CELEX: 62003CJ0511
Sanitārā policija
Izsargāšanās no govju sūkļveida encefalopātijas (govju trakumsērgas)
Atgremotāju barošana ar neatgremotāju izcelsmes proteīniem
Dalībvalsts atbildība par personām nodarītajiem zaudējumiem sakarā ar tai piedēvējamiem Kopienu tiesību pārkāpumiem
Piemērojamās tiesības
Pienākums pret Komisiju celt prasību sakarā ar bezdarbību

1       Lēmums sniegt prejudiciālu nolēmumu pēc būtības attiecas uz Eiropas Kopienu tiesību interpretāciju attiecībā uz dalībvalsts
atbildību par tās atturēšanos celt prasību Eiropas Kopienu Tiesā pret Eiropas Kopienu Komisiju.
2       Šie jautājumi radās prāvā starp Nīderlandes valsti un
Ten Kate Holding Musselkanaal BV
,
Ten Kate Europrodukten BV
un
Ten Kate Produktie Maatschappij BV
(turpmāk tekstā
–
“
Ten Kate
u.c.”), kas ir sabiedrības, kuras ražo olbaltumvielas, ko izmanto govīm domāta mākslīgā piena ražošanai un kas iegūtas, pārstrādājot
cūku izcelsmes taukus. Šajā prāvā Nīderlandes valdībai izvirzīta atbildība par
Ten Kate
u.c. nodarīto kaitējumu sakarā ar neiespējamību realizēt šādas olbaltumvielas.

Atbilstošās tiesību normas

Kopienu tiesiskais regulējums
3       Komisija 1994.

gada 27.

jūnijā zemāk minētās slimības (turpmāk tekstā
–
“GSE”) apkarošanas ietvaros ir pieņēmusi Lēmumu 94/381/EK par noteiktiem aizsardzības pasākumiem attiecībā uz govju sūkļveida
encefalopātiju un barošanu ar barību, kuras pamatā ir zīdītāju izcelsmes olbaltumvielas (OV L 172, 23.

lpp.). Šī lēmuma 1. pants paredz:
“1.      Trīsdesmit dienu laikā pēc šī lēmuma paziņošanas dalībvalstis aizliedz atgremotāju barošanu ar olbaltumvielām, kuras iegūtas
no zīdītāju audiem.
2.      Tomēr dalībvalstīm, kas spēj piemērot režīmu, ar ko atļauj atšķirt atgremotāju izcelsmes olbaltumvielas no neatgremotāju izcelsmes
olbaltumvielām, Komisija Direktīvas 90/425/EEK 17.

pantā paredzētās procedūras ietvaros var atļaut [atļauj] atgremotājus barot ar citu sugu, kas nav atgremotāji, izcelsmes olbaltumvielām.”
4       Padomes 1990.

gada 26.

jūnija Direktīvas 90/425/EEK par veterinārajām un zootehniskajām pārbaudēm, kas piemērojamas Kopienā iekšējā tirdzniecībā
ar noteiktiem dzīviem dzīvniekiem un produktiem, lai izveidotu iekšējo tirgu (OV L 224, 29.

lpp.), 17.

pants paredz:
“Ja ir atsauce uz to procedūru, kas paredzēta šajā pantā, tad Pastāvīgā veterinārijas komiteja, kas izveidota ar Lēmumu 68/361/EEK,
pieņem lēmumus saskaņā ar noteikumiem, kas noteikti Direktīvas 89/662/EEK 17.

pantā.”
5       Padomes 1989.

gada 11.

decembra Direktīvas 89/662/EEK par veterinārajām pārbaudēm Kopienas iekšējā tirdzniecībā, lai izveidotu iekšējo tirgu (OV
L 395, 13.

lpp.), tās redakcijā ar grozījumiem (OV 1990, L 151, 40.

lpp.) 17.

pants paredz:
“1.      Ja piemērojama šajā pantā paredzētā procedūra, tad priekšsēdētājs, pēc savas ierosmes vai pēc kādas dalībvalsts lūguma, jautājumu
bez kavēšanās nodod izskatīšanai Pastāvīgajā veterinārijas komitejā (še turpmāk
–
“Komiteja”), ko izveido ar Lēmumu 68/361/EEK.
2. Komisijas pārstāvis iesniedz Komitejai veicamo pasākumu projektu. Komisija [Komiteja] sniedz atzinumu par šo projektu divu
dienu laikā. Atzinumu sniedz ar balsu vairākumu, kā tas noteikts Līguma 148.

