CELEX: 62004CJ0351
Dumping
import af sengelinned af bomuld med oprindelse i Egypten, Indien og Pakistan
forordning (EF) nr. 2398/97
forordning (EF) nr. 1644/2001- forordning (EF) nr. 160/2002
forordning (EF) nr. 696/2002
henstillinger og afgørelser fra Verdenshandelsorganisationens (WTO) tvistbilæggelsesorgan
retsvirkninger
forordning (EF) nr. 1515/2001
tilbagevirkende kraft
tilbagebetaling af betalt told

Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører dels gyldigheden af Rådets forordning (EF) nr. 2398/97 af 28. november 1997
om indførelse af en endelig antidumpingtold på importen af sengelinned af bomuld med oprindelse i Egypten, Indien og Pakistan
(EFT L 332, s. 1), dels foreneligheden med fællesskabsretten af Rådets forordning (EF) nr. 1644/2001 af 7. august 2001 om
ændring af forordning nr. 2398/97 og om suspension af anvendelsen heraf for import med oprindelse i Indien (EFT L 219, s. 1),
Rådets forordning (EF) nr. 160/2002 af 28. januar 2002 om ændring af forordning nr. 2398/97 og om afslutning af proceduren
for import med oprindelse i Pakistan (EFT L 26, s. 1) og Rådets forordning (EF) nr. 696/2002 af 22. april 2002 om bekræftelse
af den endelige antidumpingtold på import af sengelinned af bomuld med oprindelse i Indien, der blev indført ved forordning
nr. 2398/97, som ændret og suspenderet ved forordning (EF) nr. 1644/2001 (EFT L 109, s. 3) (herefter i fællesskab »de efterfølgende
forordninger«).
Forelæggelsen er sket inden for rammerne af en tvist, der er affødt af, at Commissioners of Customs & Excise (herefter »Commissioners«)
har meddelt afslag på at tilbagebetale antidumpingtold, betalt af Ikea Wholesale Ltd (herefter »Ikea«) ved import af sengelinned
af bomuld med oprindelse i Pakistan og Indien.

Retsforskrifter
De bestemmelser, der regulerer anvendelsen af Det Europæiske Fællesskabs antidumpingforanstaltninger, findes i Rådets forordning
(EF) nr. 384/96 af 22. december 1995 om beskyttelse mod dumpingimport fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europæiske Fællesskab
(EFT L 56, s. 1, herefter »grundforordningen«).
I grundforordningens artikel 1, stk. 1, er det præciseret, at en antidumpingtold kan opkræves for enhver dumpingvare, når
en sådan vare ved overgang til fri omsætning i Fællesskabet forvolder skade.
I grundforordningens artikel 2, stk. 6 og 11, er følgende fastsat:
»6. Beløbene til dækning af salgs- og administrationsomkostninger og andre generalomkostninger samt fortjeneste fastsættes
på grundlag af de faktiske omkostninger, der påløber i forbindelse med den af undersøgelsen omfattede eksportørs eller producents
produktion og salg i normal handel af samme vare. Kan disse beløb ikke fastsættes på dette grundlag, kan de fastsættes på
grundlag af:
a)      det vejede gennemsnit af de faktiske beløb, der er fastsat for andre eksportører eller producenter, som er omfattet af undersøgelsen,
for så vidt angår produktion og salg af samme vare på oprindelseslandets hjemmemarked
[...]
11. Under hensyntagen til de relevante bestemmelser om en rimelig sammenligning skal forekomsten af dumpingmargener i undersøgelsesperioden
normalt fastslås på grundlag af en sammenligning mellem den normale værdi beregnet som et vejet gennemsnit og det vejede gennemsnit
af priserne for alle eksporttransaktioner til Fællesskabet eller ved en sammenligning mellem den individuelle normale værdi
og de individuelle eksportpriser ved salg til Fællesskabet, dvs. på grundlag af hver enkelt transaktion. En normal værdi,
som er fastsat på grundlag af vejede gennemsnit, kan dog sammenlignes med priserne for alle individuelle eksporttransaktioner
til Fællesskabet, hvis der foreligger et eksportprismønster, som er meget forskelligt for forskellige købere, regioner eller
perioder, og de i første punktum fastsatte metoder ikke i fuldt omfang vil afspejle den dumping, der finder sted. Dette stykke
udelukker ikke anvendelsen af stikprøver i henhold til artikel 17.«
I denne forordnings artikel 3, stk. 5, er følgende fastsat:
»Undersøgelsen af virkningerne af dumpingimporten for den pågældende erhvervsgren i Fællesskabet skal omfatte en vurdering
af alle relevante økonomiske faktorer og forhold, der har indflydelse på denne erhvervsgrens situation, herunder følgende:
at en erhvervsgren er inde i en periode, hvor den søger at overvinde virkningerne af tidligere dumping eller subsidier; størrelsen
af den aktuelle dumpingmargen; den faktiske og mulige nedgang i salg, fortjeneste, produktion, markedsandel, produktivitet,
forrentning af investeret kapital, kapacitetsudnyttelse; faktorer, der påvirker priserne i Fællesskabet; faktisk og mulig
negativ indvirkning på likviditet, lagerbeholdninger, beskæftigelse, lønninger, vækst og mulighederne for at tilvejebringe
kapital eller foretage investeringer. Denne liste er ikke udtømmende, og hverken en eller flere af disse faktorer er nødvendigvis
udslagsgivende for afgørelsen.«
Den grundlæggende fællesskabslovgivning på toldområdet udgøres af Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 af 12. oktober 1992
om indførelse af en EF-toldkodeks (EFT L 302, s. 1). De bestemmelser i denne forordning, der har betydning for denne sag,
findes i forordningens artikel 236 og 239.
