CELEX: 62005CJ0331
Överklagande
Utomobligatoriskt skadeståndsansvar
Orsakssamband
Kostnader i samband med förfaranden inför Europeiska ombudsmannen

Internationaler Hilfsfonds eV (nedan kallad IH) har yrkat att domstolen skall upphäva det beslut som meddelades av Europeiska
gemenskapernas förstainstansrätt den 11 juli 2005 i mål T‑294/04 (Internationaler Hilfsfonds mot kommissionen, REG 2005, s. II‑2719,
nedan kallat det överklagade beslutet), genom vilket förstainstansrätten såsom uppenbart ogrundad ogillade talan i enlighet
med artikel 288 andra stycket EG, och att Europeiska gemenskapernas kommission skall förpliktas ersätta den påstådda skadan
bestående i advokatkostnader som uppkommit i samband med tre klagomål inför Europeiska ombudsmannen.

Tillämpliga bestämmelser
Den 9 mars 1994 antog parlamentet beslut 94/262/EKSG, EG, Euratom om föreskrifter och allmänna villkor för ombudsmannens ämbetsutövning
(EGT L 113, s. 15).
Enligt artikel 1.3 i beslut 94/262 får ombudsmannen inte ingripa i mål som är anhängiga vid domstol eller ifrågasätta domstolsavgöranden.
I enlighet med artikel 2.6 i beslutet skall klagomål som inges till ombudsmannen inte påverka tidsfrister för överklaganden
i administrativa förfaranden eller domstolsförfaranden.
I övrigt skall ombudsmannen, enligt artikel 2.7 i förutnämnda beslut,, då ett klagomål måste avvisas eller en undersökning
avbrytas på grund av pågående eller avslutade rättsliga åtgärder avseende omständigheter som tagits upp i ett klagomål, arkivera
resultatet av de undersökningar som redan är gjorda, utan ytterligare åtgärder.

Bakgrund till tvisten
Bakgrunden till tvisten återgavs på följande sätt i det överklagade beslutet:
”6      Sökanden är en icke-statlig organisation som har bildats enligt tysk rätt och som bistår flyktingar och offer för krig och
katastrofer. Mellan åren 1993 och 1997 inlämnade den sex ansökningar om samfinansiering av åtgärder till kommissionen.
7      Vid prövningen av de första ansökningarna ansåg kommissionen att sökanden inte var berättigad till de stöd som beviljas icke-statliga
organisationer, eftersom den inte uppfyllde de allmänna villkoren för samfinansiering av projekt. Sökanden underrättades om
detta i en skrivelse av den 12 oktober 1993. Kommissionen förklarade, genom skrivelse av den 29 juli 1996, de huvudsakliga
skälen till att den funnit att sökanden inte kunde anses vara en stödberättigad icke-statlig organisation.
8      Den 5 december 1996 inlämnade sökanden ett nytt projekt till kommissionen. En ändrad version av detta projekt inlämnades till
kommissionen genom en ny ansökan i september 1997. Kommissionen tog inte ställning till dessa nya ansökningar om samfinansiering,
eftersom den ansåg att beslutet av den 12 oktober 1993 att sökanden inte var stödberättigad fortfarande gällde.
9      Sökanden framförde då tre klagomål till ombudsmannen, det första år 1998 [klagomål nr 338/98/VK] och de andra två år 2000
[klagomål nr 1160/2000/GG och klagomål nr 1613/2000/GG]. Dessa klagomål rörde huvudsakligen två omständigheter, nämligen sökandens
tillgång till handlingarna i ärendet och huruvida kommissionen hade prövat sökandens ansökningar på ett formellt riktigt sätt.
10       Vad gäller tillgången till handlingarna i ärendet fann ombudsmannen, i ett beslut av den 30 november 2001, att den förteckning
över handlingar som kommissionen erbjöd sökanden att få tillgång till inte var fullständig. Vidare fann han att kommissionen
hade innehållit vissa handlingar utan anledning och att kommissionens inställning följaktligen kunde utgöra ett administrativt
missförhållande. Ombudsmannen föreslog att kommissionen skulle tillåta lämplig tillgång till handlingarna i ärendet. Sökanden
fick tillgång till handlingarna i ärendet i kommissionens lokaler den 26 oktober 2001. Ombudsmannen konstaterade dessutom
att det förelåg ett administrativt missförhållande bestående i att sökanden aldrig getts möjlighet att yttra sig formellt
avseende de uppgifter som kommissionen erhållit från tredje man och som legat till grund för ett beslut som gick sökanden
emot.
11      Vad gäller frågan huruvida sökandens ansökningar prövats på ett formellt riktigt sätt fann ombudsmannen genom ett annat beslut,
som också fattades den 30 november 2001, angående kommissionens beaktande av vissa uppgifter från tredje man, att en sådan
prövning inte hade gjorts. I sitt beslut av den 11 juli 2000 kritiserade ombudsmannen dessutom kommissionen för att ha dröjt
för länge med att skriftligen ange skälen till att den år 1993 fann att sökanden inte var stödberättigad. Vad slutligen gäller
den omständigheten att kommissionen inte hade fattat något formellt beslut avseende de ansökningar som sökanden inlämnat i december 1996
och i september 1997, rekommenderade ombudsmannen i sitt beslut av den 19 juli 2001 kommissionen att ta ställning till dessa
ansökningar före den 31 oktober 2001.
12      För att följa ombudsmannens rekommendation skickade kommissionen en skrivelse daterad den 16 oktober 2001 i vilken de två
projekt som hade inlämnats i december 1996 och i september 1997 avslogs på grund av att sökanden inte var berättigad till
samfinansiering.
13      Sökanden väckte, genom ansökan som inkom den 15 december 2001, talan riktad mot skrivelsen av den 16 oktober 2001. Genom dom
av den 18 september 2003 i mål T‑321/01, Internationaler Hilfsfonds mot kommissionen (REG 2003, s. II‑3225), ogiltigförklarade
förstainstansrätten kommissionens beslut av den 16 oktober 2001 att avslå sökandens ansökningar om samfinansiering från december 1996
och september 1997 och förpliktade svaranden att ersätta rättegångskostnaderna.
14      Sökanden hade även i sin talan yrkat ersättning av svaranden för de kostnader som uppkommit under förfarandet inför ombudsmannen.
Förstainstansrätten fastslog i sin dom att de kostnader som härrör från förfarandena inför ombudsmannen inte kan anses vara
nödvändiga kostnader i den mening som avses i artikel 91 b i förstainstansrättens rättegångsregler och följaktligen inte är
ersättningsgilla.”

