CELEX: 62004CJ0467
Konvencija o izvajanju Schengenskega sporazuma
Člen 54
Načelo "ne bis in idem"
Področje uporabe
Oprostitev obdolžencev zaradi zastaranja kaznivega dejanja

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago, na eni strani, člena 54 Konvencije o izvajanju Schengenskega
sporazuma z dne 14. junija 1985 med vladami držav Gospodarske unije Beneluks, Zvezne republike Nemčije in Francoske republike
o postopni odpravi kontrol na skupnih mejah (UL 2000, L 239, str. 19), ki je bila podpisana v Schengnu 19. junija 1990 (v
nadaljevanju: KISS), in, na drugi strani, člena 24 ES.
Ta predlog je bil vložen v okviru kazenskega postopka proti G. F. Gaspariniju, J. M
a
L. A. Gaspariniju, G. Costi Bozzu, J. de Lucchiju Calcagnu, F. M. Gaspariniju in J. A. Hormigu Marreru in de la Sindicatura
Quiebra, ki so osumljeni, da so dali na španski trg pretihotapljeno olivno olje.

Pravni okvir

Skupnostna ureditev
V skladu s členom 1 Protokola, ki vključuje schengenski pravni red v okvir Evropske unije in je priložen k Pogodbi o ustanovitvi
Evropske skupnosti z Amsterdamsko pogodbo (v nadaljevanju: Protokol), lahko trinajst držav članic Evropske unije, med njimi
Kraljevina Španija in Portugalska republika, vzpostavi med seboj okrepljeno sodelovanje na področju, ki spada v uporabo schengenskega
pravnega reda, kot je določen v prilogi k temu protokolu.
Tako kot KISS je del tako določenega schengenskega pravnega reda tudi Sporazum med vladami držav Gospodarske unije Beneluks,
Zvezne republike Nemčije in Francoske republike o postopni odpravi kontrol na skupnih mejah (UL 2000, L 239, str. 13), podpisan
v Schengnu 14. junija 1985 (v nadaljevanju: Schengenski sporazum).
V skladu s členom 2(1), prvi pododstavek, Protokola se od dneva začetka veljavnosti Amsterdamske pogodbe schengenski pravni
red začne takoj uporabljati v trinajstih državah članicah iz člena 1 tega Protokola.
Na podlagi drugega stavka člena 2(1), drugi pododstavek, Protokola je Svet Evropske unije 20. maja 1999 sprejel Sklep 1999/436/ES
o določitvi pravne podlage za vsako določbo ali sklep, ki sestavlja schengenski pravni red, skladno z ustreznimi določbami
Pogodbe o ustanovitvi Evropske skupnosti in Pogodbe o Evropski uniji (UL L 176, str. 17). Iz člena 2 tega Sklepa v povezavi
z njegovo prilogo A izhaja, da je Svet določil člena 34 EU in 31 EU, ki sta del naslova VI Pogodbe EU, naslovljenega „Določbe
o policijskem in pravosodnem sodelovanju v kazenskih zadevah“, kot pravno podlago členov od 54 do 58 KISS.
Členi od 54 do 58 KISS sestavljajo poglavje 3 z naslovom „Uporaba načela
ne bis in idem
“ naslova III KISS, imenovanega „Policija in varnost“.
Člen 54 KISS določa:
„Oseba, proti kateri je bil sodni postopek v eni pogodbenici pravnomočno končan, se za ista dejanja ne sme preganjati v drugi
pogodbenici, pod pogojem, da je bila izrečena kazen tudi izvršena, da je v postopku izvrševanja ali je po zakonodaji pogodbenice,
ki jo je izrekla, ni več mogoče izvršiti.“
Okvirni sklep Sveta 2002/584/JAI z dne 13. junija 2002 o evropskem nalogu za prijetje in postopkih predaje med državami članicami
(UL L 190, str. 1) v svojem členu 3, naslovljenem „Razlogi za obvezno neizvršitev evropskega naloga za prijetje“, določa:
„Izvršitveni pravosodni organ države članice (v nadaljevanju: izvršitveni pravosodni organ) zavrne izvršitev evropskega naloga
za prijetje v naslednjih primerih:
[…]
2.      če izvršitveni pravosodni organ dobi obvestilo, da je zahtevani osebi država članica izrekla pravnomočno sodbo za ista dejanja,
pod pogojem, da je v primeru izrečene kazni ta kazen že prestala ali se po zakonodaji izvršitvene države članice ne more več
obsoditi;
[…]“
Člen 4 navedenega okvirnega Sklepa, naslovljen „Razlogi za fakultativno neizvršitev evropskega naloga za prijetje“, določa:
„Izvršitveni pravosodni organ lahko zavrne izvršitev evropskega naloga za prijetje:
[…]
4.      kadar sta kazenski pregon ali kaznovanje zahtevane osebe po zakonodaji izvršitvene države članice zastarala in spadajo ta
dejanja v pristojnost te države članice po njenem kazenskem pravu;
[…]“
Pristojnost Sodišča za predhodno odločanje v zadevah iz naslova VI Pogodbe EU ureja njen člen 35.
Kraljevina Španija je izjavila, da priznava pristojnost Sodišča za predhodno odločanje o veljavnosti in razlagi aktov iz člena
35 EU v skladu s pogoji in načini, določenimi v odstavkih 2 in 3(a) tega člena (UL 1999, C 120, str. 24).
V skladu s členom 24 ES velja:
„Za izdelke iz tretjih držav velja, da so v prostem prometu v neki državi članici, če so bile v tej državi zanje opravljene
uvozne formalnosti in plačane vse predpisane carine ali dajatve z enakim učinkom in če te carine ali dajatve niso bile v celoti
ali delno povrnjene.“

