapo žinomos vykstant procesui
Procedūros reglamento 48 straipsnio 2 dalies prasme. Anot jos, tokia nauja teisinė ir faktinė aplinkybė yra šio sprendimo
22 punkte minėta Nutartis
Golden Elephant Brand
.
Ieškovė ir VRDT reikalauja atmesti šiuos pagrindus. Ieškovė, be kita ko, mano, kad tai nėra „naujas pagrindas“ Procedūros
reglamento 48 straipsnio 2 dalies prasme, nes tai yra tie patys teisės pagrindai, kaip ir tie, kurias rėmėsi
Hoo Hing
byloje, kurioje buvo priimta šio sprendimo 22 punkte minėta Nutartis
Golden Elephant Brand
, ir kurie buvo atmesti. Anot ieškovės, šia nutartimi negalima tinkamai grįsti argumento, jog ji sukėlė pakankamą ir svarbų
„teisinį ar faktinį pakitimą“, kuris tapo „žinomas“ tokiomis aplinkybėmis, kurios pagrįstai gali pateisinti bylos nagrinėjimo
atnaujinimą. VRDT, be kita ko, tvirtina, kad nauji pagrindai pateikti pavėluotai, todėl nepriimtini.
Visų pirma reikia priminti, kad pagal Procedūros reglamento 134 straipsnio 2 dalį, nagrinėjant su intelektinės nuosavybės
teisėmis susijusius ginčus, įstojantys į bylą asmenys turi tas pačias procesines teises kaip ir pagrindinės šalys ir gali,
be kita ko, pareikšti reikalavimus ir nurodyti pagrindus, nepriklausomus nuo tų, kuriuos yra pateikusios pagrindinės šalys.
Pagal šio reglamento 134 straipsnio 3 dalį savo atsakyme į ieškinį įstojantis į bylą asmuo gali prašyti panaikinti arba pakeisti
ginčijamą sprendimą tais klausimais, kurie nėra išdėstyti ieškinyje, ir pateikti pagrindus, kurių nėra ieškinyje.
Šioje byloje savo atsakyme į ieškinį įstojusi į bylą šalis nepateikė aptariamų pagrindų, kaip tai numatyta Procedūros reglamento
134 straipsnio 3 dalyje.
Pagal Procedūros reglamento 48 straipsnio 2 dalį vykstant procesui negalima pateikti naujų pagrindų, išskyrus tuos atvejus,
kai jie pagrindžiami teisinėmis arba faktinėmis aplinkybėmis, kurios tapo žinomos vykstant procesui, o sprendimas dėl šio
pagrindo priimtinumo yra atidedamas ir priimamas kartu su galutiniu sprendimu.
Todėl reikia išnagrinėti, ar šioje byloje yra tokių naujų teisinių arba faktinių aplinkybių, kurios įstojusiai į bylą šaliai
leistų vykstant procesui pateikti naujų pagrindų.
Reikia konstatuoti, kad šioje byloje objektyviai niekas nedraudė įstojusiai į bylą šaliai savo atsakyme į ieškinį pateikti
pagrindų, kuriuos ji nurodė savo 2009 m. gruodžio 17 d. paaiškinime. Įstojusi į bylą šalis jų nepateikė dėl to, kad ji tuos
pačius pagrindus nurodė atskirame ieškinyje, kurį ji pareiškė dėl ginčijamo sprendimo byloje, kurioje buvo priimta šio sprendimo
22 punkte minėta Nutartis
Golden Elephant Brand
.
Vis dėlto įstojusios į bylą šalies advokatas galėjo žinoti, kad jo pareikštas ieškinys nepriimtinas.
Šiuo klausimu reikia pastebėti, kad įstojusi į bylą šalis remiasi, pirma, tuo, jog šio sprendimo 22 punkte minėtoje Nutartyje
Golden Elephant Brand
Pirmosios instancijos teismas (dabar – Bendrasis Teismas) nurodė, kad šalis, kuri, remdamasi keliais pagrindais, pateikė prašymą
Bendrijos prekių ženklo registraciją pripažinti negaliojančia ir laimėjo bylą tik dėl vieno iš pagrindų, neturi teisės pareikšti
ieškinio Bendrajame Teisme. Vis dėlto reikia pažymėti, jog Bendrojo Teismo šioje nutartyje pateiktas argumentavimas pagrįstas
nusistovėjusia teismo praktiką, t. y. 2006 m. gegužės 11 d. Pirmosios instancijos teismo nutartimi
TeleTech Holdings prieš VRDT – Teletech International (TELETECH INTERNATIONAL)
(T‑194/05, Rink. p. II‑1367) ir 2007 m. kovo 22 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimu
Sigla prieš VRDT – Elleni Holding (VIPS)
(T‑215/03, Rink. p. II‑711).
