CELEX: 61987CJ0046
Konkurenca
Obrazložitev
Napake postopka

Družba
Hoechst AG je z vlogama, vloženima pri sodnem tajništvu Sodišča
16. februarja 1987 in 5. avgusta 1988, na podlagi člena 173,
drugi odstavek, Pogodbe EGS vložila dve tožbi za razglasitev ničnosti
treh odločb Komisije, sprejetih v zadevah IV/31.865 – PVC in IV/31.866 –
polietilen na podlagi Uredbe Sveta št. 17 z dne 6. februarja 1962, Prve
uredbe o izvajanju členov 85 in 86 Pogodbe (UL 13, str. 204). Prva
tožba se nanaša na Odločbo K(87)19/5 z dne 15. januarja 1987 v zvezi s
preiskavo v smislu člena 14(3) Uredbe št. 17 in na Odločbo K(87)248 z
dne 3. februarja 1987, ki nalaga periodično denarno kazen na podlagi
člena 16 Uredbe št. 17. Druga tožba je usmerjena zoper Odločbo K(88)928 z
dne 26. maja 1988, ki določa končni znesek periodične denarne kazni na
podlagi člena 16 Uredbe št. 17.
Ker
je Komisija razpolagala z informacijami, ki so dopuščale domnevo o
obstoju dogovorov ali usklajenih ravnanj pri določanju cen in dobavnih
kvot PVC in polietilena med nekaterimi proizvajalci in dobavitelj teh
snovi v Skupnosti, je odločila, da opravi preiskavo pri več podjetjih,
med katerimi je bila tožeča stranka, ter v zvezi z njo sprejela zgoraj
navedeno sporno odločbo z dne 15. januarja 1987 (v nadaljevanju: odločba
o preiskavi).
To
preiskavo je Komisija poskušala opraviti 20., 22. in 23. januarja 1987,
vendar je tožeča stranka to zavrnila z obrazložitvijo, da gre za
protizakonit pregled. To mnenje je tožeča stranka posredovala Komisiji v
odgovoru na teleks, s katerim jo je Komisija pozvala, naj se podredi
preiskavi, in za primer zavrnitve preiskave določila plačilo periodične
denarne kazni v višini 1000 ECU za vsak dan zamude. Dalje je Komisija
sprejela sporno odločbo z dne 3. februarja 1987, s katero ji je naložila
plačilo zgoraj navedene periodične denarne kazni (v nadaljevanju:
odločba o naložitvi periodične denarne kazni).
S
sklepom z dne 12. februarja 1987 je Amtsgericht (okrajno sodišče) iz
Frankfurta na Majni zavrnilo vlogo Bundeskartellamt (nemški organ,
pristojen za konkurenco), katerega sodelovanje je bilo zahtevano v
skladu z Uredbo št. 17, da bi pridobilo nalog za preiskavo, ker mu ni
bilo predloženo nobeno dejstvo, ki bi lahko dokazalo domnevo o obstoju
sporazumov ali usklajevalnih ravnanj.
Predsednik
Sodišča je s sklepom z dne 26. marca 1987 zavrnil predlog tožeče
stranke, naj se odloži izvršitev odločbe o preiskavi in odločbe o
določitvi periodične denarne kazni.
Bundeskartellamt
je 31. marca 1987 od Amstgericht iz Frankfurta na Majni pridobilo nalog
za preiskavo, ki je bil izdan v korist Komisije. Komisija je preiskavo
opravila 2. in 3. aprila 1987.
Po
tem, ko je bila tožeči stranki dana priložnost, da se izreče o očitkih,
ter po predstavitvi mnenja Svetovalnega odbora za omejevalna ravnanja
in monopole, je Komisija z zgoraj navedeno sporno odločbo z dne 26. maja
1988 (v nadaljevanju: odločba o določitvi periodične denarne kazni)
določila končni znesek periodične denarne kazni v višini 55.000 ekujev,
namreč 1000 ekujev na dan od 6. februarja 1987 do vključno 1.
aprila 1987.
