CELEX: 62004TJ0462
Gemensam handelspolitik
Antidumpningstullar
Utjämningstullar
Import av vissa grafitelektrodsystem med ursprung i Republiken Indien
Rätten till försvar
Likabehandling
Fastställande av skada
Orsakssamband

Bakgrund till tvisten
Sökandena, HEG Ltd och Graphite India Ltd, är indiska företag som tillverkar och exporterar den berörda produkten. Denna produkt utgörs av grafitelektroder och nipplar som används för sådana elektroder med en skenbar täthet av minst 1,65 g/cm
och en elektrisk resistans av högst 6,0 μΩm, vilket medför att de kan överföra kraft i mycket hög grad (nedan kallad den berörda produkten).
Efter det att klagomål ingetts i juli 2003 av European Carbon and Graphite Association (Europeiska organisationen för kol och grafit), som därvid företrädde SGL Carbon Group GmbH (nedan kallat SGL) och UCAR SA, vilka utgjorde en stor andel av gemenskapsindustrin för tillverkning av den berörda produkten, meddelade kommissionen den 21 augusti 2003 genom två separata tillkännagivanden att den skulle inleda ett antidumpningsförfarande och ett antisubventionsförfarande beträffande import av den berörda produkten med ursprung i Indien (
EUT C 197, s. 2
respektive
s. 5
). Undersökningen omfattade perioden den 1 april 2002–31 mars 2003 (nedan kallad undersökningsperioden). Undersökningen av de tendenser som var av betydelse för fastställandet av skada omfattade perioden från och med den 1 januari 1999 och fram till slutet av undersökningsperioden (nedan kallad den undersökta perioden).
Kommissionen sände frågeformulär till alla kända parter och till alla andra företag som hade gett sig till känna inom de tidsfrister som fastställts i tillkännagivandena om inledande av förfarandena, liksom till de indiska myndigheterna. Kommissionen mottog svar på detta frågeformulär av de båda sökandebolagen, de två gemenskapstillverkare som ingett klagomålet, åtta användarbolag och två oberoende importörer. Dessutom ingav ett bolag ett skriftligt yttrande innehållande vissa sifferuppgifter, och två användarorganisationer ingav skriftliga synpunkter.
Kommissionen gjorde kontrollbesök hos fem gemenskapstillverkare, två oberoende importörer i gemenskapen, fyra användare och de båda sökandebolagen.
Ett första möte mellan kommissionen och sökandebolagen ägde rum den 13 november 2003.
Den 3 och den 4 december 2003 samt den 26 februari 2004 tillställde sökandebolagen kommissionen ytterligare synpunkter.
Den 15 april 2004 offentliggjorde kommissionen ett tillkännagivande om tillämpningen av gällande antidumpnings- och antisubventionsåtgärder i gemenskapen till följd av Republiken Tjeckiens, Republiken Estlands, Republiken Cyperns, Republiken Lettlands, Republiken Litauens, Republiken Ungerns, Republiken Maltas, Republiken Polens, Republiken Sloveniens och Republiken Slovakiens anslutning till EU, samt om möjligheten att se över (
EUT C 91, s. 2
) (nedan kallat tillkännagivandet om en eventuell översyn till följd av utvidgningen).
Den 27 april 2004 sände kommissionen tre handlingar med särskild information till sökandebolagen.
Den 19 maj 2004 antog kommissionen förordning (EG) nr 1008/2004 om införande av en provisorisk utjämningstull på import av vissa grafitelektrodsystem med ursprung i Republiken Indien (
EUT L 183, s. 35
), och förordning (EG) nr 1009/2004 om införande av en preliminär antidumpningstull på import av vissa grafitelektrodsystem med ursprung i Republiken Indien (
EUT L 183, s. 61
) (nedan kallade den provisoriska antisubventionsförordningen respektive den provisoriska antidumpningsförordningen och, gemensamt, de provisoriska förordningarna). Samma dag sände kommissionen en skrivelse till sökandebolagen vari den redogjorde för sina iakttagelser angående de synpunkter sökandebolagen lämnat under förfarandets gång.
Den 27 maj 2004 tillställde sökandebolagen kommissionen synpunkter över handlingarna med särskild information och de provisoriska förordningarna.
Den 14 juni 2004 ägde ett andra möte rum mellan sökandebolagen och kommissionen.
Den 22 juni 2004 meddelade sökandebolagen kommissionen sina synpunkter till följd av mötet den 14 juni 2004.
Genom skrivelse av den 9 juli 2004 tillställde kommissionen sökandebolagen två handlingar med allmän information rörande de viktigaste omständigheter och överväganden som låg till grund för förslagen att införa slutgiltiga antidumpningstullar och utjämningstullar, samt en handling med allmän information angående de båda förfarandena i frågor som rör skadan, orsakssambandet och gemenskapens intresse.
Genom skrivelse av den 19 juli 2004 lämnade sökandebolagen synpunkter angående kommissionens olika handlingar. De begärde även att ytterligare ett möte skulle hållas och nämnde möjligheten att eventuellt göra åtaganden.
Den 13 september 2004 antog rådet förordning (EG) nr 1628/2004 om införande av en slutgiltig utjämningstull och om slutgiltigt uttag av den provisoriska tullen på import av vissa grafitelektrodsystem med ursprung i Republiken Indien (
EUT L 295, s. 4
), och förordning (EG) nr 1629/2004 om införande av en slutgiltig antidumpningstull och om slutgiltigt uttag av den preliminära tullen på import av vissa grafitelektrodsystem med ursprung i Republiken Indien (
EUT L 295, s. 10
) (nedan kallade den angripna antisubventionsförordningen respektive den angripna antidumpningsförordningen, och, gemensamt, de angripna förordningarna).
Förfarande och parternas yrkanden
Sökandebolagen väckte förevarande talan genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 30 november 2004.
Kommissionen ansökte, genom handling som registrerades vid förstainstansrättens kansli den 21 april 2005, om att få intervenera till stöd för rådets yrkanden. Ordföranden på förstainstansrättens första avdelning biföll denna ansökan genom beslut av den 7 juni 2005. Genom skrivelse av den 17 juni 2005 underrättade kommissionen förstainstansrätten om att den avstod från att inge en interventionsinlaga, men att den eventuellt skulle delta i förhandlingen.
På grund av ändringen i sammansättningen av förstainstansrättens avdelningar förordnades referenten att tjänstgöra på femte avdelningen. Förevarande mål tilldelades följaktligen denna avdelning.
På grundval av referentens rapport beslutade förstainstansrätten (femte avdelningen) att inleda det muntliga förfarandet.
Som en åtgärd för processledning anmodade förstainstansrätten rådet att förete vissa handlingar. Rådet efterkom denna begäran.
Parterna och intervenienten utvecklade sin talan och svarade på förstainstansrättens frågor vid förhandlingen den 4 juni 2008.
Sökandebolagen har yrkat att förstainstansrätten ska
—
ogiltigförklara de angripna förordningarna, och
—
förplikta rådet att ersätta rättegångskostnaderna.
Rådet har yrkat att förstainstansrätten ska
—
ogilla talan, och
—
förplikta sökandebolagen att ersätta rättegångskostnaderna.
Kommissionen har yrkat att förstainstansrätten ska ogilla talan.
Rättslig bedömning
Sökandebolagen har åberopat fem grunder. Som första grund har sökandebolagen kritiserat att kommissionen inledde en undersökning endast avseende import från Indien av den berörda produkten. Såvitt avser den andra grunden har sökandebolagen gjort gällande att undersökningarna är bristfälliga på grund av att de har genomförts med utgångspunkt i en gemenskap bestående av endast 15 medlemsstater. Sökandebolagen har som tredje grund gjort gällande att det har begåtts fel då det fastställdes att det indiska tullkreditsystemet utgjorde en subvention och då det fastställdes med vilket belopp utjämningstull skulle uttas. Den fjärde och den femte grunden avser bland annat underlåtenheten att vid bedömningen av den skada som vållats gemenskapsindustrin beakta verkningarna av tidigare konkurrensbegränsande förfaranden liksom verkningarna av importen av den berörda produkten från andra länder.
Den första grunden: Inledande av en undersökning endast avseende import från Indien av den berörda produkten
Parternas argument
Sökandebolagen anser att institutionerna har åsidosatt artikel 9.5 i rådets förordning (EG) nr 384/96 av den 22 december 1995 om skydd mot dumpad import från länder som inte är medlemmar i Europeiska gemenskapen (
EGT L 56, 1996, s. 1
), artikel 9.2 i Avtal om tillämpning av artikel VI i Allmänna tull- och handelsavtalet 1994 (
EGT L 336, s. 103
; svensk specialutgåva, område 11, volym 38, s. 105) (nedan kallat 1994 års antidumpningsavtal). Sökandebolagen anser också att institutionerna har åsidosatt icke-diskrimineringsprincipen och att de har gjort uppenbart oriktiga bedömningar genom att genomföra en antidumpningsundersökning endast med avseende på import från Indien av den berörda produkten.
Sökandebolagen har i huvudsak hävdat att institutionerna har åsidosatt icke-diskrimineringsprincipen på grund av att de inte på eget initiativ inledde en undersökning avseende import från andra länder som skulle kunna vara dumpad eller på grund av att de inte uppmanade till ett klagomål som gjorde det möjligt för den att inleda ett parallellt förfarande. Sökandebolagen har gjort gällande att kommissionen inte kunde gå med på att endast pröva det klagomål som rörde dem och att den antingen borde ha inlett ett parallellt förfarande avseende import från andra länder med stöd av artikel 5.6 i förordning nr 384/96 eller borde ha meddelat klagandena att förfarandet skulle avslutas om de inte även ingav ett klagomål avseende andra berörda länder. De har gjort gällande att det finns starka ekonomiska band mellan klagandena och tillverkarna i berörda tredjeländer, vilka till och med har inneburit att de gemensamt deltagit i en kartell mot vilken kommissionen vidtagit åtgärder. Detta förklarar att klagomålet riktades mot import från Indien. Sökandebolagen har även hävdat att vissa omständigheter, som framgår antingen av klagomålet eller av information som sökandebolagen lämnat, visar att det förekommer dumpning av den berörda produkten med ursprung i andra länder än Indien (Förenta staterna, Polen, Japan, Ryssland, Kina, Mexiko).
Sökandebolagen anser att icke-diskrimineringsprincipen måste iakttas även vid antagandet av ett beslut att inleda en undersökning. Även om artikel 9.5 i förordning nr 384/96 enligt sin ordalydelse endast rör stater som har konstaterats vara upphov till skadlig dumpning, omfattar en gemensam tillämpning av denna artikel och icke-diskrimineringsprincipen även en sådan skillnad i behandling som följer av att en undersökning endast avser import från en stat trots att bevisning som företetts efter det att förfarandet inleddes
prima facie
tyder på att import från andra stater också borde undersökas.
Sökandebolagen har härvid erinrat om att artikel 9.5 i förordning nr 384/96 är särskilt viktig, eftersom den härrör från artikel 9.2 i 1994 års antidumpningsavtal, vilken i sig är ett uttryck för principen om mest gynnad nation. När det gäller dumpning ger denna princip uttryck för kravet på att antidumpningstullar inte på ett oskäligt sätt hindrar tillträde till marknaden för varor med ursprung i en annan stat som är medlem av Världshandelsorganisationen, medan import från andra stater, som likväl är dumpad och orsakar skada, inte omfattas av sådana tullar. Kommissionen kan emellertid inte fastställa vare sig huruvida det förekommer dumpning eller den exakta omfattningen av den synbara skadan, om den inte genomför en undersökning.
Dessutom anser sökandebolagen att institutionerna gjorde uppenbart oriktiga bedömningar när de fann att den företedda bevisningen inte motiverade att en undersökning inleddes avseende import från andra stater än Indien. Denna underlåtenhet att genomföra en undersökning innebär även ett åsidosättande av principen om god förvaltningssed.
Sökandebolagen har även gjort gällande att kommissionen intog en diskriminerande hållning när den fastställde vilken den berörda produkten var. Det hade beslutats att undersökningen inte skulle omfatta import från Kina därför att de aktuella produkterna inte tillverkades med användning av ”
premium needle coke
” (en petroleumkoks av mycket hög kvalitet). När det gällde import från Indien hade kommissionen däremot inte gått med på att undanta grafitelektroder och nipplar för sådana elektroder som inte innehöll ”premium needle coke” från undersökningen eftersom det är slutproduktens väsentliga fysiska och tekniska egenskaper, liksom dess slutliga användningsområde, oavsett vilka råmaterial som används, som är avgörande för hur den berörda produkten ska definieras. Sökandebolagen har påpekat att de kinesiska produkterna har samma slutliga användningsområde som den lägre prisklassen av den berörda produkten.