panta 2.

punktā attiecībā uz lēmumiem, kuri Padomei jāpieņem pēc Komisijas ierosinājuma [priekšlikuma]. Dalībvalstu pārstāvju balsis
Komitejā vērtē tā, kā noteikts minētajā pantā. Priekšsēdētājs nebalso.
3.      Komisija pieņem paredzētos pasākumus, ja tie saskan ar Komitejas atzinumu.
4.      Ja paredzētie pasākumi nesaskan ar Komitejas atzinumu vai arī ja atzinums nav sniegts, tad Komisija bez kavēšanās sniedz Padomei
priekšlikumu par veicamajiem pasākumiem.
Padome pieņem lēmumu ar kvalificētu balsu vairākumu.
Ja 15 dienu laikā pēc dienas, kad jautājums nodots izskatīšanai Padomē, Padome nav pieņēmusi lēmumu, Komisija pieņem ierosinātos
pasākumus, izņemot gadījumus, kad Padome ar vienkāršu balsu vairākumu ir nobalsojusi pret minētajiem pasākumiem.”
6       Savā lēmumā iesniedzējtiesa citē 17.

panta oriģinālo versiju pirms tās 1990.

gadā veiktā kļūdas labojuma. Šīs versijas 2.

punktā bija paredzēts:
“Komiteja sniedz savu atzinumu par šo projektu laikā, kādu Priekšsēdētājs var noteikt atkarībā no attiecīgā jautājuma steidzamības.”
7       Ar Komisijas 1996.

gada 18.

jūlija Lēmumu 96/449/EK par alternatīvu termiskās apstrādes sistēmu apstiprināšanu dzīvnieku atkritumu pārstrādei saistībā
ar sūkļveida encefalopātijas izraisītāju neitralizēšanu (OV L 184, 43.

lpp.) aizliedz zīdītājdzīvnieku atkritumu pārstrādi, izņemot pārstrādi, kas veikta atbilstoši noteiktajai procedūrai, proti,
termiskai apstrādei. Lai uzņēmumiem dotu iespēju pielāgot vai aizstāt iekārtas, par Lēmuma 96/449 spēkā stāšanās datumu tika
noteikts 1997. gada 1.

aprīlis.

Valsts tiesiskais regulējums
8       No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka, lai saņemtu Lēmuma 94/381 1. panta 2. punktā paredzēto Komisijas atļauju, Lopbarības
starpprofesiju publisko tiesību apvienība (
Productschap voor veevoeder
, turpmāk tekstā
–
“
Productschap
”) pēc attiecīgo dalībnieku un kompetento iestāžu apspriešanās ieviesa – kā teikts “olbaltumvielu diferenciācijas” protokolā,
kas pievienots 1994.

gada 9.

novembra Rīkojumam par dzīvnieku izcelsmes produktu pārstrādi 1994.

gada gājuma lopu lopbarībā (
Verordening Vvr regeling verwerking dierlikje producten in diervoeders 1994
, turpmāk tekstā
–
“1994.

gada rīkojums”) – ražošanas un kontroles sistēmu, ar kuras palīdzību atgremotāju izcelsmes olbaltumvielas ir nošķiramas no
neatgremotāju, kā, piemēram, cūku, izcelsmes olbaltumvielām.
9       Nīderlandes valdība ar 1994.

gada 29.

novembra vēstuli Komisijai, atsaucoties uz Direktīvas 90/425 17.

panta procedūru atbilstoši Lēmumam 94/381, lūdza atļauju piemērot olbaltumvielu diferenciācijas protokolu.
10     Gaidot Komisijas piekrišanu, kompetentais ministrs neapstiprināja 1994.

gada rīkojumu.
Ten Kate
savu ražošanas procesu adaptēja olbaltumvielu diferenciācijas protokolam. Valsts liellopu un gaļas inspekcijas dienests (
Rijksdienst voor de keuring van Vee en Vlees
, turpmāk tekstā
–
“
RVV
”) tai deva piekrišanu šādā veidā veikt savu komercdarbību.
11     Nīderlandes valdība ar 1995.

gada 18.

decembra vēstuli pieprasīja Komisijai uzsākt procedūru par atļaujas piešķiršanu. Tā savu prasību atkārtoja 1997.

gada 27.