Zaradi
obširnega dejanskega stanja, poteka postopka in tožbenih razlogov ter
trditev strank napotujemo na poročilo za obravnavo. Spisni podatki so v
nadaljevanju povzeti le v obsegu, nujnem za obrazložitev Sodišča.

Odločba o preiskavi
Tožeča
stranka zoper odločbo o preiskavi uveljavlja tri tožbene razloge, in
sicer glede prekoračitve preiskovalnih pooblastil Komisije, glede
pomanjkljive obrazložitve in glede nezakonitosti izvedenega postopka.

(a)   Preiskovalna pooblastila Komisije
Tožeča
stranka meni, da je sporna odločba nezakonita, ker je uradnike Komisije
pooblastila za izvedbo ukrepov, ki jih opredeljuje kot pregled in ki
naj jih člen 14 Uredbe št. 17 ne bi predvideval ter naj bi kršili
temeljne pravice, ki jih priznava pravo Skupnosti. Dodaja, da če je to
določbo treba razlagati tako, da Komisiji podeljuje pooblastilo za
pregled, naj bi bila nezakonita, ker je v nasprotju s temeljnimi
pravicami, katerih varstvo zahteva, da se smejo pregledi izvajati samo
na podlagi predhodnega sodnega naloga.
Komisija
zatrjuje, da so v pooblastila, ki jih ima na podlagi člena 14 Uredbe
št. 17, zajeti ukrepi, ki po pravu določenih držav članic sodijo v
koncept pregleda. Vendar meni, da so zahteve po sodni zaščiti, ki
izhajajo iz temeljnih pravic in jih načeloma ne izpodbija, izpolnjene,
kadar imajo naslovniki odločb o preiskavi možnost, da, prvič, te odločbe
izpodbijajo pred Sodiščem in drugič, zahtevajo odložitev njihove
izvršitve z začasno odredbo, ki Sodišču omogoča, da na hitro preveri
nesamovoljnost odrejenih preiskav.
Pred
ugotavljanjem narave in obsega preiskovalnih pooblastil Komisije, ki
jih ima na podlagi člena 14 Uredbe št. 17, je treba poudariti, da tega
člena ni mogoče razlagati na način, ki bi prevedel do zaključkov, ki bi
bili v nasprotju s splošnimi načeli prava Skupnosti in predvsem s
temeljnimi pravicami.
V
skladu z ustaljeno sodno prakso so temeljne pravice bistven del
splošnih pravnih načel, katerih spoštovanje Sodišče zagotavlja v skladu s
skupnimi ustavnimi tradicijami držav članic ter mednarodnih sporazumov,
pri katerih so države članice sodelovale ali so jih podpisale (glej
sodbo z dne 14. maja 1974 v zadevi Nold proti Komisiji, 4/73, Recueil,
str. 491). Predvsem pomembna v tej zvezi je Evropska konvencija o
varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin z dne 4. novembra 1950
(v nadaljevanju: Evropska konvencija o človekovih pravicah) (glej sodbo z
dne 15. maja 1986 v zadevi Johnston, 222/84, Recueil, str. 1651).
Pri
razlagi člena 14 Uredbe št. 17 je treba upoštevati predvsem zahteve, ki
izhajajo iz pravic obrambe, temeljno naravo tega načela pa je sodna
praksa Sodišča večkrat poudarila (glej zlasti sodbo z dne 9. novembra
1983 v zadevi Michelin proti Komisiji, 322/81, Recueil, str. 3461, točka
7).
Pojasniti
je treba, da če drži, da je Sodišče v tej sodbi navedlo, da je treba
pravice obrambe spoštovati v upravnih postopkih, ki lahko privedejo do
izreka sankcij, je prav tako nujno treba preprečiti, da bi se te pravice
nepopravljivo kršile v predhodnih preiskovalnih postopkih, kar predvsem
velja za preiskave, ki so lahko odločilne za zagotovitev dokazov o
nezakonitosti ravnanj podjetij, za katera so lahko odgovorna.
