CELEX: 61993CJ0318
Bruxelles-konventionen
artikel 13 og 14
kompetence i sager om forbrugerkontrakter
medkontrahent, der ikke har bopæl i en kontraherende stat

Dommens præmisser
1 Ved kendelse af 25. maj 1993 indgået til Domstolen den 16. juni 1993 har Bundesgerichtshof i medfør af protokollen af 3. juni 1971 vedrørende Domstolens fortolkning af konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager (EFT 1978 L 304, s. 17), som ændret ved konventionen af 9. oktober 1978 om Kongeriget Danmarks, Irlands og Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands tiltrædelse (EFT L 304, s. 1, herefter benævnt »konventionen«), forelagt en række præjudicielle spørgsmål om fortolkningen af konventionens artikel 13 og 14.
2 Spørgsmålene er blevet rejst under sager anlagt af Wolfgang Brenner, som er selvstændig snedkermester, og af Peter Noller, som er ansat som tekstiltekniker, begge med bopæl i Forbundsrepublikken Tyskland, mod Dean Witter Reynolds Inc., et børsmæglerselskab med hjemsted i New York.
3 Som det fremgår af forelæggelseskendelsen, anmodede sagsøgerne uden for deres erhvervsmæssige virksomhed sagsøgte om at udføre vareterminsforretninger på kommissionsbasis.
4 Sagsøgerne betalte store indskud, som på nær ubetydelige beløb gik tabt som f ølge af spekulationsforretninger.
5 Sagsøgte gør i Tyskland reklame gennem Dean Witter Reynolds GmbH, et tysk selskab hjemmehørende i Frankfurt. Det er imidlertid uomtvistet mellem parterne, at kontakten mellem dem udelukkende blev formidlet af Metzler Wirtschafts- und Börsenberatungs-gesellschaft mbH i Frankfurt, et selskab, der beskæftiger sig med økonomisk rådgivning og bø rsrådgivning, og som på sin side er uafhængigt af sagsøgte.
6 Sagsøgerne krævede erstatning og støttede kravet på tilsidesættelse af kontraktlige forpligtelser og forpligtelser i forbindelse med kontrakters indgåelse, på reglerne om erstatning uden for kontrakt, idet der forelå »omkostningsrytteri« som følge af et stort antal til dels formålsløse forretninger (»churning«), og på ugrundet berigelse.
7 Vedkommende Landgericht, som sagsøgerne indbragte sagerne for, erklærede sig inkompetent for så  vidt angik sagsøgte. Appelinstansen stadfæstede afgørelserne herom. Wolfgang Brenner og Peter Noller indgav herefter revisionsanke til Bundesgerichtshof.
8 På grundlag af de faktiske omstændigheder, der var lagt til grund af de retsinstanser, der havde behandlet sagerne, fandt Bundesgerichtshof, at konventionens artikel 13 og 14 var de eneste bestemmelser, der eventuelt kunne danne grundlag for de tyske retters internationale kompetence.
9 Konventionens artikel 13 bestemmer følgende:
»I sager om kontrakter indgået af en person med henblik på brug, der må anses at ligge uden for hans erhvervsmæssige virksomhed, i det følgende benævnt forbrugeren, afgøres kompetencen efter bestemmelserne i denne afdeling, dog med forbehold af artikel 4 og artikel 5, nr. 5:
1) når sagen vedrører køb af løsøregenstande, hvor købesummen skal betales i rater
2) når sagen vedrører lån, der skal tilbagebetales i rater, eller andre kreditdispositioner, som er bestemt til finansiering af køb af sådanne genstande
3) når sagen vedrører andre kontrakter, hvis formål er levering af tjenesteydelser eller løs øregenstande, og såfremt
a) fremsættelse af særligt tilbud eller reklamering i den stat, hvor forbrugeren har bopæl, er gået forud for kontraktens indgåelse, og
b) forbrugeren i denne stat har foretaget de dispositioner, der er nødvendige til indgåelse af kontrakten.
Har forbrugerens medkontrahent ikke bopæl på en kontraherende stats område, men er indehaver af en filial, et agentur eller en lignende virksomhed i en kontraherende stat, anses han i sager vedrørende driften af en sådan virksomhed som havende bopæl på denne stats område.
Denne afdeling finder ikke anvendelse på transportkontrakter.«
- Dernæst bestemmer artikel 14, stk. 1:
»Sager, som en forbruger agter at rejse mod den anden part i kontrakten, kan anlægges enten ved retterne i den kontraherende stat, på hvis område denne part har bopæl, eller ved retterne i den kontraherende stat, på hvis område forbrugeren har bopæl.«
- Bundesgerichtshof fandt, at den anden part i kontrakten i det foreliggende tilfælde ikke havde bop æl i en kontraherende stat, og at der heller ikke var en filial, et agentur eller en lignende virksomhed som omhandlet i konventionens artikel 13, stk. 2, involveret i afslutningen eller gennemførelsen af kontrakten. Retten rejste spørgsmålet, om det i et sådant tilfælde kun forholder sig således, at forbrugeren er afskåret fra at anlægge sag mod den anden part i kontrakten ved retterne i den stat, på hvis område denne part har bopæl, eller om det forholder sig således, at forbrugeren også er afskåret fra at anlægge sag ved retterne i den kontraherende stat, på hvis område han selv har bopæ l. Ifølge Bundesgerichtshof kan konventionens artikel 4, stk. 1, tale for den sidstnævnte fortolkning, eftersom anvendelsen af konventionen efter denne bestemmelse gøres afhængig af, at sagsøgte har bopæl på en kontraherende stats område.