Inom ramen för denna grund har sökandebolagen slutligen gjort gällande att deras rätt till försvar har åsidosatts på grund av att viss bevisning inte angavs i den icke konfidentiella versionen av klagomålet med motiveringen att denna bevisning skulle skada en konkurrents väsentliga affärsintressen. Detta utgör dessutom ytterligare bevis för samverkan mellan klagandena och vissa i tredjeland etablerade importörer av den berörda produkten, vilket förklarar varför denna bevisning inte beaktades.
Rådet har tillbakavisat sökandebolagens argument.
Förstainstansrättens bedömning
— Huruvida institutionerna intog en diskriminerande hållning när de fastställde vilken den berörda produkten var
Denna invändning ska omedelbart underkännas, eftersom den saknar stöd i sakomständigheterna. Det framgår för det första av skälen 11–14 i den provisoriska antidumpningsförordningen, till vilka det hänvisas i skäl 6 i den angripna antidumpningsförordningen, att institutionerna inte ansåg att användningen av ”
premium needle co
ke” var ett kriterium vid fastställandet av den berörda produkten. För det andra har sökandebolagen inte bevisat att institutionerna grundade sig på det faktum att de produkter som importerades från Kina inte tillverkades med användning av ”premium needle coke” då de undantog dem från undersökningen.
— Underlåtenheten att genomföra en undersökning avseende andra potentiella källor till dumpning
Den allmänna likabehandlingsprincipen och icke-diskrimineringsprincipen innebär enligt fast rättspraxis att lika situationer inte får behandlas olika och olika situationer inte får behandlas lika, såvida det inte finns sakliga skäl för en sådan behandling (se domstolens dom av den 15 april 2005 i mål
C-110/03, Belgien mot kommissionen, REG 2005, s. I-2801
, punkt 71 och där angiven rättspraxis).
Det är riktigt att kommissionen under särskilda omständigheter har rätt att med tillämpning av artikel 5.6 i förordning nr 384/96 inleda en undersökning på eget initiativ. Likaledes brukar kommissionen under vissa omständigheter föreslå att en klagande ska utvidga tillämpningsområdet för dennes klagomål. Det finns emellertid inte skäl att fråga sig om kommissionen borde ha handlat på detta sätt i förevarande fall. En skillnad i behandling som består i att ett antidumpningsförfarande inleds endast avseende import från Indien, trots att det finns indicier som motiverade att även annan import undersöks, kan inte, ens om denna skillnad är styrkt, utgöra ett åsidosättande av vare sig artikel 9.5 i förordning nr 384/96, artikel 9.2 i 1994 års antidumpningsavtal eller av den allmänna principen om likabehandling.
För det första preciseras det i artikel 9.5 i förordning nr 384/96 att ”en antidumpningstull skall på ett icke-diskriminerande sätt och med ett i varje enskilt fall lämpligt belopp införas på import av en produkt, oavsett var den kommer ifrån, som konstaterats vara dumpad och vålla skada, utom på import från de leverantörer vars åtaganden enligt denna förordning har godtagits”.
Det framgår av själva lydelsen av denna bestämmelse att den medför ett förbud mot diskriminerande behandling mellan olika importtransaktioner som samtliga belagts med antidumpningstullar med avseende på samma produkt (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 12 september 2002 i mål
T-89/00, Europe Chemi-Con (Deutschland) mot rådet, REG 2002, s. II-3651
, punkt 58). I förevarande fall har det däremot gjorts gällande en skillnad i behandling mellan import som har belagts med antidumpningstullar och import som inte har blivit föremål för en undersökning. Omständigheterna i förevarande mål omfattas således inte av tillämpningsområdet för artikel 9.5 i förordning nr 384/96.
För det andra, när det gäller artikel 9.2 i 1994 års antidumpningsavtal, räcker det att understryka att tillämpningsområdet för denna bestämmelse motsvarar tillämpningsområdet för artikel 9.5 i förordning nr 384/96, i det att den förbjuder diskriminerande behandling vid uttag av antidumpningstullar som påförts en produkt beroende på varifrån importen sker. Denna bestämmelse är således inte tillämplig i förevarande fall.
För det tredje kan inte heller argumentet att den allmänna principen om likabehandling har åsidosatts godtas.
Den omständigheten att artikel 9.5 i förordning nr 384/96 är ett uttryck för principen om likabehandling (domen i det ovan i punkt 38 nämnda målet Europe Chemi-Con (Deutschland) mot rådet, punkt 51) utesluter förvisso inte att institutionerna måste iaktta denna princip när de tillämpar övriga bestämmelser i förordning nr 384/96 (se, med avseende på artikel 2.7 b i nämnda förordning, förstainstansrättens dom av den 23 oktober 2003 i mål
T-255/01, Changzhou Hailong Electronics & Light Fixtures och Zhejiang Yankon mot rådet, REG 2003, s. II-4741
, punkterna 60 och 61).
Det följer emellertid av fast rättspraxis att likabehandlingsprincipen ska tillämpas mot bakgrund av legalitetsprincipen, enligt vilken ingen till sin egen förmån kan åberopa en rättsstridig åtgärd som gynnat någon annan (förstainstansrättens dom av den 16 november 2006 i mål
T-120/04, Peróxidos Orgánicos mot kommissionen, REG 2006, s. II-4441
, punkt 77 och där angiven rättspraxis). Detta är dock innebörden av sökandebolagens argument som uteslutande bygger på det förhållandet att det borde ha genomförts en undersökning även med avseende på annan import. Principen om likabehandling är således inte tillämplig i förevarande fall och underlåtenheten att genomföra en undersökning angående andra eventuella källor till dumpning saknar betydelse för frågan huruvida den angripna antidumpningsförordningen är lagenlig.
Följaktligen underkänner förstainstansrätten även sökandebolagens argument att principen om god förvaltningssed har åsidosatts och att det har gjorts uppenbart oriktiga bedömningar vid värderingen av den bevisning som sökandebolagen har förebringat, eftersom syftet med dessa argument är att visa att kommissionen borde ha inlett en undersökning avseende import från tredjeland. Av samma skäl finner förstainstansrätten att de anmärkningar som sökandebolagen anfört rörande det faktum att klagandenas klagomål endast avsåg import från Indien inte påverkar lagenligheten av den angripna antidumpningsförordningen.
— Åsidosättande av principen om iakttagande av rätten till försvar
Principen om iakttagande av rätten till försvar är enligt fast rättspraxis en grundläggande princip i gemenskapsrätten (domstolens dom av den 27 juni 1991 i mål
C-49/88, Al-Jubail Fertilizer mot rådet, REG 1991, s. I-3187
, punkt 15, och förstainstansrättens dom av den 18 december 1997 i de förenade målen
T-159/94 och T-160/94, Ajinomoto och Nutra Sweet mot rådet, REG 1997, s. II-2461
, punkt 81).
Enligt denna princip ska de företag som berörs av en undersökning som föregår antagandet av en antidumpningsförordning ha getts tillfälle att under det administrativa förfarandet framföra sina synpunkter på huruvida de påstådda omständigheterna och förhållandena verkligen föreligger och är relevanta och på den bevisning som enligt kommissionen styrker dess påstående om att det har förekommit dumpning och att denna har orsakat skada (domen i det ovan i punkt 44 nämnda målet Al-Jubail Fertilizer mot rådet, punkt 17, förstainstansrättens dom av den 17 december 1997 i mål
T-121/95, EFMA mot rådet, REG 1997, s. II-2391
, punkt 84, samt domen i de ovan i punkt 44 nämnda förenade målen Ajinomoto och Nutra Sweet mot rådet, punkt 83).
I förevarande fall har en del av den bevisning som angavs i den konfidentiella versionen av klagomålet inte sammanfattats i klagomålets icke konfidentiella version. Detta gäller bland annat bilagorna 1, 5–7, 9–11, 15–18, 20, 21, 23, 26, 28–31 och 33–44 till klagomålet, vilket innehåller 45 bilagor.
Det ankom emellertid på sökandebolagen att göra det möjligt för institutionerna att ta ställning till de svårigheter som kunde uppstå för dem på grund av att det i den icke konfidentiella versionen av klagomålet saknades en sammanfattning av den aktuella bevisningen (se, för ett liknande resonemang, domen i de ovan i punkt 44 nämnda förenade målen Ajinomoto och Nutra Sweet mot rådet, punkterna 109 och 110).
Det framgår i förevarande fall av de handlingar som sökandebolagen har bifogat sin ansökan att de visserligen i förfarandets inledande skede, den 3 oktober 2003, i yttrandet över klagomålet kortfattat berörde avsaknaden av sammanfattning, men att de inte vidare nämnde detta i sina efterföljande inlagor.
Eftersom sökandebolagen inte tillräckligt varskodde kommissionen, och därefter rådet, kan de inte med framgång göra gällande att deras rätt till försvar har åsidosatts.
Av samtliga ovanstående överväganden följer att talan inte kan vinna bifall såvitt avser den första grunden.
Den andra grunden: Åsidosättande av väsentliga formföreskrifter på grund av att undersökningarna har genomförts med utgångspunkt i gemenskapen bestående av endast 15 medlemsstater
Parternas argument
Sökandebolagen har kritiserat det faktum att de tullar som infördes genom de angripna förordningarna omfattar de tio nya medlemsstaterna trots att ingen undersökning har genomförts där. Enligt sökandebolagen finns det därför inte någon rättslig grund för att införa sådana tullar. Förevarande situation skiljer sig i detta avseende från den situation som rådde när tullar infördes före utvidgningen, i fråga om vilka undersökningen hade genomförts med korrekt geografiskt underlag.
Att på detta sätt automatiskt utsträcka antidumpnings- och antisubventionstullarna till att omfatta de tio nya medlemsstaterna strider mot artikel 1.1 och 1.2, artiklarna 2–7 och artikel 9.4 och 9.5 i förordning nr 384/96 samt mot artikel 1.1 och artiklarna 8–12, 15 och 31 i rådets förordning (EG) nr 2026/97 av den 6 oktober 1997 om skydd mot subventionerad import från länder som inte är medlemmar i Europeiska gemenskapen (
EGT L 288, s. 1
). Sökandebolagen har i huvudsak gjort gällande att dessa olika bestämmelser, i vilka det hänvisas till antingen gemenskapen eller gemenskapsindustrin, innebär att undersökningen ska genomföras med utgångspunkt i ett väldefinierat område, det vill säga i gemenskapen och inte i en del av denna. Detta framgår även av relevanta bestämmelser i 1994 års antidumpningsavtal och av avtalet om subventioner och utjämningsåtgärder som slutits inom Världshandelsorganisationen (
EGT L 336, 1994, s. 156
; svensk specialutgåva, område 11, volym 38,
s. 158
) (nedan kallat subventionsavtalet). Sökandebolagen har dessutom påpekat att en undersökning som inbegrep de tio nya medlemsstaterna skulle ha varit nödvändig för att exakt fastställa dumpningsmarginalen och den skada som dumpningen, eller de påstådda subventionerna, orsakade. De har slutligen erinrat om att ett beslut att inleda ett antidumpningsförfarande ska grundas på uppgifter angående importvolymens utveckling, importens inverkan på priserna för den likadana produkten och inverkan på gemenskapsindustrin. Åtgärder som har vidtagits på grundval av 15 medlemsstater kan därför inte automatiskt genomföras i fråga om en gemenskap med 25 medlemsstater, utan att det undersöks huruvida förfarandena skulle ha kunnat inledas på grundval av liknande uppgifter rörande en utvidgad gemenskap.
Sökandebolagen anser att kommissionen hade rätt att inleda en undersökning under vilken den nära förestående utvidgningen beaktades, eftersom inte någon bestämmelse i förordningarna nr 384/96 och nr 2026/97 utgjorde hinder för att kommissionen begärde upplysningar.
Sökandebolagen har tillbakavisat rådets argument som grundas på den metod som rekommenderas i tillkännagivandet om en eventuell översyn till följd av utvidgningen. Detta tillkännagivande kan inte motivera att institutionerna avviker från relevant lagstiftning. Sökandebolagen har visserligen medgett att det där anges att pågående förfaranden kan leda till att tullar tillämpas i fråga om samtliga nya medlemsstater. De anser emellertid att de lösningar som rekommenderas, och särskilt möjligheten att få till stånd en interimsöversyn av kommissionen, är irrelevant vad gäller de förfaranden som inte hade avslutats vid tidpunkten för utvidgningen. De har härvid erinrat om att det inte är möjligt att begära en interimsöversyn innan ett år har förlöpt efter det att de aktuella åtgärderna har införts.
Det faktum att det i vissa specifika fall har konstaterats att slutsatserna av undersökningen inte blev radikalt annorlunda på grund av att bedömningen utvidgades till att omfatta de nya medlemsstaterna är irrelevant bortsett från i de fall som undersökts.