jūnija vēstulē, norādot, cik svarīgi ir dot galīgu atbildi, lai Nīderlande šajā sakarā uzņēmumiem varētu sniegt skaidras atbildes.
12     Pēc Lēmuma 96/449 pieņemšanas Nīderlandes tiesiskais regulējums tika grozīts ar 1997.

gada 25.

marta Noteikumiem par termiskās apstrādes sistēmām un gala produktiem (
Regeling warmtebehandelingssytemen en einproducten
,
Stcrt. 1997
, Nr. 61), kas stājās spēkā 1997.

gada 30.

jūlijā. Ņemot vērā termiskai apstrādei vajadzīgās ievērojamās investīcijas, ko paredz jaunie noteikumi, un ievērojot to, ka
nekas neliecināja, ka Komisija atbilstoši Lēmumam 94/381 ir piešķīrusi atļauju,
Ten Kate
apturēja cūku tauku izcelsmes olbaltumvielu ražošanu.
13     Ar 1998.

gada 9.

marta vēstuli ministrs lūdza
Productschap
1994.

gada rīkojumu padarīt saderīgu ar Lēmumu 94/381 sakarā ar to, ka Eiropas iestādes nav īsā laikā pieņēmušas lēmumu par olbaltumvielu
diferenciācijas protokolu.
Productschap
priekšsēdētājs 1998.

gada 30.

jūnijā pieņēma jaunu lēmumu, ar ko aizliedza ražot dzīvnieku izcelsmes miltu ražošanu saskaņā ar šo protokolu.
14     1999.

gada 22.

februārī valsts sekretārs lauksaimniecības, dabas aizsardzības un zivsaimniecības jautājumos izdeva noteikumus, ar ko lopbarībā
aizliedz izmantot lopbarībai dzīvnieku izcelsmes miltus (
Regeling verbod diermelen in diervoeders
,
Stcrt. 1999
, Nr. 37), kas stājās spēkā 1999.

gada 1.

martā.

Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
15     1998.

gada 24.

februārī
Ten Kate
u.c. cēla prasību
Rechtbank te ’s‑Gravenhage
, lai Nīderlandes valstij piespriestu atlīdzināt tām nodarītos zaudējumus sakarā ar to, ka tās nav ražojušas cūku izcelsmes
olbaltumvielas kopš 1997.

gada 30.

jūlija un ka līdz 1997.

gada 30.

jūlijam uzkrāto produkciju vairs nebija iespējams pārdot. Savas prasības atbalstam tās minēja valsts atturēšanos īstenot pasākumus,
lai nodrošinātu to, ka Komisija piešķirs prasīto atļauju. Tās jo īpaši atzīmēja, ka valstij pret Komisiju bija jāceļ prasība
sakarā ar bezdarbību, pamatojoties uz EKL 175.

pantu (jaunajā redakcijā
–
EKL 232.

pants).
16     Pirmās instances tiesa prasību noraidīja. Apelācijas instancē
Gerechtshof te ’s Gravenhage
to pieņēma
.
17     Neviens no pamata prāvas dalībniekiem neapstrīd, ka
Ten Kate
u.c. pašas nevarēja pret Komisiju celt prasību sakarā ar bezdarbību, jo tās [bezdarbība] neskāra individuāli. Turklāt ar
prasību par zaudējumu atlīdzību, pamatojoties uz EKL 215. pantu (jaunajā redakcijā
–
EKL 288.

pants), nebūtu panākams tas, ka
Ten Kate
u.c. varētu turpināt ražošanu.
18
Hoge Raad der Nederlanden
vēlas izzināt jautājumu par valsts rīcības brīvību attiecībā uz prasības sakarā ar bezdarbību celšanu. Tā atzīmē, ka šādos,
ar starptautiskajām attiecībām saistītos apstākļos valstij ir liela rīcības brīvība. Iesniedzējtiesa uzskata, ka, lai izvērtētu
valsts atbildību, vispirms ir jālemj par to, vai ir piemērojami valsts tiesību vai arī Eiropas tiesību noteikumi. Par labu
pēdējam risinājumam runā tas, ka uz valsts tiesībām balstīts lēmums varētu radīt tiesību nevienlīdzību starp dažādu dalībvalstu
pilsoņiem gadījumos, kad jautājums skar dalībvalstu
–
un netieši tās [dalībvalsts] pilsoņu
–
tiesības un prasības attiecībā pret Eiropas Kopienu iestādēm.
19     Minētā tiesa tāpat jautā par Komisijas ekskluzīvām iniciatīvas tiesībām iesniegt veicamo pasākumu projektu izskatīšanai Pastāvīgajā
veterinārajā komitejā atbilstoši saistītajiem noteikumiem Direktīvas 90/425 17.