Čeprav
se določene pravice obrambe nanašajo le na sporne postopke, ki sledijo
obvestilu o ugotovitvah o mogočih kršitvah, je zato treba preostale
pravice, kot na primer pravico do pravne pomoči in pravico do zaupnosti
korespondence med odvetnikom in stranko (Sodišče jo je priznalo s sodbo z
dne 18. maja 1982 v zadevi AM & S proti Komisiji (155/79, Recueil,
str. 1575)), spoštovati že na stopnji predhodnih preiskovalnih dejanj.
Ker
je tožeča stranka uveljavljala tudi zahteve, ki izhajajo iz temeljne
pravice do nedotakljivosti stanovanja, je treba ugotoviti, da čeprav je
tako pravico treba priznati v pravnem redu Skupnosti kot splošno načelo
prava držav članic za zasebna stanovanja fizičnih oseb, to ne velja za
podjetja, saj ni pomembnih razlik med pravnimi sistem držav članic glede
narave in stopnje varstva poslovnih prostorov pred posegi javnih
organov.
Drugačnega
sklepa ni mogoče izpeljati iz člena 8(1) Evropske konvencije o
človekovih pravicah, ki zagotavlja, da „ima vsakdo pravico do
spoštovanja njegovega zasebnega in družinskega življenja, doma in
dopisovanja“. Predmet varstva tega člena je razvoj človeške osebne
svobode in ga ni mogoče razširiti na poslovne prostore. Ob tem je treba
ugotoviti, da v tej zvezi Evropsko sodišče za človekove pravice ni
razvilo sodne prakse.
Res
pa je, da morajo imeti v vseh pravnih sistemih posameznih držav članic
posegi javnih oblasti v zasebno sfero dejavnosti vseh fizičnih ali
pravnih oseb pravno podlago in morajo biti upravičeni z razlogi,
predvidenimi v zakonu, in da ti sistemi, čeprav ob različnih pogojih,
predvidevajo zaščito pred morebitnimi samovoljnimi ali nesorazmernimi
posegi. Zahtevo po taki zaščiti je torej treba priznati kot splošno
načelo prava Skupnosti. V zvezi s tem je treba opozoriti, da je Sodišče
potrdilo svojo pristojnost nadzora nad tem, ali je Komisija s preiskavo v
okviru pogodbe ESPJ prekoračila meje (sodba z dne 14. decembra 1962 v
zadevi San Michele in drugi, od 5 do 11 in od 13 do 15/62, Recueil, str.
859).
Naravo
in obseg preiskovalnih pooblastil Komisije, ki ji jih podeljuje člen 14
Uredbe št. 17, je treba preučiti v luči splošnih načel, ki so navedena
zgoraj.
Člen
14(1) pooblašča Komisijo, da opravi vse potrebne preiskave v podjetjih
in v podjetniških združenjih, in natančneje določa, da „imajo v ta namen
uradniki, ki jih pooblasti Komisija, pooblastila, da:
(a) pregledajo poslovne knjige in drugo poslovno dokumentacijo;
(b) naredijo kopije ali izvlečke poslovnih knjig in dokumentacije;
(c) zahtevajo ustne obrazložitve na kraju samem;
(d) vstopijo v vse prostore, na zemljišča in v prevozna sredstva podjetij“.
Člen
14(2) in (3) predpisuje, da se preiskave lahko izvedejo na podlagi
pridobljenega pisnega pooblastila ali na podlagi odločbe, ki podjetjem
odreja, naj se podredijo preiskavi. Kot je Sodišče že presodilo, lahko
Komisija izbere med temi možnostmi glede na posebnosti posameznega
primera (sodba z dne 26. junija 1980 v zadevi National Panasonic,
136/79, Recueil, str. 2033). Tako pisno pooblastilo kot odločba pa
morata natančno določati predmet in namen preiskave. Ne glede na
uporabljeni postopek mora Komisija prej obvestiti pristojni organ države
članice, na katere ozemlju bo potekala preiskava, in se v skladu s
členom 14(4) posvetovati s pristojnim organom pred sprejetjem odločbe o
odreditvi preiskave.
V
skladu s členom 14(5) lahko uradniki pristojnega organa države članice,
na katere ozemlju bo potekala preiskava, pomagajo uradnikom Komisije
pri izvajanju nalog. Taka pomoč se lahko odobri na zahtevo tega organa
ali Komisije.
