CELEX: 62006CJ0278
Nõukogu määrus (EMÜ) nr 3950/92, muudetud nõukogu määrusega (EÜ) nr 1256/1999
Artikli 7 lõige 2
Põllumajandusliku rendilepingu lõppemine
Kvoodi vahepealne omandamine rendileandja poolt, kes ei ole piimatootja ning kellel ei ole kavas selleks saada
Tootjale kvoodi ülekandmine riikliku müügipunkti vahendusel nii kiiresti kui võimalik

Eelotsusetaotlus puudutab seda, kuidas tõlgendada nõukogu 28. detsembri 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 3950/92, millega piima- ja piimatootesektoris kehtestatakse lisamaks (
EÜT L 405, lk 1
), muudetud nõukogu 17. mai 1999. aasta määrusega (EÜ) nr 1256/1999 (
EÜT L 160, lk 73
; edaspidi „määrus nr 3950/92”), artikli 7 lõiget 2.
See taotlus esitati M. Otteni, kes on piimatootmisega tegelevale talumajapidamisele kuuluva maavalduse endine rentnik, ja Landwirtschaftskammer Niedersachseni (Alam-Saksi põllumajanduskoda) vahelises kohtuvaidluses, mis puudutab piima või piimatoodete kvoodi ülekandmist rendileandjale, kes ise ei ole piima või piimatoodete tootja ning kes omakorda kannab nii kiiresti kui võimalik nimetatud kvoodi riikliku müügipunkti vahendusel üle kolmandale isikule, kes on piima või piimatoodete tootja.
Õiguslik raamistik
Ühenduse õigusnormid
Kuna piimasektoris kestis tasakaalustamatus pakkumise ja nõudmise vahel, kehtestati 1984. aastal nõukogu 27. juuni 1968. aasta määruse (EMÜ) nr 804/68 piima- ja piimatooteturu ühise korralduse kohta (
EÜT L 148, lk 13
), muudetud nõukogu 31. märtsi 1984. aasta määrusega nr 856/84 (
EÜT L 90, lk 10
), artikliga 5c piima lisamaksusüsteem. Selle sätte kohaselt tuleb lisamaksu tasuda piimakogustelt, mis ületavad kehtestatud kvoodi.
Lisamaksu üldised rakenduseeskirjad on määratletud nõukogu 31. märtsi 1984. aasta määrusega (EMÜ) nr 857/84, millega piima- ja piimatootesektoris on kehtestatud määruse (EMÜ) nr 804/68 artiklis 5c märgitud maksu kohaldamise üldeeskirjad (
EÜT L 90, lk 13
).
Määrus nr 857/84 tunnistati kehtetuks määrusega nr 3950/92, millega pikendati seda lisamaksusüsteemi kuni 1. aprillini 2000, kuigi esialgu pidi seda rakendatama ainult 1. aprillini 1993.
Määruse nr 3950/92 artikli 7 lõige 2 sätestab:
„Kui pooled ei saavuta maa rendilepingu aegumisel kokkulepet ja rendilepingut ei ole võimalik samadel tingimustel pikendada, samuti samalaadse õigusliku mõjuga olukordades, kantakse asjakohase talumajapidamise kvoodid täielikult või osaliselt üle tootjale, kelle valdusesse talumajapidamine läheb, kooskõlas sätetega, mille on kehtestanud või kehtestab liikmesriik, võttes arvesse poolte seaduslikke huve.”
Sama määruse artikkel 8 näeb ette:
„Piimatootmise ümberkorraldamise lõpuleviimiseks või keskkonna parandamiseks võivad liikmesriigid üksikasjalike eeskirjade kohaselt, mis nad kehtestavad poolte seaduslikke huve arvesse võttes, võtta ühe või mitu järgmistest meetmetest:
[…]
b)
määrata objektiivsete tunnuste alusel kindlaks tingimused, mille korral pädev asutus või selle asutuse määratud organ võib 12-kuulise perioodi alguses tootjatele tasu eest ümber jaotada kvoote, millest muud tootjad on eelmise 12-kuulise perioodi lõpuks lõplikult loobunud, saades selle eest hüvitist ühe- või mitmeaastase osamaksuna, mis on võrdne eespool nimetatud tasuga;
[…]
e)
kui tootja esitab taotluse pädevale asutusele või selle asutuse määratud organile, võib selleks, et parandada piimatootmise struktuuri talumajapidamise tasandil või võimaldada tootmise ekstensiivistamist, lubada kvootide lõplikku ülekandmist ilma vastava maavalduse üleminekuta või vastupidi.
[…]”.
