CELEX: 62004CJ0053
1999/70/EK irányelv
A határozott idejű munkaviszonyról kötött keretmegállapodás 1. szakaszának b) pontja és 5. szakasza
Határozatlan idejű munkaviszony létrehozása az egymást követő, határozott idejű szerződésekre vonatkozó szabályok megsértése esetén
Lehetőség az eltérésre a közigazgatási szervvel kötött munkaszerződések esetén

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az ESZSZ, az UNICE és a CEEP által a határozott ideig tartó munkaviszonyról kötött
keretmegállapodásról szóló, 1999. június 28‑i 1999/70/EK tanácsi irányelv (HL L 175., 43. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet,
3. kötet, 368. o.) mellékletében szereplő, a határozott ideig tartó munkaviszonyról szóló, 1999. március 18‑án kötött keretmegállapodás
(a továbbiakban: keretmegállapodás) 1. szakasza b) pontjának és 5. szakaszának értelmezésére vonatkozik.
E kérelmet C. Marrosu és G. Sardino, illetve munkáltatójuk, az Azienda Ospedaliera Ospedale San Martino di Genova e Cliniche
Universitarie Convenzionate (a genovai San Martino kórház létesítményei és a vele szerződött egyetemi klinikák, a továbbiakban:
kórházi létesítmény) között folyamatban lévő jogvitában terjesztették elő, amelynek tárgya a felpereseknek az alperessel fennálló
munkaszerződése megújításának megtagadása.

Jogi háttér

A közösségi szabályozás
A keretmegállapodás 1. szakasza értelmében annak „célja:
a)      a megkülönböztetés tilalma elvének alkalmazásával javítani a határozott ideig tartó munkavégzés minőségét;
b)      az egymást követő, határozott ideig tartó munkaszerződések vagy munkaviszonyok alkalmazásából származó visszaélések megakadályozása
kereteinek [helyes fordítás: megakadályozásához szükséges keret] megállapítása”.
A keretmegállapodás 2. szakaszának 1. pontja kimondja, hogy az:
„olyan határozott időre alkalmazott munkavállalókra vonatkozik, akik a törvény, kollektív szerződés vagy a tagállamokban kialakult
gyakorlat szerint munkaszerződéssel vagy munkaviszonnyal rendelkeznek”.
A keretmegállapodás 5. szakasza értelmében:
„1.       Az egymást követő, határozott időre létrejött munkaszerződések vagy munkaviszonyok alkalmazásából származó visszaélés megakadályozása
érdekében a tagállamok a szociális partnerekkel a nemzeti jognak, kollektív szerződéseknek vagy gyakorlatnak megfelelően folytatott
konzultációt követően és/vagy a szociális partnerek, a visszaélés megakadályozására irányuló megfelelő jogi intézkedések hiányában,
meghatározott ágazatok és/vagy munkavállalói kategóriák igényeinek figyelembevételével, a következő intézkedések közül vezetnek
be egyet vagy többet:
a)      az ilyen szerződések vagy munkaviszonyok megújítását alátámasztó objektív okok;
b)      az egymást követő, határozott időre létrejött munkaszerződések vagy munkaviszonyok maximális teljes időtartama;
c)      az ilyen szerződések vagy jogviszonyok megújításának száma.
2.      A szociális partnerekkel folytatott konzultációt követően a tagállamok és/vagy a szociális partnerek, ha szükséges, meghatározzák,
hogy a határozott időre létrejött munkaszerződéseket vagy munkaviszonyokat milyen feltételek mellett tekintik:
a)      „egymást követőnek”;
b)      a szerződéseket vagy jogviszonyokat határozatlan időre szólónak.”
Az 1999/70 irányelv 2. cikkének első albekezdése értelmében a tagállamok hatályba léptetik azokat a törvényi, rendeleti és
közigazgatási rendelkezéseket, amelyek szükségesek ahhoz, hogy annak 2001. július 10‑e előtt megfeleljenek.

A nemzeti szabályozás
Olaszországnak az Európai Közösségekben való tagsága alapján fennálló kötelezettségek teljesítésére tekintettel elfogadott
rendelkezésekről szóló, 2000. december 29‑i 422. törvénnyel (2000. évi közösségi törvény, a 16. sz. GURI rendes melléklete,
2001. január 20., a továbbiakban: 422/2000 törvény) a nemzeti jogalkotó felhatalmazta az olasz kormányt, hogy fogadja el az
említett törvény A és B mellékletében foglalt közösségi irányelvek átültetéséhez szükséges törvényerejű rendeleteket. A B mellékletben
az 1999/70 irányelv külön is megemlítésre kerül.
