CELEX: 61994CJ0055
Návrh na začatie prejudiciálneho konania Consiglio Nazionale Forense
Taliansko

Uznesením
zo 16. decembra 1993 doručeným Súdnemu dvoru 8. februára 1994
položil Consiglio Nazionale Forense Súdnemu dvoru podľa článku 177
Zmluvy ES dve prejudiciálne otázky týkajúce sa výkladu smernice
Rady 77/249/EHS z 22. marca 1977 na uľahčenie účinného
výkonu slobody právnikov poskytovať služby (Ú. v. ES
L 78, s. 17; Mim. vyd. 06/001, s. 52).
Tieto
otázky boli položené v súvislosti s disciplinárnym konaním,
ktoré začala Consiglio dell’Ordine degli Avvocati e Procuratori di
Milano (Rada milánskej komory advokátov a štátnych zástupcov, ďalej
len „Rada milánskej komory“) proti pánovi Gebhardovi, pretože si
nesplnil povinnosti, ktoré mu vyplývajú zo zákona č. 31
z 9. februára 1982 o slobode advokátov, ktorí sú štátnymi
príslušníkmi členského štátu Európskych spoločenstiev, poskytovať
služby (GURI z 12. februára 1982, č. 42), tým, že
v Taliansku trvale vykonával samostatnú zárobkovú činnosť
v ním zriadenej kancelárii a používal titul „avvocato“.
Zo
súdneho spisu a informácií poskytnutých v odpovedi na písomné
otázky položené Súdnym dvorom vyplýva, že pán Gebhard, ktorý je
nemeckým štátnym príslušníkom, bol oprávnený vykonávať povolanie
advokáta „Rechtsanwalt“ v Nemecku od 3. augusta 1977. Je
zapísaný v advokátskej komore v Stuttgarte, kde je uvedený ako
„samostatný spolupracovník“ advokátskej kancelárie
(„Bürogemeinschaft“), pričom nemá v tomto štáte svoju vlastnú
advokátsku kanceláriu.
Pán
Gebhard má od marca 1978 bydlisko v Taliansku, kde žije so svojou
manželkou, talianskou štátnou príslušníčkou, a svojimi tromi deťmi.
Celý príjem pána Gebharda sa zdaňuje v Taliansku, kde má svoje
bydlisko.
Pán
Gebhard vykonával svoje povolanie v Taliansku od 1. marca
1978 najprv ako spolupracovník („con un rapporto di libera
collaborazione“) v kancelárii združených advokátov v Miláne
a neskôr, od 1. januára 1980 až do začiatku roku 1989, ako
spoločník („associato“) v tej istej kancelárii. Nič sa mu nevyčíta,
pokiaľ ide o činnosť vykonávanú v tejto kancelárii.
Pán
Gebhard si 30. júla 1989 otvoril v Miláne svoju vlastnú
kanceláriu, v ktorej s ním spolupracujú talianski „avvocati“
a „procuratori“. Pán Gebhard v odpovedi na písomnú otázku
položenú Súdnym dvorom uviedol, že ich z času na čas poveril
zastupovaním na súdnom pojednávaní talianskych klientov
v Taliansku.
Pán
Gebhard uvádza, že v Taliansku vykonáva výlučne mimosúdnu činnosť
spočívajúcu predovšetkým v poskytovaní právnej pomoci
a v zastupovaní nemecky hovoriacich osôb (činnosť, ktorá
predstavuje 65 % jeho obratu), ako aj v zastupovaní taliansky
hovoriacich osôb v Nemecku a Rakúsku (činnosť, ktorá
predstavuje 30 % jeho obratu). Zvyšných 5 % predstavuje pomoc
talianskym kolegom, ktorí sa v súvislosti so svojou klientelou
zaoberajú otázkami nemeckého práva.
Niektorí
talianski kolegovia, medzi nimi aj talianski „avvocati“, s ktorými
bol pán Gebhard združený až do roku 1989, podali na neho sťažnosť na
Radu milánskej komory. Vyčítali mu, že si na záhlaví svojho hlavičkového
papiera, ktorý používal v pracovnom styku, uviedol titul
„avvocato“, že vystupoval priamo pod titulom „avvocato“ v konaní
pred Pretura a Tribunale di Milano a že vykonával svoje
povolanie v rámci advokátskej kancelárie „Studio legale Gebhard“.