Nenazadnje
je v skladu s členom 14(6) pomoč nacionalnega organa nujna, kadar
podjetje nasprotuje preiskavi.
Kot
je Sodišče navedlo v zgoraj navedeni sodbi z dne 26. junija 1980 (točka
20), iz sedme in osme uvodne izjave Uredbe št. 17 izhaja, da je namen
pooblastil, ki jih Komisiji podeljuje člen 14 te uredbe, omogočiti
izvajanje nalog, ki ji jih določa Pogodba EGS, da zagotavlja spoštovanje
pravil konkurence na skupnem trgu. Kot izhaja iz četrtega odstavka
preambule Pogodbe, člena 3(f) ter členov 85 in 86, je namen teh pravil
preprečiti izkrivljanje konkurence v škodo splošnega interesa,
posameznih podjetij in potrošnikov. Izvrševanje pooblastil, ki jih
Komisiji daje Uredba št. 17, tako prispeva k ohranjanju sistema
konkurenčnosti, ki ga predvideva Pogodba in ki je v celoti zavezujoč za
podjetja. Zgoraj navedena osma uvodna izjava poudarja, da mora Komisija v
ta namen imeti pooblastilo, da zahteva informacije in opravi preiskave,
„ki so potrebne“ za razkritje kršitev zgoraj navedenih členov 85 in 86
za vse ozemlje skupnega trga.
Tako
iz namena Uredbe št. 17 kot iz seznama pooblastil, dodeljenih uradnikom
Komisije s členom 14, je razvidno, da je lahko področje preiskav zelo
široko. V tej zvezi je pravica do dostopa do poslovnih prostorov, na
zemljišča in v prevozna sredstva podjetij izjemnega pomena, ker mora
omogočiti Komisiji, da zbere dokaze o kršitvah pravil konkurence na vseh
krajih, kjer jih je običajno mogoče najti, na primer v poslovnih
prostorih podjetij.
Ta
pravica do dostopa bi bila brez pomena, če bi se uradniki Komisije
morali omejiti le na to, da zahtevajo predložitev dokumentov ali spisov,
ki bi jih lahko že prej identificirali. Taka pravica, nasprotno,
vključuje pooblastilo, da poišče druge informacije, ki še niso znane ali
v celoti identificirane. Komisija brez takega pooblastila ne more
zbrati informacij, potrebnih za izvajanje preiskave, če zadevna podjetja
zavrnejo sodelovanje oziroma kako drugače ovirajo preiskavo.
Čeprav
člen 14 Uredbe št. 17 Komisiji tako podeljuje široka preiskovalna
pooblastila, je izvrševanje teh pooblastil podvrženo pogojem, ki naj bi
zagotovili spoštovanje pravic zadevnih podjetij.
Glede
tega je treba najprej navesti, da mora Komisija določiti predmet in
namen preiskave. Ta obveznost je temeljna zahteva, katere namen ni le
dokazati upravičenosti načrtovanega posega v poslovne prostore podjetij,
ampak tem hkrati omogočiti, da ugotovijo obseg svojih dolžnosti
sodelovanja v preiskavi ter s tem hkrati ohranijo pravice obrambe.
Dalje
je treba poudariti, da se pogoji za izvrševanje preiskovalnih
pooblastil Komisije spreminjajo glede na postopek, ki ga izbere
Komisija, glede na odnos vpletenih podjetij in na poseg državnih
organov.
Člen
14 Uredbe št. 17 se najprej nanaša na preiskave, ki se opravijo v
sodelovanju z vpletenimi podjetji, bodisi prostovoljno na podlagi
pisnega pooblastila bodisi na podlagi obveznosti, ki izhaja iz odločbe o
preiskavi. V slednjem primeru, ki je enak obravnavani zadevi, imajo
uradniki Komisije med drugim pooblastilo za vpogled v zahtevane
dokumente, pooblastilo za vstop v poslovne prostore, ki jih izberejo, in
možnost vpogleda v vsebino določene pisarniške opreme. Nasprotno pa ne
smejo nasilno doseči dostopa do poslovnih prostorov ali pisarniške
opreme oziroma prisiliti zaposlenih v podjetju, da jim tak dostop
omogočijo, prav tako pa tudi ne izvajati preiskovalnih dejanj brez
predhodnega dovoljenja odgovornih v podjetju.