Følgende anføres i sjette betragtning til Rådets forordning (EF) nr. 1515/2001 af 23. juli 2001 om de foranstaltninger, der
kan træffes af EF på grundlag af en rapport vedtaget af WTO’s tvistbilæggelsesorgan vedrørende antidumping- og antisubsidieforanstaltninger
(EFT L 201, s. 10):
»Der gælder ikke nogen tidsfrister for anvendelse af [forståelsen vedrørende regler og procedurer for tvistbilæggelse, herefter
»DSU«]. Henstillingerne i rapporter vedtaget af [instansen til bilæggelse af tvister, herefter »DSB«] har kun eventuel fremtidig
virkning. Følgelig er det hensigtsmæssigt at specificere, at eventuelle foranstaltninger, der træffes i henhold til denne
forordning, får virkning fra datoen for deres ikrafttrædelse, medmindre andet angives, og derfor ikke skaber grundlag for
tilbagebetaling af told, der er opkrævet før denne dato.«
Følgende er fastsat i denne forordnings artikel 1, stk. 1:
»Hver gang DSB vedtager en rapport om en EF-foranstaltning, der er truffet i henhold til [grundforordningen], [Rådets] forordning
(EF) nr. 2026/97 [af 6. oktober 1997 om beskyttelse mod subsidieret indførsel fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europæiske
Fællesskab (EFT L 288, s. 1)] eller denne forordning (»den omtvistede foranstaltning«), kan Rådet med simpelt flertal på grundlag
af et forslag fra Kommissionen og efter høring af det rådgivende udvalg, der er nedsat i henhold til artikel 15 i [grundforordningen]
eller artikel 25 i forordning (EF) nr. 2026/97 (»rådgivende udvalg«), alt efter omstændighederne træffe en eller flere af
følgende foranstaltninger:
a)      ophæve eller ændre den omtvistede foranstaltning, eller
b)      vedtage enhver anden særlig foranstaltning, som skønnes hensigtsmæssig efter omstændighederne.«
Følgende er bestemt i artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 1515/2001:
»Rådet kan også, hvis det finder det hensigtsmæssigt, træffe enhver af de foranstaltninger, der er nævnt i artikel 1, stk. 1,
for at der kan tages hensyn til de retlige fortolkninger, der foretages i en rapport vedtaget af DSB med hensyn til en ikke-omtvistet
foranstaltning.«
Nævnte forordnings artikel 3 er affattet som følger:
»Eventuelle foranstaltninger, der træffes i henhold til denne forordning, får virkning fra datoen for deres ikrafttrædelse
og tjener ikke som grundlag for tilbagebetaling af told, der er opkrævet før denne dato, medmindre andet fastsættes.«
Ved Kommissionens forordning (EF) nr. 1069/97 af 12. juni 1997 indførtes en midlertidig antidumpingtold på importen af sengelinned
af bomuld med oprindelse i Egypten, Indien og Pakistan (EFT L 156, s. 11, herefter »den midlertidige forordning«). Ved Rådets
forordning nr. 2398/97 indførtes en endelig antidumpingtold på denne import.
Henset til DSB’s henstillinger vedrørende denne import og til bestemmelserne i forordning nr. 1515/2001 vedtog Rådet den 7.
august 2001 forordning nr. 1644/2001. Den 28. januar og den 22. april 2002 vedtog Rådet henholdsvis forordning nr. 160/2002
og nr. 696/2002. I ingen af disse tre forordninger er der truffet bestemmelse om tilbagebetaling af told, der allerede er
betalt i medfør af forordning nr. 2398/97.
Aftalen om anvendelsen af artikel VI i den almindelige overenskomst om told og udenrigshandel 1994 (EFT 1994 L 336, s. 103
(herefter »antidumpingaftalen«) er indeholdt i bilag 1 A til overenskomsten om oprettelse af verdenshandelsorganisationen
(herefter »WTO«), undertegnet i Marrakech den 15. april 1994 og godkendt ved Rådets afgørelse 94/800/EF af 22. december 1994
om indgåelse på Det Europæiske Fællesskabs vegne af de aftaler, der er resultatet af de multilaterale forhandlinger i Uruguay-rundens
regi (1986-1994), for så vidt angår de områder, der hører under Fællesskabets kompetence (EFT L 336, s. 1). Bilag 2 til overenskomsten
om oprettelse af WTO indeholder forståelsen vedrørende regler og procedurer for bilæggelse af tvister. I overensstemmelse
med denne forståelse er der blevet oprettet et organ til bilæggelse af tvister.
Følgende er fastsat i nævnte forståelses artikel 3, stk. 2:
»[…] Medlemmerne erkender, at [WTO’s system for bilæggelse af tvister tjener til] at bevare medlemmernes rettigheder og forpligtelser
i medfør af de omfattede aftaler, og at præcisere de eksisterende bestemmelser i disse aftaler i overensstemmelse med sædvanereglerne
for fortolkning af de folkeretlige regler. DSB’s afgørelser og henstillinger kan ikke udvide eller begrænse de rettigheder
og forpligtelser, der er fastsat i de omfattede aftaler.«

Proceduren for DSB
I en rapport af 30. oktober 2000 fandt et tvistbilæggelsespanel (herefter »panelet«), at De Europæiske Fællesskaber havde
tilsidesat forpligtelserne i henhold til antidumpingaftalens artikel 2.4.2, 3.4 og 15 for så vidt angår den fremgangsmåde,
der blev anvendt ved de undersøgelser, der førte til vedtagelsen af forordning nr. 2398/97.