Määruse nr 3950/92 artikkel 9 näeb ette:
„Käesolevas määruses kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
c)
tootja
– füüsiline või juriidiline isik või füüsiliste või juriidiliste isikute ühendus, kelle talumajapidamine asub ühenduse geograafilisel territooriumil ja kes:
—
müüvad piima või piimasaadusi tarbijale otse
ja/või
—
tarnivad neid ostjale;
[…]”.
Siseriiklikud õigusnormid
Piima või piimatoodete tarnimise kvootide ülekandmise süsteemi reguleerib 12. jaanuari 2000. aasta määrus lisamaksu rakendamise kohta (Zusatzabgabenverordnung,
BGB1.
2000 I, lk 27; edaspidi „määrus ZAV”), mis jõustus 1. aprillil 2000.
Määruse ZAV kohaselt saab kvoote üldjuhul müüa igal aastal kolmel päeval, see tähendab 1. aprillil, 1. juulil või 30. oktoobril, riiklike müügipunktide vahendusel vastavalt täpselt määratletud menetlusele, mis ei võta arvesse piimatootmisega tegelevale talumajapidamisele kuuluva maavalduse pindala.
Kuna põhikohtuasjas vaatluse all olev põllumajanduslik rendileping sõlmiti enne 1. aprilli 2000, siis määruse ZAV § 12 lõike 2 esimese lause kohaselt kuulub kohaldamisele 25. mai 1984. aasta tagatud piimakvootide määruse (Milchgarantiemengenverordnung,
BGB1.
1984 I, lk 720), muudetud 25. märtsi 1996. aasta kolmekümne kolmanda muutva määrusega (
BGB1.
1996 I, lk 535), § 7 lõige 1. Tagatud piimakvootide määruse § 7 lõike 1 esimese lause kohaselt peab põllumajandusliku rendilepingu lõppemisel rendileandja kvoodi tagasi saama.
Kui kvoot kantakse üle rendileandjale, kes ei ole tootja, siis määruse ZAV § 12 lõike 2 esimeses lauses sätestatakse, et 33% sellest kvoodist tagastatakse liidumaa reservi kasuks.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
1974. aastal sõlmis M. Otteni eelkäija J. Kückiga tähtajatu põllumajandusliku rendilepingu piimatootmise eesmärgil kasutatava 4,1862 ha suuruse pindalaga maavalduse osas.
1984. aastal piimatootjate poolt neile jaotatud kvootide ületamise korral tasumisele kuuluvate lisamaksude süsteemi kehtestamise raames jaotati M. Otteni eelkäijale teatud kvoot piimatootmiseks renditud pinna alusel.
2000. aastal lõpetasid M. Otten ja J. Kück neid siduva rendilepingu alates 1. jaanuarist 2001. Seega tagastati talumajapidamine samal kuupäeval J. Kückile.
Landwirtschaftskammer Hannover (Hannoveri põllumajanduskoda) kinnitas 14. veebruari 2001. aasta haldusotsusega, mida muudeti 27. aprillil 2001, J. Kücki taotlusel seda, et viimasele kanti üle kvoot 9315 kg. Samuti otsustas nimetatud põllumajanduskoda, et kvoot 4588 kg võetakse tagasi liidumaa reservi arvamiseks, kuna J. Kück ei ole tootja.
M. Otten esitas selle peale vaide, mis jäeti Landwirtschaftskammer Hannoveri poolt rahuldamata.
M. Otten esitas seejärel kaebuse Verwaltungsgericht Stadele (Stade halduskohus), kes tühistas need haldusotsused.
16. märtsi 2005. aasta otsusega jättis Niedersächsisches Oberverwaltungsgericht (Alam-Saksi ülemhalduskohus) Landwirtschaftskammer Niedersachseni esitatud apellatsioonkaebuse rahuldamata. Niedersächsisches Oberverwaltungsgericht leidis, et kui piimatootmisega tegelemiseks kasutatavaid talumajapidamisi puudutav põllumajanduslik rendileping lõpeb, siis vastav kvoot tagastatakse rendileandjale ainult siis, kui viimane on ise tootja või kui ta annab maavalduse kohe teisele tootjale üle.
Landwirtschaftskammer Niedersachsen esitas kassatsioonkaebuse Bundesverwaltungsgerichtile.
Viimane leiab, et Euroopa Kohtu poolt 20. juuni 2002. aasta otsuses kohtuasjas
C-401/99: Thomsen (EKL 2002, lk I-5775)
antud tõlgenduse kohaselt on jätkuvalt võimalik, et rendileandja, kes ei ole tootja, on vahepealne omandaja, ning seda niivõrd, kuivõrd see omandamine on esiteks ajutine ja siseriiklike õigusnormide tõttu vajalik ning teiseks, kui selle tulemus on uuesti rendileandmine rentnikule, kes on tootja. Eelotsusetaotluse kohtu poolt nimetatud kohtuotsusele antud tõlgenduse kohaselt peetakse nende kahe üleandmise lõpptulemust üheks kvoodi ühelt tootjalt teisele tootjale ülekandmise tehinguks (eespool viidatud kohtuotsus Thomsen, punkt 43).