Položaj
je povsem drugačen, kadar vpletena podjetja nasprotujejo preiskavi
Komisije. V tem primeru lahko uradniki Komisije na podlagi člena 14(6)
brez sodelovanja podjetij iščejo informacije, potrebne za preiskavo, s
pomočjo državnih organov, ki so Komisiji dolžni zagotoviti potrebno
pomoč za uresničevanje njene naloge. Čeprav je ta pomoč predpisana le v
primeru, kadar podjetje izrazi nasprotovanje, je treba dodati, da se
lahko pomoč zahteva kot preventivni ukrep, da bi presegli morebitno
nasprotovanje podjetja.
Iz
člena 14(6) izhaja, da mora vsaka država članica določiti pogoje, pod
katerimi državni organi pomagajo uradnikom Komisije. V tem smislu so
države članice dolžne zagotoviti učinkovitost delovanja Komisije in
hkrati spoštovati zgoraj navedena splošna načela. Zato nacionalno pravo
znotraj teh omejitev določi ustrezna postopkovna pravila za zagotovitev
spoštovanja pravic podjetij.
Zato
mora Komisija, če namerava s pomočjo državnih organov opraviti
preiskovalne ukrepe, ki ne temeljijo na sodelovanju vpletenih podjetij,
spoštovati postopkovna jamstva, ki jih v ta namen določa nacionalno
pravo.
Komisija
mora zagotoviti, da ima pristojni organ po nacionalnem pravu na voljo
vsa sredstva, da lahko opravlja nadzor, ki mu pripada. Poudariti je
treba, da ta organ, ne glede na to, ali gre za pravosodje ali ne, svoje
presoje o nujnosti odrejenih preiskav ne sme nadomestiti s presojo
Komisije, pri čemer je zakonitost njene dejanske in pravne presoje
podvržena le nadzoru Sodišča. Vendar ima državni organ pooblastilo, da
po ugotovitvi avtentičnosti odločbe o preiskavi preveri, ali načrtovani
prisilni ukrepi niso samovoljni ali pretirani glede na predmet
preiskave, in da skrbi za spoštovanje predpisov nacionalnega prava pri
izvedbi teh ukrepov.
Ob
upoštevanju navedenega je treba ugotoviti, da ukrepi, izvedbo katerih
je sporna odločba o preiskavi dovoljevala uradnikom Komisije, niso
presegli njihovih pooblastil po členu 14 Uredbe št. 17. Člen 1 zadevne
odločbe je namreč le določil obveznost tožeče stranke, da „pooblaščenim
uradnikom Komisije dovoli, da vstopijo v poslovne prostore v običajnem
delovnem času, da predloži v pregled in dovoli izdelavo kopij poslovne
dokumentacije v zvezi s predmetom preiskave, ki jih zahtevajo, in da jim
takoj posreduje pojasnila, ki bi jih lahko zahtevali“.
Res
je, da je Komisija v postopku pred Sodiščem zatrdila, da so njeni
uradniki znotraj postopka preiskave upravičeni do opravljanja
preiskovalnih dejanj brez pomoči državnih organov in ne da bi pri tem
spoštovali postopkovna jamstva, ki jih določa nacionalno pravo. Vendar
pa napačna razlaga člena 14 Uredbe št. 17 ne more povzročiti
nezakonitosti odločb, sprejetih na podlagi te določbe.
Tožbeni
razlog, da je Komisija prekoračila meje preiskovalnih pooblastil, je
zato treba zavrniti.

(b)    Obrazložitev
Po
mnenju tožeče stranke je z odločbo o preiskavi kršen člen 190 Pogodbe
in člen 14(3) Uredbe št. 17, ker ne vsebuje obrazložitve, predvsem v
zvezi s predmetom in namenom preiskave.
