CELEX: 61999CJ0472
Artikel 234 EG
Rättegångskostnader som uppkommit för parterna i målet vid den nationella domstolen
Artikel 104.5 i domstolens rättegångsregler

Domskäl
1 Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien har, genom beslut av den 9 september 1999 som inkom till domstolens kansli den 9 december samma år, i enlighet med artikel 234 EG ställt en fråga om tolkningen av artikel 104.5 första stycket i domstolens rättegångsregler i deras konsoliderade lydelse 1999/C 65/01 av den 6 mars 1999 (EGT C 65, s. 1, nedan kallade rättegångsreglerna).
2 Frågan har uppkommit i en tvist mellan å ena sidan Clean Car Autoservice GmbH (nedan kallat Clean Car), Wien (Österrike), och å andra sidan Stadt Wien och Republiken Österrike. Tvisten rör ersättning för Clean Cars rättegångskostnader i ett mål om förhandsavgörande, i vilket domstolen meddelade dom den 7 maj 1998 i mål C-350/96, Clean Car Autoservice (REG 1998, s. I-2521).
3 I domen i det ovannämnda målet Clean Car Autoservice svarade domstolen på två frågor som Verwaltungsgerichtshof (Österrike) hänskjutit för förhandsavgörande i en tvist mellan Clean Car och Landeshauptmann von Wien (Wiens ministerpresident). Tvisten rörde Landeshauptmanns beslut att avslå den deklaration som inlämnats av Clean Car i syfte att bedriva näringsverksamhet på den grunden att bolaget hade utsett en verkställande direktör som inte var bosatt i Österrike.
4 I domen i det ovannämnda målet Clean Car Autoservice slog domstolen fast följande i punkt 2 i domslutet:
"Artikel 48 [EG] utgör ett hinder för en medlemsstat att föreskriva att ägaren till ett bolag som bedriver näringsverksamhet inom en medlemsstats territorium endast kan utse en person som är bosatt i medlemsstaten till verkställande direktör."
5 I punkt 44 i domen i det ovannämnda målet Clean Car Autoservice förordnade domstolen följande beträffande rättegångskostnaderna:
"... Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna."
6 Efter domen i det ovannämnda målet Clean Car Autoservice biföll Verwaltungsgerichtshof Clean Cars talan och tilldömde Clean Car 12 860 ATS som ersättning för rättegångskostnader.
7 Av handlingarna i målet framgår att Verwaltungsgerichtshof grundade sitt beslut om ersättning för rättegångskostnader på artiklarna 47-60 i 1985 års Verwaltungsgerichtshofgesetz (1985 års lag om Verwaltungsgerichtshof, BGBl. nr 10/1985, nedan kallad 1985 års lag) och på 1994 års Verordnung des Bundeskanzlers über die Pauschalierung der Aufwandersätze im Verfahren vor dem Verwaltungsgerichtshof (1994 års förbundskanslerförordning om en schablonmässig ersättning för rättegångskostnader vid förfaranden inför Verwaltungsgerichtshof, BGBl. nr 416/1994, nedan kallad 1994 års förordning).
8 Enligt artikel 58 i 1985 års lag skall vardera parten bära sin rättegångskostnad, om inte annat föreskrivs i artiklarna 47-56 i 1985 års lag. Enligt den nationella domstolen skall vardera parten bära sin rättegångskostnad i mål om förhandsavgöranden, eftersom det inte föreskrivs något annat vare sig i 1985 års lag eller i 1994 års förordning.
9 Clean Car väckte den 18 februari 1999 talan mot Stadt Wien och Republiken Österrike vid Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien och yrkade att svarandena skulle betala 60 000 ATS till sökanden jämte ränta på kapitalbeloppet med 5 procent från och med den 8 maj 1998 såsom ersättning för Clean Cars rättegångskostnader i målet om förhandsavgörande i vilket domstolen meddelade domen i det ovannämnda målet Clean Car Autoservice. I en kompletterande inlaga av den 17 maj 1999 åberopade Clean Car "samtliga möjliga rättsliga grunder" som grund för sitt yrkande, särskilt att svarandena var skadeståndsskyldiga i egenskap av myndigheter.
10 Vid den nationella domstolen har svarandena bestritt Clean Cars talan i dess helhet. De har gjort gällande att enligt artikel 104.5 i rättegångsreglerna ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna i enlighet med de nationella processrättsliga bestämmelserna, vilket Verwaltungsgerichtshof har gjort genom att tilldöma Clean Car 12 860 ATS i enlighet med 1985 års lag och 1994 års förordning.