Antra, įstojusi į bylą šalis tvirtina: šio sprendimo 22 punkte minėtos Nutarties
Golden Elephant Brand
40 punkte Bendrasis Teismas nusprendė, jog šioje byloje ji turėjo galimybę remtis pagrindais, nurodytais byloje, kurioje
buvo priimta minėta nutartis. Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad šio sprendimo 22 punkte minėtos Nutarties
Golden Elephant Brand
40 punkte Bendrasis Teismas tik paaiškina Procedūros reglamento 134 straipsnio turinį, atsakydamas į
Hoo Hing
pateiktą argumentą, kad ji priversta pati pareikšti ieškinį dėl ginčijamo sprendimo, nes nėra nuostatų, leidžiančių bylą
laimėjusiai šaliai pareikšti priešpriešinį ieškinį Bendrajame Teisme ne per terminą, per kurį bylą pralaimėjusi šalis turi
pareikšti ieškinį (žr. šio sprendimo 22 punkte minėtos Nutarties
Golden Elephant Brand
39 ir 40 punktus).
Tiesa, tuo momentu, kai įstojusi į bylą šalis pateikė savo atsakymą į ieškinį, Bendrasis Teismas dar nebuvo atmetęs kaip nepriimtino
įstojusios į bylą šalies pareikšto atskiro ieškinio. Tačiau netgi darant prielaidą, jog įstojusi į bylą šalis sužinojo apie
teisinę situaciją tik po to, kai buvo pranešta apie šio sprendimo 22 punkte minėtą Nutartį
Golden Elephant Brand
, tai negali būti nauja faktinė ar teisinė aplinkybė. Tai, kad šalis sužinojo tam tikrus faktinius duomenis vykstant procesui
Bendrajame Teisme, negali reikšti, jog šie duomenys yra faktinė aplinkybė, kuri tapo žinoma vykstant procesui. Dar reikia,
kad šalis nebūtų turėjusi galimybės sužinoti šių duomenų anksčiau (2000 m. liepos 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
AICS prieš Parlementą
, T‑139/99, Rink. p. II‑2849, 62 punktas).
A fortiori
tai, kad šalis sužinojo apie teisinę padėtį tik vykstant procesui, negali būti nauja faktinė ar teisinė aplinkybė Procedūros
reglamento 48 straipsnio 2 dalies prasme.
Šioje byloje įstojusios į bylą šalies advokatas, rašydamas atsakymą į ieškinį, galėjo žinoti, jog atskiras jo pareikštas ieškinys
nepriimtinas ir jam taip pat galėjo būti žinomos Procedūros reglamento 134 straipsnio nuostatos.
Todėl nėra naujos teisinės ar faktinės aplinkybės Procedūros reglamento 48 straipsnio 2 dalies prasme, kuri galėtų pateisinti
įstojusios į bylą šalies naujų pagrindų pateikimą.
Remiantis tuo, kas išdėstyta, reikia atmesti naujus įstojusios į bylą šalies pateiktus pagrindus bei su jais susijusius reikalavimus
kaip nepriimtinus.
Dėl įstojusios į bylą šalies siūlymo Bendrajam Teismui savo iniciatyva iškelti pagrindus, susijusius su atitinkamai Reglamento
Nr. 40/94 51 straipsnio 1 dalies a ir b punktuose numatytais negaliojimo pagrindais, pakanka konstatuoti, kad Bendrasis Teismas
savo iniciatyva gali iškelti tik viešosios tvarkos išlyga grindžiamus pagrindus (2004 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos
teismo sprendimo
Mannesmannröhren-Werke prieš Komisiją
, T‑44/00, Rink. p. II‑2223, 126 punktas). Šioje byloje nagrinėjami pagrindai susiję su esme ir nėra viešosios tvarkos išlyga
grindžiami pagrindai.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
šalis to reikalavo. Be to, pagal to paties reglamento 87 straipsnio 3 dalį, jeigu kiekvienos šalies dalis reikalavimų patenkinama,
o dalis atmetama, Bendrasis Teismas gali paskirstyti išlaidas šalims arba nurodyti kiekvienai padengti savo išlaidas.