panta un Direktīvas 89/662 17.

panta noteikumos paredzētajai procedūrai. Faktiski šādu tiesību esamība nozīmētu, ka Komisijai nevar uzlikt pienākumu rīkoties
un ka prasība sakarā ar bezdarbību nebūtu veiksmīga.
20     Šādos apstākļos
Hoge Raad der Nederlanden
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:
“1)      Vai uz jautājumu par to, vai valstij tādā gadījumā kā šis pret tādu ieinteresētu pilsoni kā
Ten Kate
ir pienākums izmantot iespēju, ko tai piedāvā EKL 175.

pants [..] un EKL 173.

pants (jaunajā redakcijā [pēc grozījumiem]
–
EKL 230.

pants), celt prasību, un šī pienākuma neievērošanas gadījumā uz jautājumu par to, vai tai ir pienākums atlīdzināt šīs personas
ciestos zaudējumus, ir jāatbild, pamatojoties uz Nīderlandes tiesību normām vai arī balstoties uz Eiropas Kopienu tiesību
noteikumiem?
2)      Ja atbilde uz pirmo jautājumu vai tā daļu ir sniedzama, pamatojoties uz Kopienu tiesībām:
a)      vai noteiktos apstākļos ar Kopienu tiesībām var uzlikt šajā jautājumā minēto pienākumu un atbildību?
b)      ja atbilde uz otrā jautājuma a)

apakšpunktu ir apstiprinoša, kādas Kopienu tiesību normas ir izmantojamas kā kritēriji, lai atbildētu uz pirmo jautājumu apskatāmajā
lietā minētajā gadījumā?
3)       Vai Lēmuma 94/381/EK 1.

panta 2.

punkts, ciktāl nepieciešams, lasot to kopā ar Direktīvas 90/425/EEK 17.

panta un Direktīvas 89/662/EEK 17. panta noteikumiem, ir interpretējams tādējādi, ka no tā izriet Komisijas vai Padomes pienākums
piešķirt paredzēto atļauju, ja dalībvalsts, kas to prasījusi, piemērotais vai piemērojamais režīms atbilst tam, lai no atgremotāju
izcelsmes olbaltumvielām atšķirtu neatgremotāju izcelsmes olbaltumvielas?
4)       Cik lielā mērā atbilde uz trešo jautājumu sevī ietver ierobežojumu attiecībā uz pirmajā jautājumā minēto valsts tiesību vai
pienākumu EKL 175.

panta [..] izpratnē iestāties pret tādas atļaujas kā apskatāmajā gadījumā minētā atļauja nepiešķiršanu un, pamatojoties uz
EKL 173.

pantu [..], iestāties pret atteikumu piešķirt šādu atļauju?”
21     Iesniedzējtiesa precizē, ka atbilde uz trešo jautājumu ir svarīga neatkarīgi no tā, vai pirmais jautājums ir izlemjams atbilstoši
Nīderlandes vai Kopienu tiesībām – izņemot, ja atbilde uz otrā jautājuma a)

apakšpunktu ir noraidoša. Ceturtajam jautājumam ir nozīme tikai tad, ja tiek iztirzāts otrā jautājuma b) apakšpunkts.

Par prejudiciālajiem jautājumiem

Par pirmajiem diviem jautājumiem
22     Uzdodot divus pirmos jautājumus, kuri ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa pēc būtības jautā, kuras ir piemērojamās tiesības,
ja valstij pret saviem pilsoņiem ir pienākums celt prasību par tiesību akta atcelšanu atbilstoši EKL 230.

pantam vai prasību sakarā ar bezdarbību atbilstoši EKL 232.

pantam un vai var iestāties atbildība, ja tas netiek darīts. Iesniedzējtiesa vienlīdz jautā, vai Kopienu tiesības uzliek šādu
pienākumu un vai tās var šādu atbildību paredzēt.
23     Ir jāatgādina, ka atbilstoši EKL 5.

pantam Kopiena darbojas saskaņā ar šī Līguma piešķirtajām pilnvarām un izvirzītajiem mērķiem.
24     Turklāt EKL 234.