Nacionalna ureditev
Člen 1(1), točki 1 in 2, loi organique št. 7/1982 z dne 13. julija 1982, ki je spremenil zakonodajo na področju tihotapljenja
in uredil kazniva dejanja in prekrške na tem področju (BOE št. 181 z dne 30. julija 1982, str. 20623), določa:
„1.      Za kaznivo dejanje tihotapljenja, če vrednost blaga znaša milijon pezet ali več, se obdolži tistega, ki:
(1)      zakonito uvaža ali izvaža trgovsko blago, ne da bi ga predložil carinskemu uradu;
(2)      opravlja trgovinske dejavnosti, ima oziroma zakonito daje v obtok blago iz tujine, ne da bi izpolnjeval zakonsko določene
pogoje uvoza.“
V skladu s členom 847 zakona o kazenskem postopku (ley de enjuiciamento criminal) ni mogoča pritožba zoper odločbo Audiencia
Provincial, če ima ta vlogo pritožbenega organa.

Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
Po mnenju Audiencia Provincial de Málaga iz logičnih indicev izhaja, da so na nedoločen datum leta 1993 delničarji in upravitelji
družbe Minerva sklenili preko pristanišča Setúbal (Portugalska) uvoziti prečiščeno olivno olje (tj. rafinirano) iz Tunizije
in Turčije, ki pri carinskih organih ni bilo prijavljeno. Blago naj bi bilo nato s tovornjaki transportirano iz Setúbala v
Málago (Španija). Obdolženci naj bi vzpostavili sistem ponarejanja računov z namenom zavajanja, da ima olje švicarsko poreklo.
Po mnenju predložitvenega sodišča je Supremo Tribunal de Justiça (Portugalska) v sodbi, izdani na podlagi pritožbe zoper sodbo
Tribunal de Setúbal, ugotovilo, da prečiščeno olivno olje, uvoženo na Portugalsko, izvira v desetih primerih iz Tunizije in
v enem primeru iz Turčije in da je bila pri portugalskih carinskih organih prijavljena manjša količina, kot je bila dejansko
uvožena.
Supremo Tribunal de Justiça je zaradi zastaranja oprostilo dva obdolženca, ki sta preganjana tudi v postopku v glavni stvari.
Audiencia Provincial de Málaga pojasnjuje, da mora odgovoriti na vprašanje, ali obstaja kaznivo dejanje tihotapljenja ali,
nasprotno, takega kaznivega dejanja ni, in sicer glede na pravnomočnost sodbe Supremo Tribunal de Justiça oziroma glede na
dejstvo, da je blago v prostem prometu na ozemlju Skupnosti.
V teh okoliščinah je Audiencia Provincial de Málaga prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.      Ali ugotovitev sodišča države članice o zastaranju pregona za kaznivo dejanje zavezuje sodišča v drugih državah članicah?
2.      Ali lahko oprostitev obdolženca za kaznivo dejanje zaradi zastaranja pregona učinkuje v korist oseb, preganjanih v drugih
državah članicah, če so jim očitana ista dejanja? Ali je z drugimi besedami mogoče šteti, da zastaranje koristi tudi osebam,
ki so za ista dejanja preganjane v drugi državi članici?
3.      Če kazensko sodišče države članice ugotovi, da neskupnostni izvor blaga v zvezi s kaznivim dejanjem tihotapljenja ni bil dokazan,
in obdolženca oprostijo, ali lahko sodišče druge države članice razširi preiskavo, da bi dokazalo vnos blaga, za katerega
niso bile plačane carinske dajatve, iz tretje države?
4.      Če je kazensko sodišče države članice ugotovilo, da nezakonit vnos blaga na ozemlje Skupnosti ni dokazan ali da je kaznivo
dejanje tihotapstva zastaralo:
a)      Ali se lahko šteje, da je to blago v prostem prometu na ozemlju drugih držav članic?
b)      Ali je treba dajanje na trg v drugi državi članici, po uvozu v državo članico, v kateri je bila izrečena oprostitev, obravnavati
kot samostojno ravnanje, ki je torej kaznivo, ali gre, nasprotno, za ravnanje, ki je neločljivo povezano z uvozom?“