Šioje byloje ieškovės reikalavimai nebuvo patenkinti, o įstojusios į bylą šalies buvo patenkintas pirmasis reikalavimas ir
nepatenkinti antrasis ir trečiasis reikalavimai bei reikalavimai, susiję su atitinkamai Reglamento Nr. 40/94 51 straipsnio
1 dalies a ir b punktuose numatytais negaliojimo pagrindais.
Reikia pažymėti, kad įstojusios į bylą šalies nepatenkinti reikalavimai yra antraeiliai, palyginti su ieškovės reikalavimu
panaikinti ginčijamą sprendimą ir su įstojusios į bylą šalies pirmuoju reikalavimu atmesti ieškinį.
Be to, reikia atmesti įstojusios į bylą šalies reikalavimą priteisti iš VRDT bylinėjimosi išlaidas, nes VRDT laimėjo bylą.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, Bendrasis Teismas mano, kad, teisingai įvertinus bylos aplinkybes, reikia nuspręsti, jog
ieškovė padengia savo ir VRDT patirtas bylinėjimosi išlaidas ir pusę įstojusios į bylą šalies patirtų bylinėjimosi išlaidų,
o įstojusi į bylą šalis padengia pusę savo bylinėjimosi išlaidų.
Galiausiai, kalbant apie įstojusios į bylą šalies prašymą atidėti bylinėjimosi išlaidų klausimo nagrinėjimą byloje, kurioje
buvo priimta šio sprendimo 22 punkte minėta Nutartis
Golden Elephant Brand
tol, kol nebus priimtas bendras galutinis sprendimas dėl registracijos pripažinimo negaliojančia procedūros, pakanka konstatuoti,
kad sprendimas dėl bylinėjimosi išlaidų, susijusių su šia byla, buvo jau priimtas minėtoje nutartyje ir kad šis sprendimas
tapo galutinis, nes nei viena šalis nepateikė apeliacinio skundo. Todėl šį įstojusios į bylą šalies prašymą reikia atmesti.
Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (aštuntoji kolegija)
nusprendžia:
1.
Atmesti ieškinį.
2.
Atmesti
Hoo Hing Holdings Ltd
reikalavimus iš dalies panaikinti ir pakeisti 2008 m. gegužės 7 d. Vidaus rinkos derinimo tarnybos (prekių ženklams ir pramoniniam
dizainui) (VRDT) pirmosios apeliacinės tarybos sprendimą (byla R 889/2007‑1), susijusį su registracijos pripažinimo negaliojančia
procedūra tarp
Hoo Hing Holdings Ltd
ir
Tresplain Investments Ltd
.
3.
Tresplain Investments
padengia savo ir VRDT patirtas bylinėjimosi išlaidas ir pusę
Hoo Hing Holdings
patirtų bylinėjimosi išlaidų.
Hoo Hing Holdings
padengia pusę savo bylinėjimosi išlaidų.
Martins Ribeiro
Papasavvas
Dittrich
Parašai.
Turinys
Faktinės aplinkybės
Šalių reikalavimai
Dėl teisės
1.  Dėl ieškovės reikalavimų
Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 40/94 73 ir 74 straipsnių pažeidimu
Dėl pirmojo ieškinio pagrindo pirmos dalies, susijusios su Reglamento Nr. 40/94 74 straipsnio pažeidimu
–  Šalių argumentai
–  Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl pirmojo ieškinio pagrindo antros dalies, susijusios su Reglamento Nr. 40/94 73 straipsnio ir 74 straipsnio 1 dalies pabaigos
pa˛eidimu
–  Šalių argumentai
–  Bendrojo Teismo vertinimas
Dėl antrojo ieškinio pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 40/94 8 straipsnio 4 dalies pažeidimu
Šalių argumentai
Bendrojo Teismo vertinimas
–  Pirminės pastabos
–  Dėl goodwill
–  Dėl klaidinančio pateikimo
–  Dėl žalos ir galimybės patirti žalą
2.  Dėl antrojo ir trečiojo įstojusios į bylą šalies reikalavimų
3.  Dėl įstojusios į bylą šalies reikalavimų, susijusių su atitinkamai Reglamento Nr. 40/94 51 straipsnio 1 dalies a ir b punktuose
numatytais negaliojimo pagrindais
Dėl bylinėjimosi išlaidų
*
Proceso kalba: anglų.