Poudariti
je treba, kot je Sodišče odločilo v zgoraj navedeni sodbi z dne 26.
junija 1980 (National Panasonic, točka 25), da člen 14(3) Uredbe št. 17
opredeljuje najpomembnejše elemente obrazložitve odločbe, ki odreja
preiskavo, s tem, da določa, da odločba „natančno določa predmet in
namen preiskave, datum njenega začetka ter navaja kazni, predvidene v
členu 15(1)(c) in členu 16(1)(d), in pravico, da se odločba lahko
predloži v presojo Sodišču“.
Kot
je bilo navedeno zgoraj, obveznost Komisije, da določi predmet in namen
preiskave, pomeni temeljno jamstvo pravic obrambe teh podjetij. Zato
obseg obveznosti obrazložitve odločb o preiskavi ne sme biti omejen s
preudarki o učinkovitosti preiskave. V tem smislu je treba pojasniti, da
mora Komisija, čeprav ni zavezana k temu, da bi naslovnikom odločbe o
preiskavi posredovala vse informacije v zvezi z domnevnimi kršitvami, s
katerimi razpolaga, niti da bi strogo pravno opredelila te kršitve,
vseeno jasno navesti domneve, ki jih namerava preveriti.
Ugotoviti
je treba, da čeprav je obrazložitev sporne odločbe o preiskavi precej
splošna, bi lahko bila natančnejša in jo je v tem smislu mogoče
kritizirati, pa vendarle vsebuje bistvene elemente, ki jih zahteva člen
14(3) Uredbe št. 17. Zadevna odločba se še posebej nanaša na podatke v
zvezi s obstojem in izvajanjem sporazumov ali usklajenih ravnanj med
nekaterimi proizvajalci in dobavitelji PVC in polietilena (skupaj z
LdPE, a ne omejeno nanj) v EGS v zvezi s cenami, prodajnimi količinami
ali cilji prodaje teh proizvodov. V odločbi je zapisano, da bi ti
sporazumi in usklajena ravnanja lahko pomenili resno kršitev člena 85(1)
Pogodbe. V skladu s členom 1 te odločbe se mora tožeča stranka
„podrediti preiskavi v zvezi z morebitnim sodelovanjem“ pri teh
sporazumih ali usklajenih ravnanjih ter posledično omogočiti uradnikom
Komisije dostop do svojih poslovnih prostorov ter jim zagotoviti oziroma
dovoliti izdelavo kopij poslovne dokumentacije, ki „se nanašajo na
predmet preiskave“, za namene pregleda.
V teh okoliščinah je treba zavrniti tožbeni razlog pomanjkljive obrazložitve.

(c)    Postopek sprejetja odločbe
Nesporno
je, da je bila izpodbijana odločba o preiskavi sprejeta po tako
imenovanem pooblastitvenem postopku, ki ga predvideva Odločba Komisije z
dne 5. novembra 1980 o pooblastitvi člana Komisije, odgovornega za
področje konkurence, da v imenu in pod odgovornostjo Komisije sprejme
odločbo na podlagi člena 14(3) Uredbe št. 17, ki podjetjem odreja, naj
se podredijo preiskavi. V sodbi z dne 23. septembra 1986 v zadevi AKZO
Chemie proti Komisiji (5/85, Recueil, str. 2585) je Sodišče presodilo,
da odločba o pooblastitvi ni kršila kolegijskega načela, ki ga določa
člen 17 Pogodbe o združitvi.
Vendar
tožeča stranka meni, da mora Sodišče ponovno preveriti zakonitost
pooblastitvenega postopka, ki je po njenem mnenju v nasprotju z načelom
nulla poena sine lege
.
Meni namreč, da je Komisija s preprostim internim upravnim ukrepom
spremenila sestavne dele kršitve, za katero je mogoče naložiti globo na
podlagi člena 15 Uredbe št. 17, ker je od zgoraj navedene odločbe dne 5.
novembra 1980 taka kršitev nastala že z zavrnitvijo, da se podredi
preiskavi, ki jo odredi en član Komisije, in ne, kot prej, Komisija kot
kolegijski organ.
