CELEX: 62003CJ0213
A Földközi-tenger szennyezés elleni védeleméről szóló egyezmény (Barcelonai egyezmény)
A Földközi-tenger szárazföldi eredetű szennyezés elleni védeleméről szóló jegyzőkönyv
6. cikk (3) bekezdés
Kibocsátási engedély
Közvetlen hatály

A 2003. május 6-i ítélettel, amely május 19-én érkezett a Bírósághoz, a Cour de cassation (Franciaország) az EK 234. cikk
alapján előzetes döntéshozatal céljából két, az 1983. február 28-i 83/101/EGK tanácsi határozattal (HL L 67., 1. o.; magyar
nyelvű különkiadás 11. fejezet, 15. kötet) jóváhagyott, az Athénban 1980. május 17-én aláírt, a Földközi-tenger szárazföldi
eredetű szennyezés elleni védelméről szóló jegyzőkönyv (a továbbiakban: Jegyzőkönyv) 6. cikke (3) bekezdésének, valamint ugyanezen
jegyzőkönyvnek az 1999. október 22-i 1999/801/EK tanácsi határozattal (HL L 322., 18. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet,
32. kötet, 208. o.) jóváhagyott, a Szirakúzában 1996. március 7-én és 8-án megtartott meghatalmazotti konferencián módosított
(a továbbiakban: Módosított Jegyzőkönyv) 6. cikke (1) bekezdésének értelmezésére vonatkozó kérdést terjesztett a Bíróság elé.
Ezek a kérdések a Syndicat professionnel coordination des pêcheurs de l’étang de Berre et de la région (a továbbiakban: halászok
szervezete) és az Électricité de France (a továbbiakban: EDF) között, a saint-chamas-i (Franciaország) vízerőműnek a Berrei-tóba
történő szennyvízkibocsátásával kapcsolatos jogvitában merültek fel.

Jogi háttér
A Földközi-tenger szennyezés elleni védelméről szóló, 1976. február 16-án Barcelonában aláírt Egyezmény (HL 1977, L 240, 3. o.;
a továbbiakban: Egyezmény) az 1977. július 25-i 77/585/EGK tanácsi határozattal (HL L 240, 1. o.; magyar nyelvű különkiadás
11. fejezet, 12. kötet, 135. o.) az Európai Gazdasági Közösség joganyagának részévé vált.
Az Egyezmény 2. cikkének a) pontja az alábbiak szerint határozza meg a „szennyezés” fogalmát:
„[...] olyan káros hatású anyagoknak vagy energiának emberi tevékenység általi, közvetlen vagy közvetett úton történő, tengeri
környezetbe juttatása, amelyek ártalmasak a biológiai erőforrásokra, veszélyeztetik az emberi egészséget, akadályozzák a tengeri
tevékenységeket, ideértve a halászatot is, rontják a hasznosítási célra szánt tengervíz minőségét és csökkentik a tengerhez
kapcsolódó rekreációs értéket.”
Az Egyezmény 4. cikkének (1) bekezdése szerint:
„A szerződő felek ezen egyezmény rendelkezéseivel és azon hatályban lévő jegyzőkönyvekkel összhangban, amelyeknek részeseik,
egyénileg vagy együttesen, minden szükséges intézkedést megtesznek a Földközi-tenger térsége szennyezésének megakadályozásáért,
enyhítéséért és leküzdéséért, valamint a térség tengeri környezetének megóvásáért és javításáért.”
Az Egyezmény 8. cikke meghatározza:
„A szerződő felek minden szükséges intézkedést megtesznek annak érdekében, hogy megelőzzék és csökkentsék a Földközi-tenger
folyókból, part menti létesítményekből, tengerbe ömlő szennycsatornákból, vagy egyéb, a területükön található szárazföldi
forrásból eredő szennyezését, illetve hogy küzdjenek az ilyen szennyezés ellen.”
Hasonlóan rendelkezik a Jegyzőkönyv 1. cikke:
„ A Jegyzőkönyv szerződő felei [...] minden szükséges intézkedést megtesznek annak érdekében, hogy megelőzzék és csökkentsék
a Földközi-tenger folyókból, part menti létesítményekből, tengerbe ömlő szennycsatornákból, vagy egyéb, a területükön található
szárazföldi forrásból eredő szennyezését, illetve hogy küzdjenek az ilyen szennyezés ellen, és megfékezzék azt.”