Rådet anser att det var korrekt att låta antidumpnings- och antisubventionsåtgärderna omfatta den utvidgade gemenskapen. Det följer av den begränsade totala ekonomiska betydelsen av utvidgningen att de slutsatser som dragits av undersökningarna avseende gemenskapen med 15 medlemsstater i princip också var giltiga beträffande den utvidgade gemenskapen, vilket bekräftades av att interimsöversyn begärts i ett begränsat antal fall. Rådet har gjort gällande att en systematisk översyn av samtliga befintliga antidumpnings- och antisubventionsåtgärder skulle ha inneburit en avsevärd belastning och medfört ytterligare kostnader för samtliga berörda aktörer. En sådan systematisk översyn skulle inte heller ha kunnat genomföras i praktiken.
Rådet har gjort gällande att det genom tillkännagivandet om en eventuell översyn till följd av utvidgningen införs en komplex övergångslösning som omfattas av gemenskapens utrymme för skönsmässig bedömning. Den bygger på en mekanism för översyn i två etapper som gör det möjligt att säkerställa att justeringar kan vidtas när detta är motiverat.
För det första innebär detta att alla gällande antidumpnings- och antisubventionsåtgärder från den 1 maj 2004 är automatiskt tillämpliga på import till den utvidgade gemenskapen med 25 medlemsstater och att om pågående undersökningar som inletts före den 1 maj 2004 leder till åtgärder kommer åtgärderna även att gälla för importen till gemenskapen med 25 medlemsstater.
För det andra har en mekanism för översyn införts för att tillse att justeringar kan vidtas. Rådet har i detta hänseende erinrat om att kommissionen var beredd att, på begäran av någon berörd part, helt eller delvis genomföra en översyn av antidumpnings- och antisubventionsåtgärderna i enlighet med artikel 11.3 i förordning nr 384/96 och artikel 19 i förordning nr 2026/97, utan att invänta att ettårsfristen löpte ut, eftersom den hade meddelat offentligt att den skulle utöva sin rätt att inleda en översyn på eget initiativ. Rådet har påpekat att sökandebolagen inte utnyttjade denna möjlighet och enligt rådet berodde detta på att de inte var säkra på att en interimsöversyn skulle leda till ett för dem mer förmånligt resultat.
Rådet anser dessutom att sökandebolagens anmärkningar är av rent formell art i det att de inte har hävdat att en undersökning som omfattade de 25 medlemsstaterna skulle ha lett till ett annat resultat och inte heller har förebringat någon bevisning i detta avseende.
Slutligen har rådet betonat att kommissionen för fullständighetens skull analyserade verkningarna av utvidgningen i alla pågående ärenden, däribland de två aktuella förfarandena, och att resultaten inte märkbart skiljde sig åt.
Förstainstansrättens bedömning
Undersökningsperioden varade mellan den 1 april 2002 och den 31 mars 2003, då gemenskapen endast hade 15 medlemsstater. De provisoriska förordningarna antogs emellertid den 19 maj 2004 och de angripna förordningarna den 13 september 2004, vid vilka tidpunkter gemenskapen hade 25 medlemsstater.
Antidumpnings- och utjämningstullar utgör inte en påföljd för tidigare uppträdande utan är en säkerhets- och skyddsåtgärd mot illojal konkurrens till följd av dumpning och subventioner (se, angående antidumpningstullar, förstainstansrättens dom av den 14 november 2006 i mål
T-138/02, Nanjing Metalink mot rådet, REG 2006, s. II-4347
, punkt 60). Det följer dessutom av artikel 3.2 i förordning nr 384/96 och artikel 8.2 i förordning nr 2026/97 att fastställandet av skada ska grundas på faktiska bevis och ska inbegripa en objektiv granskning av såväl den dumpade eller subventionerade importens omfattning och inverkan på priserna på gemenskapsmarknaden för likadana produkter, som denna imports inverkan på gemenskapsindustrin.
Följaktligen är det gemenskapens sammansättning vid tidpunkten då antidumpnings- och utjämningstullarna antas som ska beaktas när tullarna fastställs. I den mån de upplysningar som kommissionen fick under undersökningsperioden inte inhämtats med beaktande av utvidgningen och således endast rör gemenskapen med 15 medlemsstater, ankom det på kommissionen när den antog de provisoriska förordningarna, och i förekommande fall på rådet när det antog de angripna förordningarna, att undersöka huruvida dessa upplysningar även var relevanta i fråga om en gemenskap bestående av 25 medlemsstater.
I artikel 6.1 i förordning nr 384/96 och artikel 11 i förordning nr 2026/97 föreskrivs visserligen att upplysningar avseende en period som infaller efter undersökningsperioden inte får beaktas. I förevarande fall kan emellertid inte den omständigheten att utvidgningen av gemenskapen inföll efter undersökningsperioden på något vis befria institutionerna från den skyldighet som nämnts i föregående punkt.
Förstainstansrätten har beträffande artikel 6.1 i förordning nr 384/96 framhållit att undersökningsperioden och förbudet att ta faktiska omständigheter som hänför sig till tiden efter denna i beaktande syftar till att garantera att resultaten från undersökningen är representativa och tillförlitliga genom att säkerställa att grunderna för fastställandet av dumpningen och av skadan inte påverkas av de berörda tillverkarnas uppträdande efter det att antidumpningsförfarandet har inletts och att den slutgiltiga tull som införs när förfarandet har avslutats är ägnad att effektivt avhjälpa den skada som orsakas av dumpningen (domen i det ovan i punkt 63 nämnda målet Nanjing Metalink mot rådet, punkt 59).
Användningen av ordet normalt i artikel 6.1 i förordning nr 384/96 innebär dessutom att sådana undantag från förbudet att beakta upplysningar som hänför sig till tiden efter undersökningsperioden är tillåtna. När det är fråga om omständigheter som är till fördel för de företag som berörs av undersökningen har det slagits fast i rättspraxis att det inte kan åligga gemenskapsinstitutionerna att ta omständigheter som hänför sig till tiden efter undersökningsperioden i beaktande, om inte dessa omständigheter visar på en ny utveckling som gör det planerade införandet av en antidumpningstull uppenbart olämpligt (förstainstansrättens dom av den 11 juli 1996 i mål
T-161/94, Sinochem Heilongjiang mot rådet, REG 1996, s. II-695
, punkt 88, och av den 20 juni 2001 i mål
T-188/99, Euroalliages mot kommissionen, REG 2001, s. II-1757
, punkt 75). Om däremot omständigheter som hänför sig till tiden efter undersökningsperioden utgör skäl för införande av en antidumpningstull eller till ökning av en sådan tull på grund av att omständigheterna i fråga avspeglar de berörda företagens aktuella uppträdande, måste det mot bakgrund av det ovan anförda konstateras att gemenskapsinstitutionerna har rätt, och rentav en skyldighet, att beakta dessa omständigheter (domen i det ovan i punkt 63 nämnda målet Nanjing Metalink mot kommissionen, punkt 61). Samma resonemang kan tillämpas i fråga om artikel 11.1 i förordning nr 2026/97, vars lydelse i detta avseende är identisk med artikel 6.1 i förordning nr 384/96.
Det ska dessutom erinras om att det följer av fast rättspraxis att gemenskapsinstitutionerna, när det gäller handelspolitiska skyddsåtgärder, förfogar över ett stort utrymme för skönsmässig bedömning med hänsyn till de komplicerade ekonomiska, politiska och juridiska situationer som de ska bedöma (se förstainstansrättens dom av den 28 oktober 2004 i mål
T-35/01, Shanghai Teraoka Electronic mot rådet, REG 2004, s. II-3663
, punkt 48 och där angiven rättspraxis). Det följer likaledes av fast rättspraxis att när gemenskapsinstitutionerna förfogar över ett sådant utrymme för skönsmässig bedömning är iakttagandet av de garantier som ges av gemenskapens rättsordning i de administrativa förfarandena av än mer grundläggande betydelse, och att bland dessa garantier förekommer särskilt skyldigheten för den behöriga institutionen att med omsorg och opartiskhet undersöka alla relevanta omständigheter i det aktuella fallet (domstolens dom av den 21 november 1991 i mål
C-269/90, Technische Universität München, REG 1991, s. I-5469
, punkt 14, svensk specialutgåva, volym 11, s. I-453, och förstainstansrättens dom av den 18 september 1995 i mål
T-167/94, Nölle mot rådet och kommissionen, REG 1995, s. II-2589
, punkt 73).
De tio nya medlemsstaternas anslutning mellan slutet av undersökningsperioden och antagandet av de angripna förordningarna utgör en relevant omständighet som institutionerna var skyldiga att undersöka i enlighet med den rättspraxis som nämnts ovan i punkt 68, i syfte att bedöma dess inverkan på de båda pågående förfarandena.
Till skillnad från vad rådet har gjort gällande kan inte blott en hänvisning till den förmodat begränsade totala ekonomiska betydelsen av utvidgningen befria institutionerna från den ovannämnda skyldigheten, eftersom ett sådant allmänt övervägande inte angår den specifika ekonomiska sektor som den aktuella importen tillhör.
Verkningarna av utvidgningen för de pågående förfarandena har inte på något vis beaktats tillräckligt genom tillkännagivandet om en eventuell översyn till följd av utvidgningen. Tvärtom innebär denna metod att vekningarna av utvidgningen inte automatiskt ska undersökas, men att det finns en möjlighet att de aktuella åtgärderna ses över senare. Blott det faktum att en sådan översyn är möjlig, vilken beror av kommissionens skönsmässiga beslut och vilken genomförs efter det att förordningarna antagits, befriar inte institutionerna från deras skyldighet att förvissa sig om att utvidgningen av gemenskapen inte kunde ha någon påverkan på storleken av antidumpnings- och utjämningstullarna.
Det framgår emellertid av handlingen med allmän information angående de båda förfarandena i frågor som rör skadan, orsakssambandet och gemenskapens intresse att kommissionen i förevarande fall har bedömt hur utvidgningen påverkade relevansen av de uppgifter som inhämtats under undersökningsperioden. I denna handling konstaterade kommissionen – och dess konstateranden har inte ifrågasatts av sökandebolagen – för det första att priserna på importen från Indien till de nya medlemsstaterna var något lägre än de priser som hade konstaterats under undersökningsperioden och, för det andra, att de tio nya medlemsstaterna stod för en ytterst liten andel av såväl försäljning och tillverkning som import av den berörda produkten. I denna handling anges dessutom att de två enda kända anläggningarna för tillverkning av den berörda produkten i de nya medlemsstaterna ligger i Polen och att kommissionen har fått upplysningar från en antidumpningsundersökning som de polska myndigheterna genomförde år 2003, av vilka det framgår att priset på import från Indien till Polen var fyra procent lägre än priset på import till gemenskapen.
Genom denna kontroll efter undersökningsperiodens slut har kommissionen således förvissat sig om att de upplysningar som hade inhämtats under undersökningen fortfarande var representativa för gemenskapen såsom denna såg ut då antidumpnings- och utjämningstullarna antogs. Kommissionen har genom detta tillvägagångssätt inte åsidosatt sin skyldighet att undersöka alla relevanta omständigheter i det aktuella fallet.
Mot bakgrund av ovanstående konstateranden underkänner förstainstansrätten argumentet att institutionerna borde ha undersökt huruvida de uppgifter de hade tillgång till möjliggjorde att en undersökning inleddes i den utvidgade gemenskapen. Det följer nämligen med nödvändighet av dessa konstateranden att de upplysningar som låg till grund för kommissionens beslut att inleda de aktuella förfarandena också motiverade att en undersökning inleddes i gemenskapen med 25 medlemsstater.
Vad gäller hänvisningarna till bestämmelserna i 1994 års antidumpningsavtal och i subventionsavtalet räcker det att konstatera att sökandebolagen inte har visat på vilket sätt dessa bestämmelser skulle skilja sig från bestämmelserna i förordningarna nr 384/96 och nr 2026/97, genom vilka de särskilda förpliktelserna i dessa bestämmelser genomförs.
Av det ovan anförda framgår att talan inte kan vinna bifall såvitt avser den andra grunden.
Den tredje grunden: Fastställandet av att det indiska tullkreditsystemet utgjorde en subvention och fastställandet av det belopp med vilket utjämningstull skulle uttas
Parternas argument