Fællesskabet indgav en klage over visse af panelets konklusioner. WTO’s appelorgan (herefter »appelorganet«) bekræftede i
sin rapport af 1. marts 2001, at den metode med »nulstilling«, der var anvendt af Fællesskabet, var uforenelig med artikel
2.4.2 i antidumpingaftalen, og at Fællesskabet havde handlet i strid med artikel 2.2.2, nr. ii), i antidumpingaftalen i forbindelse
med den omhandlede antidumpingundersøgelse ved beregningen af administrations-, salgs- og generalomkostninger samt fortjeneste.
På grundlag af disse konklusioner henstillede appelorganet til DSB at anmode Fællesskabet om at bringe forordning nr. 2398/97
i overensstemmelse med Fællesskabets forpligtelser i henhold til antidumpingaftalen.
Den 12. marts 2001 vedtog DSB rapporten fra appelorganet og rapporten fra panelet, som ændret ved appelorganets rapport.

Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
Ikea driver virksomhed i Det Forenede kongerige med produktion og detailsalg af husholdningsartikler.
Ved skrivelse af 10. juni 2002 fremsatte selskabet over for Commissioners krav om tilbagebetaling af antidumpingtold, der
var betalt i anledning af import af sengelinned af bomuld hidrørende fra Pakistan og Indien i medfør af forordning nr. 2398/97.
Selskabet krævede tilbagebetaling af et beløb på 230 301,74 GBP, svarende til den told, der var opkrævet af selskabets import
af sengelinned af bomuld hidrørende fra Pakistan i perioden fra marts måned 2000 til 29. januar 2002, og et beløb på 69 902,29
GBP, svarende til en del af den told, der var opkrævet af dets import af samme type varer hidrørende fra Indien i perioden
fra marts måned 2000 til 8. august 2001. Dette krav var støttet på artikel 236 og 239 i forordning nr. 2913/92.
Ikea gjorde gældende, at antidumpingtolden med urette var blevet beregnet i medfør af forordning nr. 2398/97, og at denne
forordning var retsstridig. Selskabet støttede sig navnlig på de af DSB den 1. marts 2001 godkendte rapporter, konstateringer
og konklusioner. Ved skrivelse af 26. juni 2002 afviste Commissioners at imødekomme det af Ikea fremsatte krav om tilbagebetaling.
Efter Ikeas anmodning om en fornyet administrativ behandling af Commissioners afgørelse om afvisning bekræftede sagsbehandleren
denne afgørelse ved skrivelse af 27. november 2002.
Ikea indbragte den afgørelse, som Commissioners havde vedtaget efter den fornyede sagsbehandling, for VAT and Duties Tribunal
of London. Ved afgørelse af 8. september 2003 gav VAT and Duties Tribunal ikke Ikea medhold, idet det blev fastslået, at,
for så vidt som Ikea havde kunnet anfægte lovligheden af forordning nr. 2398/97 i henhold til artikel 230, stk. 4, EF, havde
selskabet ikke gjort dette inden for den fastsatte frist. VAT and Duties Tribunal lagde følgelig til grund, at Ikea ikke kunne
undgå den fastsatte forældelsesfrist ved at anfægte forordning nr. 2398/97, nr. 1644/2001 og nr. 160/2002 inden for rammerne
af en præjudiciel forelæggelse.
Den 31. oktober 2003 appellerede Ikea denne afgørelse til High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division, i medfør
af Section 14 og 15 i finansloven for 1994 (Finance Act 1994). Til støtte for denne appel gjorde Ikea gældende, dels at VAT
and Duties Tribunal med urette havde lagt til grund, at selskabet var umiddelbart og individuelt berørt af forordning nr. 2398/97,
nr. 1644/2001 og nr. 160/2002, dels at disse forordninger var helt eller delvis retsstridige. Den 17. februar 2004 fik Ikea
tilladelse til at ændre sine appelanbringender, således at også forordning nr. 696/2002 blev anfægtet.
Efter at have fastslået, at Ikea ikke var kompetent til at anlægge søgsmål i henhold til artikel 230, stk. 4, EF med påstand
om annullation af forordning nr. 2398/97, og have annulleret VAT and Duties Tribunals afgørelse, har High Court of Justice
(England & Wales), Chancery Division, udsat sagen og forelagt Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)      Er […] forordning […] nr. 2398/97 […], på baggrund af [DSB’s] konklusioner i punkt 7.2(g) og (h) i rapporten af 30. oktober
2000, WT/DS1412/R, og [appelorganets] konklusioner i punkt 86 og 87 i afgørelsen af 1. marts 2002, WT/DS1141/AB/R, helt eller
delvist uforenelig med fællesskabsretten, idet der i forordningen:
–        er anvendt en urigtig fremgangsmåde ved beregningen af beløbene til dækning af salgs-, general- og administrationsomkostninger
samt fortjeneste, der strider mod artikel 2, stk. 6, litra a), i [grundforordningen], med senere ændringer, og artikel 2.2.2(ii)
i antidumpingaftalen
–        er anvendt en urigtig fremgangsmåde, som indebærer en nulstillingspraksis i forbindelse med konstateringen af dumpingmargener
ved sammenligningen af den normale værdi med eksportprisen, hvilket er i strid med artikel 2, stk. 11, i [grundforordningen]
og artikel 2.4.2 i antidumpingaftalen, og/eller
–        ikke er taget hensyn til alle relevante skadesfaktorer, der havde en indvirkning på den pågældende fællesskabserhvervsgrens
situation, og er begået en fejl derved at skaden for fællesskabserhvervsgrenen er bedømt på grundlag af oplysninger fra virksomheder,
der ikke tilhører fællesskabserhvervsgrenen, hvilket er i strid med artikel 3, stk. 5, i [grundforordningen] og artikel 3.4
i antidumpingaftalen?