A 422/2000 törvény 2. cikke (1) bekezdésének b) pontja különösen azt mondja ki, hogy „a végrehajtandó szabályozás által érintett
egyes szektorokban hatályos szabályokkal való esetleges ellentmondások elkerülése céljából a szabályokat adott esetben módosítani
kell vagy ki kell egészíteni […]”, illetve ugyanezen rendelkezés f) pontja értelmében „a törvényerejű rendeletek minden esetben
biztosítják, hogy a végrehajtandó irányelvek által érintett tárgyban az elfogadott szabályok teljes mértékben összhangban
vannak a szóban forgó irányelv előírásaival […]”.
2001. szeptember 6‑án az olasz kormány a 422/2000 törvény 2. cikke (1) bekezdésének f) pontja alapján elfogadta az ESZSZ,
az UNICE és a CEEP által a határozott ideig tartó munkaviszonyról kötött keretmegállapodásról szóló, 1999. június 28‑i 1999/70/EK
tanácsi irányelv végrehajtására vonatkozó 368. törvényerejű rendeletet (235. sz. GURI, 2001. október 9., 4. o.; a továbbiakban:
368/2001 törvényerejű rendelet).
A 368/2001 rendelet 1. cikkének (1) bekezdése kimondja, hogy „munkaszerződést műszaki okokból, illetve a termeléssel, munkaszervezéssel
vagy a munkavállalók helyettesítésével összefüggő okokból határozott időre is lehet kötni.”
A 368/2001 törvényerejű rendelet 4. cikkének (1) bekezdése értelmében a munkaszerződés egy alkalommal meghosszabbítható, amennyiben
annak eredeti időtartama nem haladta meg a három évet, valamint „feltéve, hogy az objektív okokból történik, és a szerződés
ugyanarra a munkára vonatkozik, mint amelyre határozott időtartamot írt elő”. Az említett szerződés teljes időtartama azonban
ebben az esetben sem haladhatja meg a három évet.
A 368/2001 törvényerejű rendelet „A határidő letelte és szankciók. Egymást követő szerződések” című 5. cikke kimondja:
„(1)      Ha a munkaviszony az eredetileg meghatározott vagy a 4. cikk alapján ezt követően meghosszabbított időponton túl is folytatódik,
a munkáltató köteles a munkavállalónak folyósított díjazást a tizedik napig napi 20%‑kal, ezt követően pedig naponta 40%‑kal
megemelni.
(2)      Ha a munkaviszony a hat hónapnál rövidebb időtartamú szerződések esetén a huszadik napon túl, egyéb esetekben pedig a harmincadik
napon túl is folytatódik, a szerződés az említett határidő leteltétől határozatlan időre kötöttnek tekintendő.
(3)      Amennyiben a munkavállalót az 1. cikk alkalmazásával a hat hónapos vagy annál rövidebb időtartamú szerződés leteltétől számított
tíz napon belül, illetve a hat hónapot meghaladó időtartamú szerződések esetén a szerződés leteltétől számított húsz napon
belül ismételten határozott időre alkalmazzák, a második szerződés határozatlan időre kötöttnek tekintendő.
(4)      Két egymást követő, határozott idejű – vagyis megszakítás nélküli – munkaviszony esetén a munkaszerződés az első szerződés
megkötésének napjától határozatlan időre kötöttnek tekintendő.”
A 368/2001 törvényerejű rendelet 10. cikke tartalmaz egy listát azokról az esetekről, amelyekben a határozott idejű szerződésekre
vonatkozó új szabályozás alkalmazása kizárt. Ezen esetek egyike sem vonatkozik a közigazgatási szektorra.
A 368/2001 törvényerejű rendelet a kérdést előterjesztő bíróság tájékoztatása szerint 2001. szeptember 21‑én lépett hatályba.
E törvényerejű rendelet 11. cikkének (1) bekezdése értelmében „jelen törvényerejű rendelet hatálybalépésétől kezdődően […]
minden olyan jogszabályi rendelkezés hatályát veszti, amely azzal összeegyeztethetetlen, és amelyet jelen törvényerejű rendelet
kifejezetten nem említ”. Az említett cikk (3) bekezdése hozzáteszi, hogy „a korábbi szabályozás alapján kötött egyedi szerződések
megszűnésükig továbbra is hatályosak”.