pants paredz, ka Tiesas kompetencē ir sniegt prejudiciālus nolēmumus par EK līguma interpretāciju, Kopienas iestāžu un ECB
tiesību aktu spēkā esamību un interpretāciju, kā arī ar Padomes lēmumu dibinātu struktūru statūtu interpretāciju, ja minētie
statūti to paredz.
25     No tā izriet, ka Tiesas kompetencē neietilpst dalībvalsts iekšējo tiesību interpretācija (1995.

gada 21.

decembra rīkojums lietā C‑307/95
Max Mara
,
Recueil
, I‑5083.

lpp., 5.

punkts; 2000.

gada 3.

oktobra spriedums lietā C‑58/98
Corsten
,
Recueil
, I‑7919.

lpp., 24.

punkts, un 2001.

gada 19. janvāra rīkojums lietā C‑391/00
Colapierto
,
Recueil
, Krājumā nav publicēts, 8. un 9.

punkts).
26     Tādējādi Tiesai nav jāatbild uz jautājumu par to, vai atbilstoši Nīderlandes tiesībām valstij savu pilsoņu labā var būt uzlikts
pienākums celt prasību par tiesību akta atcelšanu vai sakarā ar bezdarbību un vai tai var iestāties atbildība, ja tā to nedara.
27     Attiecībā uz Kopienu tiesību interpretāciju vispirms ir jākonstatē, ka ne ar EKL 230.

pantu, ne arī ar EKL 232.

pantu dalībvalstij nav uzlikts pienākums celt prasību. Gluži otrādi, dalībvalstis Tiesā “var” griezties, lai konstatētu Līguma
pārkāpumu, kas izpaudies kā kādas no šī noteikuma pirmajā daļā minēto iestāžu atturēšanās pieņemt lēmumu.
28     Šāda veida pienākums turklāt nav izsecināms no EKL 10.

panta, ko piemin atbildētāji pamata prāvā šī apgalvojuma pamatošanai. Šajā pantā paustais princips dalībvalstīm un iestādēm
izvirza abpusējus pienākumus lojālas sadarbības ietvaros (1983.

gada 10.

februāra spriedums lietā 230/81 Luksemburga/Parlaments,
Recueil
, 255.

lpp., 37.

punkts; 1990.

gada 13.

jūlija rīkojums lietā C‑2/88
Imm
.
Zwartveld
u.c.,
Recueil
, I‑3365.

lpp., 17.

punkts), taču nav interpretējams tādā izpratnē, ka dalībvalstij pret vienu vai vairākiem saviem pilsoņiem ir pienākums celt
prasību par tiesību akta atcelšanu vai sakarā ar bezdarbību.
29     Savukārt, ņemot vērā Līgumos paredzētos prasību pieņemamības nosacījumus un tiesības uz efektīvu tiesisko aizsardzību, Tiesa
šo lojālas sadarbības principu ir interpretējusi tādējādi, ka valstu tiesu pienākums ir, cik vien iespējams, valsts procesuālos
noteikumus, kas regulē tiesību aizsardzības līdzekļu īstenošanu, interpretēt un piemērot tādā veidā, kas ļauj fiziskām un
juridiskām personām tiesā apstrīdēt ikviena tāda lēmuma vai cita valsts pasākuma likumīgumu, kas attiecas uz vispārpiemērojama
Kopienu akta piemērošanu tam, pamatojoties uz tā spēkā neesamību (2002.

gada 25.

jūlija spriedums lietā C‑50/00 P
Unión de Pequeños Agricultores
/Padome,
Recueil
, I‑6677.

lpp., 42.

punkts). Tāpat tas ir arī tad, ja fiziska vai juridiska persona norāda uz atturēšanos pieņemt lēmumu EKL 232. panta izpratnē,
uzskatot, ka šāda atturēšanās ir pretrunā Kopienu tiesībām.
30     Kaut arī Kopienu tiesības neparedz nekādus pienākumus dalībvalstij celt prasību par tiesību akta atcelšanu vai sakarā ar bezdarbību
viena vai vairāku pilsoņu labā, tajā pat laikā, lai rezultātā iesniedzējtiesai dotu derīgu atbildi, ir jāpārbauda, vai šīs
tiesības iestājas pret valsts tiesībām, kuras satur šādus pienākumus vai paredz iespējamo valsts atbildību, ja tā šādi nerīkojas.
31     Šajā sakarā nav nekā tāda, kas pārkāptu Kopienu tiesības, ja valsts tiesības paredz šādu pienākumu vai šādā gadījumā nosaka
dalībvalsts atbildību. Tomēr dalībvalsts EKL 10.