11 Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien ansåg mot denna bakgrund att det för att slita tvisten var nödvändigt att tolka en gemenskapsrättslig bestämmelse. Nämnda domstol förklarade därför målet vilande och ställde följande tolkningsfråga till domstolen:
"Hur skall artikel 104.5 i domstolens rättegångsregler tolkas i ett fall som det föreliggande, i vilket en medlemsstat (Österrike) saknar nationella bestämmelser om hur de nationella domstolarna skall besluta om rättegångskostnader respektive fördelningen av rättegångskostnaderna mellan de berörda parterna i ett mål om förhandsavgörande?"
Huruvida frågan kan tas upp till sakprövning
12 Stadt Wien och Republiken Österrike har gjort gällande att begäran om förhandsavgörande inte kan tas upp till sakprövning. De har i huvudsak gjort gällande att den begärda tolkningen av gemenskapsrätten inte har något samband med de verkliga omständigheterna eller föremålet för tvisten i målet vid den nationella domstolen. Artikel 104.5 i rättegångsreglerna är nämligen endast en behörighetsregel och avser varken principen avseende en eventuell rättighet att få sina rättegångskostnader ersatta i ett mål om förhandsavgörande eller vilket belopp som därvid skall ersättas. Vidare har svarandena gjort gällande att Verwaltungsgerichtshof redan tilldömt Clean Car de rättegångskostnader som enligt tillämplig österrikisk lagstiftning är ersättningsgilla och att begäran om förhandsavgörande därför inte längre har något föremål.
13 Domstolen erinrar om att det - inom ramen för det samarbete mellan domstolen och de nationella domstolarna som har inrättats genom artikel 234 EG - enligt fast rättspraxis uteslutande ankommer på den nationella domstolen, vid vilken tvisten anhängiggjorts och som har ansvaret för det rättsliga avgörandet, att mot bakgrund av de särskilda omständigheterna i målet bedöma såväl om ett förhandsavgörande är nödvändigt för att döma i saken som relevansen av de frågor som ställs till domstolen. Domstolen är följaktligen i princip skyldig att meddela ett förhandsavgörande när de frågor som ställts avser tolkningen av gemenskapsrätten (se särskilt dom av den 13 mars 2001 i mål C-379/98, PreussenElektra, REG 2001, s. I-2099, punkt 38, och av den 17 maj 2001 i mål C-340/99, TNT Traco, REG 2001, s. I-4109, punkt 30).
14 Domstolen har likväl ansett att det i undantagsfall ankommer på den att - för att pröva sin egen behörighet - undersöka de omständigheter under vilka den nationella domstolen anhängiggjorde sin begäran om förhandsavgörande (se, för ett liknande resonemang, dom av den 16 december 1981 i mål 244/80, Foglia, REG 1981, s. 3045, punkt 21; svensk specialutgåva, volym 6, s. 243). Domstolen har endast möjlighet att vägra att avgöra en tolkningsfråga som en nationell domstol har ställt då det är uppenbart att den begärda tolkningen av gemenskapsrätten inte har något samband med de verkliga omständigheterna eller föremålet för tvisten i målet vid den nationella domstolen eller när frågan är hypotetisk eller när domstolen inte har tillgång till sådana uppgifter om de faktiska eller rättsliga omständigheterna som är nödvändiga för att kunna ge ett användbart svar på de frågor som ställts till den (se särskilt domen i det ovannämnda målet PreussenElektra, punkt 39, och i det ovannämnda målet TNT Traco, punkt 31).
15 I förevarande mål väckte Clean Car talan vid den nationella domstolen för att få ersättning för de rättegångskostnader som enligt Clean Car uppkommit i det mål om förhandsavgörande i vilket domstolen meddelade domen i det ovannämnda målet Clean Car Autoservice.
16 I artikel 104.5 första stycket i rättegångsreglerna föreskrivs att "[b]eslut om rättegångskostnader i mål om förhandsavgörande ankommer på den nationella domstolen". Denna bestämmelse avser just betalning av rättegångskostnader som uppkommit i ett mål om förhandsavgörande.