Egyebekben a közigazgatásban való munkaszervezésre vonatkozó általános szabályokról szóló 2001. március 30‑i 165. törvényerejű
rendelet (a 106. GURI rendes melléklete, 2001. május 9., a továbbiakban: 165/2001 törvényerejű rendelet) 36. cikke kimondja,
hogy:
„(1)      Az előző bekezdésekben felsorolt személyzet felvételére vonatkozó szabályozás betartásával a közigazgatási szervek a felvételnek
és alkalmazásnak a polgári törvénykönyvben és a vállalkozáson belüli munkaviszonyokkal kapcsolatos törvényekben előírt rugalmas
szerződéses formáját alkalmazzák. A nemzeti kollektív szerződések szabályozzák a határozott idejű szerződéseket, a képzési
és munkaszerződéseket, valamint a képzéssel és az ideiglenes munkával kapcsolatos egyéb jogviszonyokat […]
(2)      A munkavállaló felvételével vagy alkalmazásával kapcsolatos feltétlenül érvényesítendő rendelkezéseknek a közigazgatási szerv
általi megsértése – az azzal járó felelősség és szankciók sérelme nélkül – nem vezethet az adott közigazgatási szervvel való
határozatlan idejű szerződések létrejöttéhez. Az érintett munkavállalónak joga van az általa a feltétlen érvényesítendő rendelkezések
megsértésével elvégzett munkából eredő kár megtérítésére. A közigazgatási szervek kötelesek az e jogcímen kifizetett összegeket
a felelős vezetőkkel megtéríttetni, amennyiben a jogsértés szándékos volt, vagy az súlyos kötelezettségszegés eredménye.”
A kérdést előterjesztő bíróság ezzel kapcsolatban hangsúlyozza, hogy a Corte costituzionale (Alkotmánybíróság) 2003. március
13‑i 89. ítéletében megállapította, hogy a 165/2001 törvényerejű rendelet 36. cikke (2) bekezdésének első mondata összhangban
van az olasz Alkotmány 3. és 97. cikkében az egyenlőségre és a gondos ügyintézésre vonatkozóan előírt alkotmányos elvekkel.
A Corte costituzionale álláspontja szerint azon alapelv értelmében, hogy a közigazgatási szerveknél való munkavállalás az
említett Alkotmány 97. cikkének harmadik albekezdése alapján versenyvizsga útján történik, az egymást követő, határozott idejű
szerződések megkötésével kapcsolatos jogsértés megállapítása esetén jogszerű a magánszektor és a közigazgatási szervek munkavállalói
közötti eltérő bánásmód.
Az alapügy és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
Az alapügy felpereseit a kórházi létesítmény konyhai kisegítő alkalmazottként foglalkoztatta több egymást követő, határozott
idejű szerződéssel, amelyek közül a legutolsót 2002 januárjában kötötték hat hónapra.
A felvételre a kórházi létesítmény által 1988‑ban megszervezett „konyhai kisegítő alkalmazottak” ideiglenes szerződéssel történő
foglalkoztatására kiírt nyilvános közszolgálati versenyvizsga alapján összeállított alkalmassági lista alapján került sor,
amely versenyvizsgát az alapügy felperesei sikeresen teljesítettek.
Az utolsó határozott idejű szerződéseket, melyek 2002 júliusában szűntek meg, a kórházi létesítmény nem újította meg, és az
érdekeltek hivatalos elbocsátásáról intézkedett, amikor azok szerződésük lejártakor megjelentek munkahelyükön.
Az alapügy felperesei a Tribunale de Genova előtt megtámadták az elbocsátásról szóló határozatot, egyrészt azt kérve a bíróságtól,
hogy a 368/2001 törvényerejű rendelet alapján az annak hatálybalépésekor fennálló első munkaviszony kezdetétől számítva állapítsa
meg a kórházi létesítménnyel fennálló határozatlan idejű munkaviszony meglétét, másrészt pedig kötelezze a kórházi létesítményt
a nekik járó díjazás megfizetésére és az elszenvedett károk megtérítésére.
A jelen esetben a kérdést előterjesztő bíróság megállapítja, hogy valamennyi, általa tárgyalt esetben nyolc nap telt el a
kórházi létesítménnyel kötött utolsó előtti szerződés megszűnése és a kórházi létesítménnyel kötött utolsó szerződés között.
A 368/2001 törvényerejű rendelet 5. cikkének (3) bekezdése kimondja, hogy ha a munkavállalót „a hat hónapos vagy annál rövidebb
időtartamú szerződés leteltétől számított tíz napon belül” ismételten határozott időre alkalmazzák, a második szerződés automatikusan
határozatlan időre kötöttnek tekintendő.
A kórházi létesítmény arra hivatkozik, hogy a 368/2001 törvényerejű rendelet 5. cikke a jelen esetben nem alkalmazható, mivel
a 165/2001 törvényerejű rendelet 36. cikke tiltja a közigazgatási szerveknek a határozatlan idejű szerződések megkötését.