Po
tom, čo mu Rada milánskej komory zakázala používať titul „avvocato“,
rozhodla sa 19. septembra 1991 začať disciplinárne konanie proti
pánovi Gebhardovi z dôvodu, že si nesplnil povinnosti v zmysle
zákona č. 31/82 tým, že v Taliansku vykonával sústavnú
činnosť vo svojej vlastnej advokátskej kancelárii a používal titul
„avvocato“.
Pán
Gebhard podal 14. októbra 1991 Rade milánskej komory žiadosť
o zápis do zoznamu advokátov komory. Jeho žiadosť vychádzala zo
smernice Rady 89/48/EHS z 21. decembra 1988
o všeobecnom systéme uznávania diplomov vyššieho vzdelania
udelených pri ukončení odborného vzdelávania a prípravy
v dĺžke trvania aspoň troch rokov (Ú. v. ES L 19,
s. 16; Mim. vyd. 05/001, s. 337) a z vykonania
odbornej praxe v Taliansku v dĺžke viac ako desať rokov. Zdá
sa, že v nadväznosti na túto žiadosť Rada komory neprijala formálne
rozhodnutie.
Disciplinárne
konanie začaté 19. septembra 1991 sa skončilo rozhodnutím
z 30. novembra 1992, ktorým Rada milánskej komory uložila
pánovi Gebhardovi sankciu vo forme pozastavenia výkonu činnosti po dobu
šiestich mesiacov („sospensione dell’esercizio dell’attività
professionale“).
Pán
Gebhard podal na Consiglio Nazionale Forense odvolanie proti tomuto
rozhodnutiu s upresnením, že sa odvoláva aj proti implicitnému
zamietnutiu jeho žiadosti o zápis do zoznamu komory advokátov.
V odvolaní najmä tvrdí, že smernica 77/249 ho oprávňuje
vykonávať svoje povolanie v rámci svojej vlastnej kancelárie
v Miláne.
Smernica
77/249 sa uplatňuje na činnosti advokáta vykonávané vo forme
poskytovania služieb. Ustanovuje, že advokát, ktorý je poskytovateľom
služieb, prijme titul udeľovaný v členskom štáte jeho pôvodu
vyjadrený v jazyku tohto štátu, s uvedením profesijnej
organizácie, ktorá ho oprávnila vykonávať činnosť, alebo súdu, pri
ktorom je oprávnený vykonávať činnosť podľa práva daného štátu
(článok 3).
Táto
smernica zavádza rozlíšenie medzi jednak činnosťami súvisiacimi so
zastupovaním klienta pred súdmi alebo orgánmi verejnej správy
a jednak všetkými ostatnými činnosťami.
Pri
výkone činnosti zastupovania dodržiava advokát predpisy o výkone
povolania prijímajúceho členského štátu bez toho, aby boli dotknuté jeho
povinnosti v členskom štáte, z ktorého pochádza (článok 4
ods. 2). Pri výkone všetkých ostatných činností sa advokát ďalej
riadi podmienkami a profesijnými zásadami členského štátu pôvodu
bez toho, aby boli dotknuté akékoľvek zásady, ktoré sa uplatňujú
v prijímajúcom štáte, najmä zásady týkajúce sa nezlučiteľnosti
vykonávania činnosti advokáta s výkonom iných činností v tomto
štáte, služobného tajomstva, vzťahov s ostatnými advokátmi, zákazu
zastupovania strán so vzájomne si odporujúcimi záujmami a reklamy
(článok 4 ods. 4).
Článok
4 ods. 1 smernice 77/249 ustanovuje, že „činnosti týkajúce sa
zastupovania klienta v súdnom konaní alebo pred orgánmi verejnej
správy sa vykonávajú v každom členskom štáte za podmienok
stanovených pre právnikov [advokátov –
neoficiálny preklad
]
usadených v tomto štáte s výnimkou akýchkoľvek podmienok,
ktoré si vyžadujú trvalý pobyt alebo registráciu v profesijnej
organizácii v danom štáte“.
Smernica
77/249 bola do talianskeho právneho poriadku prebraná zákonom
č. 31/82, ktorého článok 2 ustanovuje:
„(Štátni
príslušníci členských štátov oprávnení vykonávať v členskom štáte
pôvodu advokátsku činnosť) môžu vykonávať advokátske činnosti
v súdnej alebo mimosúdnej oblasti dočasne (‚con carattere di
temporaneità‘) a za podmienok ustanovených v tejto hlave.