17 Den nationella domstolens fråga, som uttryckligen rör hur nämnda bestämmelse i rättegångsreglerna skall tolkas, har således obestridligen samband med föremålet för tvisten i målet vid den nationella domstolen.
18 Svarandena har i detta avseende gjort gällande att artikel 104.5 i rättegångsreglerna endast är en behörighetsregel och att bestämmelsen varken avser själva principen avseende rätten att få sina rättegångskostnader ersatta i ett mål om förhandsavgörande eller hur en sådan ersättning skall erläggas. Detta argument avser emellertid frågan i sak och är inte relevant för huruvida frågan kan tas upp till sakprövning.
19 Svarandena har även gjort gällande att frågan inte längre har något föremål på den grunden att Clean Car, såsom vinnande part, redan tilldömts 12 860 ATS som ersättning för de rättegångskostnader som uppkommit i tvisten där domstolen i målet om förhandsavgörande meddelade domen i det ovannämnda målet Clean Car Autoservice. Vad beträffar detta argument gör domstolen samma bedömning som i föregående punkt.
20 Av punkterna 7 och 8 i denna dom framgår nämligen att denna ersättning dömts ut i enlighet med de nationella bestämmelser som är tillämpliga på förfaranden vid Verwaltungsgerichtshof. Enligt dessa bestämmelser är parternas rättegångskostnader i mål om förhandsavgörande inte ersättningsgilla, utan skall bäras av vardera part oavsett vilken utgång målet vid den nationella domstolen får.
21 Genom sin fråga vill den nationella domstolen emellertid få klarhet i huruvida, för det fall det i tillämplig nationell lagstiftning saknas särskilda bestämmelser om i vilken mån parterna kan få ersättning för de rättegångskostnader som uppkommit i målet om förhandsavgörande, det är möjligt att grunda en rättighet att få ersättning för sådana rättegångskostnader på artikel 104.5 i rättegångsreglerna.
22 Av vad anförts följer att den nationella domstolens fråga kan tas upp till sakprövning och skall besvaras av domstolen.
Tolkningsfrågan
23 I artikel 104.5 i rättegångsreglerna anges endast att beslut om rättegångskostnader i mål om förhandsavgörande ankommer på den nationella domstol som begärt förhandsavgörandet. Denna bestämmelse, som infördes i rättegångsreglerna med verkan från den 6 oktober 1979 (se ändringar av rättegångsreglerna för Europeiska gemenskapernas domstol av den 12 september 1979, EGT L 238, s. 1), innebär nödvändigtvis på gemenskapsrättens nuvarande stadium att den nationella domstolen beslutar om rättegångskostnader på grundval av tillämpliga interna bestämmelser.
24 Såsom domstolen har slagit fast i det första målet om förhandsavgörande vid domstolen (domen av den 6 april 1962 i mål 13/61, De Geus, REG 1962, s. 89, 107; svensk specialutgåva, volym 1, s. 121) utgör förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen ett led i beredningen av samma mål.
25 Vidare saknas i rättegångsreglerna bestämmelser om betalning av rättegångskostnader som uppkommit i mål om förhandsavgörande. Däremot föreskrivs uttryckligen i artikel 103.1 i rättegångsreglerna angående begäran om förhandsavgörande att rättegångsreglerna endast skall tillämpas på förfarandet med beaktande av förhandsavgörandenas särskilda beskaffenhet.
26 Domstolen har emellertid redan slagit fast att det finns en stor skillnad mellan förfarandet enligt artikel 177 i EG-fördraget (nu artikel 234 EG) och domstolsförfarandet för tvistelösning. På grund av att dessa förfaranden är så olika kan inte bestämmelserna om rättegångskostnader i domstolsförfaranden för tvistelösning i artiklarna 69-75 i rättegångsreglerna även omfatta det förstnämnda förfarandet, om det inte finns en uttrycklig bestämmelse om det. I avsaknad av gemenskapsrättsliga föreskrifter skall således betalningen av rättegångskostnaderna och bedömningen av huruvida parternas nödvändiga kostnader i målet om förhandsavgörande är ersättningsgilla i målet vid den nationella domstolen grundas på interna rättsregler som är tillämpliga på förfarandet i målet vid den nationella domstolen (se, för ett liknande resonemang, domen av den 1 mars 1973 i mål 62/72, Bollmann, REG 1973, s. 269, punkterna 5 och 6).