Pristojnost Sodišča
Iz točk 12 in 15 te sodbe izhaja, da je v tem primeru Sodišče pristojno odločati o razlagi člena 54 KISS na podlagi člena
35, od (1) do (3)(a), EU.

Vprašanja za predhodno odločanje

Prvo vprašanje
S tem vprašanjem predložitveno sodišče sprašuje, ali se načelo
ne bis in idem
, uzakonjeno v členu 54 KISS, uporablja za odločitev sodišča države pogodbenice, s katero je bil obdolženec pravnomočno oproščen
zaradi zastaranja kaznivega dejanja, ki je bilo predmet pregona.
V skladu s členom 54 se nobena oseba, proti kateri je bil sodni postopek v eni pogodbenici „pravnomočno končan“, za ista dejanja
ne sme preganjati v drugi pogodbenici, pod pogojem, da je bila izrečena kazen tudi izvršena, da je v postopku izvrševanja
ali je ni več mogoče izvršiti.
Glavna trditev v edinem stavku člena 54 KISS se ne nanaša na vsebino pravnomočne sodbe. Torej ne velja le za sodbe, s katerimi
se izreče kazen (glej v tem smislu sodbo z današnjim dnem v zadevi Van Straaten, C-150/05, ZOdl., str. I-9327, točka 56).
Tako se načelo
ne bis in idem
iz člena 54 KISS uporablja za odločbo sodnih organov države pogodbenice, na podlagi katere je obtoženec pravnomočno oproščen
zaradi pomanjkanja dokazov (zgoraj navedena sodba Van Straaten, točka 61).
V postopku v glavni stvari se postavlja vprašanje, ali enako velja za pravnomočno oprostitev zaradi zastaranja kaznivega dejanja,
ki je bilo predmet pregona.
Ni sporno, da je namen člena 54 KISS preprečiti, da bi se zoper osebo, ki izvršuje svojo pravico do prostega gibanja, zaradi
istih dejanj začel pregon na ozemlju več držav pogodbenic (glej sodbi z dne 11. februarja 2003 v združenih zadevah Gözütok
in Brügge, C‑187/01 in C-385/01, Recueil, str. I-1345, točka 38, in zgoraj navedeno sodbo Van Straaten, točka 57). Osebam,
glede katerih je bil postopek po njihovem pregonu pravnomočno končan, zagotavlja varstvo pred ponovnim pregonom. Tem osebam
je treba omogočiti, da se prosto gibajo, ne da bi se ob tem morale bati novih kazenskih pregonov za ista dejanja v drugi državi
pogodbenici.
Člen 54 KISS se ne uporabi v primeru, če je sodišče države pogodbenice v kazenskem postopku sprejelo odločitev, s katero je
bil obdolženec pravnomočno oproščen zaradi zastaranja kazenskega dejanja, ki je predmet pregona, če ogroža izvedbo navedenega
cilja. Tako osebo je treba torej obravnavati, kot da je bil njen sodni postopek že pravnomočno končan v smislu te določbe.
Seveda na področju zastaralnih rokov ni bilo uskladitve med zakonodajami držav pogodbenic. Vendar nobena določba naslova VI
Pogodbe EU glede policijskega in pravosodnega sodelovanja v kazenskih zadevah, v katerem sta bila člena 34 in 31 določena
kot pravni temelj za člene od 54 do 58 KISS, niti Schengenskega sporazuma ali same KISS ne pogojuje uporabe člena 54 KISS
z uskladitvijo ali vsaj s približevanjem kazenskih zakonodaj držav članic na področju postopkov, ki vodijo do izčrpanja možnosti