pantā minēto lojālas sadarbības pienākumu var pārkāpt, ja tā neievēro rīcības brīvību attiecībā uz iespēju celt prasību, tā
riskējot radīt grūtības valsts tiesai saistībā ar liela skaita prasību iesniegšanu, no kurām daļa acīmredzami būtu nepamatota,
tādējādi apdraudot šīs iestādes [Tiesas] efektīvu darbību.
32     Ņemot vērā šos argumentus, uz pirmajiem diviem jautājumiem ir jāatbild, ka Kopienu tiesības attiecībā uz dalībvalsti neparedz
nekādu pienākumu viena vai vairāku savu pilsoņu labā celt prasību par tiesību akta atcelšanu atbilstoši EKL 230.

pantam vai sakarā ar bezdarbību atbilstoši EKL 232.

pantam. Tomēr principā tās neiestājas pret to, ka valsts tiesības paredz šādus pienākumus vai valsts atbildību, ja tā šādi
nerīkojas.

Par trešo jautājumu
33     Uzdodot trešo jautājumu, iesniedzējtiesa jautā, vai Lēmuma 94/381 1.

panta 2. punkts, ciktāl tas nepieciešams, lasot to kopā ar Direktīvas 90/425 17.

pantu un Direktīvas 89/662 17.

pantu, ir interpretējams tādējādi, ka no tā izriet Komisijas vai Padomes pienākums piešķirt paredzēto atļauju, ja dalībvalsts,
kas to prasījusi, piemērotais vai piemērojamais režīms atbilst tam, lai no atgremotāju izcelsmes olbaltumvielām atšķirtu neatgremotāju
izcelsmes olbaltumvielas.
Tiesai sniegtie apsvērumi
34
Ten Kate
u.c. norāda uz Lēmuma 94/381 1.

panta 2.

punktā esošo jēdzienu “atļauj”, kas Komisijai nepiešķir nekādu rīcības brīvību. Šāda interpretācija ir nostiprinājusies ar
lēmuma sestajā apsvērumā izklāstītajiem imperatīva rakstura noteikumiem, atbilstoši kuriem, “ja dalībvalsts ir spējīga piemērot
režīmu, ar ko ir iespējams atšķirt atgremotāju izcelsmes olbaltumvielas no neatgremotāju izcelsmes olbaltumvielām, tad par
to ir jāsaņem atļauja no Komisijas [..]”.
35     Nīderlandes valdība un Komisija savukārt uzskata, ka, ņemot vērā lietas apstākļus, Komisijai nebija pienākuma šādu atļauju
piešķirt. Tās precizē, ka pretēji tam, kas izriet no iesniedzējtiesas minētā, lietas dokumenti tika iesniegti Pastāvīgajai
veterinārajai komitejai tās sanāksmes laikā 1995.

gada 7.

un 8.

martā. Šī komiteja tomēr nepieņēma lēmumu. Komisija arī savu priekšlikumu Padomei neiesniedza. Tās norāda uz zināšanu attīstību
GSE jomā, kas attaisno lēmuma nepieņemšanu. Nīderlandes valdība turklāt atgādina par 1999.

gada 18. novembra spriedumu lietā C‑151/98 P
Pharos
/Komisija (
Recueil
, I‑8157.

lpp., 25.

punkts) un 2000.

gada 4.

jūlija spriedumu lietā C‑352/98 P
Bergaderm
un
Goupil
/Komisija (
Recueil
, I‑5291.

lpp., 66.

punkts) un uzskata, ka Kopienu likumdevējs, Komisijai liekot rīkoties iespējami ātri, tai ir piešķīris noteiktu rīcības brīvību
un ka jēdziens “bez kavēšanās iesniedz Padomei” ir atkarīgs no konkrētiem apstākļiem.
36     Otrkārt, Komisija paskaidro, ka pat pirms Nīderlandes 1994.

gada 29.

novembra pieteikuma par atļauju saņemšanas tā ar 1994.

gada 11.

novembra vēstuli Nīderlandes iestādēm ir uzdevusi noteiktus jautājumus saistībā ar Lēmuma 94/381 īstenošanu. Tā šos jautājumus
atkārtoja 1995.

gada 21.

marta un 1995. gada 20. jūnija vēstulē, taču nesaņēma apmierinošu atbildi. Turklāt pēc 1996. gada 20. marta paziņojuma, ko
izteica Lielbritānijas
Encephalopathy Advisory Committee
[Encefalopātijas konsultatīvā komiteja] par iespējamo saistību starp GSE un Kreicfelda Jakoba [
Creutzfeldt-Jakob
] slimību, dalībvalstīs tika īstenota pārbaudes programma. No 1996.