A Jegyzőkönyv 3. cikkének c) pontja szerint:
„Jelen Jegyzőkönyv hatálya (a továbbiakban: a Jegyzőkönyv hatálya alá tartozó terület) kiterjed:
[...]
c)      a tengerrel összeköttetésben lévő sóstavakra.”
A 4. cikk (1) bekezdésének a) pontja alapján a Jegyzőkönyv alkalmazandó „azokra a felek területén található szárazföldi forrásokból
származó szennyezésekre, amelyek a Jegyzőkönyv hatálya alá tartozó területet, különös tekintettel:
–        közvetlenül a tengerbe ömlő szennycsatornákon keresztül, a parton, illetve a partról történő szennyezés lerakása vagy kibocsátása
következtében,
–        közvetett módon, folyók, csatornák vagy egyéb vízfolyások – ideértve a felszín alatti vízfolyásokat és vízelvezetőket – útján
érik el.”
A Jegyzőkönyv 6. cikkének (1) és (3) bekezdése szerint:
„(1) A Jegyzőkönyv hatálya alá tartozó területen a felek szigorúan korlátozzák a Jegyzőkönyv II. mellékletében felsorolt anyagokat
tartalmazó, és az ott felsorolt forrásokból származó szárazföldi eredetű szennyezést.
[...]
(3)      A kibocsátás szigorúan csak az illetékes nemzeti hatóságok engedélyével lehetséges, a Jegyzőkönyv III. mellékletében szereplő
rendelkezések kellő tekintetbe vételével.”
A Jegyzőkönyv 7. cikk (1) bekezdésének e) pontja szerint:
„(1)      A felek, az illetékes nemzetközi szervezetekkel együttműködve, fokozatosan olyan közös iránymutatásokat, illetőleg, adott
esetben, olyan szabványokat vagy követelményeket dolgoznak ki és hagynak jóvá, amelyek elsősorban az alábbiakkal foglalkoznak:
[...]
e)      az I. és II. mellékletben felsorolt anyagok kibocsátásával kapcsolatos különleges mennyiségi követelmények, ezeknek az anyagoknak
a koncentrációja a szennyvizekben és kibocsátásuk módszerei.”
A Jegyzőkönyv II. melléklet A. szakaszának 11. és 13. pontja szerint az „[o]lyan anyagok, amelyek közvetlenül vagy közvetve
káros hatást gyakorolnak a tengeri környezet oxigénellátására, közöttük is különösen az eutrofizálódáshoz vezető anyagok”,
valamint az „[o]lyan anyagok, amelyek, noha nem toxikus hatásúak, kibocsátásuk mennyiségénél fogva károsak lehetnek a tengeri
környezetre vagy akadályozhatják a tenger jogszerű használatát” a Jegyzőkönyv 6. cikkének hatálya alá tartoznak.
A II. melléklet B. szakasza meghatározza:
„Az A. szakaszban felsorolt anyagok kibocsátását a III. mellékletben foglaltaknak megfelelően kell ellenőrizni és szigorúan
korlátozni.”
A Jegyzőkönyv III. melléklete felsorolja azokat a tényezőket, amelyeket figyelembe kell venni az „e Jegyzőkönyv II. mellékletében
[...] felsorolt anyagokat tartalmazó hulladékkibocsátás engedélyezésével kapcsolatban [...].” Ennek megfelelően a tagállamok
figyelmet fordítanak a „hulladék jellemzőire és összetevőire”, a „hulladékok összetevőinek jellemzői[re], ártalmasságukra
tekintettel”, a „kibocsátási hely és a befogadó tengeri környezet jellemzőire”, a „rendelkezésre álló hulladéktechnológiára”,
végül a „tengeri ökológiai rendszerek és a tengervíz-hasznosítás potenciális károsodására”.
A Módosított Jegyzőkönyv 3. cikkének d) pontja a Jegyzőkönyv 3. cikkének c) pontjával összefüggésben meghatározza a jegyzőkönyv
hatálya alá tartozó területet:
„[...]
d)      brakkvizek, parti sósvizek, beleértve a parti tavakat és lagúnákat, és a Földközi-tenger vizével érintkező felszín alatti
vizek.”