V
zvezi s tem je treba poudariti, da čeprav drži, da odločba Komisije ne
more spremeniti pogojev, pod katerimi se lahko naloži globa na podlagi
člena 15 Uredbe št. 17, ta sprememba ni bila namen ali učinek zgoraj
navedene odločbe o pooblastitvi. Ker sistem pooblaščanja organov za
izdajo odločbe o preiskavi ne krši kolegijskega načela, je treba
odločbe, sprejete na podlagi pooblastitve, šteti za odločbe Komisije v
smislu člena 15 Uredbe št. 17.
Tožbeni razlog nezakonitosti postopka je tako treba zavrniti.
Ker
nobenemu uveljavljanemu tožbenemu razlogu zoper odločbo o preiskavi ni
bilo mogoče pritrditi, je predlog za razglasitev ničnosti te odločbe
treba zavrniti.

Odločba o naložitvi periodične denarne kazni
Po
mnenju tožeče stranke je prišlo pri sprejetju odločbe o naložitvi
periodične denarne kazni do bistvene kršitve postopka, ker je Komisija
to odločbo sprejela, ne da bi predhodno zaslišala zadevno podjetje in se
posvetovala s Svetovalnim odborom za omejevalna ravnanja in monopole.
Nasprotno
Komisija meni, da ni podana bistvena kršitev postopka, ker sta bila
zgoraj omenjeno zaslišanje in posvetovanje opravljena pred določitvijo
skupnega zneska periodične denarne kazni.
Navesti
je treba, da člen 19(1) Uredbe št. 17 zahteva, da se zaslišanje
zadevnih strank z namenom, da se jim „da priložnost, da se izjavijo o
očitki, ki jih Komisija obravnava“, opravi pred sprejetjem različnih
odločb, kot so tiste, ki jih določa člen 16 v zvezi s periodičnimi
denarnimi kaznimi.
Tako
zaslišanje je temeljni element pravice obrambe. Zaslišanje je namreč
nujno, da „se podjetjem in podjetniškim združenjem zagotovi pravica, da
po preiskavi predložijo pripombe glede vseh očitkov, ki jih namerava
Komisija v odločbah uveljavljati zoper njo“ (tretja uvodna izjava Uredbe
Komisije št. 99/63 z dne 25. julija 1963 o zaslišanjih, določenih v
členu 19(1) in (2) Uredbe Sveta št. 17 (UL 127, str. 2268)).
Člen
16(3) v zvezi s Svetovalnim odborom za omejevalna ravnanja in monopole
določa, da „se uporablja člen 10, od (3) do (6)“. Te določbe urejajo
pristojnosti, sestavo in postopek posvetovanja tega odbora.
V
skladu s členom 1 zgoraj navedene Uredbe št. 99/63 „mora Komisija pred
posvetovanjem Svetovalnega odbora za omejevalna ravnanja in monopole
opraviti zaslišanje na podlagi člena 19(1) Uredbe št. 17“. Ta določba
potrjuje, da se zaslišanje zadevnih podjetij in posvetovanje
Svetovalnega odbora zahtevata v enakih primerih.
Da
bi ugotovili, ali je bila Komisija dolžna zaslišati tožečo stranko in
se pred sprejetjem odločbe o naložitvi periodične denarne kazni
posvetovati z zgoraj omenjenim Svetovalnim odborom, je treba opozoriti,
da določitev periodičnih denarnih kazni na podlagi člena 16 Uredbe št.
17 nujno poteka v dveh stopnjah. S prvo odločbo, ki jo določa odstavek 1
tega člena, Komisija naloži periodično denarno kazen v višini
določenega števila obračunskih enot na dan, računanih od dneva, ki ga
določi. Ker v tej odločbi ni določen končni znesek periodične denarne
kazni, je ni mogoče izvršiti. Ta znesek je mogoče dokončno določiti le z
novo odločbo.