začetka kazenskega pregona (zgoraj navedena sodba Gözütok in Brügge, točka 32), in, bolj splošno, z uskladitvijo ali približevanjem
kazenskih zakonodaj teh držav (glej sodbo z dne 9. marca 2006 v zadevi Van Esbroeck, C-436/04, ZOdl., str. I-2333, točka 29).
Treba je dodati, da načelo
ne bis in idem
iz člena 54 KISS nujno kaže na to, da obstaja vzajemno zaupanje držav pogodbenic v njihove kazenske sisteme in da vsaka od
teh držav sprejema uporabo kazenskega prava, ki velja v drugih državah pogodbenicah, tudi če bi imelo izvajanje njenega nacionalnega
prava drugačno rešitev (zgoraj navedena sodba Van Esbroeck, točka 30).
Okvirni sklep 2002/584 ne nasprotuje uporabi načela
ne bis in idem
pod predpostavko pravnomočne oprostitve zaradi zastaranja. Njegov člen 4, točka 4, na katerega se sklicuje nizozemska vlada
v stališčih, ki jih je predložila Sodišču, dovoljuje izvršitvenemu pravosodnemu organu, da med drugim zavrne izvršitev evropskega
naloga za prijetje, kadar je kazenski pregon zahtevane osebe po zakonodaji izvršitvene države članice zastaral in spadajo
ta dejanja v pristojnost te države članice po njenem kazenskem pravu. Izvajanje te možnosti ni pogojeno z obstojem sodbe,
ki temelji na zastaranju kazenskega postopka. Primer, ko zahtevani osebi država članica izreče pravnomočno sodbo za ista dejanja,
ureja člen 3, točka 2, navedenega okvirnega Sklepa, določba, ki navaja razloge za obvezno neizvršitev evropskega naloga za
prijetje.
Glede na kompleksnost zadeve v postopku v glavni stvari je treba na koncu poudariti, da je nacionalno sodišče pristojno preučiti,
ali so dejanja, glede katerih je sodni postopek pravnomočno končan, ista.
Iz zgornjih premislekov izhaja, da je na prvo vprašanje treba odgovoriti, da se načelo
ne bis in idem
, uzakonjeno v členu 54 KISS, uporablja glede odločitve sodišča države pogodbenice v kazenskem postopku, s katero je bil obdolženec
pravnomočno oproščen zaradi zastaranja kazenskega dejanja, ki je predmet pregona.

Drugo vprašanje
Z drugim vprašanjem predložitveno sodišče sprašuje, katere osebe lahko koristijo načelo
ne bis in idem
.
Glede tega iz besedila člena 54 KISS jasno izhaja, da lahko koristijo načelo
ne bis in idem
le osebe, glede katerih je bil sodni postopek že pravnomočno končan.
To razlago potrjuje namen določb naslova VI Pogodbe EU, kot je naveden v členu 2, prvi odstavek, četrta alinea, EU, in sicer
„ohranjati in razvijati Unijo kot območje svobode, varnosti in pravice, na katerem se prosto gibanje oseb zagotavlja v povezavi
z ustreznimi ukrepi […] glede preprečevanja kriminala in boja proti njemu“.
Posledično je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da načelo
ne bis in idem
, uzakonjeno v členu 54 KISS, ne velja za druge osebe kot le za tiste, glede katerih je bil sodni postopek v državi pogodbenici
pravnomočno končan.