Seda tõlgendust tuleb kohaldada ka põhikohtuasjas, mille puhul maavalduse üleandmine on teise üleandmise tehingu raames ning uute siseriiklike õigusnormide alusel kvootide ülekandmisest eraldatud.
Samuti kasutatakse selle tõlgenduse kohaselt kvoote piima tootmiseks või turustamiseks nii, et rendileandja, kes ei ole tootja, ei saa nende kvootide turuväärtusele toetudes puhast rahalist kasu (20. juuni 2002. aasta otsus kohtuasjas
C-313/99: Mulligan jt, EKL 2002, lk I-5719
, punkt 30; eespool viidatud kohtuotsus Thomsen, punkt 39, ja selle kohta 13. aprilli 2000. aasta otsus kohtuasjas
C-292/97: Karlsson jt, EKL 2000, lk I-2737
, punkt 57).
Neil asjaoludel otsustas Bundesverwaltungsgericht menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas määruse nr 3950/92 […] artikli 7 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et piimatootmisega tegelevat talumajapidamist puudutava või piimatootmiseks kasutatavat maavaldust puudutava põllumajandusliku rendilepingu lõppemisel võidakse sellega seotud kvoodid samuti tagastada rendileandjale, kui viimane ise ei ole tootja ega hakka selleks, ja kui ta kannab riikliku müügipunkti vahendusel kvoodi võimalikult kiiresti üle kolmandale isikule, kes on tootja?”
Eelotsuse küsimus
Oma küsimusega tahab eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas määruse nr 3950/92 artikli 7 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et piimatootmisega tegelevat talumajapidamist puudutava põllumajandusliku rendilepingu lõppemisel võib sellega seotud kvoodi tagastada rendileandjale niivõrd, kuivõrd viimane, kes ei ole tootja ning kellel ei ole kavas selleks saada, kannab riikliku müügipunkti vahendusel nimetatud kvoodi võimalikult kiiresti üle kolmandale isikule, kes on tootja.
Esiteks peab meelde tuletama, et lähtuvalt piima lisamaksu käsitlevate ühenduse õigusnormide üldisest ülesehitusest, võis põllumajandustootjale kvoodi määrata üksnes siis, kui viimase puhul oli tegemist tootjaga (vt selle kohta eelkõige 26. oktoobri 2006. aasta otsus kohtuasjas
C-275/05: Kibler, EKL 2005, lk I-10569
, punkt 21, ja viidatud kohtupraktika).
Vastavalt määruse nr 3950/92 artikli 7 lõikele 2 võidakse rendileandjale piimatootmisega tegelevat talumajapidamist puudutava põllumajandusliku rendilepingu lõppemisel sellega seotud kvoot üldjuhul täielikult või osaliselt tagastada ainult siis, kui ta on tootja nimetatud määruse artikli 9 punkti c kohaselt (eespool viidatud kohtuotsus Thomsen, punkt 41).
Neil tingimustel on ühenduse õiguse seisukohalt kvoodi vahepealne omandamine rendileandja poolt, kes ei ole tootja, vastuvõetav niivõrd, kuivõrd see on vajalik, ja nii lühikeseks ajaks, kui võimalik (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Thomsen, punkt 43).
See tõlgendus on põhikohtuasjale ülekantav. Esiteks tuleneb määruse nr 1256/1999 kuuendast põhjendusest, et liikmesriigid võivad kvootide ülekandmise korraldada muul viisil kui tootjatevaheliste üksiktehingute teel. Teiseks tuleneb eespool viidatud kohtuotsuse Thomsen punktist 43, et neile rendileandjatele, kellel ei ole kavas tootjateks saada, kvootide vahepealne jaotamine on esiteks vastuolus piima lisamaksu käsitlevate ühenduse õigusnormide üldise ülesehitusega ning teiseks põhimõttega, mille kohaselt ei või põllumajandustootjale kvooti jaotada, kui viimane ei ole piimatootja.
Asjaolu, et põhikohtuasjas on kvoodi ülekandmine eraldatud talumajapidamise üleandmisest, seda tõlgendust ei mõjuta.