A kérdést előterjesztő bíróság megállapítja, hogy a keretmegállapodás nem említ egyetlen olyan tevékenységi ágazatot sem,
amely ki lenne zárva hatálya alól, kivéve a 2. szakasza 2. pontjában foglalt egyes szakképzési viszonyokat és szakmai képzési
rendszereket, amelyek azonban nem vonatkoztathatóak az e bíróság által tárgyalt ügyre. Egyébként a 422/2000 törvény – amely
feljogosította a kormányt az 1999/70 irányelv végrehajtására – a közigazgatási szervekre való alkalmazása tekintetében semmilyen
korlátozást nem írt elő. A 368/2001 törvényerejű rendelet valójában semmi hasonló korlátozást nem tartalmaz. A 368/2001 törvényerejű
rendelet, amely a 165/2001 törvényerejű rendeletnél későbbi, kifejezetten hatályon kívül helyez „minden olyan jogszabályi
rendelkezés[t] […], amely összeegyeztethetetlen, és amelyet jelen törvényerejű rendelet kifejezetten nem említ”.
A kérdést előterjesztő bíróságot a 165/2001 törvényerejű rendelet 36. cikke (2) bekezdése első mondatának a közösségi joggal
való összeegyeztethetősége érdekli, mivel az egymást követő, határozott idejű munkaszerződésekre vonatkozó feltétlenül érvényesítendő
rendelkezések megsértésének következményeivel kapcsolatban ez a mondat egyértelműen különbséget tesz a közigazgatási szervekkel
és a magánszektorhoz tartozó munkáltatókkal kötött szerződések között. Az említett bíróság ezzel kapcsolatban megállapítja,
hogy a kártérítés megállapításával megvalósuló védelem – amely a belső jogrendszerben általános jellegű – elsősorban a munkavállalót
ért kárra vonatkozó bizonyítási teherre figyelemmel nem tekinthető egyenértékűnek a korábbi munkakörben történő továbbfoglalkoztatással.
Ez utóbbi védelmi forma jobban elősegítené az egymást követő, határozott idejű szerződések megkötésével a munkáltató által
elkövethető visszaélések megelőzését.
E körülmények alapján a Tribunale di Genova felfüggesztette eljárását, és az alábbi előzetes döntéshozatali kérdéseket terjesztette
a Bíróság elé:
„Az 1999/70/EK tanácsi irányelv (1. cikke, valamint [a keretmegállapodás] 1. szakaszának b) pontja és 5. szakasza) úgy értelmezendő‑e,
hogy azzal ellentétes az (említett irányelv átültetését megelőzően elfogadott) olyan belső szabályozás, amely különbséget
tesz a közigazgatási szervvel és a magánszektorhoz tartozó munkáltatóval kötött munkaszerződések között, kizárva az előbbieket
a határozott idejű egymást követő szerződésekre vonatkozó feltétlenül érvényesítendő szabályok megsértése esetén a határozatlan
idejű munkaviszonnyá történő átalakulás elismerésével biztosított védelemből?”

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés elfogadhatóságáról
A Bírósághoz benyújtott észrevételek
A kórházi létesítmény álláspontja szerint az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatatlan, mivel az irányelvek közvetlen
horizontális hatályának hiányára tekintettel az 1999/70 irányelv az alapügyre nem közvetlenül alkalmazandó, hiszen a kórházi
létesítmény nem függ sem az olasz államtól, sem annak valamely minisztériumától. Olyan önálló létesítményről van szó, amely
saját vezetőkkel rendelkezik, akik igazgatási feladataik ellátása során kötelesek a belső jogot úgy alkalmazni, hogy azt nem
vitathatják, és attól nem térhetnek el.
Az olasz kormány szintén arra hivatkozik, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatatlan. Álláspontja szerint
az tisztán elméleti, mivel a 165/2001 törvényerejű rendelet 36. cikkétől eltérő szabályozást tartalmazó 368/2001 törvényerejű
rendelet 5. cikkének az alapügyre való alkalmazhatóságát a kérdést előterjesztő bíróság – amely a belső jog értelmezésére
kizárólagos hatáskörrel bír – egyáltalán nem vonja kétségbe.
Az olasz kormány másrészt úgy véli, hogy a kérelem az alapügy megoldására nézve semmilyen relevanciával nem bír, mivel az
első szerződéseket az 1999/70 irányelv átültetésére előírt határidő letelte, vagyis 2001. július 10‑e előtt kötötték.