Sökandebolagen har gjort gällande att den angripna antisubventionsförordningen strider mot proportionalitetsprincipen, mot artikel 1.1, artikel 2.1 a ii och artikel 15.2 i förordning nr 2026/97 samt mot bilaga III till denna förordning, mot artikel 1.1 a ii och mot artikel 19.3 i subventionsavtalet. De har även gjort gällande att det har gjorts en uppenbart oriktig bedömning i den angripna antisubventionsförordningen och att den är behäftad med fel i förfarandet på grund av att utjämningstullar införts med olämpliga belopp.
Sökandebolagen har inledningsvis erinrat om att det indiska tullkreditsystemet (nedan kallat tulllkreditsystemet) ger en exportör möjlighet att erhålla en tullkredit vid export vilken motsvarar den tull som betalats vid import av de råmaterial som krävs vid tillverkning av den exporterade produkten beräknat per enhet, i enlighet med den standard som kallas ”
standard technical input-output
” (nedan kallad Sion-standarden). De har framhållit vikten av återbetalning av de tullar som uttagits i samband med importen av det material som är nödvändigt för att tillverka den berörda produkten, och då särskilt det dyraste materialet, det vill säga ”
premium needle coke”
som inte finns att tillgå i Indien.
Sökandebolagen har gjort gällande att klassificeringen av tullkreditsystemet som subvention i den angripna antisubventionsförordningen är felaktig. Även för det fall det skulle kunna diskuteras huruvida tullkreditsystemet innehåller inslag av en subvention har det under alla omständigheter felaktigt beslutats att den utjämningsbara subventionen motsvarar hela den importtull som normalt tillämpas på all import. Endast överskjutande belopp kan enligt sökandebolagen utgöra en subvention.
Denna slutsats följer för det första av artikel 2.1 a ii i förordning nr 2026/97 jämförd med dess punkt i) i förordningens bilaga I. Denna bedömning stöds även av punkt I 2 i bilaga II. Följaktligen kan det endast röra sig om en subvention, om ett restitutionssystem medför en för hög restitution, och i så fall endast med det överskjutande beloppet. Det ankommer således på kommissionen att bevisa att restitution har beviljats med ett för högt belopp innan den eventuellt kan slå fast att det rör sig om en subvention. Detta synsätt följer också av punkt I i bilaga III. Sökandebolagen anser nämligen att i och med att tullkreditsystemet ska betraktas som ett restitutionssystem som tillåter substitution är det bilaga III till förordning nr 2026/97 som är tillämplig, vilken rådet har underlåtit att ta ställning till.
Rådets argument att det skulle kunna föreligga en subvention även om det inte har skett en för hög betalning, om det ifrågavarande systemet inte till fullo överensstämmer med bestämmelserna i bilagorna I–III till förordning nr 2026/97, bygger på det felaktiga antagandet att det i dessa bilagor anges de olika krav som ställs på ett fullkomligt restitutionssystem. Det rör sig dock snarare om riktlinjer för att fastställa huruvida det finns garantier mot en eventuellt för hög restitution.
Det var för det andra fel att fastslå att tullkreditsystemet inte är en korrekt utformad eftergiftsmekanism på grund av att det i Indien inte finns ett förfarande för att kontrollera att det genomfördes korrekt. Enligt sökandebolagen existerar ett sådant system och det utgörs av följande beståndsdelar: dels tillämpning och strikt genomförande av Sion-standarden, dels det förhållandet att krediten medges vid export och endast kan utnyttjas för import av insatsråvaror, i enlighet med den så kallade input-output-standarden. De har även gjort gällande att de flesta indiska exportörer utnyttjar tullkreditsystemet på samma sätt som ett restitutionssystem, som innebär en strikt skyldighet att använda alla restitutioner som betalning för den tull som ska erläggas för importen av bestämda insatsvaror som förbrukas vid tillverkning av de exporterade produkterna. De agerar på detta sätt därför att det är ekonomiskt välbetänkt. Detta system, som är tänkt som ett incitament för de ekonomiska aktörerna, uppfyller sålunda praktiska krav och behovet av administrativ förenkling i hela Indien.
Sökandebolagen har för det tredje kritiserat institutionerna för att de inte undersökte huruvida det uppstod ett överskott när insatsvarorna beaktades. Institutionerna åsidosatte därigenom principen om god förvaltningssed samt de grundläggande principerna i förordning nr 2026/97. Sökandebolagen har gjort gällande att kommissionen har en specifik skyldighet att undersöka huruvida myndigheterna i exportlandet har infört ett system eller förfarande som gör det möjligt att fastställa vilka insatsvaror som har förbrukats vid tillverkningen av exportvaran och till vilket belopp. Eftersom det ansågs att det inte fanns något sådant system i Indien, ankom det på kommissionen att undersöka dels huruvida tullkreditsystemet fungerade i praktiken, dels i vilken mån exportörerna därigenom kunde erhålla en för hög eftergift, i syfte att tillämpa en utjämningstull endast i denna del. Det vore ologiskt att anse att det ålåg de indiska myndigheterna att genomföra en ny granskning, eftersom det i så fall förutsätts att det finns tillräckliga kontrollsystem, vilka, om de hade funnits, skulle ha förhindrat att restitution medgavs med ett för högt belopp. Sökandebolagen har erinrat om att det under alla omständigheter är gemenskapsinstitutionerna som ska fastställa huruvida det föreligger en subvention och, om så är fallet, med vilket belopp.
För det fjärde har sökandebolagen hänvisat till en princip i internationell rätt, som fastslagits i subventionsavtalet och gemenskapens tullsystem och som innebär att en tillverkare inte är skyldig att bära kostnaderna för tull avseende varor som endast importeras för att bearbetas och som därefter ska exporteras. Det finns emellertid inte någon bindande internationell definition av de villkor som ett sådant system ska uppfylla. Gemenskapsinstitutionernas tillvägagångssätt är liktydigt med ett krav på att Indien, som är ett utvecklingsland med ett outvecklat tullsystem, ska ha en ordning som exakt motsvarar den som införts genom gemenskapens tullkodex.
För det fall det slås fast att subventionen utgörs av hela det belopp med vilket restitution medgetts, oavsett om detta belopp är för högt eller ej, har sökandebolagen för det femte, och i andra hand, erinrat om att kommissionen ändå måste beräkna storleken på den utjämningsbara subventionen. De har gjort gällande att enligt artikel 5 i förordning nr 2026/97 utgörs denna enbart av den förmån som mottagaren får. Eftersom det är allmänt godtaget att insatsvaror som förbrukas vid tillverkningen av en exportprodukt är befriade från importtull, kan en exportör endast få en förmån om denne erhåller en restitution med ett högre belopp än den importtull som erlagts för de insatsvaror som förbrukats vid tillverkningen av exportprodukten.
Rådet har bestritt denna grund.
Förstainstansrättens bedömning
Genom denna grund har sökandebolagen gjort gällande att institutionerna har gjort en felaktig rättstillämpning vid tolkningen av begreppet subvention, en felaktig rättslig kvalificering av tullkreditsystemet och slutligen att de har åsidosatt en skyldighet såvitt avser förfarandet genom att inte undersöka hur tullkreditsystemet fungerar i praktiken.
Denna grund har formulerats så att den även avser proportionalitetsprincipen. Sökandebolagen har emellertid inte vid något tillfälle förklarat på vilket sätt kvalificeringen av tullkreditsystemet som subvention strider mot proportionalitetsprincipen. En sådan invändning uppfyller således inte kraven i artikel 44.1 i förstainstansrättens rättegångsregler på grund av att den inte är tillräckligt klar och precis för att svaranden ska kunna förbereda sitt försvar och förstainstansrätten ska kunna pröva talan, i förekommande fall utan att ha tillgång till andra uppgifter. Den kan följaktligen inte tas upp till sakprövning (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 14 maj 1998 i mål
T-352/94, Mo och Domsjö mot kommissionen, REG 1998, s. II-1989
, punkterna 333 och 334).
— Felaktig rättstillämpning vid tolkningen av begreppet subvention
Enligt artikel 2.1 a ii i förordning nr 2026/97 ska ”[e]n subvention … anses föreligga om … ett finansiellt bidrag från de offentliga myndigheterna i ursprungslandet eller exportlandet förekommer, det vill säga när … offentliga intäkter som normalt sett skulle tas ut inte drivs in eller efterskänks (t.ex. i fall av skattemässiga incitament såsom skattereduktioner); i detta fall skall befrielse för en exporterad produkt från tullar eller skatter som tas ut för en likadan produkt som är avsedd för inhemsk konsumtion, eller återbetalning av sådana tullar eller skatter till belopp som inte överstiger de belopp som skall utgå, inte betraktas som en subvention, under förutsättning att en sådan befrielse beviljas i enlighet med bestämmelserna i bilagorna I–III”.
Till skillnad från vad sökandebolagen har gjort gällande framgår det av denna bestämmelse att bilagorna I–III till förordning nr 2026/97 inte endast är riktlinjer för att fastställa huruvida det finns garantier mot en eventuellt för hög restitution, utan de innehåller regler som måste iakttas för att en eftergift av eller befrielse från tull inte ska betraktas som en subvention. Denna slutsats är självklar mot bakgrund av den synnerligen klara ordalydelsen av artikel 2.1 a ii i förordning nr 2026/97. Dessutom framgår det av denna artikels systematik att undantaget för tullbefrielser eller eftergifter avviker från principen att det ska anses utgöra en subvention när offentliga intäkter som normalt sett skulle tas ut inte drivs in eller efterskänks. Detta undantag ska därför tolkas strikt.
Rådet gjorde följaktligen inte någon felaktig rättstillämpning vid tolkningen av förordning nr 2026/97 när det, i skälen 8 och 9 i den angripna antisubventionsförordningen, beslutade att, eftersom bestämmelserna i bilagorna I–III i förordning nr 2026/97 inte har iakttagits, den utjämningsbara subventionen motsvarar hela den importtull som normalt tillämpas på all import. Om det ska anses att det endast är det överskjutande beloppet som utgör en subvention, såsom sökandebolagen har gjort gällande, förutsätts nämligen att systemet för eftergift av eller befrielse från tull är förenligt med artikel 2.1 a ii i förordning nr 2026/97 och, således, med bilagorna I–III till förordningen.
Av samma skäl underkänner förstainstansrätten argumentet rörande ett åsidosättande av artikel 5 i förordning nr 2026/97 enligt vilken ”storleken på utjämningsbara subventioner beräknas i förhållande till den förmån som mottagaren konstateras få under den tid som subventionsundersökningen avser”. Detta argument bygger nämligen på samma felaktiga antagande att exportörerna har rätt till restitution avseende tull för insatsvaror som används i exportprodukterna, trots att det följer av det ovanstående att denna rätt är beroende av att artikel 2.1 a ii i förordning nr 2026/97 iakttas.
Denna slussats påverkas inte av hänvisningen till bilaga I i, till punkt I 2 i bilaga II och till punkt I bilaga III, i vilka det sammanfattningsvis preciseras att ett restitutionssystem kan utgöra en subvention om det leder till betalning av högre belopp än de som uttagits. Det räcker att betona att dessa bestämmelser återger den princip som anges i artikel 2.1 a ii i förordning nr 2026/97, men att de inte är avsedda att precisera de kriterier som ett restitutionssystem ska uppfylla för att vara förenligt med denna artikel. Dessa kriterier klargörs i andra bestämmelser i bilagorna II och III till förordning nr 2026/97.
När det slutligen gäller artikel 1.1 och artikel 15.2 i förordning nr 2026/97 samt artikel 1.1 a 1 iii och artikel 19.3 i subventionsavtalet, till vilka det hänvisats i förevarande grund, har sökandebolagen inte förklarat på vilket sätt dessa bestämmelser skulle påverka bedömningen av de villkor som ett system för befrielse från eller eftergift av importtullar ska uppfylla för att inte betraktas som en subvention.
— Fel vid fastställandet av att tullkreditsystemet utgör en subvention
I punkt II 4 i bilaga II till förordning nr 2026/97 föreskrivs följande: ”Om det hävdas att … ett restitutionssystem medför en subvention genom alltför stor rabatt eller restitution av indirekta skatter eller importavgifter på insatsvaror som förbrukats vid tillverkningen av exportvaran, skall kommissionen normalt först fastställa om exportlandets offentliga myndigheter har infört och tillämpar ett system eller förfarande för att kunna avgöra vilka insatsvaror som förbrukas vid tillverkningen av exportvaran och till vilka mängder. När det konstaterats att ett sådant system eller förfarande tillämpas, skall kommissionen normalt granska om systemet eller förfarandet är rimligt, ändamålsenligt och förenligt med allmänt vedertaget handelsbruk i exportlandet.” Punkt II 2 i bilaga III till förordning nr 2026/97 har en liknande lydelse såvitt angår ett restitutionssystem som tillåter substitution.