A Módosított Jegyzőkönyv 6. cikkének (1) bekezdése meghatározza:
„A jegyzőkönyv hatálya alá tartozó területre pontszerű forrásokból érkező kibocsátásokra és a Földközi-tengernek, az e Jegyzőkönyv
3. cikkének a), c) és d) pontjában meghatározott területét elérő és esetleg befolyásoló, vízbe vagy levegőbe jutó kibocsátásokra
vonatkozóan, a felek illetékes hatóságai mindenképpen kötelesek egy engedélyezési és szabályozási rendszert működtetni, kellőképpen
figyelembe véve e jegyzőkönyvnek és II. mellékletének az előírásait, továbbá a felek ülésein kialakított határozatokat és
ajánlásokat.”
A Módosított Jegyzőkönyv I. mellékletének C. szakasza felsorolja a „szennyező anyagok és szennyezőforrások kategóriáit”, amelyeket
„a cselekvési tervek, programok és intézkedések kidolgozásakor útmutatóként kell figyelembe venni”. A 17. pont külön is említi
„a tengeri környezet oxigénellátására káros hatást gyakorló nem toxikus anyagokat”.
A Módosított Jegyzőkönyv értelmében a korábbi II. mellékletet el kell hagyni és a korábbi III. melléklet számozása „II. mellékletre”
módosul.

Az alapeljárás, illetve az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
A Berrei-tó Franciaországban található, a Földközi-tengerrel összeköttetésben lévő, sós vizű tó, melynek területe 15 000 hektár.
A halászok szervezete többször panaszt emelt az EDF-nél a Berrei-tó vízi környezetének romlása miatt, melyet elsősorban Durance-ból,
a saint-chamas-i vízerőmű turbináinak beindításakor – mesterséges módon – a tóba juttatott édesvíz idézett elő.
A halászok szervezete 1999. szeptember 1-jén a tribunal de grande instance de Marseille (Franciaország) előtt ideiglenes intézkedés
iránti kérelmet terjesztett elő az EDF-fel szemben, melyben – kényszerítő bírság kilátásba helyezése mellett – a saint-chamas-i
vízerőmű azonnali leállítását kezdeményezte. A halászok szervezete egyebek mellett arra hivatkozott, hogy az EDF az erőműből
anélkül bocsát ki szennyező anyagokat, hogy az ahhoz – a Jegyzőkönyv 6. cikkének (3) bekezdése alapján – szükséges engedélyt
előzetesen beszerezte volna.
Az ideiglenes intézkedés iránti kérelem tárgyában elsőfokon határozatot hozó bíró a kérelmet 1999. október 25-i végzésével
elutasította. Bár elismerte a vízerőmű turbináinak üzemeltetésével előidézett zavaró hatást, mégis az alábbi következtetésre
jutott:
„Ami a közösségi jog, különösen a Barcelonai egyezmény és az Athéni jegyzőkönyv alkalmazását illeti [...] a jogalanyokra kiterjedő
közvetlen hatályuk kérdésének a megítélése nem tarozik az ügyben eljáró bíróság hatáskörébe.
Az a kérdés, hogy a töretlen ítélkezési gyakorlat értelmében nyilvánvalóan jogellenesnek minősíthető-e az EDF által üzemeltetett
saint-chamas-i vízerőmű turbináinak a zavaró hatása, túl komoly kérdéseket vet fel ahhoz, hogy az ideiglenes intézkedés tárgyában
határozatot hozó bíró beavatkozzon, és véget vessen a három évtizedes üzemeltetésnek; ez olyan jelentős beavatkozás lenne,
amely súlyos következményeket idézne elő a régió áramtermelésében és villamosenergia-rendszerének biztonságában [...]”.
A halászok szervezete az ítélet ellen fellebbezést terjesztett a cour d’appel d’Aix-en-Provence (Franciaország) elé, amelyet
az a 2000. szeptember 21-i ítéletével elutasított. A cour d’appel különösen azt vette figyelembe, hogy a Jegyzőkönyv „különböző
cikkei összefüggésben állnak egymással”, és hogy a 6. cikk (3) bekezdése „önmagában nem értelmezhető úgy, hogy annak alapján
az EDF a jegyzőkönyv szerinti kibocsátási engedély megszerzésére irányuló jogszerű és eredményes kérelmet egészen addig ne
terjeszthessen elő, amíg a francia állam az alkalmazandó műszaki kritériumokat nem határozta meg, hiszen ilyen módon a kérelmet
megválaszolni sem lehetne”.