Tretje vprašanje
Tretje vprašanje temelji na predpostavki, da kazenska sodišča države članice ugotavljajo, da neskupnostni izvor blaga v zvezi
s kaznivim dejanjem tihotapljenja ni bil dokazan.
Taka predpostavka pa nasprotuje dejstvom v postopku v glavni stvari, kot jih opisuje predložitveno sodišče, in povzetim v
točkah od 16 do 18 te sodbe.
Seveda večina obdolžencev očita predložitvenemu sodišču, da je napačno razlagalo sodbo Supremo Tribunal de Justiça. Trdijo,
da v nasprotju z navedbami v predložitveni odločbi to sodišče ni ugotovilo, da naj bi bila pri carinskih organih prijavljena
manjša količina od količine, dejansko uvožene na Portugalsko. Po njihovem mnenju bi moral biti kazenski postopek, ki se nanaša
na kazniva dejanja tihotapljenja in ponarejanja dokumentov, ustavljen zaradi njihovega zastaranja, ki naj bi bilo ugotovljeno
s sodno odločbo, izdano pred začetkom obravnave pred navedenim sodiščem. Civilne odgovornosti za škodo na podlagi zahteve,
vložene v okviru istega postopka, naj bi bili obdolženci oproščeni, saj očitana dejstva niso bila dokazana.
Poudariti je treba, da je mogoče ureditev iz člena 234 ES uporabiti tudi za člen 35 EU pod pogoji, ki jih zadnjenavedeni člen
vsebuje (glej sodbo z dne 16. junija 2005 v zadevi Pupino, C-105/03, ZOdl., str. I-5285, točka 28). V okviru postopka, določenega
v členu 234 ES, ki temelji na jasni ločitvi nalog med nacionalnimi sodišči in Sodiščem, presoja zadevnih dejstev spada v pristojnost
nacionalnega sodišča. Sodišče se je tako pristojno opredeliti le o razlagi ali veljavnosti skupnostnega besedila na podlagi
dejstev, ki mu jih je predložilo nacionalno sodišče (glej sodbi z dne 16. julija 1998 v zadevi Dumon in Froment, C‑235/95,
Recueil, str. I‑4531, točka 25, in z dne 16. oktobra 2003 v zadevi Traunfellner, C‑421/01, Recueil, str. I‑11941, točka 21).
Vendar je glede na razumevanje predložitvenega sodišča sodbe Supremo Tribunal de Justiça vprašljiva dopustnost tretjega vprašanja.
Dejansko je treba glede na tako razumevanje ugotoviti, da postavka, na katero se opira tretje vprašanje, in sicer oprostitev
obdolžencev zaradi neobstoja ali pomanjkanja dokazov o neskupnostnem izvoru blaga, ne obstaja.
Čeprav je Sodišče v skladu s svojo ustaljeno sodno prakso načeloma pristojno odločati o postavljenih vprašanjih, ki se nanašajo
na razlago prava Skupnosti, pa mora v izjemnih okoliščinah pri preverjanju svoje pristojnosti preizkusiti okoliščine, v katerih
mu je nacionalno sodišče zadevo predložilo. Sprejetje predhodne odločbe o vprašanju, ki ga postavi nacionalno sodišče, je
mogoče zavrniti le, kadar je očitno, da zahtevana razlaga prava Skupnosti nima nikakršne zveze z dejanskim stanjem ali predmetom
spora o glavni stvari, kadar gre za hipotetičen problem oziroma kadar Sodišče nima na voljo potrebnih dejanskih in pravnih
elementov, da bi lahko koristno odgovorilo na postavljena vprašanja (glej zlasti sodbo z dne 11. julija 2006 v zadevi Chacón
Navas, C‑13/05, ZOdl., str. I‑6467, točki 32 in 33 in tam navedena sodna praksa).
V obravnavanem primeru glede na opis dejstev predložitvenega sodišča tretje vprašanje obravnava hipotetičen problem.
Sodišču na to vprašanje ni treba odgovoriti.