A Bíróság álláspontja
Elsőként a kórházi létesítmény által előadott elfogadhatatlansági kifogással kapcsolatban elegendő megállapítani, hogy az
előzetes döntéshozatalra utaló határozatból következően a nemzeti bíróság álláspontja szerint nem vitatott, hogy az említett
létesítmény a közigazgatási szervekhez kapcsolódó közigazgatási intézménynek minősül. Az állandó ítélkezési gyakorlatból következik,
hogy egy irányelvre nemcsak a állami hatóságokkal szemben lehet hivatkozni, hanem olyan szervezetekkel vagy testületekkel
szemben is, amelyek állami ellenőrzés alatt állnak, illetve amelyek a magánszemélyek közötti viszonyokra alkalmazandó szabályokban
foglaltakhoz képest többlet‑hatáskörrel rendelkeznek, így az olyan területi szerveződésekkel vagy szervezetekkel szemben is,
amelyek jogi formájuktól függetlenül valamely hatósági aktus alapján e hatóság ellenőrzése alatt közérdekű szolgáltatást nyújtanak
(a 103/88. sz., Fratelli Costanzo ügyben 1989. június 22‑én hozott ítélet [EBHT 1989., 1839. o.] 31. pontja, a C‑188/89. sz.,
Foster és társai ügyben 1990. július 12‑én hozott ítélet [EBHT 1990., I‑3313. o.] 19. pontja, valamint a C‑157/02. sz., Rieser
Internationale Transporte ügyben 2004. február 5‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑1477. o.] 24. pontja).
Mindezek alapján az elfogadhatatlansági kifogás jelen esetben nem fogadható el.
Másodsorban az olasz kormány által előadott elfogadhatatlansági kifogások közül az elsőt illetően meg kell állapítani, hogy
az állandó ítélkezési gyakorlatból következik, hogy az EK 234. cikk alapján indított eljárás keretében nem a Bíróság feladata,
hogy a nemzeti jogot értelmezze, vagy a nemzeti jog rendelkezéseinek a közösségi joggal való összeegyeztethetőségéről döntsön
(lásd különösen a 75/63. sz. Unger‑ügyben 1964. március 19‑én hozott ítéletet [EBHT 1964., 347. o.] és a C‑40/04. sz. Yonemoto‑ügyben
2005. szeptember 8‑án hozott ítélet [EBHT 2005., I‑7755. o.] 27. pontját).
Ugyanakkor emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a Bíróság és a nemzeti bíróságok közötti,
az EK‑Szerződés említett cikke szerinti együttműködés értelmében egyedül az alapeljárást folytató és a meghozandó bírósági
döntésért felelős nemzeti bíróság jogosult mérlegelni – az ügy sajátosságaira figyelemmel – egyrészt az előzetes döntéshozatal
szükségességét annak érdekében, hogy döntését meghozhassa, másrészt azt, hogy a Bíróság számára feltett kérdések relevánsak‑e.
Így tehát amennyiben az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések a közösségi jog értelmezésével kapcsolatosak, a Bíróság
elvileg köteles eljárni (lásd különösen a C‑415/93. sz. Bosman‑ügyben 1995. december 15‑én hozott ítélet [EBHT 1995., I‑4921. o.]
59. pontját és a C‑316/04. sz., Stichting Zuid‑Hollandse Milieufederatie ügyben 2005. november 10‑én hozott ítélet [EBHT 2005.,
I‑9759. o.] 29. pontját).
A Bíróság csak kivételesen – saját hatáskörének vizsgálata céljából – jogosult megvizsgálni azokat a körülményeket, amelyek
között a nemzeti bíróság hozzá fordult (lásd ebben az értelemben a 244/80. sz., Foglia‑ügyben 1981. december 16‑án hozott
ítélet [EBHT 1981., 3045. o.] 21. pontját). Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéséről való határozathozatal megtagadásának
csak akkor van helye, ha nyilvánvaló, hogy a kérdéses közösségi jogszabály értelmezése, amelyet a nemzeti bíróság kért, nem
függ össze az alapeljárás tényeivel vagy céljával, vagy ha a probléma elméleti jellegű, illetőleg ha a Bíróság nem rendelkezik
azon ténybeli, illetve jogi adatokkal, amelyek a feltett kérdések hasznos megválaszolásához szükségesek (lásd különösen a
fent hivatkozott Bosman‑ügyben hozott ítélet 61. pontját és a Stichting Zuid‑Hollandse Milieufederatie ügyben hozott ítélet
30. pontját).
A jelen esetben tehát nem állítható alappal, hogy az 1999/70 irányelv értelmezése az alapügy tényeire vagy tárgyára nézve
semmilyen relevanciával nem bír, illetve hogy a probléma tisztán elméleti jellegű, mivel a kérdést előterjesztő bíróság által
kért, szóban forgó értelmezés célja éppen az, hogy e bíróság számára lehetővé tegye egy valamely belső jogszabályi rendelkezésnek
az említett irányelvvel való összeegyeztethetőségére vonatkozó kérdés megválaszolását.