Förfarandet vid förstainstansrätten och det överklagade beslutet
IH väckte, genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 23 juli 2004, talan och yrkade att kommissionen till
klaganden skulle förpliktas att betala ett belopp på 54 037 euro, i ersättning för ekonomisk skada bestående i advokatkostnader
som uppkommit i samband med de tre klagomålen inför Europeiska ombudsmannen.
Genom det överklagade beslutet ogillade förstainstansrätten IH:s talan såsom uppenbart ogrundad.
Förstainstansrätten angav som skäl för detta beslut att det nödvändiga orsakssambandet mellan institutionens agerande och
den påstådda skadan saknades, dels eftersom IH fritt hade valt att vända sig till ombudsmannen innan talan väcktes vid förstainstansrätten,
dels eftersom det inte hade varit nödvändigt att anlita advokat med avseende på förfarandet inför ombudsmannen.
I det överklagade beslutet inledde förstainstansrätten sitt resonemang med att konstatera att genom inrättandet av Europeiska
ombudsmannen har fördraget gett unionens medborgare ett alternativ till att väcka talan inför gemenskapsdomstolarna för att
tillvarata sina intressen. Detta alternativa förfarande utanför domstol har speciella kännetecken och fyller inte nödvändigtvis
samma syfte som en talan vid domstol. Såsom framgår kan dessa två förfaranden inte användas parallellt. Även om klagomål som
inges till ombudsmannen inte påverkar den tidsfrist som är tillämplig för att väcka talan inför gemenskapsdomstolarna, skall
ombudsmannen emellertid avsluta sin utredning och avvisa klagomålet om den berörda medborgaren samtidigt väckt talan inför
gemenskapsdomstolarna angående samma omständigheter. Det ankommer då på medborgaren att bedöma vilket av de två tillgängliga
medlen som bäst tillvaratar hans intressen.
Vidare konstaterade förstainstansrätten att de kostnader som härrör från förfarandena inför ombudsmannen inte kan anses vara
nödvändiga kostnader i den mening som avses i artikel 91 b i förstainstansrättens rättegångsregler och är, följaktligen, inte
ersättningsgilla enligt denna bestämmelse. Förstainstansrätten ansåg att IH i förevarande fall genom sin skadeståndstalan
försökt få ersättning för just dessa advokatkostnader, vilka uppkommit inom ramen för förfarandena inför ombudsmannen, och
att erkännandet av sådana kostnader såsom skador skulle strida mot förstainstansrättens rättspraxis, enligt vilken nämnda
kostnader inte är ersättningsgilla såsom rättegångskostnader.
Förstainstansrätten ansåg att i motsats till förfaranden vid gemenskapsdomstolarna är förfarandet inför ombudsmannen utformat
så, att det inte är nödvändigt att anlita advokat. Det räcker således att i klagomålet beskriva omständigheterna utan att
använda sig av någon rättslig argumentering. Under dessa omständigheter medför medborgarens fria val att låta sig företrädas
av en advokat i förfarandet inför ombudsmannen, att denne personligen måste stå för kostnaderna.
Dessutom ansåg förstainstansrätten med hänvisning till domen i målet Herpels (domstolens dom av den 9 mars 1978 i mål 54/77,
Herpels mot kommissionen, REG 1978, s. 585, punkterna 45–50) att anlitandet av en advokat innan målet anhängiggjorts vid gemenskapsdomstolarna
är ett fritt val av de berörda parterna, vilket inte i något fall kan läggas den svarande institutionen till last. Således
saknas rättsligt orsakssamband mellan den påstådda skadan, det vill säga advokatkostnaderna, och gemenskapens agerande.
Förstainstansrätten underströk för övrigt att IH var fri att vända sig till ombudsmannen innan IH väckte talan vid förstainstansrätten.
Följaktligen fastslog förstainstansrätten att de advokatkostnader som uppkommit inför ombudsmannen inte var ersättningsgilla
såsom skador inom ramen för en skadeståndstalan och beslutade att ogilla talan såsom uppenbart ogrundad.