Av punkt II 5 i bilaga II till förordning nr 2026/97 framgår följande: ”När ett sådant system eller förfarande saknas, eller när det är oskäligt, eller när ett skäligt system finns men inte tillämpas eller inte tillämpas effektivt, bör exportlandet normalt företa en ytterligare granskning som skall grundas på insatsvaror som faktiskt förbrukats, i syfte att fastställa om ett alltför stort belopp har utbetalats. Om kommissionen anser det nödvändigt, får en ytterligare granskning genomföras i enlighet med punkt [II] 4.” Punkt II 3 i bilaga III till förordning nr 2026/97 har en liknande lydelse såvitt angår ett restitutionssystem som tillåter substitution.
När rådet konstaterade att tullkreditsystemet inte kunde betraktas som ett godkänt restitutionssystem eller ett godkänt restitutionssystem som tillåter substitution grundade det sig bland annat på den omständighet som det redogörs för i skäl 9 i den angripna antisubventionsförordningen, vilket har följande lydelse:
”[D]e indiska myndigheterna [tillämpade inte] ett effektivt kontrollsystem eller kontrollförfarande för att avgöra vilka insatsvaror som förbrukas vid tillverkningen av exportprodukten och till vilka mängder ([punkt] II.4 i bilaga II till [förordning nr 2026/97] och, när det gäller restitutionssystem som tillåter substitution, [punkt] II.2 i bilaga III till [förordning nr 2026/97]). De indiska myndigheterna utförde dessutom inte heller någon undersökning efter export grundad på de insatsvaror som faktiskt förbrukats i syfte att fastställa om ett alltför stort belopp har utbetalats, trots att det normalt krävs i avsaknad av ett kontrollsystem som tillämpas effektivt ([punkt] II.5 i bilaga II och [punkt] II.3 i bilaga III till [förordning nr 2026/97]).”
Rådet har gjort en korrekt tolkning av de kriterier som anges i bilagorna II och III till förordning nr 2026/97. Syftet med dessa kriterier är att kontrollera huruvida det restitutionssystem som finns i exportlandet gör det möjligt att fastställa att insatsvarorna, eller de varor som ersätter insatsvarorna, verkligen har förbrukats. Det första kriteriet rör förekomsten av ett system eller förfarande som möjliggör en sådan kontroll. Det andra kriteriet, som tillämpas i andra hand om ett sådant system eller förfarande inte finns eller är bristfälligt, innebär att exportlandet ska genomföra en undersökning med utgångspunkt i de insatsvaror som faktiskt förbrukats eller de transaktioner som faktiskt genomförts.
Det var korrekt av rådet att finna att tullkreditsystemet inte uppfyllde de kriterier som föreskrivs i bilagorna II och III till förordning nr 2026/97.
Det framgår för det första inte av beskrivningen av tullkreditsystemet i skälen 23–30 i den provisoriska antisubventionsförordningen – en beskrivning som rådet bekräftade i skäl 6 i den angripna antisubventionsförordningen och som sökandebolagen inte har ifrågasatt – att de indiska myndigheterna hade infört ett kontrollförfarande eller en kontrollmekanism. Kombinationen av flera faktorer, däribland tillämpningen av Sion-standarden, användningen av krediter vid import av insatsvaror och den omständighet som sökandebolagen har åberopat i sina inlagor nämligen att de flesta indiska exportörer utnyttjar tullkreditsystemet på samma sätt som ett restitutionssystem, vilket innebär en strikt skyldighet att använda alla restitutioner som betalning för den tull som ska erläggas för importen av precis de insatsvaror som förbrukats vid tillverkning av de exporterade produkterna, kan till skillnad från vad sökandebolagen har gjort gällande inte liknas vid ett kontrollförfarande eller kontrollsystem i den mening som avses i punkt II 4 i bilaga II och punkt II 2 i bilaga III till förordning nr 2026/97.
Det är för det andra klarlagt att de indiska myndigheterna inte genomförde någon undersökning efter export, vilket de var skyldiga att göra, eftersom det inte fanns något kontrollförfarande eller kontrollsystem i enlighet med punkt II 5 i bilaga II till förordning nr 2026/97 eller punkt II 3 i bilaga III till nämnda förordning. Detta förhållande bekräftas vidare av sökandebolagens argument att det är gemenskapen som ska genomföra en sådan undersökning.
Det var således korrekt av rådet att finna att tullkreditsystemet inte uppfyllde de kriterier som anges i bilagorna II och III till förordning nr 2026/97 och att det därför inte kunde betraktas som ett godkänt restitutionssystem eller ett godkänt restitutionssystem som tillåter substitution i den mening som avses i artikel 2.1 a ii i nämnda förordning.
Denna slutsats påverkas inte av användningen av adverbet ”normalt” i bilagorna II och III till förordning nr 2026/97. Även om detta ordval betyder att institutionerna under särskilda omständigheter eventuellt kan tillämpa andra kriterier fråntas de därigenom inte möjligheten att konstatera att ett restitutionssystem eller ett restitutionssystem som tillåter substitution inte kan godkännas på grund av att de föreskrivna kriterierna inte är uppfyllda.
Sökandebolagens argument att det inte finns någon rättsligt bindande internationell definition av begreppet restitutionssystem och det faktum att Indien är ett utvecklingsland föranleder inte någon annan slutsats. Det räcker härvid att framhålla att bilagorna II och III till förordning nr 2026/97 överensstämmer med bilagorna II och III till subventionsavtalet i vilka det inte görs någon åtskillnad till förmån för utvecklingsländer.
För fullständighetens skull kan det påpekas att tullkreditsystemet inte grundas på den verkliga förbrukningen av insatsvaror eller varor som ersätter insatsvarorna utan endast på en uppskattning därav. I detta avseende innefattar detta system inte något villkor rörande den verkliga användningen av insatsvaror i exportprodukten. Ett sådant villkor följer emellertid underförstått men med nödvändighet av artikel 2.1 a ii i förordning nr 2026/97 och av bilagorna II och III till förordningen.
— Underlåtenheten att undersöka hur tullkreditsystemet fungerar i praktiken
Det framgår av punkterna 95 och 96 ovan att kommissionen endast ska fastställa huruvida exportlandets myndigheter har infört och tillämpar ett system eller förfarande för kontroll. Till skillnad från vad sökandebolagen har gjort gällande är den inte på något vis skyldig att undersöka hur tullkreditsystemet fungerar i praktiken. Om det inte finns något lämpligt system eller förfarande för kontroll ankommer det tvärtom på exportlandet, och inte på gemenskapen, att genomföra en ny undersökning med utgångspunkt i de insatsvaror som faktiskt förbrukats och de transaktioner som genomförts. Förstainstansrätten godtar således inte förevarande anmärkning.
Av det ovan anförda följer att talan inte kan vinna bifall såvitt avser den tredje grunden.
Den fjärde grunden: Underlåtenheten att vid fastställandet av skadan beakta verkningarna på gemenskapsmarknaden av de konkurrensbegränsande förfaranden mot vilka åtgärder vidtagits
Parternas argument
Sökandebolagen har gjort gällande att de angripna förordningarna medför ett åsidosättande av, å ena sidan, artikel 1.1, artikel 3.1, 3.6 och 3.7, och artikel 9.4 i förordning nr 384/96 liksom av artiklarna 3 och 9 i 1994 års antidumpningsavtal, och, å andra sidan, av artikel 1.1, artikel 8.1, 8.6 och 8.7, och artikel 15.1 i förordning nr 2026/97 liksom av artiklarna 15 och 19 i subventionsavtalet. De har även gjort gällande att det har gjorts en uppenbart oriktig bedömning i de angripna förordningarna i det att slutgiltiga tullar infördes på import av den berörda produkten utan att skadan hade fastställts på ett korrekt och lämpligt sätt, särskilt genom att förordningarna grundas på uppgifter som, på grund av förekomsten av ett konkurrensbegränsande avtal, är föga tillförlitliga.
Sökandebolagen har erinrat om att antidumpnings- och utjämningstullar endast får påföras om en undersökning har visat att gemenskapsindustrin har vållats väsentlig skada. Enligt Världshandelsorganisationens regler är det nödvändigt att förvissa sig om att handelspolitiska skyddsåtgärder inte hindrar att den aktuella importen får tillträde till gemenskapsmarknaden, då den skada som gemenskapsindustrin vållats kan ha orsakats av andra faktorer. Det är därför nödvändigt att göra en precis beräkning av skadans exakta omfattning för att undvika att en skada som orsakats av andra faktorer tillskrivs den undersökta importen och för att möjliggöra en tillämpning i praktiken av regeln om lägsta tull.
Sökandebolagen har även betonat att det enligt gemenskapsdomstolen är viktigt att fastställa vilken roll andra faktorer spelar för den skada som gemenskapsindustrin vållas, och då särskilt eventuella konkurrensbegränsande förfaranden. Sålunda upphävde domstolen i dom av den 11 juni 1992 i mål
C-358/89, Extramet Industrie mot rådet (REG 1992, s. I-3813)
, en tull på grund av att kommissionen inte korrekt hade fastställt den skada som vållats av importen och inte heller hade undersökt huruvida den relevanta gemenskapsindustrin själv kunde ha gett upphov till sin skada genom sitt konkurrensbegränsande beteende.
Enligt sökandebolagen ankommer det på kommissionen, med tillämpning av förstainstansrättens dom av den 19 september 2001 i mål
T-58/99, Mukand m.fl. mot rådet (REG 2001, s. II-2521)
, att undersöka huruvida den marknad som omfattas av undersökningen påverkades av det aktuella konkurrensbegränsande förfarandet och, i förekommande fall, huruvida det var möjligt att dra säkra slutsatser angående skadan. De har likaledes erinrat om att institutionerna enligt artikel 8.6 och 8.7 i förordning nr 2026/97 och artikel 3.6 och 3.7 i förordning nr 384/96 inte får tillskriva den undersökta importen de negativa verkningarna på gemenskapsindustrin av gemenskapens eget konkurrensbegränsande beteende. Av detta har sökandebolagen dragit slutsatsen att kommissionen, om det förekommer ett konkurrensbegränsande förfarande som leder till en fastställelse av priserna på gemenskapsmarknaden för de produkter som är föremål för en antidumpnings- eller antisubventionsundersökning, är skyldig att avsluta förfarandet, eftersom detta konkurrensbegränsande förfarande medför att skadan och orsakssambandet inte kan fastställas med giltig verkan, eller till att ett sådant fastställande blir omöjligt.
I förevarande fall har sökandebolagen gjort gällande att de konkurrensbegränsande förfaranden mot vilka kommissionen vidtog åtgärder i beslut 2002/271/EG av den 18 juli 2001 om ett förfarande enligt artikel 81 [EG] och artikel 53 i EES-avtalet (
EGT L 100, 2002, s. 1
) borde ha beaktats. För det första hade verkningarna främst bestått i konstlat höga priser fram till mars 1998. Detta hindrade ett exakt fastställande av både det påstådda prisunderskridandet avseende import från Indien och av rimliga lönsamhetsnivåer för gemenskapsindustrin. För det andra hade de konkurrensbegränsande förfarandena också lett till en konstlad ökning av gemenskapstillverkarnas marknadsandelar. Inga slutsatser kunde således dras av den omständigheten att prisnivåerna sjönk. Sökandebolagen har härav dragit den slutsatsen att kommissionen inte kunde göra någon tillförlitlig bedömning av skadeindikatorerna. Enligt sökandebolagen borde kommissionen ha frågat sig om gemenskapsindustrins svårigheter inte berodde på eget handlande. De har hävdat att omständigheterna i förevarande fall gör att bedömningen är lättare att genomföra än i det ovan i punkt 111 nämnda målet Mukand m.fl. mot rådet, eftersom verkningarna av det konkurrensbegränsande förfarandet inträder på samma marknad som den aktuella importen. De har av detta slutit sig till att det är omöjligt att jämföra prisnivån för grafitelektroder från gemenskapen och från Indien.
Sökandebolagen har bestritt bedömningen att kartellens verkningar skulle ha upphört vid tidpunkten då den undersökta perioden började, den 1 januari 1999. Det vore illusoriskt att hävda att verkningarna av en kartell för prisfastställelse och marknadsuppdelning kan upphöra omedelbart, särskilt på en oligopolmarknad. De har gjort gällande att kommissionen hade inlett sin undersökning avseende kartellen strax före den 1 januari 1999 och att verkningarna av kartellen då var som starkast, i synnerhet eftersom de priser som tillämpades hade avtalats under de föregående åren och således var mycket höga. Den prissänkning som konstaterades därefter berodde således mer på att kartellens verkningar gradvis upphörde än på importen från Indien. Sökandebolagen har härvid hävdat att de hade tillställt kommissionen bevisning – i form av bevis för samtidiga och identiska prishöjningar – som styrkte att verkningarna på marknaden av kartellen inte hade upphört.