Az említett elfogadhatatlansági kifogást tehát szintén el kell utasítani.
Harmadrészt az olasz kormány által előadott második elfogadhatatlansági kifogást illetően elegendő megállapítani, hogy az
1999/70 irányelvből – amelynek átültetésére előírt határidő 2001. július 10‑én lejárt – az következik, hogy annak célja az
egymást követő, határozott idejű munkaszerződések vagy munkaviszonyok alkalmazásából származó visszaélések megakadályozása,
így rendelkezései elsősorban a határozott idejű szerződések megújítására és az e megújításra vonatkozó feltételekre vonatkoznak.
Az alapügyben szereplő szerződések megújítására 2002. január 10‑én és 11‑én került sor, amely időpontok tehát későbbiek annál,
mint ameddig az irányelvet a nemzeti jogba át kellett volna ültetni. E körülmények alapján nem állítható alappal, hogy az
irányelv értelmezése a kérdést előterjesztő bíróság által tárgyalt jogvita megoldásának szempontjából semmilyen relevanciával
nem bír.
A fenti megállapításokból következik, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadható.

Az ügy érdeméről
Kérdésével az azt előterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi, hogy a keretmegállapodást úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal
ellentétes az a nemzeti szabályozás, amely az egymást követő, határozott idejű munkaszerződéseknek vagy munkaviszonyoknak
a közszektorhoz tartozó munkáltató általi visszaélésszerű alkalmazása esetén kizárja, hogy e munkaviszonyokat vagy munkaszerződéseket
határozatlan idejűvé alakítsák még akkor is, ha az ilyen átalakítás a magánszektorhoz tartozó munkáltatókkal kötött munkaszerződések
és munkaviszonyok esetén kötelező.
E kérdés érdemi megválaszolásához elsőként meg kell állapítani, hogy – az olasz kormánynak a tárgyaláson kifejtett álláspontjával
ellentétben – az 1999/70 irányelv és a keretmegállapodás a közigazgatási és egyéb állami szervekkel kötött határozott idejű
munkaszerződésekre és munkaviszonyokra egyaránt alkalmazandó (a C‑212/04. sz., Adeneler és társai ügyben 2006. július 4‑én
hozott ítélet [EBHT 2006., I‑6091. o.] 54. pontja).
Valójában e két jogi aktus rendelkezései semmilyen olyan utalást nem tartalmaznak, amelyből az következne, hogy azok hatálya
a munkavállalóknak csak a magánszektorba tartozó munkáltatókkal kötött határozott idejű szerződéseire terjed ki (a fent hivatkozott
Adeneler és társai ügyben hozott ítélet 55. pontja).
Éppen ellenkezőleg – egyrészt –, amint az a keretmegállapodás 2. szakaszának 1. pontjából is következik, a keretmegállapodás
hatályát tágan határozták meg, az általában az „olyan határozott időre alkalmazott munkavállalókra vonatkozik, akik a törvény,
kollektív szerződés vagy a tagállamokban kialakult gyakorlat szerint munkaszerződéssel vagy munkaviszonnyal rendelkeznek”.
Vagyis a „határozott időre alkalmazott munkavállalók”‑nak a keretmegállapodás értelmében vett fogalmába – melyet 3. szakaszának
1. pontja határoz meg – munkáltatójuk magán‑ vagy közjogi minőségétől függetlenül valamennyi munkavállaló beletartozik (a
fent hivatkozott Adeneler és társai ügyben hozott ítélet 56. pontja).
Másrészt ugyanezen keretmegállapodás 2. szakaszának 2. pontja – anélkül, hogy előírná az állami munkáltatóval kötött határozott
idejű munkaszerződések vagy munkaviszonyok kizárását – lehetővé teszi a tagállamok és/vagy a szociális partnerek számára,
hogy kivegyék a keretmegállapodás hatálya alól a „szakképzési viszonyok[at] és szakmai képzési rendszerek”‑et, valamint azokat
a munkaszerződéseket és munkaviszonyokat, amelyek „meghatározott állami vagy államilag támogatott képzési, szakmai, beilleszkedési
és átképzési programokon belül kerültek megkötésre” (a fent hivatkozott Adeneler és társai ügyben hozott ítélet 57. pontja).
Emlékeztetni kell arra is, hogy a keretmegállapodás célja 1. szakasza b) pontjának értelmében az egymást követő, határozott
ideig tartó munkaszerződések vagy munkaviszonyok alkalmazásából származó visszaélések megakadályozásához szükséges keret megállapítása.