Na
výkon profesijných činností uvedených v predchádzajúcom odseku sa
nepovoľuje zriadiť si na území republiky ani kanceláriu, ani hlavné
alebo vedľajšie miesto podnikania“.
Za
týchto okolností Consiglio Nazionale Forense prerušil konanie
a položil Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„a)      Je
článok 2 zákona č. 31 z 9. februára 1982 o slobode
advokátov, ktorí sú príslušníkmi členského štátu Európskych
spoločenstiev, poskytovať služby (zákon vykonávajúci smernicu Rady
77/249/ EHS z 22. marca 1977), podľa ktorého nie je dovolené
‚zriadiť si na území republiky advokátsku kanceláriu bez ohľadu na to,
či ide o hlavné alebo vedľajšie miesto podnikania‘, v súlade
s úpravou vyššie citovanej smernice vzhľadom na to, že smernica
neobsahuje žiadny náznak, že otvorenie advokátskej kancelárie možno
vykladať ako významný prejav vôle príslušného advokáta vykonávať činnosť
nie dočasnej alebo príležitostnej povahy, ale trvalého charakteru?
b)      Aké
kritériá založené na dĺžke alebo frekvencii služieb poskytovaných
advokátom vykonávajúcim činnosť v rámci režimu určeného vyššie
citovanou smernicou sa majú uplatniť pri posudzovaní, či daná činnosť má
alebo nemá dočasný charakter?“
Vzhľadom
na znenie prejudiciálnych otázok treba pripomenúť, že podľa ustálenej
judikatúry Súdnemu dvoru neprináleží rozhodovať o súlade
vnútroštátneho opatrenia s právom Spoločenstva. Je však príslušný
poskytnúť vnútroštátnemu súdu všetky výkladové prvky spadajúce do rámca
práva Spoločenstva, ktoré mu umožnia posúdiť tento súlad na účely
rozsudku vo veci, o ktorej rozhoduje (pozri najmä rozsudok
z 11. augusta 1995, Belgapom, C‑63/94, I‑2467, bod 7).
V úvode
treba poznamenať, že na postavenie príslušníka členského štátu, ktorý
sa presťahuje do iného členského štátu Spoločenstva preto, aby tam
vykonával hospodársku činnosť, sa vzťahuje buď kapitola Zmluvy
o voľnom pohybe pracovníkov, alebo kapitola o práve usadiť sa,
alebo kapitola o poskytovaní služieb, pričom uplatnenie týchto
kapitol sa navzájom vylučuje.
Keďže
kapitola týkajúca sa pracovníkov nie je v prejednávanej veci
relevantná, možno ju hneď vylúčiť zo skúmania vo vzťahu k položeným
otázkam, ktoré sa týkajú najmä pojmov „usadiť sa“ a „poskytovať
služby“.
Ďalej
treba zdôrazniť, že ustanovenia kapitoly o službách sú subsidiárne
vo vzťahu ku kapitole o práve usadiť sa, pretože ustanovenie
článku 59 ods. 1 predovšetkým predpokladá, že poskytovateľ
služby a príjemca služby sú „usadení“ v dvoch rôznych
členských štátoch a článok 60 ods. 1 upresňuje, že
ustanovenia týkajúce sa služieb sa uplatňujú iba vtedy, keď sa
neuplatňujú ustanovenia o práve usadiť sa. Je preto nevyhnutné
preskúmať rozsah pôsobnosti pojmu „usadiť sa“.
Právo
usadiť sa stanovené v článkoch 52 až 58 Zmluvy sa priznáva tak
právnickým osobám v zmysle článku 58, ako aj fyzickým osobám, ktoré
sú štátnymi príslušníkmi členského štátu Spoločenstva. Toto právo
zahŕňa, až na niekoľko stanovených výnimiek a podmienok, prístup na
území každého členského štátu k všetkým formám samostatných
zárobkových činností a k ich výkonu, zakladanie a vedenie
podnikov, obchodných zastúpení, organizačných zložiek alebo dcérskych
spoločností.