Ezen ítélet ellen a halászok szervezete semmisségi kérelmet terjesztett elő és többek között arra hivatkozott, hogy az EDF
megsértette a Jegyzőkönyv 6. cikkének (3) bekezdését, amelynek alkalmazásától a cour d’appel tévesen tekintett el.
Ennek eredményeként a Cour de cassation az eljárást felfüggesztette, és előzetes döntéshozatal céljából a következő két kérdést
terjesztette a Bíróság elé:
„1.      Közvetlen hatállyal rendelkezik-e a jegyzőkönyv 6. cikkének (3) bekezdése [...], melynek számozása a módosítást követően 6. cikk
(1) bekezdésére változott, oly módon, hogy valamennyi érintett személy keresettel fordulhat a nemzeti bíróságokhoz, és kezdeményezheti
– az e cikknek megfelelő eljárás és kritériumok szerinti engedély hiányában – a vízkibocsátás leállítását?
2.      E rendelkezést akként kell-e értelmezni, hogy a tagállamok illetékes hatóságai által kiadott – a jegyzőkönyv fent hivatkozott
rendelkezéseinek és III. melléklete C. szakaszának (a módosítást követően II. melléklet) megfelelő – engedély hiányában megtiltja
a Földközi-tengerrel összeköttetésben lévő sós vizű tóba olyan anyagok kibocsátását, amelyek, noha nem mérgezőek, mégis káros
hatást gyakorolnak a tengeri környezet oxigénellátására?”

A Módosított Jegyzőkönyv szerepe az alapjogvita eldöntésében
Az EDF és a francia kormány álláspontja szerint kizárólag a Jegyzőkönyv értelmezésére kerülhet sor, mivel a Módosított Jegyzőkönyv
még nem lépett hatályba.
E tekintetben az EK 234. cikkében meghatározott eljárás – a töretlen ítélkezési gyakorlat szerint – a Bíróság és a nemzeti
bíróságok együttműködésén alapul (lásd többek között a C-343/90. sz. Lourenço Dias-ügyben 1992. július 16-án hozott ítélet
[EBHT 1992., I‑4673. o.] 14. pontját és a C‑314/01. sz., Siemens és ARGE Telekom ügyben 2004. március 18-án hozott ítélet
[az EBHT-ban még nem tették közzé] 33. pontját, valamint a hivatkozott esetjogot).
Ennek az együttműködésnek a keretében, az alapügyben eljáró, a tényállásról közvetlen ismeretekkel egyedül rendelkező és az
ítélkezésért felelős nemzeti bíróság a legalkalmasabb arra, hogy – az adott ügy sajátosságaira figyelemmel – felmérje az előzetes
döntéshozatali eljárásnak az alapügy megítéléséhez való szükségességét, illetve a Bíróság elé terjesztett kérdések jelentőségét
(lásd többek között a fent hivatkozott Lourenço Dias-ügyben hozott ítélet 15. pontját, a C‑390/99. sz., Canal Satélite Digital
ügyben 2002. január 22-én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑607. o.] 18. pontját és a fent hivatkozott Siemens és ARGE Telekom
ügyben hozott ítélet 34. pontját).
A jelen ügy kapcsán mindazonáltal semmiképp sem tekinthető nyilvánvaló ténynek az, hogy a Módosított Jegyzőkönyv 6. cikke
(1) bekezdésének az alapeljárásban nincs relevanciája. A Bizottság joggal hivatkozott arra, hogy amennyiben a Cour de cassation
a cour d’appel d’Aix-en-Provence ítéletét megsemmisíti, akkor az alapügy újbóli elbírálásakor már nem zárható ki a Módosított
Jegyzőkönyv hatályba lépése.
Ennek eredményeként az előzetes döntéshozatali kérelem elbírálásakor a Módosított Jegyzőkönyvet is figyelembe kell venni.

A Jegyzőkönyv 6. cikke (3) bekezdésének és a Módosított Jegyzőkönyv 6. cikke (1) bekezdésének közvetlen hatályáról

A felek észrevételei
Az EDF arra hivatkozott, hogy a Jegyzőkönyv különböző rendelkezéseinek összefüggéseire tekintettel 6. cikkének (3) bekezdése
annak ellenére nem rendelkezik közvetlen hatállyal, hogy világos és pontosan meghatározott kötelezettséget tartalmaz.