Av det ovanstående har sökandebolagen slutit sig till att det har gjorts uppenbart oriktiga bedömningar både vid fastställandet av skadan och av orsakssambandet. För det första hade kommissionen inte tillgång till lämpliga och tillförlitliga indikatorer för att kunna mäta skadan. Sökandebolagen har gjort gällande att eftersom utjämnings- och antidumpningsåtgärder i princip syftar till att återupprätta konkurrensen på marknaden är det nödvändigt att kommissionen har en exakt uppfattning om den konkurrensnivå som borde råda på nämnda marknad. I förevarande fall utgjordes den enda kvantifierbara faktorn av försämringen av gemenskapsindustrins prestationer, vilket inte kan jämställas med väsentlig skada som kan motivera införandet av tullar. För det andra, vad gäller bedömningen av orsakssambandet, borde försämringen av gemenskapstillverkarnas prestationer tillskrivas deras eget konkurrensbegränsande handlande och inte importen från Indien.
Rådet har gjort gällande att institutionerna har undersökt huruvida den tidigare existerande kartellen hade påverkat de faktorer som skulle beaktas med avseende på skadan och att de har gjort den riktiga bedömningen att så inte var fallet.
Förstainstansrättens bedömning
I artikel 1.1 i förordning nr 384/96 föreskrivs att en antidumpningstull får tillämpas på alla dumpade produkter vilkas övergång till fri omsättning inom gemenskapen vållar skada.
I artikel 3 i nämnda förordning föreskrivs följande:
”1.   Enligt denna förordning skall, om inte annat anges, begreppet skada avse väsentlig ’skada’ för gemenskapsindustrin, risk för väsentlig skada för gemenskapsindustrin eller avsevärd försening av etablerandet av sådan industri och begreppet skall tolkas enligt bestämmelserna i denna artikel.
…
6.   Av den relevanta bevisning som framläggs … skall det framgå att den dumpade importen vållar skada i den mening som avses i denna förordning…
7.   Andra kända faktorer utöver den dumpade importen vilka samtidigt med denna skadar gemenskapsindustrin skall även granskas för att säkerställa att den skada som vållas av dessa faktorer inte tillskrivs den dumpade importen enligt punkt 6. Faktorer som kan beaktas i detta sammanhang inbegriper omfattningen av och priserna på importprodukter som inte säljs till dumpade priser, … handelsbegränsande åtgärder som tillämpas av … producenter i tredje land och gemenskapsproducenter …”
I artikel 9.4 i förordning nr 384/96 föreskrivs att ”[o]m det av de faktiska omständigheter som slutligen konstateras framgår att dumpning och därav följande skada föreligger och att gemenskapens intresse kräver ett ingripande …, skall rådet … införa en slutgiltig antidumpningstull …”
Artiklarna 1, 8 och 15 i förordning nr 2026/97 är avfattade på liknande sätt vad gäller utjämningstullar.
Det följer av fast rättspraxis att frågan huruvida gemenskapsindustrin har vållats skada och huruvida denna beror på import som varit föremål för dumpning eller subventioner, liksom frågan huruvida import från andra länder, eller mer allmänt huruvida andra kända faktorer har bidragit till den skada som gemenskapsindustrin har vållats, innebär en bedömning av komplicerade ekonomiska förhållanden vid vilken institutionerna har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning. Gemenskapsdomstolens prövning ska därför endast avse en kontroll av att reglerna för handläggning och för motivering har följts, att de faktiska omständigheter som lagts till grund för det omtvistade valet är materiellt riktiga, att bedömningen av dessa omständigheter inte är uppenbart oriktig och att det inte förekommit maktmissbruk (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 28 september 1995 i mål
T-164/94, Ferchimex mot rådet, REG 1995, s. II-2681
, punkt 131, och domen i det ovan i punkt 111 nämnda målet Mukand m.fl. mot rådet, punkt 38).
Vad gäller argumentet att skadeindikatorerna inte är tillförlitliga erinrar förstainstansrätten om att det följer av artikel 3.2 och 3.3 i förordning nr 384/96 och av artikel 8.2 och 8.3 i förordning nr 2026/97 att fastställandet av skada ska ske med utgångspunkt i bland annat en ökning av importen, prisutvecklingen på gemenskapsmarknaden samt förändringar i gemenskapsindustrins lönsamhet. Det är således viktigt att de indicier på vilka institutionerna baserar sig motsvarar normala marknadsvillkor (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 111 nämnda målet Mukand m.fl. mot rådet, punkt 46).
En bedömning av de relevanta avsnitten i de provisoriska förordningarna, vilka bekräftats genom de angripna förordningarna, påvisar inte att institutionerna har gjort en uppenbart oriktig bedömning när den funnit att verkningarna av de konkurrensbegränsande förfaranden mot vilka kommissionen vidtog åtgärder i beslut 2002/271 hade avtagit vid den tidpunkt då den undersökta perioden började, den 1 januari 1999 (skäl 46 i den provisoriska antidumpningsförordningen och skäl 90 i den provisoriska antisubventionsförordningen, vilka bekräftats genom skäl 18 i den angripna antidumpningsförordningen respektive skäl 27 i den angripna antisubventionsförordningen).
Det framgår nämligen av skälen 77–81 i den provisoriska antidumpningsförordningen och av skälen 121–125 i den provisoriska antisubventionsförordningen, vilka rådet bekräftade i skäl 21 i den angripna antidumpningsförordningen och i skäl 29 i den angripna antisubventionsförordningen, att denna slutsats stöds av en tillräckligt övertygande analys på ett område där institutionerna har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning.
Konstaterandet att kartellens verkningar hade upphört den 1 januari 1999, vilket var datum för den undersökta periodens början, grundades på att praktiskt taget samtliga transaktioner som faktiskt fakturerades och betalades år 1999 samt de priser som dessa transaktioner innefattade var en följd av avtal som ingåtts efter det att kartellen upphörde (mars 1998). Detta konstaterande grundades i sin tur på följande omständighet som nämns i skäl 78 i den provisoriska antidumpningsförordningen och i skäl 122 i den provisoriska antisubventionsförordningen:
”För perioden 1998–1999 visade undersökningen att omkring 40 % av transaktionerna omfattades av årskontrakt, ungefär 35 % av sexmånaderskontrakt och omkring 25 % av tremånaderskontrakt eller enstaka order. Långtidskontrakt (t.ex. treårskontrakt) har ökat i omfattning under senare tid men förekom under åren 1997–1998 endast marginellt, om ens alls, vilket kan förväntas på en marknad som utmärktes av höga priser.”
Vidare stödde rådet sig på konstaterandet i skäl 80 i den provisoriska antidumpningsförordningen och i skäl 124 i den provisoriska antisubventionsförordningen att en analys på lång sikt av priserna på gemenskapsmarknaden för den berörda produkten hade uppvisat en gradvis ökning under 1990-talet, med en topp år 1998 och därefter en nedgång med 14 procent mellan år 1998 och år 1999.
Dessutom förklarade kommissionen varför prisutvecklingen på en annan marknad, nämligen marknaden för elektroder med stor diameter (det vill säga med en diameter som överstiger 700 mm) inte var relevant (skäl 79 i den provisoriska antidumpningsförordningen och skäl 123 i den provisoriska antisubventionsförordningen).
Det återstår att pröva huruvida ovanstående överväganden vederläggs av sökandebolagens argument.
I syfte att visa att kartellen fortfarande hade verkningar på den relevanta marknaden den 1 januari 1999 har sökandebolagen gjort gällande att kommissionen hade inlett sin undersökning angående kartellen strax före denna tidpunkt och att de konkurrensbegränsande verkningarna av kartellen då var som starkast. Det räcker härvid att konstatera att det var korrekt av institutionerna att grunda sig på beslut 2002/271, av vilket det framgår att undersökningen inleddes den 5 juni 1997 (skäl 32) och att överträdelsen fortgick fram till februari/mars 1998 (skäl 155).
Som stöd för påståendet att konkurrensen inte kunde återupprättas omedelbart utan endast gradvis har sökandebolagen vidare hänvisat till den relevanta marknadens oligopolstruktur och till den omständigheten att konkurrensen på marknaden hade varit obefintlig eller mycket begränsad. Såsom framgår av punkterna 122–126 ovan kan det inte utläsas av de provisoriska och slutgiltiga förordningarna i sig att det har gjorts en uppenbart oriktig bedömning. Det ankommer således på sökandena att framlägga sådana bevis att förstainstansrätten kan dra en annan slutsats (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 17 december 1997 i det ovan i punkt 45 nämnda målet EFMA mot rådet, punkt 106, av den 28 oktober 1999 i mål
T-210/95, EFMA mot rådet, REG 1999, s. II-3291
, punkt 58, och domen i det ovan i punkt 111 nämnda målet Mukand m.fl. mot rådet, punkt 41).
Sökandebolagen har i detta avseende framlagt bevisning som enligt dem styrker att SGL och UCAR vidtog samtidiga prishöjningar efter den 1 januari 1999 och att normala marknadsvillkor följaktligen inte hade återupprättats. I sin skrivelse av den 22 juni 2004 åberopade sökandebolagen på nytt denna bevisning och framlade där även annan bevisning.
Utan att det är nödvändigt att pröva bevisvärdet av vissa av dessa handlingar från Internet (utdrag från Yahoo Finance och från UCAR:s och SGL:s webbplatser), konstaterar förstainstansrätten att de inte rör den betydande prisnedgången med 14 procent under åren 1998–1999, vilken var den mest väsentliga omständighet som kommissionen utgick ifrån när den slog fast att normala konkurrensvillkor åter rådde den 1 januari 1999, och vilken bekräftats av rådet. Genom nämnda handlingar har sökandebolagen nämligen endast sökt styrka samtidiga prishöjningar som genomfördes efter den 1 januari 1999, särskilt under åren 2002–2004. Dessa handlingar påverkar därför inte uppfattningen att verkningarna av de konkurrensbegränsande förfarandena hade avtagit den 1 januari 1999 och att skadeindikatorerna således var tillräckligt tillförlitliga. Eftersom denna bedömning inte direkt har ifrågasatts, kan det inte anses att denna påstådda parallella prishöjning har sitt ursprung i de förfaranden mot vilka åtgärder vidtogs i beslut 2002/271, eller att den utgör bevis för att det inte rådde normala marknadsvillkor.
I detta avseende skiljer sig sakomständigheterna i förevarande mål från dem som var för handen i domen i det ovan i punkt 111 nämnda målet Mukand m.fl. mot rådet, som sökandebolagen har åberopat. I det målet ifrågasatte inte rådet själva existensen av den omständighet som enligt förstainstansrätten medförde att analysen av priset på den berörda produkten var föga tillförlitlig.
Följaktligen kan sökandebolagen inte heller vinna framgång med sina övriga argument.
Institutionerna har för det första inte gjort någon uppenbart oriktig bedömning när de fann att det rådde en normal konkurrenssituation på gemenskapsmarknaden när verkningarna av de förfaranden mot vilka åtgärder vidtagits i beslut 2002/271 väl avtagit.
Det är för det andra visserligen riktigt att rådet och kommissionen enligt fast rättspraxis har en skyldighet att vid fastställandet av skada undersöka om skadan verkligen beror på import som varit föremål för dumpning och bortse från varje skada som beror på andra faktorer, och särskilt sådan skada som kan tillskrivas gemenskapstillverkarna själva (domen i det ovan i punkt 110 nämnda målet Extramet Industrie mot rådet, punkt 16, och förstainstansrättens dom av den 14 mars 2007 i mål
T-107/04, Aluminium Silicon Mill Products mot rådet, REG 2007, s. II-669
, punkt 72). Av ovannämnda skäl anser förstainstansrätten emellertid att den skada som gemenskapsindustrin eventuellt hade kunnat åsamka sig själv hade upphört vid den tidpunkt då den undersökta perioden började.
Slutligen har inte sökandebolagen, vad gäller deras hänvisningar till åsidosättanden av artiklarna 3 och 9 i 1994 års antidupmningsavtal och artiklarna 15 och 19 i subventionsavtalet, gjort gällande att dessa bestämmelser har ett annat innehåll än bestämmelserna i förordningarna nr 384/96 och 2026/97, genom vilka de särskilda förpliktelserna i de förstnämnda bestämmelserna genomförs.
Av det ovan anförda följer att talan inte kan vinna bifall såvitt avser den fjärde grunden.