Z uvedeného
vyplýva, že jedna a tá istá osoba sa môže v zmysle Zmluvy
usadiť vo viac ako jednom členskom štáte, predovšetkým v prípade
spoločností, prostredníctvom zakladania obchodných zastúpení,
organizačných zložiek alebo dcérskych spoločností (článok 52)
a tak, ako rozhodol Súdny dvor v prípade osôb vykonávajúcich
slobodné povolanie, zriadením druhého miesta podnikania (pozri rozsudok
z 12. júla 1984, Klopp, 107/83, Zb. s. 2971,
bod 19).
Pojem
„usadiť sa“ v zmysle Zmluvy je teda veľmi širokým pojmom,
z ktorého pre štátneho príslušníka Spoločenstva logicky vyplýva, že
príslušník jedného členského štátu sa môže trvale a nepretržite
zúčastňovať na hospodárskom živote druhého členského štátu a mať
z neho finančný prospech, a podporovať tak vzájomné
hospodárske a sociálne prenikanie v oblasti samostatnej
zárobkovej činnosti v rámci Spoločenstva (pozri v tomto zmysle
rozsudok z 21. júna 1974, Reyners, 2/74, Zb. s. 631,
bod 21).
V prípade
však, že sa poskytovateľ určitej služby presťahuje do iného členského
štátu, ustanovenia kapitoly týkajúcej sa služieb a najmä
článok 60 tretí odsek stanovujú, že tento poskytovateľ služieb tu
bude vykonávať svoju činnosť dočasne.
Ako
zdôraznil generálny advokát, dočasný charakter predmetných činností
treba posudzovať nielen so zreteľom na dobu poskytovania služieb, ale aj
na frekvenciu, periodicitu alebo kontinuitu tohto poskytovania. Dočasný
charakter vykonávania činností nevylučuje, že poskytovateľ služieb
v zmysle Zmluvy si môže vytvoriť určitú infraštruktúru na území
prijímajúceho členského štátu (vrátane úradu, kancelárie alebo
pracovne), pokiaľ je táto infraštruktúra nevyhnutná na poskytovanie
predmetnej služby.
Táto
situácia je však odlišná od situácie pána Gebharda, ktorý ako štátny
príslušník členského štátu trvale a nepretržite vykonáva svoje
povolanie v členskom štáte, kde zo svojho miesta podnikania
poskytuje služby aj príslušníkom tohto členského štátu. Na tohto
štátneho príslušníka sa vzťahujú ustanovenia kapitoly o práve
usadiť sa a nie kapitoly o službách.
Rada
milánskej komory tvrdila, že osobu, akou je pán Gebhard, možno podľa
Zmluvy považovať za osobu „usadenú“ v členskom štáte, v tomto
prípade v Taliansku, iba vtedy, ak je členom príslušnej profesijnej
organizácie tohto štátu alebo aspoň vykonáva svoju činnosť
v spolupráci alebo v združení s osobami, ktoré sú členmi
uvedenej organizácie.
Túto argumentáciu nemožno prijať.
Ustanovenia
o práve usadiť sa sa týkajú prístupu k činnostiam a ich
výkonu (pozri najmä rozsudok Reyners, už citovaný, bod 46 a 47).
Príslušnosť k profesijnej organizácii je súčasťou podmienok, ktoré
sa týkajú prístupu k činnostiam a ich výkonu, a nemožno
ju teda považovať za hlavný predpoklad usadenia sa.
Z toho
vyplýva, že možnosť príslušníka členského štátu vykonať svoje právo
usadiť sa a podmienky výkonu tohto práva treba posudzovať podľa
činností, ktoré zamýšľa vykonávať na území prijímajúceho členského
štátu.
Podľa
článku 52 druhého odseku sa sloboda usadiť sa uplatňuje za podmienok
stanovených pre vlastných štátnych príslušníkov právom štátu,
v ktorom dochádza k usadeniu sa.
Za
predpokladu, že špecifické predmetné činnosti nepodliehajú
v prijímajúcom štáte žiadnym osobitným predpisom a štátny
príslušník tohto štátu nemusí splniť nijaké osobitné kvalifikačné
predpoklady na ich výkon, príslušník ktoréhokoľvek iného členského štátu
má právo usadiť sa na území prvého členského štátu a vykonávať tam
tie isté činnosti.