gada 9. līdz 13.

decembrim pārbaude norisinājās Nīderlandē. No tās izrietēja, ka kontrole attiecībā uz Lēmuma 94/381 piemērošanu nav bijusi
pietiekama, proti, jo tās ietvaros nav veikta gala produktu pārbaude laboratorijā. 1997. gada 7.

jūlijā Komisija, nosūtot brīdinājuma vēstuli, uzsāka tiesvedību pret Nīderlandi sakarā ar pienākumu neizpildi
–
tiesvedību, kas tika izbeigta pēc informācijas apmaiņas, kas turpinājās līdz pat 1998. un 1999. gadam.
Tiesas atbilde
37     Jāatgādina, ka Lēmums 94/381, ar ko aizliedz atgremotāju barošanu ar olbaltumvielām, kuras iegūtas no zīdītāju audiem, ir
pasākums, kas pieņemts GSE, kas savulaik tika atzīta kā slimība, kas skar tikai dzīvniekus, apkarošanas ietvaros. Šī lēmuma
1. panta 2.

punkts paredz, ka – kā izņēmums no šā aizlieguma – dalībvalstīm, kas spēj piemērot režīmu, kas ļauj atšķirt atgremotāju izcelsmes
olbaltumvielas no neatgremotāju izcelsmes olbaltumvielām, Komisija Direktīvas 90/425 17. pantā paredzētās procedūras, kas
atsaucas uz Direktīvas 89/662 17. pantu, ietvaros var atļaut [atļauj] atgremotājus barot ar citu sugu, kas nav atgremotāji,
izcelsmes olbaltumvielām.
38     Direktīvas 89/662 17. pants paredz Komisijas iesniegtā veicamo pasākumu projekta izskatīšanu Pastāvīgajā veterinārajā komitejā,
Komitejas atzinumu, Komisijas lēmumu, ja tas ir saderīgs ar Komitejas atzinumu, vai Padomē iesniegto lietu, ko veikusi Komisija,
ja plānotie pasākumi nav saderīgi ar Komitejas atzinumu vai ja atzinuma nav.
39     No Nīderlandes valdības un Komisijas apsvērumiem, kā arī no Tiesai iesniegtajiem dokumentiem izriet, ka pretēji iesniedzējtiesas
uzskatam Pastāvīgā veterinārā komiteja izskatīja atļaujas pieteikumus un tos izvērtēja sanāksmes laikā 1995. gada 7. un 8. martā,
taču savu viedokli neizteica.
40     Ievērojot šo apstākli, jautājums ir pārformulējams tādējādi, ka ar to vēlas noskaidrot, vai, nepastāvot Pastāvīgās veterinārās
komitejas viedoklim, Komisijai tomēr ir Padomei jāsniedz priekšlikums attiecībā uz veicamajiem pasākumiem.
41     Šajā sakarā Tiesa par normatīvo procedūru, kas ir līdzīga Lēmumā 94/381 paredzētajai, jau ir nospriedusi, ka Komisijai ir
jāapzinās sava rīcības brīvība tādā apmērā, lai tā, zinot visus apstākļus, varētu noteikt visus vajadzīgos un pieņemtos pasākumus
saistībā ar sabiedrības veselību (2005. gada 12. jūlija spriedums lietā C‑198/03 P Komisija/
CEVA
un
Pfizer
, I‑6357. lpp., 80. punkts).
42     Ja, līdzīgi kā pamata prāvas apstākļos, ar Komisijas rīcībā esošo informāciju nevar pierādīt, ka pārbaude, kas notiek sistēmas,
ar ko ļauj atšķirt atgremotāju izcelsmes olbaltumvielas no neatgremotāju izcelsmes olbaltumvielām, ietvaros, ko tai dalībvalsts
iesniegusi izvērtēšanai atļaujas piešķiršanas nolūkā, piešķir pietiekamas garantijas sabiedrības veselības aizsardzības kontekstā,
un ja Pastāvīgā veterinārā komiteja ir izskatījusi dalībvalsts pieteikumu, bet nav paudusi viedokli, tostarp jaunas informācijas
dēļ, kas izmaina risku sabiedrības veselībai, ir uzskatāms, ka Komisijai nav Padomei jāsniedz priekšlikums par veicamajiem
pasākumiem (šajā nozīmē skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Pharos
, 23. un 24. punkts). Savukārt Padome ir tiesīga pieņemt lēmumu tikai tad, kad tā ir saņēmusi priekšlikumu no Komisijas.
43     Tādējādi uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka Lēmuma 94/381 1.