Kuigi Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt kantakse kvoot üldjuhul üle sellega seotud talumajapidamise üleandmisega, ning seda tingimusel, et see ülekandmine vastab määruse nr 3950/92 artiklis 7 ette nähtud vormile ja tingimustele, võib ühenduse õiguses ette nähtud erandjuhtudel sellegipoolest kvoote üle kanda ilma talumajapidamisi üle andmata (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Mulligan, punkt 27, ja viidatud kohtupraktika).
Selles osas tuleb märkida, et määruse nr 3950/92 artikli 8 punktid b ja e lubavad liikmesriikidel ükshaaval või mitmekaupa võtta ühe või enam loetletud meetmetest, kuid ei luba neil ette näha uusi seda liiki meetmeid (14. oktoobri 2004. aasta otsus kohtuasjas
C-173/02: Hispaania
vs.
Komisjon, EKL 2004, lk I-9735
, punkt 26).
Vastavalt määruse nr 3950/92 artikli 8 punktile b võivad liikmesriigid piimatootmise ümberkorraldamise lõpuleviimiseks või keskkonna parandamiseks määrata objektiivsete tunnuste alusel kindlaks tingimused, mille korral pädev asutus või selle asutuse määratud organ võib 12-kuulise perioodi alguses tootjatele tasu eest ümber jaotada kvoote, millest muud tootjad on eelmise 12-kuulise perioodi lõpuks lõplikult loobunud.
Määruse nr 3950/92 artikli 8 punkti e kohaldades võivad liikmesriigid siis, kui tootja esitab taotluse pädevale asutusele või selle asutuse määratud organile, samuti lubada kvootide lõplikku ülekandmist ilma vastava talumajapidamise üleminekuta.
Sellest tuleneb, et ühenduse seadusandja nägi ette võimaluse kanda üle kvoot riikliku müügipunkti vahendusel tootjale ilma, et antaks üle sellega seotud talumajapidamine.
Eeltoodud tõlgendust ei sea kahtluse alla eespool viidatud kohtuotsuse Thomsen punktid 42 ja 43, mis kvootide ülekandmist puudutades arvestavad piimatootmisega tegelevale talumajapidamisele kuuluva maavalduse pindala, kuna nimetatud kohtuotsusest ei nähtu, et rendileandja ei võinud riikliku müügipunkti vahendusel kolmandast isikust tootjale kanda üle kvooti ilma sellega seotud talumajapidamiseta ja seda nii kiiresti kui võimalik pärast rendilepingu lõppemist.
Asjaolu, et põhikohtuasjas tagastatakse piimatootmisega tegeleva talumajapidamisega seotud kvoot ajutiselt rendileandjale, kes ei ole tootja, ei ole otsustav niivõrd, kuivõrd see olukord ei kesta kaua ja küsimuse all olev kvoot kantakse võimalikult kiiresti üle kolmandale isikule, kes on tegelikult tootja.
Seega ei ole määruse nr 3950/92 artikli 7 lõikega 2 vastuolus rendileandja poolt, kes ei ole tootja, talumajapidamisega seotud kvoodi ajutine omandamine selleks, et kanda see üle riiklikule kvootide müügipunktile, et viimane saaks selle kvoodi müüa nii kiiresti kui võimalik tootjatele.
See tõlgendus vastab lisaks määruse nr 3950/92 nimetatud sätte peamisele eesmärgile, mille kohaselt ei jaotata kvoote isikutele, kes soovivad sellest jaotamisest saada puhtalt rahanduslikku kasu (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Thomsen, punkt 45).
Eeltoodut arvestades tuleb esitatud küsimusele vastata, et määruse nr 3950/92 artikli 7 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et piimatootmisega tegelevat talumajapidamist puudutava põllumajandusliku rendilepingu lõppemisel võib sellega seotud kvoodi tagastada rendileandjale niivõrd, kuivõrd viimane, kes ei ole tootja ning kellel ei ole kavas selleks saada, kannab riikliku müügipunkti vahendusel nimetatud kvoodi võimalikult kiiresti üle kolmandale isikule, kes on tootja.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (viies koda) otsustab:

Nõukogu 28. detsembri 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 3950/92, millega piima- ja piimatootesektoris kehtestatakse lisamaks, muudetud nõukogu 17. mai 1999. aasta määrusega (EÜ) nr 1256/1999, artikli 7 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et piimatootmisega tegelevat talumajapidamist puudutava põllumajandusliku rendilepingu lõppemisel võib sellega seotud kvoodi tagastada rendileandjale niivõrd, kuivõrd viimane, kes ei ole tootja ning kellel ei ole kavas selleks saada, kannab riikliku müügipunkti vahendusel nimetatud kvoodi võimalikult kiiresti üle kolmandale isikule, kes on tootja.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: saksa.