Így a Jegyzőkönyv 6. cikkének (1) bekezdése rögzíti a II. mellékletben felsorolt anyagokat tartalmazó, és az ott felsorolt
forrásokból (ideértve azokat az anyagokat, amelyek az oxigénellátásra káros hatást gyakorolnak) származó szennyezés „szigorú
korlátozásának” célját. Ezzel összefüggésben a (2) bekezdés előírja a felek számára, hogy az esetnek megfelelően „közösen
vagy egyénileg” „megfelelő programokat és intézkedéseket” hajtsanak végre. Végül a (3) bekezdés szerint a szennyezés csak
„az illetékes nemzeti hatóságok engedélyével lehetséges, a Jegyzőkönyv III. mellékletében szereplő rendelkezések kellő tekintetbe
vételével”. A „tekintetbe vétel” kötelezettségének tartalma azonban bizonytalan, és ez további pontosítás hiányában azt eredményezheti,
hogy minden szennyezést engedélyeztetni kell pusztán azért, mert a kibocsátás a II. mellékletben felsorolt anyagok valamelyikével
kapcsolatos. A célkitűzéshez képest egy ilyen kötelezettség azonban teljesen aránytalannak minősülne.
Az EDF hivatkozott a Jegyzőkönyv 7. cikkének (1) bekezdésére, amely azokat a „közös szabványokat és követelményeket” említi,
amelyeket az előzetes engedélyeztetés bevezetése előtt ki kell dolgozni. Ezeket a szabványokat és követelményeket ugyanakkor
az adott szennyezésre vonatkozóan még nem határozták meg.
Emellett, mivel a Közösség az Egyezmény és a Jegyzőkönyv megkötésében szerződő félként vett részt, az alkalmazáshoz szükséges
előírások alapvetően közösségi szabályokba foglalhatóak. Jelenleg azonban még nem létezik irányelv az édesvíz és iszap sós
vizű tóba történő kibocsátására vonatkozóan.
A halászok szervezete, a francia kormány és a Bizottság a Bíróság ítélkezési gyakorlatára (lásd többek között a 12/86. sz.
Demirel-ügyben 1987. szeptember 30-án hozott ítélet [EBHT 1987., 3719. o.] 14. pontját) hivatkozva a Jegyzőkönyv 6. cikke
(3) bekezdésének közvetlen hatálya mellett érvelt.
Így a Jegyzőkönyv 6. cikkének (3) bekezdése – a megállapodás szövegére, valamint a Jegyzőkönyv céljára és természetére tekintettel
– világos és pontosan meghatározott kötelezettséget tartalmaz arra vonatkozóan, hogy a Jegyzőkönyv II. mellékletében felsorolt
anyagok kibocsátására csak az illetékes nemzeti hatóságok előzetes engedélyével kerülhet sor. Az ilyen engedély nélküli kibocsátásra
vonatkozó szigorú tilalom végrehajtása vagy hatálya semmilyen feltételnek vagy későbbi aktusnak nincs alárendelve. Ezenfelül
pedig a Jegyzőkönyv 6. cikkének (3) bekezdése által hivatkozott III. melléklete részletezi azokat a tényezőket, amelyeket
az engedélyezésnél figyelembe kell venni.
A Bizottság szerint a közösen meghozott intézkedések, programok és iránymutatások hiánya nem akadályozza sem a Jegyzőkönyv
végrehajtását, sem a kibocsátás – bíróságok által felülvizsgálható – engedélyezését, inkább a tagállamok mérlegelési lehetőségét
növeli.
A halászok szervezete és a Bizottság továbbá hozzátette, hogy a 6. cikknek a Módosított Jegyzőkönyv szerinti megfogalmazása
és a mellékletek más módosításai nem változtatnak a fenti állásponton.

A Bíróság álláspontja
A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint a Közösség harmadik országokkal kötött megállapodásának rendelkezését közvetlenül
alkalmazhatónak kell tekinteni, amennyiben – a megállapodás szövegére, valamint céljára és természetére tekintettel – világos
és pontosan meghatározott kötelezettséget tartalmaz, amelynek végrehajtása vagy hatálya semmilyen későbbi aktusnak nincs alárendelve
(lásd többek között a fent hivatkozott Demirel-ítélet 14. pontját és a C‑171/01. sz., Wählergruppe Gemeinsam ügyben 2003. május
8-án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑4301. o.] 54. pontját).