E célból a keretmegállapodás 5. szakaszának 1. pontja azt a kötelezettséget írja elő a tagállamoknak, hogy vezessenek be jogrendszerükbe
legalább egyet az 1. pontjának a)–c) alpontjában előírt intézkedések közül, amennyiben az adott tagállamban az egymást követő,
határozott idejű munkaszerződések alkalmazásával való visszaélések megakadályozására még nem léteznek ezzel egyenértékű hatékony
jogi rendelkezések (a fent hivatkozott Adeneler és társai ügyben hozott ítélet 65. pontja).
Meg kell ugyanakkor állapítani, hogy az említett rendelkezés – mint megfogalmazásából következik – kimondja, hogy a tagállamoknak
lehetőségük van arra, hogy figyelembe vegyék meghatározott ágazatok és/vagy munkavállalói kategóriák igényeit, feltéve hogy
ezt objektív okok alátámasztják.
A keretmegállapodás 5. szakaszának 2. pontja azonban – annak feltételeit illetően, hogy az egymást követő, határozott időre
létrejött munkaszerződéseket vagy munkaviszonyokat mikor kell határozatlan idejűnek tekinteni – ugyanezt a jogot nem ismeri
el kifejezetten a tagállamoknak.
Ugyanakkor, mivel az említett rendelkezés nem ír elő olyan általános kötelezettséget, amelynek értelmében a tagállamoknak
elő kellene írniuk a határozott idejű szerződések határozatlanná való átalakítását, és azokat a konkrét feltételeket sem írja
elő, amelyek alapján a tagállamok ehhez folyamodhatnának (a fent hivatkozott Adeneler és társai ügyben hozott ítélet 91. pontja),
e tárgyban mégis hagy némi mérlegelési jogkört a tagállamoknak.
Mindebből következően a keretmegállapodás 5. szakaszával önmagában nem ellentétes, ha egy tagállam az egymást követő, határozott
idejű munkaszerződésekkel vagy munkaviszonyokkal való visszaélésre vonatkozóan eltérő szabályozást ír elő attól függően, hogy
ezeket a szerződéseket vagy munkaviszonyokat a magánszektorhoz vagy a közszektorhoz tartozó munkáltatóval kötötték meg.
Ugyanakkor – mint az a fent hivatkozott Adeneler és társai ügyben hozott ítélet 105. pontjából is következik – ahhoz, hogy
az alapügyben szereplőhöz hasonló tagállami szabályozást, amely kizárólag a közszektorban tiltja az egymást követő, határozott
idejű munkaszerződések határozatlan idejűvé alakítását, a keretmegállapodással összeegyeztethetőnek lehessen tekinteni, az
érintett tagállam belső jogrendjének az adott szektorra vonatkozóan tartalmaznia kell az egymást követő, határozott idejű
szerződések visszaélésszerű alkalmazásának elkerülésére, illetve adott esetben szankcionálására vonatkozó egyéb hatékony intézkedést.
Ez utóbbi feltétellel kapcsolatban emlékeztetni kell arra, hogy a keretmegállapodás 5. szakaszának 1. pontja értelmében megfelelő
nemzeti intézkedések hiányában a tagállamok kötelesek az említett bekezdésben felsorolt és az egymást követő, határozott időre
létrejött munkaszerződések vagy munkaviszonyok alkalmazásából származó visszaélés megakadályozása irányuló intézkedések közül
egyet vagy többet ténylegesen és kötelezően bevezetni.
Egyébként amikor – mint jelen esetben is – a közösségi jog nem ír elő konkrét szankciókat arra az esetre, ha visszaélést észlelnek,
a nemzeti hatóságok feladata elfogadni az ilyen helyzetnek megfelelő intézkedéseket, amelyeknek nemcsak arányosnak, hanem
egyúttal kellően hatékonynak és elrettentőnek is kell lenniük ahhoz, hogy biztosítsák a keretmegállapodás alkalmazásával hozott
normák teljes érvényesülését (a fent hivatkozott Adeneler és társai ügyben hozott ítélet 94. pontja).
Annak ellenére, hogy e normák végrehajtásának részletes szabályai a tagállamok eljárási autonómiájának elve alapján azok belső
jogrendjébe tartoznak, nem lehetnek kedvezőtlenebbek a hasonló belső jellegű esetekre vonatkozókhoz képest (az egyenértékűség
elve), és nem tehetik gyakorlatban lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé a közösségi jogrend által biztosított jogok gyakorlását
(a tényleges érvényesülés elve) (lásd különösen a C‑312/93. sz. Peterbroeck‑ügyben 1995. december 14‑én hozott ítélet [EBHT 1995.,
I‑4599. o.] 12. pontját és a fent hivatkozott Adeneler és társai ügyben hozott ítélet 95. pontját).