Zato
je obveznost zaslišanja podjetja in posvetovanja s Svetovalnim odborom
za omejevalna ravnanja in monopole je izpolnjena, če sta bila zaslišanje
in posvetovanje opravljeni pred dokončno določitvijo periodične denarne
kazni. S tem imata tako zadevno podjetje in Svetovalni odbor
priložnost, da primerno predstavita svoje mnenje glede vseh podatkov, na
podlagi katerih je Komisija naložila periodično denarno kazen in
določila njen končni znesek.
Poleg
tega bi zahteva, da se zaslišanje in posvetovanje opravita pred
sprejetjem odločbe o naložitvi periodične denarne kazni podjetju, ki je
zavrnilo podreditev preiskavi, bi posledično povzročilo časovno
preložitev sprejetja te odločbe in s tem ogrozilo učinkovitost odločbe o
preiskavi.
Torej
pri sprejetju odločbe o naložitvi periodične denarne kazni ni prišlo do
bistvene kršitve postopka. Predlog za razglasitev ničnosti te odločbe
je zato treba zavrniti.

Sklep o določitvi končnega zneska periodične denarne kazni
Po
mnenju tožeče stranke je treba končni znesek periodične denarne kazni,
ki je določen v sporni odločbi z dne 26. maja 1998, znižati iz dveh
razlogov.
Prvič,
zatrjuje, da Komisija pri svojem izračunu ne bi smela upoštevati
trajanja postopka za izdajo začasne odredbe pred Sodiščem, s katero je
predlagala odložitev izvršitve odločbe o preiskavi. Komisija naj bi
nasprotovala lastnimi stališčem, saj je izrazila pripravljenost, da
odloži izvršitev take odločbe do odločitve Sodišča.
V
zvezi zadošča navedba, da se je tovrstna izjava Komisije v postopku
nanašala le na stališče, ki bi ga lahko sprejela v primeru, ko bi bil v
skladu z njeno trditvijo postopek izdaje začasne odredbe pred Sodiščem
priznan kot primerno sredstvo predlaganega sodnega nadzora nad
preiskavami, ki jih odredi Komisija. V tem primeru taka izjava ne more
vplivati na določitev končnega zneska periodične denarne kazni.
Drugič,
tožeča stranka meni, da je končni znesek nesorazmeren, ker je ravnala
izključno na osnovi višjih interesov zagotovitve zakonitega in ustavnega
postopka preiskave.
V
zvezi s tem je treba poudariti, da tožeča stranka ni le nasprotovala
posameznim ukrepom, s katerimi naj bi po njenem mnenju uradniki Komisije
prekoračili svoja pooblastila, ampak je zavrnila vsakršno sodelovanje
pri izvršitvi nanjo naslovljene odločbe o preiskavi.
Tako
ravnanje, ki je v nasprotju z obveznostjo vseh pravnih subjektov prava
Skupnosti, da priznajo polno učinkovitost aktov institucij, dokler jih
Sodišče ne razglasi kot nezakonite, in da spoštujejo njihovo izvršilno
moč, dokler Sodišče ne odloči, da se njihova izvršitev odloži. Ukrepa
tudi ni mogoče upravičiti z višjimi pravnimi interesi (glej predvsem
sodbo z dne 13. februarja 1979 v zadevi Granaria, 101/78, Recueil, str.
623, točka 5).
Iz
vseh podatkov, ki jih je Sodišče upoštevalo, izhaja, da ni treba
znižati zneska periodične denarne kazni. Predlog je zato treba zavrniti.
Zaradi vsega navedenega je tožbi treba zavrniti.

Stroški
V
skladu s členom 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo
stroškov, če so bili priglašeni. Ker tožeča stranka s predlogi ni
uspela, se ji naloži plačilo stroškov.
Iz teh razlogov je
SODIŠČE
razsodilo:
1)
Tožbi se zavrneta.
2)
Tožeči stranki se naloži plačilo stroškov.
Due
Koopmans
Joliet
O’Higgins
Grévisse      Slynn
Mancini
Kakouris
Schockweiler
Moitinho de Almeida
Rodríguez Iglesias      Diez de Velasco
Zuleeg
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 21. septembra 1989.
Sodni tajnik

Predsednik
J.-G. Giraud

O. Due
*
Jezik postopka: nemščina.