Den femte grunden: Underlåtenheten att vid fastställandet av skadan beakta verkningarna av andra faktorer samt valet av metod för beräkning av denna skada
Parternas argument
Sökandebolagen har kritiserat att institutionerna fann att hela skadan skulle tillskrivas importen från Indien, trots att man genom en lämplig undersökning av andra faktorer och då särskilt annan import som skedde till onormalt låga priser säkerligen hade funnit att det förekom dumpad import från andra länder än Indien, i synnerhet från Japan. Enligt sökandebolagen strider följaktligen både de provisoriska förordningarna och de angripna förordningarna mot antingen artikel 3.7 i förordning nr 384/96 eller mot artikel 8.7 i förordning nr 2026/97.
Sökandebolagen anser dessutom att kommissionen i förevarande fall, i vilket andra faktorer kan ha haft betydelse för nedgången av produkternas pris, inte borde ha beräknat vinstmarginalen med utgångspunkt i ett riktpris som enligt kommissionen motsvarade det pris som skulle ha tillämpats om det inte hade förekommit dumpning och subventioner (
underselling price
). I stället borde kommissionen ha följt fast praxis om prisunderskridande (
price undercutting
). Enligt sökandebolagens uppfattning medför den metod som kommissionen tillämpade, och som bygger på en jämförelse mellan de indiska exportpriserna och gemenskapsindustrins riktpriser med en rimlig vinstmarginal, att importen från Indien hålls ansvarig för all den skada som gemenskapsindustrin vållas, trots att kommissionen borde ha kommit till den slutsatsen att det inte bara är denna import som är upphov till skadan. Syftet med artikel 3.7 i förordning nr 384/96 och artikel 8.7 i förordning nr 2026/97 är just att förhindra en sådan konsekvens.
Sökandebolagen har gjort gällande att rådet verkar sammanblanda de båda åtskilda begreppen orsakssamband och uteslutande av andra faktorer vid fastställandet av skadan. De har inte hävdat att den omständigheten att det i ett visst fall av dumpning eller subventioner förekommer andra faktorer som orsakat skadan för gemenskapsindustrin ska medföra att denna industri inte skyddas, utan de har endast gjort gällande att den skada som orsakats av dessa andra faktorer i enlighet med artikel 3.7 i förordning nr 384/96 inte ska tillskrivas den dumpade importen.
Rådet anser att talan inte ska bifallas på denna grund.
Förstainstansrättens bedömning
Enligt artikel 3.7 i förordning nr 384/96 och artikel 8.7 i förordning nr 2026/97 ska även andra kända faktorer utöver den dumpade eller subventionerade importen vilka samtidigt med denna skadar gemenskapsindustrin granskas för att säkerställa att den skada som vållas av dessa faktorer inte tillskrivs den dumpade eller subventionerade importen.
Domstolen har framhållit att en skada kan tillskrivas den aktuella importen även om effekten av den endast utgör en del av en större skada som orsakats av andra faktorer, och då särskilt import från tredjeländer (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 5 oktober 1988 i de förenade målen
277/85 och 300/85, Canon m.fl. mot rådet, REG 1988, s. 5731
, punkt 62).
Det ankommer emellertid på institutionerna att undersöka huruvida verkningarna av dessa andra faktorer inte har medfört att orsakssambandet mellan den aktuella importen och den skada som vållats gemenskapsindustrin bröts (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 14 juli 1995 i mål
T-166/94, Koyo Seiko mot rådet, REG 1995, s. II-2129
, punkterna 79, 81 och 82, och av den 29 januari 1998 i mål
T-97/95, Sinochem mot rådet, REG 1998, s. II-85
, punkt 98).
Det åligger likaledes institutionerna att försäkra sig om att den skada som tillskrivs dessa andra faktorer inte beaktas vid fastställandet av skada i den mening som avses i artikel 3.7 i förordning nr 384/96 och artikel 8.7 i förordning nr 2026/97 och att den antidumpnings- eller utjämningstull som påförs således inte överstiger det som krävs för att avhjälpa den skada som orsakats av den dumpade eller subventionerade importen (se, för ett liknande resonemang, vad gäller tillämpningen av artikel 4.1 i rådets förordning (EEG) nr 2423/88 av den 11 juli 1988 om skydd mot dumpad eller subventionerad import från länder som inte är medlemmar i Europeiska ekonomiska gemenskapen (
EGT L 209, s. 1
; svensk specialutgåva, område 11, volym 14, s. 98), vars lydelse liknar lydelsen av artikel 3.7 i förordning nr 384/96 och av artikel 8.7 i förordning nr 2026/97, domen av den 28 oktober 1999 i det ovan i punkt 129 nämnda målet EFMA mot rådet, punkterna 59 och 60).
Institutionerna ska följaktligen beakta verkningarna av andra kända faktorer, särskilt import av den berörda produkten från tredjeland. Detta ska inte bara ske vid bedömningen av orsakssambandet mellan den undersökta importen och den skada som gemenskapsindustrin vållats utan även vid fastställandet av denna skada.
Det är mot bakgrund av dessa överväganden som förstainstansrätten ska pröva sökandebolagens invändningar rörande dels underlåtenheten att beakta verkningarna av andra faktorer, dels valet av metod för beräkning av nivån för skadans undanröjande.
— Invändningen att verkningarna av andra faktorer inte har beaktats
Sökandebolagen har endast framfört uttrycklig kritik mot underlåtenheten att beakta import från Japan.
I de provisoriska förordningarna, vilkas relevanta skäl (skälen 83–88 i den provisoriska antidumpningsförordningen och skälen 127–132 i den provisoriska antisubventionsförordningen) har bekräftats av rådet (skäl 21 i den angripna antidumpningsförordningen och skäl 29 i den angripna antisubventionsförordningen), strävade kommissionen efter att visa att det inte fanns något som tydde på att import från vissa andra tredjeländer än Indien hade bidragit till att det förelåg en situation där gemenskapsindustrin led skada.
Kommissionen kom fram till följande slutsats, vilken den redogjorde för i skäl 87 i den provisoriska antidumpningsförordningen och i skäl 131 i den provisoriska antisubventionsförordningen:
”Med tanke på de genomsnittliga priserna och små mängderna [import från andra tredjeländer än Indien] och på dess begränsade marknadsandel samt med hänsyn till vad som anförts ovan när det gäller produktsortimentet finns det inget som tyder på att denna import från tredjeland, vare sig den kommer från anläggningar som de två klagande gemenskapstillverkarna äger i tredjeländer eller ej, bidrog till att det förelåg en situation där gemenskapsindustrin led skada avseende bland annat marknadsandelar, försäljningsvolym, antal anställda, investeringar, lönsamhet, räntabilitet och kassaflöde.”
Denna slutsats bygger på flera omständigheter, vilka sökandebolagen inte uttryckligen har kritiserat.
Det har sålunda inte bestritts att det endast är import från tre andra länder än Indien, nämligen Japan, Polen och Förenta staterna, som har haft en högre marknadsandel än en procent i gemenskapen under den undersökta perioden och att priset fritt gemenskapsgränsen (nedan kallat priset CIF) för denna import var högre än för import från Indien. Priset CIF på import från Polen var högre än gemenskapsindustrins priser. I de provisoriska förordningarna konstaterades att marknadsandelen för importen från Förenta staterna sjönk från 5,3 procent till 4,7 procent.
Det är riktigt att de provisoriska förordningarna endast innehåller ett fåtal förklaringar angående importen från Japan. Det anges endast att ”marknadsandelen för importen från Japan [ökade] från 2,1 % till 2,6 %” och att priset CIF på denna import var lägre än gemenskapsindustrins priser men högre än priset på importen från Indien (skäl 128 i den provisoriska antisubventionsförordningen och skäl 84 i den provisoriska antidumpningsförordningen).
Även om denna import inte kunde medföra att orsakssambandet mellan den undersökta importen och skadan för gemenskapsindustrin bröts ankom det på institutionerna att undersöka huruvida nämnda import orsakade gemenskapsindustrin självständig skada och, i förekommande fall, att tillse att denna skada inte tillskrevs den undersökta importen.
Även om motiveringen av de angripna förordningarna i fråga om importen från Japan är kortfattad, framgår det likväl av de angripna förordningarna och av de provisoriska förordningarna till vilka det hänvisas att en sådan verkan har ansetts obefintlig eller alltför obetydlig för att kunna ge upphov till någon som helst konstaterbar skada.
Av motiveringen framgår för det första att det har gjorts en korrekt tolkning av institutionernas skyldighet att inte tillskriva den undersökta importen den skada som gemenskapsindustrin har vållats av andra faktorer, och då särskilt import av den berörda produkten från tredjeland. Kommissionen framhöll nämligen följande i skäl 117 i den provisoriska antisubventionsförordningen och i liknande ordalag i skäl 73 i den provisoriska antidumpningsförordningen:
”I enlighet med artikel 8.6 och 8.7 i [förordning nr 2026/97] undersökte kommissionen om den subventionerade importen har vållat gemenskapsindustrin skada i en sådan utsträckning att den kan betecknas som väsentlig. Undersökningen omfattade även andra kända faktorer utöver den subventionerade importen vilka eventuellt skadade gemenskapsindustrin samtidigt med denna, för att säkra att den eventuella skada som vållats av dessa faktorer inte tillskrevs den subventionerade importen.”
För det andra gjorde institutionerna en riktig bedömning när de fann att verkningarna av importen från tredjeland i förevarande fall endast var begränsade eller till och med obefintliga och att denna import följaktligen inte hade gett upphov till någon som helst konstaterbar skada, vilken inte skulle ha fått tillskrivas den undersökta importen.
I detta avseende betonas det i skäl 136 i den provisoriska antisubventionsförordningen och i liknande ordalag i skäl 92 i den provisoriska antidumpningsförordningen att ”verkningarna av minskad efterfrågan beroende på avmattningen på stålmarknaden, av återgången till normala konkurrensförhållanden efter kartellens upplösning, av de övriga gemenskapstillverkarnas resultat, av importen från andra tredjeländer och av gemenskapsindustrins exportresultat var obefintliga eller endast mycket begränsade och kan därför inte ändra det preliminära undersökningsresultatet, nämligen att det finns ett faktiskt och betydande orsakssamband mellan den subventionerade importen från det berörda landet och den väsentliga skada som gemenskapsindustrin lidit”.
Det är inte uppenbart oriktigt att dra en sådan slutsats angående import som endast har ökat med 0,5 procent under hela den undersökta perioden när det rör sig om ett område där institutionerna, av de skäl som nämnts ovan i punkt 120, har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning.
Förstainstansrätten underkänner följaktligen sökandebolagens första invändning.
— Valet av metod för beräkning av nivån för skadans undanröjande
Valet av beräkningsmetod omfattas av institutionernas utrymme för skönsmässig bedömning när det gäller fastställandet av den skada som gemenskapsindustrin vållats och motiveras av de komplicerade ekonomiska bedömningar som därvid måste företas. Att tillämpa en beräkningsmetod som bygger på den vinstmarginal som gemenskapsindustrin skulle ha kunnat räkna med om det inte förekommit illojala förfaranden snarare än en beräkningsmetod som endast bygger på prisunderskridande utgör inte på något vis en uppenbart oriktig bedömning.
Den vinstmarginal som ska beaktas av rådet vid beräkningen av det riktpris vid vilket den ifrågavarande skadan undanröjs, måste begränsas till den vinstmarginal gemenskapsindustrin skäligen skulle kunna räkna med under normala konkurrensförhållanden utan dumpad eller subventionerad import (domen av den 28 oktober 1999 i det ovan i punkt 129 nämnda målet EFMA mot rådet, punkt 60). Sökandebolagen har emellertid inte kunnat styrka att så inte var fallet här.
Följaktligen underkänner förstainstansrätten den andra invändningen. Talan kan således inte vinna bifall såvitt avser den femte grunden.
Härav följer att talan ska ogillas i dess helhet.
Rättegångskostnader
Enligt artikel 87.2 i rättegångsreglerna ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Enligt artikel 87.4 i rättegångsreglerna ska institutioner som har intervenerat i ett mål bära sina rättegångskostnader.
Rådet har yrkat att sökandebolagen ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom sökandebolagen har tappat målet, ska de bära sina rättegångskostnader och ersätta rådets rättegångskostnad. Kommissionen ska bära sin rättegångskostnad.