panta 2.

punkts, lasot to kopā ar Direktīvas 90/425 17.

panta noteikumiem un Direktīvas 89/662 17.

pantu, ir interpretējams tādējādi, ka, ja ar Komisijas rīcībā esošo informāciju nevar pierādīt, ka pārbaude, kas notiek sistēmas,
ar ko ļauj atšķirt atgremotāju izcelsmes olbaltumvielas no neatgremotāju izcelsmes olbaltumvielām, ietvaros, ko tai dalībvalsts
iesniegusi izvērtēšanai atļaujas piešķiršanas nolūkā, piešķir pietiekamas garantijas sabiedrības veselības aizsardzības kontekstā,
un ja Pastāvīgā veterinārā komiteja ir izskatījusi dalībvalsts pieteikumu, bet nav paudusi viedokli, tostarp jaunas informācijas
dēļ, kas izmaina risku sabiedrības veselībai, ir jāuzskata, ka Komisijai nav Padomei jāiesniedz priekšlikums par veicamajiem
pasākumiem.

Par ceturto jautājumu
44     Uzdodot ceturto jautājumu, iesniedzējtiesa jautā, kādā apmērā atbilde uz trešo jautājumu paredz pirmajā jautājumā minēto valsts
tiesību vai pienākuma ierobežojumu iestāties pret atteikumu piešķirt tādu atļauju kā apskatāmajā lietā vai iestāties pret
šādas atļaujas nepiešķiršanu.
45     Ņemot vērā uz pirmajiem trim jautājumiem sniegtās atbildes, uz ceturto jautājumu nav jāatbild daļā par Kopienu tiesību interpretāciju.
Turklāt, kā tas atgādināts šī sprieduma 25.

punktā, Tiesa nav kompetenta atbildēt uz jautājumu, kas attiecas uz valsts tiesību interpretāciju.

Par tiesāšanās izdevumiem
46     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata prāvā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku
tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
1)
Kopienu tiesības attiecībā uz dalībvalsti neparedz nekādu pienākumu viena vai vairāku savu pilsoņu labā celt prasību par tiesību
akta atcelšanu atbilstoši EKL 230.

pantam vai sakarā ar bezdarbību atbilstoši EKL 232.

pantam. Tomēr principā tās neaizliedz to, ka valsts tiesības paredz šādu pienākumu vai valsts atbildību, ja tā šādi nerīkojas;
2)
Komisijas 1994.

gada 27.

jūnija Lēmuma 94/381/EK 1.

panta 2. punkts par noteiktiem aizsardzības pasākumiem attiecībā uz govju sūkļveida encefalopātiju un barošanu ar barību,
kuras pamatā ir zīdītāju izcelsmes olbaltumvielas, lasot to kopā ar 17.

pantu Padomes 1990.

gada 26.

jūnija Direktīvā 90/425/EEK par veterinārajām un zootehniskajām pārbaudēm, kas piemērojamas Kopienā iekšējā tirdzniecībā ar
noteiktiem dzīviem dzīvniekiem un produktiem, lai izveidotu iekšējo tirgu, un 17.

pantu Padomes 1989.

gada 11.

decembra Direktīvā 89/662/EEK par veterinārajām pārbaudēm Kopienas iekšējā tirdzniecībā, lai izveidotu iekšējo tirgu, ir interpretējams
tādējādi, ka, ja ar Komisijas rīcībā esošo informāciju nevar pierādīt, ka pārbaude, kas notiek sistēmas, ar ko ļauj atšķirt
atgremotāju izcelsmes olbaltumvielas no neatgremotāju izcelsmes olbaltumvielām, ietvaros, ko tai dalībvalsts iesniegusi izvērtēšanai
atļaujas piešķiršanas nolūkā, piešķir pietiekamas garantijas sabiedrības veselības aizsardzības kontekstā, un ja Pastāvīgā
veterinārā komiteja ir izskatījusi dalībvalsts pieteikumu, bet nav paudusi viedokli, tostarp jaunas informācijas dēļ, kas
izmaina risku sabiedrības veselībai, ir jāuzskata, ka Komisijai nav Padomei jāiesniedz priekšlikums par veicamajiem pasākumiem.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – holandiešu.