2)      Er
–        forordning [...] nr. 1644/2001[...]
–        forordning [...] nr. 160/2002 [...], og/eller
–        forordning [...] nr. 696/2002 [...]
uforenelige med fællesskabsretten (herunder artikel 1, artikel 7, stk. 1, og artikel 9, stk. 4, i [grundforordningen], sammenholdt
med artikel 1, 7.1 og 9 i antidumpingaftalen), for så vidt som de er vedtaget på grundlag af en omvurdering af oplysninger
indsamlet i løbet af den oprindelige undersøgelsesperiode, som viste, at der i den oprindelige undersøgelsesperiode ikke foregik
dumping, eller at dumpingen foregik på et lavere niveau der, men ikke indeholder bestemmelser om tilbagebetaling af told,
der allerede er betalt i henhold til forordning nr. 2398/97?
3)      Er forordning nr. 1644/2001, nr. 160/2002 og nr. 696/2002 desuden uforenelige med artikel 7, stk. 2, og artikel 9, stk. 4,
i [grundforordningen] og i strid med proportionalitetsprincippet, for så vidt som de giver mulighed for indførelse af antidumpingtold
for perioden inden disse forordningers ikrafttræden, der ikke står i nøje forhold til den dumping eller skade, som tolden
skal modvirke?
4)      Er besvarelsen af ovennævnte spørgsmål forskellig, alt efter om der er tale om eksport med oprindelse i Indien eller Pakistan,
henset til
–        proceduren ved [DSB] og/eller
–        Kommissionens konklusioner som anført i forordning nr. 1644/2001, nr. 160/2002 og nr. 696/2002?
5)      Skal de nationale toldmyndigheder på baggrund af besvarelsen af ovennævnte spørgsmål
–        helt eller delvist tilbagebetale den antidumpingtold, de har opkrævet i medfør af forordning nr. 2398/97, og
–        til hvem og under hvilke betingelser skal tilbagebetalingen i givet fald foretages?«

Om de præjudicielle spørgsmål
Med det første spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt, at Domstolen foretager en bedømmelse af gyldigheden
af forordning nr. 2398/97 i forhold til antidumpingaftalen, således som denne aftale efterfølgende er blevet fortolket i DSB’s
henstillinger og afgørelser, og i forhold til grundforordningen.

Om gyldigheden af forordning nr. 2398/97 i forhold til antidumpingaftalen, således som denne aftale efterfølgende er blevet
fortolket i DSB’s henstillinger og afgørelser
Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland gør gældende, at det er klart, at DSB’s henstillinger og afgørelser udgør
det eneste grundlag for søgsmålet, eftersom gyldigheden af forordning nr. 2399/97 ikke forud herfor var genstand for noget
selvstændigt søgsmål. Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland gør gældende, at det ville være i strid med de principper,
der ligger til grund for forordning nr. 1515/2001, hvis Domstolen med tilbagevirkende kraft skulle foretage prøvelse af gyldigheden
af fællesskabslovgivningen i forhold til DSB’s henstillinger, der har gyldighed for fremtiden, eller de afgørelser, hvorpå
disse henstillinger er baseret.
Rådet og Kommissionen er af den opfattelse, at Domstolen ikke er bundet af nævnte henstillinger og afgørelser angående import
af sengelinned af bomuld, og at forordning nr. 2398/97 ikke er ugyldig i forhold til fællesskabsretten, blot fordi DSB har
lagt til grund, at vedtagelsen af nævnte forordning var i strid med Fællesskabets forpligtelser i henhold til antidumpingaftalen.
Det bemærkes indledningsvis, at det følger af fast retspraksis, at WTO-aftalerne efter deres karakter og opbygning principielt
ikke udgør regler, på grundlag af hvilke Domstolen prøver lovligheden af fællesskabsinstitutionernes retsakter (dom af 30.9.2003,
sag C-93/02 P, Biret International mod Rådet, Sml. I, s. 10497, præmis 52, og af 1.3.2005, sag C-377/02, Van Parys, Sml. I,
s. 1465, præmis 39 og den deri nævnte retspraksis).
Kun såfremt Fællesskabet har ønsket at opfylde en særlig inden for rammerne af WTO påtaget forpligtelse, eller når den pågældende
fællesskabsretsakt udtrykkeligt henviser til bestemte bestemmelser i WTO-aftalerne, tilkommer det Domstolen at prøve den pågældende
fællesskabsretsakts lovlighed efter WTO-bestemmelserne (jf. dom af 23.11.1999, sag C-149/96, Portugal mod Rådet, Sml. I, s. 8395,
præmis 49, dommen i sagen Biret International mod Rådet, præmis 53, samt Van Parys-dommen, præmis 40 og den deri nævnte retspraksis).
Ifølge artikel 1 i forordning nr. 1515/2001 kan Rådet efter DSB’s vedtagelse af en rapport ophæve eller ændre den omtvistede
foranstaltning, eller vedtage enhver anden særlig foranstaltning, som skønnes hensigtsmæssig efter omstændighederne.