27 Av vad anförts följer att det, på gemenskapsrättens nuvarande stadium, i princip ankommer på varje medlemsstat att i sin rättsordning anta bestämmelser om betalning av de rättegångskostnader som parterna i målet vid den nationella domstolen haft i ett mål om förhandsavgörande. Sådana bestämmelser skall därvid särskilt reglera på vilka villkor och på vilket sätt en av parterna skall kunna förpliktas att ersätta sådana rättegångskostnader eller på vilka villkor och på vilket sätt som rättegångskostnaderna skall kunna fördelas mellan parterna eller, i det motsatta fallet, bäras av vardera part.
28 Såsom generaladvokaten påpekat i punkt 26 i sitt förslag till avgörande skall det i avsaknad av gemenskapsrättsliga föreskrifter på området i varje medlemsstats rättsordning anges vilka förfaranden för att väcka talan som är avsedda att tillvarata rättigheter som för enskilda följer av gemenskapsrätten. Dessa förfaranden får emellertid varken vara mindre förmånliga än dem som avser liknande talan som grundas på nationell rätt (likvärdighetsprincipen) eller göra det i praktiken omöjligt eller orimligt svårt att utöva rättigheter som följer av gemenskapsrätten (effektivitetsprincipen) (se, för ett liknande resonemang, särskilt dom av den 15 september 1998 i de förenade målen C-279/96-C-281/96, Ansaldo Energia m.fl., REG 1998, s. I-5025, punkterna 16 och 27, och av den 1 december 1998 i mål C-326/96, Levez, REG 1998, s. I-7835, punkt 18).
29 I 1985 års lag och i 1994 års förordning föreskrivs att vinnande part i en tvist vid den nationella domstolen har rätt till ersättning för vissa rättegångskostnader, men det saknas särskilda bestämmelser om rättegångskostnader som uppkommit i tvisten på grund av en rättegångsfråga, såsom det genom artikel 234 EG inrättade förfarandet för förhandsavgörande. Domstolen finner särskilt mot bakgrund av effektivitetsprincipen att en sådan nationell bestämmelse inte innebär att det i praktiken blir omöjligt eller orimligt svårt att utöva rättigheter som följer av gemenskapsrätten.
30 Likvärdighetsprincipen innebär att nämnda nationella lagstiftning skall tillämpas utan åtskillnad på mål om förhandsavgörande enligt artikel 234 EG och på liknande rättegångsfrågor som kan uppkomma i tvisten vid den nationella domstolen enligt nationell rätt.
31 Det ankommer på den nationella domstolen, som är ensam om att ha direkt kunskap om de nationella processuella reglerna, att kontrollera att så är fallet (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet Levez, punkterna 39, 50 och 53, och av den 16 maj 2000 i mål C-78/98, Preston m.fl., REG 2000, s. I-3201, punkterna 49 och 56).
32 Av vad anförts följer att frågan skall besvaras på följande sätt. Artikel 104.5 i rättegångsreglerna skall tolkas så, att betalning av rättegångskostnader som uppkommit i ett mål om förhandsavgörande enligt artikel 234 EG för parterna i målet vid den nationella domstolen omfattas av de interna rättsregler som är tillämpliga på tvisten som anhängiggjorts vid den nationella domstolen, under förutsättning att dessa regler inte är mindre förmånliga än dem som avser liknande rättegångsfrågor som kan uppkomma i en sådan tvist enligt nationell lagstiftning.
Beslut om rättegångskostnader
Rättegångskostnader
33 De kostnader som har förorsakats den österrikiska regeringen och kommissionen, vilka har inkommit med yttranden till domstolen, är inte ersättningsgilla. Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna.
Domslut
På dessa grunder beslutar
DOMSTOLEN (sjätte avdelningen)
- angående den fråga som genom beslut av den 9 september 1999 har ställts av Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien - följande dom:
Artikel 104.5 i domstolens rättegångsregler, i deras konsoliderade lydelse 1999/C 65/01 av den 6 mars 1999, skall tolkas så, att betalning av rättegångskostnader som uppkommit i ett mål om förhandsavgörande enligt artikel 234 EG för parterna i målet vid den nationella domstolen omfattas av de interna rättsregler som är tillämpliga på tvisten som anhängiggjorts vid den nationella domstolen, under förutsättning att dessa regler inte är mindre förmånliga än dem som avser liknande rättegångsfrågor som kan uppkomma i en sådan tvist enligt nationell lagstiftning.