Mindebből következik, ha mégis egymást követő határozott idejű munkaszerződések jogellenes alkalmazására került sor, alkalmazhatónak
kell lennie valamely, a munkavállalók számára tényleges és egyenértékű védelmet biztosító intézkedésnek, amely megfelelően
szankcionálja ezt a visszaélést, és megszünteti a közösségi jog megsértéséből származó következményeket. Valójában magának
az 1999/70 irányelv 2. cikkének első bekezdése értelmében a tagállamok „megteszik az [említett] irányelvben előírt eredmények
folyamatos biztosításához szükséges lépéseket” (a fent hivatkozott Adeneler és társai ügyben hozott ítélet 102. pontja).
Nem a Bíróság feladata a belső jog értelmezése, mivel az kizárólag a kérdést előterjesztő bíróságra tartozik, amely jelen
esetben köteles arról határozni, hogy az előző három pontban említett követelményeket a vonatkozó nemzeti szabályozás teljesíti‑e.
Azonban a Bíróság az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elbírálása során szükség esetén pontosításokat adhat, amelyek célja,
hogy iránymutatást adjanak a nemzeti bíróságnak az értelmezés során (lásd a C‑255/02. sz., Halifax és társai ügyben 2006.
február 21‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban nem tették közzé] 76. és 77. pontját).
Ezzel kapcsolatban meg kell állapítani, hogy az alapügyben szereplőhöz hasonló olyan nemzeti szabályozás, amely a határozott
idejű szerződések időtartamára és megújítására, illetve az egymást követő, határozott idejű munkaviszonyok közigazgatási szerv
általi visszaélésszerű alkalmazása miatt a munkavállaló által elszenvedett kár megtérítésére vonatkozóan kötelező szabályokat
állapít meg, a jelen ítélet 51–53. pontjában felsorolt követelményeknek megfelelőnek tűnik.
Ugyanakkor a kérdést előterjesztő bíróság feladata eldönteni, hogy a 165/2001 törvényerejű rendelet 36. cikke (2) bekezdésének
első mondata alkalmazásának és hatékony végrehajtásának feltételei milyen mértékben tekinthetőek megfelelő intézkedésnek az
egymást követő, határozott idejű munkaszerződések vagy munkaviszonyok közigazgatási szerv általi visszaélésszerű alkalmazásának
megakadályozásához, illetve adott esetben szankcionálásához.
A fenti megállapításokra tekintettel a feltett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a keretmegállapodást úgy kell értelmezni,
hogy azzal fő szabály szerint nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely az egymást követő, határozott idejű munkaszerződéseknek
vagy munkaviszonyoknak a közszektorhoz tartozó munkáltató általi visszaélésszerű alkalmazása esetén kizárja e munkaviszonyok
vagy munkaszerződések határozatlan idejűvé alakítását annak ellenére, hogy az a magánszektorhoz tartozó munkáltatókkal kötött
munkaszerződések és munkaviszonyok esetén kötelező, feltéve hogy e szabályozás tartalmaz egyéb, az egymást követő, határozott
idejű szerződéseknek a közszektorhoz tartozó munkáltató általi visszaélésszerű alkalmazásának megakadályozására irányuló és
azt adott esetben szankcionáló tényleges intézkedést is.

A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján, a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:
Az ESZSZ, az UNICE és a CEEP által a határozott ideig tartó munkaviszonyról kötött keretmegállapodásról szóló, 1999. június
28‑i 1999/70/EK tanácsi irányelv mellékletében szereplő, a határozott ideig tartó munkaviszonyról szóló, 1999. március 18‑án
kötött keretmegállapodást úgy kell értelmezni, hogy azzal fő szabály szerint nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás,
amely az egymást követő, határozott idejű munkaszerződéseknek vagy munkaviszonyoknak a közszektorhoz tartozó munkáltató általi
visszaélésszerű alkalmazása esetén kizárja e munkaviszonyok vagy munkaszerződések határozatlan idejűvé alakítását annak ellenére,
hogy az a magánszektorhoz tartozó munkáltatókkal kötött munkaszerződések és munkaviszonyok esetén kötelező, feltéve hogy e
szabályozás tartalmaz egyéb, az egymást követő, határozott idejű szerződéseknek a közszektorhoz tartozó munkáltató általi
visszaélésszerű alkalmazásának megakadályozására irányuló és azt adott esetben szankcionáló tényleges intézkedést is.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: olasz.