Begäran om återupptagande av det muntliga förfarandet
IH har, genom skrivelse inkommen till domstolen den 12 april 2007, i enlighet med artiklarna 61 och 118 i domstolens rättegångsregler,
begärt att det muntliga förfarandet skall återupptas. Denna begäran grundas på påståendet att generaladvokatens förslag till
avgörande är motsägelsefullt.
Domstolen erinrar om att den enligt artikel 61 i rättegångsreglerna ex officio, på förslag av generaladvokaten eller på parternas
begäran, kan förordna om att det muntliga förfarandet skall återupptas, om den anser att den inte har tillräcklig kännedom
om omständigheterna i målet eller om målet skall avgöras på grundval av ett argument som inte har avhandlats mellan parterna
(se beslut av den 4 februari 2000 i mål C‑17/98, Emesa Sugar, REG 2000, s. I‑665, punkt 18, och dom av den 14 december 2004
i mål C‑210/03, Swedish Match, REG 2004, s. I‑11893, punkt 25).
Detta är emellertid inte fallet i förevarande mål. IH har i huvudsak nöjt sig med att kommentera generaladvokatens förslag
till avgörande och har inte åberopat några faktiska omständigheter eller rättsliga bestämmelser som parterna inte har avhandlat
och på vilka generaladvokaten skulle ha grundat sitt förslag till avgörande. Vidare konstaterar domstolen att den har tillräcklig
kännedom om omständigheterna i målet för att besvara samtliga frågor som ställts. Det finns därför inte anledning att förordna
att det muntliga förfarandet skall återupptas.