Annak megítéléséhez, hogy vajon a Jegyzőkönyv 6. cikkének (3) bekezdése ezen kritériumoknak megfelel-e, mindenekelőtt annak
szövegét kell vizsgálni.
E tekintetben megállapítható, hogy ez a rendelkezés világos, pontosan meghatározott és feltétel nélküli kötelezettséget ír
elő a tagállamok számára, hogy a Jegyzőkönyv II. mellékletében felsorolt anyagok kibocsátását az illetékes nemzeti hatóságok
olyan engedélyétől tegyék függővé, amely megfelel a Jegyzőkönyv III. mellékletébe foglalt rendelkezéseknek.
A Bizottság jogosan mutatott rá, hogy az a körülmény, miszerint az engedélyezésnél a nemzeti hatóságok a III. mellékletbe
foglalt kritériumokat érintően mérlegelési joggal rendelkeznek, egyáltalán nem csökkenti az előzetes engedély nélküli kibocsátás
– Jegyzőkönyv 6. cikkének (3) bekezdéséből eredő – tilalmának világos, pontosan meghatározott és feltétlen jellegét.
Ez a megállapítás a Jegyzőkönyv célja és természete alapján is alátámasztható.
A Jegyzőkönyv 1. és 4. cikke szerint ugyanis a Jegyzőkönyv célja az, hogy megelőzzék és csökkentsék a Földközi-tenger folyókból,
part menti létesítményekből, tengerbe ömlő szennycsatornákból, vagy egyéb szárazföldi forrásból eredő szennyezését, illetve
hogy küzdjenek az ilyen szennyezés ellen és ellenőrzésük alatt tartsák azt. A Jegyzőkönyv 1. cikke – az Egyezmény 4. és 8. cikkébe
foglalt kötelezettségek megismétlésével – ebből a célból a szerződő feleket arra kötelezi, hogy „minden szükséges intézkedést”
megtegyenek.
A Jegyzőkönyv 6. cikkének (3) bekezdése, amely a II. melléklet szerinti anyagok kibocsátását előzetes engedélytől teszi függővé,
hozzájárul ahhoz, hogy a tagállamok a jegyzőkönyv hatálya alá tartozó terület szárazföldi eredetű szennyezését visszaszorítsák.
A fentieknek megfelelően tehát a rendelkezés közvetlen hatályának az elismerése éppen a Jegyzőkönyv célját szolgálja, és megfelel
a Jegyzőkönyv természetének, melynek célja többek között a hatóságok mulasztása miatt keletkező szennyezés elkerülése.
A fenti megfontolások a Módosított Jegyzőkönyv 6. cikke (1) bekezdésének értelmezésére is vonatkoznak. Ennek a rendelkezésnek
a nemzeti hatóságok által követendő, a „felek ülésein kialakított határozatokra és ajánlásokra” történő utalása nem kérdőjelezi
meg az engedély nélküli kibocsátás tilalmának világos, pontosan meghatározott és feltétel nélküli jellegét. Ráadásul az 1999/801
határozattal jóváhagyott módosítások egyáltalán nem változtatták meg sem a Jegyzőkönyv célját, sem annak jellegét.
A fentiekre tekintettel az első kérdésre adandó válasz az, hogy a Jegyzőkönyv 6. cikkének (3) bekezdése, valamint – hatályba
lépését követően – a Módosított Jegyzőkönyv 6. cikkének (1) bekezdése közvetlen hatállyal rendelkezik, oly módon, hogy az
említett rendelkezésekre valamennyi érintett személy közvetlenül hivatkozhat a nemzeti bíróságok előtt.

A Jegyzőkönyv 6. cikke (3) bekezdésének és a Módosított Jegyzőkönyv 6. cikke (1) bekezdésének hatályáról
Amint a halászok szervezete, a francia kormány és a Bizottság jogosan rámutatott, a Jegyzőkönyv 6. cikkének (3) bekezdésében
említett III. Melléklet, amely felsorolja azokat a tényezőket, amelyeket a hulladékkibocsátás engedélyezésével kapcsolatban
figyelembe kell venni, maga hivatkozik a II. Mellékletre, amely a kérdéses hulladék tartalmát képező anyagokat nevezi meg.