I medfør af artikel 4 i forordning nr. 1515/2001 gælder denne forordning for rapporter vedtaget af DSB efter den 1. januar
2001. I det foreliggende tilfælde vedtog DSB den 12. marts 2001 appelorganets rapport og panelets rapport, som ændret af appelorganets
rapport.
I henhold til artikel 3 i forordning nr. 1515/2001 får foranstaltninger, der træffes inden for rammerne af denne forordning,
virkning fra datoen for deres ikrafttrædelse og tjener derfor ikke som grundlag for tilbagebetaling af told, der er opkrævet
før denne dato, medmindre andet fastsættes. Det anføres i sjette betragtning til denne forordning, at henstillingerne i rapporter
vedtaget af DSB kun har fremtidig virkning. Følgelig får »eventuelle foranstaltninger, der træffes i henhold til [...] forordning
[nr. 1515/2001], [...] virkning fra datoen for deres ikrafttrædelse, medmindre andet angives, og [skaber] derfor ikke grundlag
for tilbagebetaling af told, der er opkrævet før denne dato«.
For så vidt angår bestemmelserne i forordning nr. 1515/2001 og DSB’s henstillinger vedtog Rådet i dette tilfælde indledningsvis
forordning nr. 1644/2001 den 7. august 2001. Derefter vedtog det den 28. januar 2002 forordning nr. 160/2002 og endelig den
22. april 2002 forordning nr. 696/2002 om bekræftelse af den endelige antidumpingtold, der blev indført ved forordning nr. 2398/97,
som ændret og suspenderet ved forordning nr. 1644/2001.
Det følger af det ovenstående, at Domstolen under omstændigheder som dem, der foreligger i hovedsagen, ikke kan foretage prøvelse
af lovligheden af forordning nr. 2398/97 i forhold til antidumpingaftalen, således som denne aftale efterfølgende er blevet
fortolket i DSB’s henstillinger, eftersom det klart fremgår af de efterfølgende forordninger, at Fællesskabet ved at udelukke
tilbagebetaling af told, som allerede er betalt i henhold til forordning nr. 2398/97, ikke har ønsket at opfylde en særlig
inden for rammerne af WTO påtagen forpligtelse.

Om gyldigheden af forordning nr. 2398/97 i forhold til grundforordningen
Den forelæggende ret rejser endvidere spørgsmålet om gyldigheden af forordning nr. 2398/97 i forhold til grundforordningen.
Den forelæggende ret spørger i det væsentlige, om Kommissionen har anlagt et åbenbart urigtigt skøn ved fastlæggelsen af den
berørte vares »konstruerede« normale værdi, dumpingmargenen, og hvorvidt fællesskabserhvervsgrenen har lidt skade.
Ikea støtter sig på grundforordningens artikel 2, stk. 6, vedrørende fastsættelsen af en vares normale værdi, grundforordningens
artikel 2, stk. 11, vedrørende fastsættelsen af dumpingmargenen, og samme forordnings artikel 3, stk. 5, vedrørende afgørelsen
af, hvorvidt fællesskabserhvervsgrenen lider skade.
Ikea gør i denne henseende gældende, at eftersom den fortolkning af bestemmelserne i antidumpingaftalen, som er foretaget
i DSB’s afgørelser, bekræfter den omstændighed, at de fremgangsmåder, som de berørte fællesskabsinstitutioner benytter ved
fastlæggelsen af dumpingmargenen, og af, hvorvidt der foreligger en skade, er urigtige, bør det lægges til grund, at disse
fremgangsmåder også er i strid med grundforordningen.
Rådet og Kommissionen er derimod af den opfattelse, at forordning nr. 2398/97 er gyldig i forhold til fællesskabsretten. Kommissionen,
støttet af Rådet, indtager det standpunkt, at de bestemmelser i forordning nr. 2398/97, der anfægtes i forhold til grundforordningen,
udgør praksis, der længe har været gældende, som indtil videre ikke er blevet erklæret ugyldig af Fællesskabets retsinstanser.
Det bemærkes i denne henseende, således som generaladvokaten har anført i punkt 102 i forslaget til afgørelse, at Fællesskabets
institutioner inden for den fælles handelspolitik og ganske særligt med hensyn til handelsmæssige beskyttelsesforanstaltninger
har et vidt skøn som følge af kompleksiteten af de økonomiske, politiske og retlige situationer, de skal undersøge (jf. i
denne retning dom af 4.10.1983, sag 191/82, Fediol mod Kommissionen, Sml. s. 2913, præmis 26, og af 7.5.1987, sag 255/84,
Nachi Fujikoshi mod Rådet, Sml. s. 1861, præmis 21).
Det er endvidere fast retspraksis, at valget mellem forskellige fremgangsmåder for beregning af dumpingmargenen, såsom dem,
der er anført i grundforordningens artikel 2, stk. 11, samt vurderingen af en vares normale værdi eller konstateringen af,
om der foreligger skade, kræver, at der foretages en bedømmelse af en række komplicerede omstændigheder, og domstolsprøvelsen
af institutionernes skøn skal således begrænses til en kontrol af, at formforskrifterne er overholdt, at de faktiske omstændigheder,
på grundlag af hvilke det anfægtede valg er foretaget, er materielt rigtige, at der ikke er foretaget en åbenbart urigtig
bedømmelse af de faktiske omstændigheder, og at der ikke foreligger magtfordrejning (jf. i denne retning dom af 7.5.1987,
sag 240/84, NTN Toyo Bearing m.fl. mod Rådet, Sml. s. 1809, præmis 19, af 14.3.1990, sag C-156/87, Gestetner Holdings mod
Rådet og Kommissionen, Sml. I, s. 781, præmis 63, og af 19.11.1998, sag C-150/94, Det Forenede Kongerige mod Rådet, Sml. I,
s. 7235, præmis 54).