Prístup
k niektorým samostatným zárobkovým činnostiam a ich výkon
možno podmieniť dodržiavaním istých právnych predpisov, nariadení alebo
iných všeobecne záväzných právnych predpisov zdôvodnených všeobecným
záujmom, akými sú organizačné predpisy, ďalej predpisy týkajúce sa
kvalifikácie, profesionálnej etiky, kontroly a zodpovednosti (pozri
rozsudok z 28. apríla 1977, Thieffry, 71/76, Zb. s. 765,
bod 12). Tieto ustanovenia môžu predovšetkým stanoviť, že výkon
určitej špecifickej činnosti je vyhradený v jednotlivých prípadoch
osobám, ktoré sú držiteľmi diplomu, osvedčenia alebo iného dokladu,
ďalej osobám, ktoré sú členmi profesijných organizácií, alebo osobám,
ktoré podliehajú istým pravidlám alebo kontrole. Môžu stanoviť aj
podmienky používania titulov, akým je aj titul „avvocato“.
Ak
je prístup k špecifickej činnosti alebo výkon tejto činnosti
podriadený v prijímajúcom členskom štáte takýmto podmienkam, štátny
príslušník iného členského štátu zamýšľajúci vykonávať túto činnosť ich
musí splniť. Práve preto článok 57 stanovuje, že Rada vydá
smernice, akou je aj smernica 89/48 týkajúca sa jednak vzájomného
uznávania diplomov, osvedčení a iných dokladov o formálnych
kvalifikáciách a jednak koordinácie vnútroštátnych ustanovení
o prístupe k samostatným zárobkovým činnostiam
a o výkone týchto činností.
Z ustálenej
judikatúry Súdneho dvora však vyplýva, že vnútroštátne opatrenia
spôsobilé brániť výkonu základných slobôd zaručených Zmluvou alebo robiť
tento výkon menej atraktívnym musia spĺňať štyri podmienky: musia sa
uplatňovať bez diskriminácie, musia byť odôvodnené naliehavým všeobecným
záujmom, musia byť schopné zaručiť splnenie sledovaného cieľa
a nesmú ísť nad rámec toho, čo je na jeho dosiahnutie nevyhnutné
(pozri rozsudok z 31. marca 1993, Kraus, C‑19/92, Zb.
s. I‑1663, bod 32).
Členské
štáty nemôžu pri uplatňovaní svojich vnútroštátnych právnych predpisov
nebrať do úvahy vedomosti a kvalifikačné predpoklady dosiahnuté
príslušnou osobou v inom členskom štáte (pozri rozsudok zo
7. mája 1991, Vlassopoulou, C‑340/89, Zb. s. I‑2357,
bod 15). Sú teda povinné zohľadniť rovnocennosť diplomov (pozri
rozsudok Thieffry, už citovaný, body 19 a 27)
a v prípade potreby pristúpiť k porovnaniu vedomostných
a kvalifikačných predpokladov požadovaných ich vnútroštátnymi
predpismi s vedomosťami a kvalifikáciou dotknutej osoby (pozri
rozsudok Vlassopoulou, už citovaný, bod 16).
Vzhľadom
na to, čo bolo uvedené vyššie, treba odpovedať na otázky položené
Consiglio Nazionale Forense, že:
–        dočasný
charakter poskytovania služieb ustanovený článkom 60 tretím
odsekom Zmluvy ES treba posudzovať podľa dĺžky, frekvencie, periodicity
a kontinuity ich poskytovania,
–        poskytovateľ
služieb v zmysle Zmluvy si môže vytvoriť na území prijímajúceho
členského štátu infraštruktúru nevyhnutnú na účely poskytovania
predmetnej služby,
–        na
príslušníka členského štátu, ktorý trvale a nepretržite vykonáva
svoju profesijnú činnosť v inom členskom štáte, kde zo svojho
miesta podnikania poskytuje služby aj príslušníkom tohto štátu, sa
vzťahujú ustanovenia kapitoly o práve usadiť sa a nie kapitoly
o službách,
–        možnosť
príslušníka členského štátu vykonať svoje právo usadiť sa
a podmienky výkonu tohto práva treba posudzovať podľa činností,
ktoré zamýšľa vykonávať na území prijímajúceho členského štátu,
–        ak
prístup k špecifickej činnosti nie je podriadený žiadnym
podmienkam prijímajúceho štátu, štátny príslušník iného členského štátu
je oprávnený usadiť sa na území prijímajúceho štátu a vykonávať tam
túto činnosť. Naopak, ak je prístup k špecifickej činnosti alebo
výkon tejto činnosti podriadený v prijímajúcom členskom štáte
takýmto podmienkam, štátny príslušník iného členského štátu zamýšľajúci
vykonávať túto činnosť ich musí splniť,
–        vnútroštátne
opatrenia spôsobilé brániť výkonu základných slobôd zaručených Zmluvou
alebo robiť tento výkon menej atraktívnym musia spĺňať štyri podmienky:
musia sa uplatňovať bez diskriminácie, musia byť odôvodnené naliehavým
všeobecným záujmom, musia byť schopné zaručiť splnenie sledovaného cieľa
a nesmú ísť nad rámec toho, čo je na jeho dosiahnutie nevyhnutné,
–        členské
štáty musia zohľadniť rovnocennosť diplomov a v prípade
potreby pristúpiť k porovnaniu vedomostných a kvalifikačných
predpokladov požadovaných ich vnútroštátnymi predpismi
s vedomosťami a kvalifikáciou dotknutej osoby.