Mot denna bakgrund beslutar
FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (femte avdelningen)
följande:

1)
Talan ogillas.

2)
HEG Ltd och Graphite India Ltd ska bära sina rättegångskostnader och ersätta rådets rättegångskostnad.

3)
Kommissionen ska bära sin rättegångskostnad.

Vilaras
Prek
Ciucă
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 17 december 2008.
Innehållsförteckning

Bakgrund till tvisten

Förfarande och parternas yrkanden

Rättslig bedömning

Den första grunden: Inledande av en undersökning endast avseende import från Indien av den berörda produkten

Parternas argument

Förstainstansrättens bedömning

— Huruvida institutionerna intog en diskriminerande hållning när de fastställde vilken den berörda produkten var

— Underlåtenheten att genomföra en undersökning avseende andra potentiella källor till dumpning

— Åsidosättande av principen om iakttagande av rätten till försvar

Den andra grunden: Åsidosättande av väsentliga formföreskrifter på grund av att undersökningarna har genomförts med utgångspunkt i gemenskapen bestående av endast 15 medlemsstater

Parternas argument

Förstainstansrättens bedömning

Den tredje grunden: Fastställandet av att det indiska tullkreditsystemet utgjorde en subvention och fastställandet av det belopp med vilket utjämningstull skulle uttas

Parternas argument

Förstainstansrättens bedömning

— Felaktig rättstillämpning vid tolkningen av begreppet subvention

— Fel vid fastställandet av att tullkreditsystemet utgör en subvention

— Underlåtenheten att undersöka hur tullkreditsystemet fungerar i praktiken

Den fjärde grunden: Underlåtenheten att vid fastställandet av skadan beakta verkningarna på gemenskapsmarknaden av de konkurrensbegränsande förfaranden mot vilka åtgärder vidtagits

Parternas argument

Förstainstansrättens bedömning

Den femte grunden: Underlåtenheten att vid fastställandet av skadan beakta verkningarna av andra faktorer samt valet av metod för beräkning av denna skada

Parternas argument

Förstainstansrättens bedömning

— Invändningen att verkningarna av andra faktorer inte har beaktats

— Valet av metod för beräkning av nivån för skadans undanröjande

Rättegångskostnader
(
*1
)	Rättegångsspråk: engelska.