Det bør således undersøges, hvorvidt fællesskabsinstitutionerne har anlagt et åbenbart urigtigt skøn i forhold til fællesskabsretten
ved fastlæggelsen af den berørte vares »konstruerede« normale værdi, dumpingmargenen, og hvorvidt fællesskabserhvervsgrenen
har lidt skade.

Om beregningen af den berørte vares »konstruerede« normale værdi
Den normale værdi beregnes for alle typer af varer, der sælges med henblik på eksport til Fællesskabet af alle selskaber,
i overensstemmelse med grundforordningens artikel 2, stk. 3. Denne værdi fastsættes på grundlag af hvert selskabs produktionsomkostninger
for de eksporterede varetyper plus et rimeligt beløb til dækning af dels salgs-, administrations- og andre generalomkostninger,
dels fortjeneste.
For så vidt angår import fra Indien havde kun én virksomhed et repræsentativt samlet hjemmemarkedssalg, og de rentable hjemmemarkedsmodeller
udgjorde mindre end 80%, men over 10%, af det samlede hjemmemarkedssalg, hvorfor dette salg blev betragtet som gennemført
som led i normal handel. Følgelig svarer de beløb, der svarede til dels salgs-, administrations- og andre generalomkostninger,
dels fortjeneste, der benyttedes ved fastsættelsen af den normale værdi for alle de af undersøgelsen omfattede selskaber,
i overensstemmelse med grundforordningens artikel 2, stk. 6, til de omkostninger og den fortjeneste, som dette selskab havde
afholdt, henholdsvis opnået. Det samme konstateredes for så vidt angår importen fra Pakistan.
Hvad angår brugen af kun et enkelt selskabs fortjenstmargen bemærkes det i betragtning 18 til forordning nr. 2398/97, at undersøgelsen
har været begrænset til en stikprøve af eksporterende producenter i overensstemmelse med grundforordningens artikel 17, og
at det store flertal af de samarbejdsvillige indiske selskaber er eksportorienterede virksomheder uden et hjemmemarkedssalg
af samme vare. Til stikprøven udvalgte Kommissionen fem indiske eksporterende producenter, hvoraf to ved udvælgelsen havde
erklæret, at de havde haft et salg på nævnte marked af samme vare.
Som angivet i betragtning 23 til den midlertidige forordning, fremgik det imidlertid af undersøgelsen, at kun én virksomhed
havde et repræsentativt salg af samme vare på hjemmemarkedet i undersøgelsesperioden. Henvisningen i grundforordningens artikel
2, stk. 6, litra a), til vejede gennemsnitsbeløb for fortjenester, der fastsættes for andre eksportører eller producenter,
udelukker desuden ikke, at sådanne beløb kan fastsættes på grundlag af et vejet gennemsnit af transaktioner og/eller varetyper
for en enkelt eksportør eller producent.
Det bemærkes i denne henseende, således som generaladvokaten har anført i punkt 132-142 i forslaget til afgørelse, at Rådet
ikke har anlagt et åbenbart urigtigt skøn ved i forbindelse med fastsættelsen af beløbet til dækning af salgs-, administrations-
og andre generalomkostninger samt fortjenesten at lægge til grund, at grundforordningens artikel 2, stk. 6, litra a), kan
finde anvendelse, når de tilgængelige oplysninger vedrører en enkelt producent og tillader, at der ses bort fra oplysninger
vedrørende salg, der ikke er gennemført som led i normal handel.
På den ene side udelukker den omstændighed, at der i grundforordningens artikel 2, stk. 6, litra a), anvendes flertal i udtrykket
»andre eksportører eller producenter«, ikke, at der kan tages hensyn til oplysninger om én enkelt virksomhed, der blandt andre
af de virksomheder, der er omfattet af undersøgelsen, på oprindelsesstatens hjemmemarked har foretaget et repræsentativt salg
af samme vare i undersøgelsesperioden. For det andet udgør den omstændighed, at andre eksportørers eller producenters salg,
som ikke er sket i normal handel, holdes uden for fastsættelsen af fortjenstmargenen, en passende metode til beregning af
den normale værdi, der er i overensstemmelse med det princip, der er fastsat i grundforordningens artikel 1, stk. 2, og artikel
2, stk. 1, hvorefter den normale værdi i princippet skal bygge på oplysninger vedrørende salg i normal handel.
Det følger heraf, at Rådet ikke anlagde et åbenbart urigtigt skøn ved beregningen af den berørte vares »konstruerede« normale
værdi.

Om fastsættelsen af dumpingmargenen
For så vidt angår den endelige fastsættelse af dumpingmargenen anmoder den forelæggende ret om, at det oplyses, om metoden
med nulstilling i forbindelse med konstateringen af den samlede dumpingmargen, således som den er anvendt i den i hovedsagen
omhandlede antidumpingundersøgelse, er forenelig med grundforordningens artikel 2, stk. 11.
Det bemærkes indledningsvis, at de fejl, der hævdes begået ved beregningen af salgs-, administrations- og andre generalomkostninger
samt fortjeneste og ved anvendelsen af metoden med »nulstilling«, vedrører fastsættelsen af dumpingmargenen. Såfremt der imidlertid
inden for rammerne af fastlæggelsen af, hvorvidt der foreligger dumping, foretages en retsstridig justering, påvirker det
kun lovligheden af indførelsen af en antidumpingtold, for så vidt som den indførte antidumpingtold overstiger den told, der
ville finde anvendelse uden denne justering.
I henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 12, forstås ved begrebet dumpingmargen det beløb, hvormed den normale værdi
overstiger eksportprisen. Denne margen fastsættes af de undersøgende myndigheder i henhold til denne artikels stk. 10 ved
på rimelig vis at sammenligne samme vares normale værdi med eksportprisen ved salg til Fællesskabet.
Det er i hovedsagen ikke bestridt, at dumpingmargenen er blevet beregnet ved at sammenholde et vejet gennemsnit af den »konstruerede«
normale værdi efter varetype med et vejet gennemsnit af eksportpriserne efter varetype. De berørte institutioner udvalgte
således et antal forskellige modeller af den vare, der var genstand for undersøgelse. For hver af dem beregnede institutionerne
en vejet gennemsnitlig normal værdi samt en vejet gennemsnitlig eksportpris, som derefter blev sammenlignet for hver model.
For visse modeller blev det fastslået, at der forelå dumping, idet eksportprisen var lavere end den normale værdi. For andre
modeller var eksportprisen imidlertid højere end den normale værdi, hvorfor der blev fastsat en negativ dumpingmargen.
Med henblik på beregning af det samlede dumpingbeløb for den af undersøgelsen omfattede vare adderede de nævnte institutioner
derefter dumpingbeløbet for alle de modeller, for hvilke der var konstateret dumping. For alle de modeller, for hvilke der
ikke var fastslået dumping, nulstillede de nævnte institutioner alle de negative dumpingmargener. Det samlede dumpingbeløb
blev derefter udtrykt i procent af den kumulerede værdi af alle eksporttransaktionerne for alle modellerne, uanset om de var
dumpede eller ej.
Det bemærkes i denne henseende, at der i grundforordningens artikel 2 slet ikke foretages nogen henvisning til metoden med
»nulstilling«. Derimod pålægger denne forordning udtrykkeligt fællesskabsinstitutionerne at foretage en rimelig sammenligning
mellem eksportprisen og den normale værdi i overensstemmelse med bestemmelserne i forordningens artikel 2, stk. 10 og 11.
I grundforordningens artikel 2, stk. 11, præciseres det, at den normale værdi beregnet som et vejet gennemsnit sammenlignes
med »det vejede gennemsnit af priserne for alle eksporttransaktioner til Fællesskabet«. Anvendelsen af metoden med »nulstilling«
af negative dumpingmargener medførte i denne sag en ændring af priserne på eksporttransaktionerne. Følgelig indebar Rådets
anvendelse af denne metode, at den samlede dumpingmargen ikke blev fastsat på grundlag af sammenligninger, der fuldstændigt
afspejlede alle sammenlignelige eksportpriser, og Rådet anlagde således et åbenbart urigtigt skøn i forhold til fællesskabsretten
ved beregningen af nævnte margen.
Følgelig handlede fællesskabsinstitutionerne på en måde, der var uforenelig med grundforordningens artikel 2, stk. 11, da
de inden for rammerne af beregningen af dumpingmargenen for den af undersøgelsen omfattede vare anvendte metoden med »nulstilling«
af negative dumpingmargener for hver af de berørte varer.

Om fastlæggelsen af, hvorvidt der foreligger skade
Den forelæggende ret anmoder Domstolen om at foretage en bedømmelse af gyldigheden af forordning nr. 2398/97, for så vidt
som der i forordningen med henblik på at fastslå, hvorvidt der foreligger skade, ikke foretages en bedømmelse af alle relevante
skadesfaktorer, der havde en indvirkning på den pågældende fællesskabserhvervsgrens situation, og idet bedømmelsen af, hvorvidt
der foreligger skade, med urette foretages på grundlag af oplysninger fra virksomheder, der ikke tilhører fællesskabserhvervsgrenen,
hvilket er i strid med grundforordningens artikel 3, stk. 5.
Det bemærkes, at en antidumpingtold i medfør af grundforordningens artikel 1, stk. 1, kun må omfatte en vare, der er genstand
for dumping, når en sådan vare ved overgang til fri omsætning i Fællesskabet forvolder skade, idet udtrykket »skade« i henhold
til samme forordnings artikel 3, stk. 1, skal forstås som en væsentlig skade for en erhvervsgren i Fællesskabet, trussel om
væsentlig skade for en erhvervsgren i Fællesskabet eller væsentlig forsinkelse i forbindelse med oprettelsen af en sådan erhvervsgren.
Det konstateres i denne henseende, at det fremgår af betragtning 34 til forordning nr. 2398/97, at de 35 virksomheder, der
har klaget til Kommissionen, repræsenterer en betydelig del af den samlede produktion i Fællesskabet, jf. grundforordningens
artikel 5, stk. 4, og at de ligeledes udgør erhvervsgrenen i Fællesskabet, som defineret i denne forordnings artikel 4, stk. 1.
Det fremgår imidlertid af betragtning 41 til forordning nr. 2398/97, at vurderingen af den skade, der forvoldes fællesskabserhvervsgrenen,
omfattede oplysninger vedrørende hele Fællesskabet, og at der ikke blot blev foretaget en gennemgang af fællesskabserhvervsgrenen,
således som den er defineret i artikel 4, stk. 1.
Hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt fællesskabsmyndighederne anlagde et åbenbart urigtigt skøn, idet de ikke foretog en bedømmelse
af alle relevante skadesfaktorer, der havde en indvirkning på den pågældende fællesskabserhvervsgrens situation, som er anført
i grundforordningens artikel 3, stk. 5, skal det bemærkes, at denne bestemmelse tildeler disse myndigheder en skønsbeføjelse
ved undersøgelsen og bedømmelsen af de forskellige oplysninger.