Överklagandet
IH har i sitt överklagande yrkat att domstolen skall upphäva det överklagade beslutet och återförvisa målet till förstainstansrätten
eller förplikta kommissionen att till sökanden betala ett belopp på 54 037 euro. IH har även yrkat att kommissionen skall
förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.
Kommissionen har yrkat att överklagandet skall ogillas och att IH skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.
IH har anfört tre grunder mellan vilka det finns ett nära samband och som därför skall prövas tillsammans. Förstainstansrätten
har enligt IH krävt ett alltför starkt samband vid prövningen av det orsakssamband som är nödvändigt för att aktualisera gemenskapens
utomobligatoriska skadeståndsansvar. Förstainstansrätten underlät följaktligen att granska riktigheten av det resonemang som
förts av IH i syfte att belysa de sakliga och rättsliga skälen till varför IH var tvungen att anlita en advokat för klagomålsförfarandet.
Det är riktigt såsom IH påpekat att den omständigheten att kostnader som härrör från förfarandena inför ombudsmannen enligt
artikel 91 b i förstainstansrättens rättegångsregler inte är ersättningsgilla i princip saknar betydelse för bedömningen av
huruvida dessa kostnader kan bli föremål för ett anspråk på ersättning enligt artikel 288 andra stycket EG. Förstainstansrätten
har i det överklagade beslutet fastslagit att nämnda artikel endast är tillämplig på kostnader för förfarandet vid förstainstansrätten
och inte på kostnader för det föregående förfarandet. Villkoren för rätten till ersättning av rättegångskostnader och rätten
till skadestånd skiljer sig emellertid åt och är oberoende av varandra.
Vad beträffar det nödvändiga orsakssambandet föreskrivs i både domstolens och förstainstansrättens rättegångsregler att parternas
kostnader inte är ersättningsgilla annat än om de varit nödvändiga för rättegången. Däremot är det orsakssamband som krävs
inom ramen för artikel 288 andra stycket EG uppfyllt, eftersom skadan är en direkt följd av den culpösa handlingen i fråga
(se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 4 oktober 1979 i de förenade målen 64/76, 113/76, 167/78 och 239/78,
27/79, 28/79 och 45/79, Dumortier frères m.fl. mot rådet, REG 1979, s. 3091, punkt 21, och av den 30 januari 1992 i de förenade
målen C‑363/88 och C‑364/88, Finsider m.fl. mot kommissionen, REG 1992, s. I‑359, punkt 25).
Vad gäller en talan om ersättning för ekonomisk skada sådan IH påstår sig ha lidit till följd av de kostnader organisationen
ådragit sig genom att anlita en advokat under den administrativa fas som regleras i artikel 90 i tjänsteföreskrifterna, har
domstolen fastställt att – eftersom i synnerhet innehållet i ett administrativt klagomål enligt nämnda föreskrift skall tolkas
och förstås av administrationen, med all den omsorg som en stor välrustad organisation är skyldig enskilda, inklusive med
hjälp av organisationens anställda, och fastän det inte är förbjudet för parterna att redan på detta stadium anlita en advokat
– det är deras eget fria val, vilket inte kan läggas den berörda institutionen till last. Vidare saknas orsakssamband mellan
den påstådda skadan, det vill säga advokatkostnaderna, och den berörda institutionens agerande (domen i det ovannämnda målet
Herpels mot kommissionen, punkterna 47–49).
Likaså måste de kostnader som uppkommit i förfarandet inför ombudsmannen skiljas från de kostnader som uppkommit i samband
med rättegången.
Genom förfarandet inför ombudsmannen kan administrativa missförhållanden identifieras och undanröjas, vilket är av allmänt
intresse. Detta förfarande kan dessutom leda till att ett överklagande till domstol undviks om ombudsmannen lyckas lösa tvisten
mellan klaganden och den berörda institutionen.
Förfarandet är ett resultat av parternas fria val. Kostnaderna för detta, vilka klaganden således också valt att ådra sig,
kan följaktligen inte anses vara en skada som kan tillskrivas den berörda institutionen.
Detta gäller emellertid inte kostnader hänförbara till en klagande som har väckt talan. Talan avgörs genom en dom som vinner
rättskraft och i vilken klagandens rättigheter i förekommande fall erkänns, varvid den ansvariga institutionen är skyldig
att vidta de åtgärder som detta föranleder.
I förevarande fall saknas således ett rättsligt orsakssamband mellan den skada som IH påstår sig ha lidit och kommissionens
agerande.
Förstainstansrätten kunde följaktligen av dessa skäl, utan att göra sig skyldig till felaktig rättstillämpning, ogilla det
av IH anhängiggjorda överklagandet genom ett för övrigt tillräcklig motiverat beslut.
Denna slutsats påverkas inte av den av IH påtalade omständigheten att det överklagade beslutet fattades trots att förstainstansrätten
nyligen avkunnade en dom, i vilken kommissionen ålades att betala skadestånd för bland annat motpartens rättegångskostnader
för klagomål inför ombudsmannen (förstainstansrättens dom av den 17 mars 2005 i mål T‑160/03, AFCon Management Consultants
m.fl. mot kommissionen, REG 2005, s. II‑981, punkterna 104–107).
Härav följer att överklagandet skall ogillas.

Rättegångskostnader
Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna, vilken enligt artikel 118 i dessa regler är tillämplig i mål om överklagande, skall
tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna om detta har yrkats. Kommissionen har yrkat att IH skall ersätta
rättegångskostnaderna. Eftersom IH har tappat målet, skall kommissionens yrkande bifallas.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (andra avdelningen) följande:
1)
Överklagandet ogillas.
2)
Internationaler Hilfsfonds eV skall ersätta rättegångskostnaderna.
Underskrifter
*
Rättegångsspråk: tyska.