Četrto vprašanje
Iz istih razlogov, kot so navedeni v točkah od 41 do 45 te sodbe, je četrto vprašanje nedopustno, kolikor se opira na postavko
oprostitve obdolžencev zaradi neobstoja ali pomanjkanja dokazov. Nasprotno pa je dopustno v delu, v katerem se sklicuje na
postavko, da je sodišče države članice ugotovilo zastaranje kaznivega dejanja tihotapljenja.
Četrto vprašanje, točka (a)
S četrtim vprašanjem, točka (a), predložitveno sodišče dejansko sprašuje, ali se lahko sklepa iz odločbe sodišča države pogodbenice,
ki je postala pravnomočna in s katero je bilo ugotovljeno zastaranje kaznivega dejanja tihotapljenja, da je zadevno blago
v prostem prometu na ozemlju drugih držav članic.
Na podlagi člena 24 ES morajo biti izpolnjeni trije pogoji, da se lahko obravnavajo izdelki iz tretjih držav, kot da so v
prostem prometu v neki državi članici. Za take se štejejo izdelki, prvič, za katere so bile v tej državi zanje opravljene
uvozne formalnosti, drugič, za katere so bile v tej državi članici plačane vse predpisane carine ali dajatve z enakim učinkom
in, tretjič, za katere te carine ali dajatve niso bile v celoti ali delno povrnjene.
Ugotovitev sodišča države članice, da je kaznivo dejanje tihotapljenja zastaralo, ne spremeni pravne kvalifikacije zadevnega
proizvoda.
Načelo
ne bis in idem
zavezuje sodišča držav pogodbenic le toliko, kolikor prepoveduje, da se obdolženca, glede katerega je bil že pravnomočno
končan sodni postopek v drugi državi pogodbenici, preganja še enkrat za ista dejanja.
Na četrto vprašanje, točka (a), je treba odgovoriti, da kazensko sodišče države pogodbenice ne more obravnavati blaga, kot
da je v prostem prometu na njenem ozemlju le na podlagi dejstva, da je kazensko sodišče druge države pogodbenice glede istega
blaga ugotovilo, da je kaznivo dejanje tihotapljenja zastaralo.
Četrto vprašanje, točka (b)
Predložitveno sodišče s četrtim vprašanjem, točka (b), v bistvu sprašuje, ali je treba dajanje blaga na trg v drugi državi
članici, po uvozu v državo članico, v kateri je bila izrečena oprostitev zaradi zastaranja, obravnavati kot del istih dejanj
ali kot samostojno ravnanje glede na uvoz v prvo državo članico.
Edino upoštevno merilo za uporabo pojma „ista dejanja“ v smislu člena 54 KISS je merilo istovetnosti dejanj v smislu obstoja
celote med seboj neločljivo povezanih konkretnih okoliščin (glej zgoraj navedeno sodbo Van Esbroeck, točka 36).
Zlasti v zadevi, kot se obravnava v postopku v glavni stvari, je treba ugotoviti, da lahko pomeni tako celoto dejanj.
Vendar dokončna presoja o tem pripada pristojnim nacionalnim sodiščem, ki morajo ugotoviti, ali obravnavana dejanja pomenijo
celoto dejanj, ki so med seboj časovno, prostorsko in glede predmeta neločljivo povezana (glej zgoraj navedeno sodbo Van Esbroeck,
točka 38).
Iz vseh zgornjih ugotovitev izhaja, da je dajanje blaga na trg v drugi državi članici po uvozu v državo članico, v kateri
je bila izrečena oprostitev, ravnanje, ki je lahko del „istih dejanj“ v smislu člena 54 KISS.

Stroški
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:
1)
Načelo
ne bis in idem
, uzakonjeno v členu 54 Konvencije o izvajanju Schengenskega sporazuma z dne 14. junija 1985 med vladami držav Gospodarske
unije Beneluks, Zvezne republike Nemčije in Francoske republike o postopni odpravi kontrol na skupnih mejah, ki je bila podpisana
v Schengnu 19. junija 1990, se uporablja glede odločitve sodišča države pogodbenice v kazenskem postopku, s katero je bil
obdolženec pravnomočno oproščen zaradi zastaranja kazenskega dejanja, ki je predmet pregona.
2)
To načelo ne velja za druge osebe kot le za tiste, glede katerih je bil sodni postopek v državi pogodbenici pravnomočno končan.
3)
Kazensko sodišče države pogodbenice ne more obravnavati blaga, kot da je v prostem prometu na njenem ozemlju le na podlagi
dejstva, da je kazensko sodišče druge države pogodbenice glede istega blaga ugotovilo, da je kaznivo dejanje tihotapljenja
zastaralo.
4)
Dajanje blaga na trg v drugi državi članici po uvozu v državo članico, v kateri je bila izrečena oprostitev, je ravnanje,
ki je lahko del „istih dejanj“ v smislu omenjenega člena 54.
Podpisi
*
Jezik postopka: španščina.