For det første, således som generaladvokaten har anført i punkt 193 og 194 i forslaget til afgørelse, kræver denne bestemmelse
kun en undersøgelse af de »relevante økonomiske faktorer og forhold, som har indflydelse på situationen [for fællesskabserhvervsgrenen]«,
og for det andet fremgår det af bestemmelsens ordlyd, at listen over økonomiske faktorer og forhold »ikke er udtømmende«.
Det må således fastslås, at ved med henblik på undersøgelsen af dumpingimportens virkninger på nævnte situation kun at vurdere
de relevante faktorer, som har indflydelse på denne situation, har de berørte institutioner ikke overskredet det skøn, de
er tillagt ved vurderingen af komplekse økonomiske situationer. Endvidere har heller ikke de fejl, der hævdes at være begået
ved den fornyede bedømmelse af skaden, der blev foretaget inden for rammerne af forordning nr. 1644/2001, haft nogen indvirkning
på fastlæggelsen af, hvorvidt der er forvoldt fællesskabserhvervsgrenen skade.
Det bør under disse omstændigheder lægges til grund, at fællesskabsinstitutionerne ikke har anlagt noget åbenbart urigtigt
skøn ved bedømmelsen af, hvorvidt der foreligger en skade, og denne skades omfang.
Henset til ovenstående betragtninger skal det første spørgsmål besvares med, at artikel 1 i forordning nr. 2398/97 er ugyldig,
for så vidt som Rådet med henblik på fastsættelsen af dumpingmargenen for den af undersøgelsen omfattede vare har anvendt
metoden med »nulstilling« af negative dumpingmargener for hver af de berørte varetyper.
Uden at det er fornødent at besvare de øvrige spørgsmål vedrørende de efterfølgende forordningers gyldighed, bør der følgelig
foretages gennemgang af det femte spørgsmål om konsekvenserne af konstateringen af, at artikel 1 i forordning nr. 2398/97
er ugyldig, for så vidt angår den i hovedsagen omhandlede importørs ret til tilbagebetaling af antidumpingtold, denne har
betalt i henhold til nævnte forordning.
Det tilkommer de nationale myndigheder i deres retsorden at drage konsekvenserne af en erklæring om ugyldighed inden for rammerne
af en præjudiciel forelæggelse om bedømmelse af gyldighed (dom af 30.10.1975, sag 23/75, Rey Soda, Sml. s. 1279, præmis 51),
hvilket har til følge, at antidumpingtold, der er betalt i henhold til forordning nr. 2398/97, ikke lovligt skulle have været
betalt i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i artikel 236, stk. 1, i forordning nr. 2913/92, og i princippet kan
være genstand for tilbagebetaling fra toldmyndighederne i henhold til denne bestemmelse, såfremt de betingelser, der er tilknyttet
en sådan tilbagebetaling, herunder den, der er fastsat i nævnte artikels stk. 2, er opfyldt, hvilket det påhviler den forelæggende
ret at kontrollere.
Derefter skal det bemærkes, at de nationale retter er enekompetente for så vidt angår søgsmål vedrørende tilbagebetaling af
beløb, som et nationalt organ med urette har opkrævet på grundlag af fællesskabsregler, som senere er kendt ugyldige (jf.
i denne retning dom af 30.5.1989, sag 20/88, Roquette mod Kommissionen, Sml. s. 1553, præmis 14, og af 13.3.1992, sag C-282/90,
Vreugdenhil mod Kommissionen, Sml. I, s. 1937, præmis 12).
Under disse omstændigheder skal det femte spørgsmål besvares med, at en importør som den i hovedsagen omhandlede, der ved
en national ret har anlagt et søgsmål til prøvelse af de beslutninger, hvorved opkrævning af antidumpingtold pålægges importøren
i henhold til forordning nr. 2398/97, der i medfør af denne dom er erklæret ugyldig, i princippet er berettiget til at påberåbe
sig denne ugyldighed inden for rammerne af tvisten i hovedsagen med henblik på at opnå tilbagebetaling af denne told i henhold
til artikel 236, stk. 1, i forordning nr. 2913/92.

Sagens omkostninger
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer
det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt
i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Anden Afdeling) for ret:
1)
Artikel 1 i Rådets forordning (EF) nr. 2398/97 af 28. november 1997 om indførelse af en endelig antidumpingtold på importen
af sengelinned af bomuld med oprindelse i Egypten, Indien og Pakistan er ugyldig, for så vidt som Rådet for Den Europæiske
Union med henblik på fastsættelsen af dumpingmargenen for den af undersøgelsen omfattede vare har anvendt metoden med »nulstilling«
af negative dumpingmargener for hver af de berørte varetyper.
2)
En importør som den i hovedsagen omhandlede, der ved en national ret har anlagt et søgsmål til prøvelse af de beslutninger,
hvorved opkrævning af antidumpingtold pålægges importøren i henhold til forordning nr. 2398/97, der i medfør af denne dom
er erklæret ugyldig, er i princippet berettiget til at påberåbe sig til denne ugyldighed inden for rammerne af tvisten i hovedsagen
med henblik på at opnå tilbagebetaling af denne told i henhold til artikel 236, stk. 1, i Rådets forordning (EF) nr. 2913/92
af 12. oktober 1992 om indførelse af en EF-toldkodeks.
Underskrifter
*
Processprog: engelsk.