O trovách
Talianska,
grécka, španielska, francúzska vláda a vláda Spojeného kráľovstva
Veľkej Británie a Severného Írska, ako aj Komisia Európskych
spoločenstiev nemajú právo na náhradu trov konania, ktoré im vznikli
v súvislosti s pripomienkami, ktoré podali Súdnemu dvoru.
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu
k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred
vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny
súd.
Z týchto dôvodov Súdny
dvor rozhodol o otázkach, ktoré mu predložil Consiglio Nazionale
Forense uznesením zo 16. decembra 1993, takto:
1.
Dočasný
charakter poskytovania služieb ustanovený článkom 60 tretím
odsekom Zmluvy ES treba posudzovať podľa dĺžky, frekvencie, periodicity
a kontinuity ich poskytovania.
2.
Poskytovateľ
služieb v zmysle Zmluvy si môže vytvoriť na území prijímajúceho
členského štátu infraštruktúru nevyhnutnú na účely poskytovania
predmetnej služby.
3.
Na
príslušníka členského štátu, ktorý trvale a nepretržite vykonáva
svoju profesijnú činnosť v inom členskom štáte, kde zo svojho
miesta podnikania poskytuje služby aj príslušníkom tohto štátu, sa
vzťahujú ustanovenia kapitoly o práve usadiť sa a nie kapitoly
o službách.
4.
Možnosť
príslušníka členského štátu vykonať svoje právo usadiť sa
a podmienky výkonu tohto práva treba posudzovať podľa činností,
ktoré zamýšľa vykonávať na území prijímajúceho členského štátu.
5.
Ak
prístup k špecifickej činnosti nie je podriadený žiadnym
podmienkam prijímajúceho štátu, štátny príslušník iného členského štátu
je oprávnený usadiť sa na území prijímajúceho štátu a vykonávať tam
túto činnosť. Naopak, ak je prístup k špecifickej činnosti alebo
výkon tejto činnosti podriadený v prijímajúcom členskom štáte
takýmto podmienkam, štátny príslušník iného členského štátu zamýšľajúci
vykonávať túto činnosť ich musí splniť.
6.
Vnútroštátne
opatrenia spôsobilé brániť výkonu základných slobôd zaručených Zmluvou
alebo robiť tento výkon menej atraktívnym musia spĺňať štyri podmienky:
musia sa uplatňovať bez diskriminácie, musia byť odôvodnené naliehavým
všeobecným záujmom, musia byť schopné zaručiť splnenie sledovaného cieľa
a nesmú ísť nad rámec toho, čo je na jeho dosiahnutie nevyhnutné.
7.
Členské
štáty musia zohľadniť rovnocennosť diplomov a v prípade
potreby pristúpiť k porovnaniu vedomostných a kvalifikačných
predpokladov požadovaných ich vnútroštátnymi predpismi
s vedomosťami a kvalifikáciou dotknutej osoby.
Rodríguez Iglesias
Kakouris      Edward
Hirsch
Mancini
Schockweiler
Moitinho de Almeida
Kapteyn
Gulmann
Murray
Jann
Ragnemalm
Sevón
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 30. novembra 1995.
Tajomník

Predseda
R. Grass

G. C. Rodríguez Iglesias
*
Jazyk konania: taliančina.