12 På denne baggrund besluttede Bundesgerichtshof at udsætte sagen, indtil Domstolen har truffet pr æjudiciel afgørelse af følgende spørgsmål:
»1) Er det en betingelse for, at retterne i den stat, hvor forbrugeren har bopæl, har international kompetence i medfør af konventionens artikel 14, stk. 1, andet alternativ, at den anden part i kontrakten har bopæl i en kontraherende stat eller i medfør af konventionens artikel 13, stk. 2, skal anses for at have bopæl dér?
2) Omfatter konventionens artikel 13, stk. 1, nr. 3, kommissions-aftaler om udførelse af vareterminsforretninger?
3) Finder konventionens artikel 13, stk. 1, nr. 3, litra a), anvendelse, når blot forbrugerens medkontrahent fø r kontraktens indgåelse har gjort reklame i den stat, hvor forbrugeren har bopæl, eller kræves der i henhold til bestemmelsen en for-bindelse mellem reklameringen og kontraktens indgåelse?
4) a) Omfatter begrebet sager om kontrakter i konventionens artikel 13, stk. 1, ud over indtaling af erstatningskrav som følge af tilsidesættelse af kontraktlige forpligtel-ser også indtaling af krav, der støttes på tilsides æt-telse af forpligtelser i forbindelse med kontraktens indgåelse (culpa in contrahendo) og på ugrundet berigelse i forbindelse med tilbageførsel af ydelser i henhold til kontrakten?
b) Såfremt der under en sag er fremsat erstatningskrav som følge af tilsidesættelse af kontraktlige forpligtelser og forpligtelser i forbindelse med kontraktens indgåelse, berigelseskrav samt krav om erstatning efter reglerne om erstatning uden for kontrakt, giver konventionens artikel 13, stk. 1, da hjemmel for et accessorisk værneting som følge af kravenes indbyrdes sammenhæng, også for så vidt angår de krav, der ikke støttes på aftale?«
- Bundesgerichtshof har understreget, at det andet, tredje og fjerde spørgsmål kun er stillet for det tilfælde, at det første spørgsmål besvares med, at konventionens artikel 14, stk. 1, finder anvendelse i et tilfælde som det foreliggende.
14 Indledningsvis bemærkes, at artikel 13 og 14 indgår i den afdeling, der indeholder reglerne om »kompetence i sager om forbrugerkontrakter«.
15 Desuden fremgår det udtrykkeligt af artikel 13, stk. 1, at denne afdeling i sin helhed finder anvendelse »med forbehold af artikel 4«.
16 I artikel 4, stk. 1, hedder det, at »såfremt sagsøgte ikke har bopæl på en kontraherende stats område, afgøres retternes kompetence i hver enkelt kontraherende stat efter statens egen lovgivning, dog med forbehold af bestemmelserne i artikel 16«. Artikel 16 fastsætter regler om enekompetence i sager om rettigheder over fast ejendom samt om leje eller forpagtning af fast ejendom, i sager om gyldighed, ugyldighed eller opløsning af selskaber eller juridiske personer, i sager om gyldigheden af indførelse i offentlige registre, i sager om registrering eller gyldighed af patenter, varemærker, mønstre og modeller samt andre lignende rettigheder og i sager om fuldbyrdelse af retsafgørelser.
17 Heraf følger, at medmindre andet fremgår af reglerne om enekompetence, afgøres retternes kompetence til at pådømme sager, hvor sagsøgte ikke har bopæl på en kontraherende stats område, ikke efter konventionen, men efter lovgivningen i den kontraherende stat, hvor den ret, for hvilken sagen er indbragt, er beliggende.
18 I sager om forbrugerkontrakter er den eneste undtagelse fra reglen i artikel 4 bestemmelsen i artikel 13, stk. 2, som finder anvendelse, når forbrugerens medkontrahent ikke har bopæl på en kontraherende stats område, men er indehaver af en filial, et agentur eller en lignende virksomhed i en kontraherende stat, og sagen vedrører driften af en sådan virksomhed.
19 I den henseende er det tilstrækkeligt at bemærke, at det fremgår af forelæggelseskendelsen, at der ikke var en filial, et agentur eller en lignende virksomhed som omhandlet i artikel 13, stk. 2, involveret i afslutningen eller gennemførelsen af kontrakterne mellem Wolfgang Brenner og Peter Noller på den ene side og sagsøgte på den anden, og at denne undtagelse derfor ikke finder anvendelse i det foreliggende tilfælde.
20 Efter det anførte må det første spørgsmål besvares med, at retterne i den stat, hvor forbrugeren har bopæl, har kompetence til at pådømme en sag i medfør af konventionens artikel 14, stk. 1, andet alternativ, hvis den anden part i kontrakten har bopæl i en kontraherende stat, eller hvis han i medfør af konventionens artikel 13, stk. 2, skal anses for at have bop æl i en kontraherende stat.
21 Når henses til besvarelsen af det første spørgsmål, er det unødvendigt at besvare de andre spørgsmål.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
22 De udgifter, der er afholdt af den tyske regering og af Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber, som har afgivet indlæg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
På grundlag af disse præmisser
kender
DOMSTOLEN (Femte Afdeling)
vedrørende de spørgsmål, der er forelagt af Bundesgerichtshof ved kendelse af 25. maj 1993, for ret:
Retterne i den stat, hvor forbrugeren har bopæl, har kompetence til at pådømme en sag i medfør af artikel 14, stk. 1, andet alternativ, i konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, som ændret ved konventionen af 9. oktober 1978 om Kongeriget Danmarks, Irlands og Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands tiltrædelse, hvis den anden part i kontrakten har bopæl i en kontraherende stat, eller hvis han i medfør af konventionens artikel 13, stk. 2, skal anses for at have bopæl i en kontraherende stat.