A 11. pont szerint ezek közé tartoznak az „[o]lyan anyagok, amelyek közvetlenül vagy közvetve káros hatást gyakorolnak a tenger
oxigénellátására, közöttük is különösen az eutrofizálódáshoz vezető anyagok”, valamint a 13. pont szerint az „[o]lyan anyagok,
amelyek, noha nem toxikus hatásúak, kibocsátásuk mennyiségénél fogva károsak lehetnek a tengeri környezetre vagy akadályozhatják
a tenger jogszerű használatát”.
Megállapítható tehát, hogy a 11. és 13. pont szerint az előzetes engedélyezés kötelezettsége nem csak a toxikus anyagok kibocsátására
vonatkozik.
Ugyanez vonatkozik a Módosított Jegyzőkönyv 6. cikke (1) bekezdésének hatályára is.
Az említett rendelkezés szerint ugyanis „a felek illetékes hatóságai” –figyelembe véve többek között a Módosított Jegyzőkönyvnek
és II. Mellékletének előírásait – „kötelesek egy engedélyezési vagy szabályozási rendszert működtetni”, amely már nem csak
a Jegyzőkönyv II. Mellékletében megjelölt anyagok kibocsátására, hanem a „jegyzőkönyv hatálya alá tartozó »vagyis a Módosított
Jegyzőkönyv 3. cikkének d) pontja szerint a Földközi-tenger vizével összeköttetésben lévő parti sós vizeket is magába foglaló«
területre pontszerű forrásokból érkező kibocsátásokra és a Földközi-tenger […] meghatározott területét elérő és azt esetleg
befolyásoló, vízbe vagy levegőbe jutó kibocsátásokra” is vonatkozik.
Mindezek alapján a második kérdésre adandó válasz az, hogy mind a Jegyzőkönyv 6. cikkének (3) bekezdését, mind a Módosított
Jegyzőkönyv 6. cikkének (1) bekezdését akként kell értelmezni, hogy ezek – az illetékes nemzeti hatóságok által kiadott engedély
hiányában – tiltják olyan anyagoknak a Földközi-tengerrel összeköttetésben lévő sós vizű tavakba történő juttatását, amelyek,
noha nem mérgezőek, káros hatást gyakorolnak a tengeri környezet oxigénellátására.

A költségekről
A Bíróságnál észrevételt előterjesztő francia kormány és a Bizottság részéről felmerült költségek nem téríthetők meg. Mivel
ez az eljárás az alapeljárásban résztvevő felek számára a nemzeti bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi,
ez utóbbi bíróság dönt a költségek viseléséről.
A fenti indokok alapján,
A BÍRÓSÁG (második tanács),
a Cour de cassation 2003. május 6-i ítéletével hozzá intézett kérdéseire válaszolva a következőképpen határozott:
1)
Az 1983. február 28-i 83/101/EGK tanácsi határozattal jóváhagyott, az Athénban 1980. május 17-én aláírt, a Földközi-tenger
szárazföldi eredetű szennyezés elleni védelméről szóló jegyzőkönyv 6. cikkének (3) bekezdése, valamint – hatályba lépését
követően – ugyanezen jegyzőkönyvnek az 1999. október 22-i 1999/801/EK tanácsi határozattal jóváhagyott, a Szirakúzában 1996. március
7-én és 8-án megtartott meghatalmazotti konferencián módosított 6. cikkének (1) bekezdése közvetlen hatállyal rendelkezik,
oly módon, hogy az említett rendelkezésekre valamennyi érintett személy közvetlenül hivatkozhat a nemzeti bíróságok előtt.
2)
E rendelkezéseket akként kell értelmezni, hogy ezek – az illetékes nemzeti hatóságok által kiadott engedély hiányában – tiltják
olyan anyagoknak a Földközi-tengerrel összeköttetésben lévő sós vizű tavakba történő juttatását, amelyek, noha nem mérgezőek,
káros hatást gyakorolnak a tengeri környezet oxigénellátására.
Timmermans
Gulmann
Puissochet
Cunha Rodrigues

Schintgen
Kihirdetve Luxembourgban, a 2004. július 15-i nyilvános ülésen.
R. Grass

C. W. A. Timmermans
hivatalvezető

a második tanács elnöke
*
Az eljárás nyelve: francia.