CELEX: 62004CJ0167
Apeliacinis skundas
Karteliniai susitarimai
EB 81 straipsnis
Platinimo susitarimai
Suderinti veiksmai
Pranešimas
Formuliaras A/B
Prašymas suteikti išimtį
Atmetimas
Tyrimo pagal pranešimo procedūrą laikotarpis
Teisė į gynybą
Nekaltumo prezumpcija
Skundas
Pažeidimas
Bendras pasyvaus pardavimo draudimas
Tiekimo šaltinių apribojimas
Nauji pagrindai ir argumentai
Baudos
Gairės
Pažeidimo sunkumas
Trukmė
Lengvinančios aplinkybės
Priešpriešinis apeliacinis skundas
Sunkinančios aplinkybės

Apeliaciniu skundu bendrovė
JCB Service
prašo visiškai ar iš dalies panaikinti 2004 m. sausio 13 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo sprendimą
JCB Service prieš Komisiją
(T‑67/01, Rink. p. II‑49, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo jis iš dalies patenkino jos ieškinį dėl 2000 m. gruodžio 21 d.
Komisijos sprendimo 2002/190/EB dėl EB 81 straipsnio taikymo procedūros (byla COMP.F.1/35.918 – JCB) (OL L 69, 2002, p. 1, toliau – ginčijamas sprendimas) panaikinimo.

Teisinis pagrindas
Pagal 1962 m. vasario 6 d. Tarybos reglamento Nr. 17, pirmojo reglamento, įgyvendinančio Sutarties 81 ir 82 straipsnius (OL 13,
1962, p. 204, toliau – Reglamentas Nr. 17), 2 straipsnį gavusi suinteresuotųjų įmonių ar įmonių asociacijų prašymą, Europos
Bendrijų Komisija, remdamasi turimais faktais, gali patvirtinti, kad ji pati pagal EB 81 straipsnio 1 dalį arba pagal EB 82 straipsnį
neturi jokio pagrindo imtis priemonių susitarimo, sprendimo ar veiksmų atžvilgiu.
Pagal to paties reglamento 3 straipsnio 1 dalį, jeigu Komisija pagal prašymą arba savo pačios iniciatyva nustato EB 81 ar
82 straipsnio pažeidimą, ji gali priimti sprendimą, reikalaujantį, kad susijusios įmonės arba įmonių asociacijos minėtą pažeidimą
nutrauktų.
Pagal Reglamento Nr. 17 4 straipsnio 1 dalį, Komisija turi būti informuojama apie EB 81 straipsnio 1 dalies pirmame sakinyje
nurodytus susitarimus, sprendimus ir suderintus veiksmus, kurie priimami ir taikomi įsigaliojus šiam reglamentui ir kuriems
šalys prašo taikyti EB 81 straipsnio 3 dalies nuostatas.
Pagal 1962 m. gegužės 3 d. Komisijos reglamento Nr. 27, pirmojo reglamento, įgyvendinančio 1962 m. vasario 6 d. Reglamentą
Nr. 17 (forma, turinys ir kita išsami informacija, susijusi su prašymais ir pranešimais) (OL 35, 1962, p. 1118), 4 straipsnio
1 ir 2 dalis su pakeitimais, padarytais 1968 m. liepos 26 d. Reglamentu (EEB) Nr. 1133/68 (OL L 189, p. 1, toliau – Reglamentas Nr. 27), prašymai pagal Reglamento Nr. 17 2 straipsnį, susiję su EB 81 straipsnio 1 dalies
taikymu, ir pranešimai pagal šio reglamento 4 straipsnį turi būti paduodami naudojant A/B formuliarą su jame nurodyta reikalaujama
informacija.
Reglamento Nr. 17 15 straipsnyje, susijusiame su baudomis, nustatyta:
„<...>
2.       Komisija gali priimti sprendimą taikyti įmonėms arba įmonių asociacijoms baudas nuo 1000 iki 1000 000 apskaitos vienetų arba
didesnes, bet ne didesnes kaip 10 % kiekvienos iš pažeidime dalyvaujančių įmonių praėjusių verslo metų metinės apyvartos,
jeigu tyčia arba dėl neatsargumo:
a) jos pažeidžia Sutarties 81 straipsnio 1 dalį arba 82 straipsnį; arba
b) sulaužo kurį nors 8 straipsnio 1 dalyje nustatytą įsipareigojimą.
Nustatant baudos dydį, atsižvelgiama į pažeidimo sunkumą ir trukmę.
<...>
5.       Šio straipsnio 2 dalies a punkte numatytos baudos netaikomos veiksmams, kurie atliekami:
a) po to, kai Komisijai išsiunčiamas pranešimas, ir prieš jai priimant sprendimą dėl Sutarties 81 straipsnio 3 dalies taikymo,
jeigu minėti veiksmai patenka į pranešime apibūdintą veiklą <...>“ (Pataisytas vertimas).
1998 m. sausio 14 d. Komisijos pranešime „Baudų nustatymo remiantis Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalimi ir EAPB sutarties
65 straipsnio 5 dalimi metodo gairės“ (OL C 9, 1998, p. 3, toliau – gairės) visų pirma nustatyta:
„Čia aprašyti principai garantuoja Komisijos sprendimų skaidrumą ir nešališkumą įmonių ir Teisingumo Teismo atžvilgiu ir išsaugo
Komisijai atitinkamais teisės aktais suteiktą veiksmų laisvę nustatyti baudas iki 10 % bendros apyvartos. Ši veiksmų laisvė
turi atitikti koherentišką ir nediskriminuojančią politiką, suderintą su baudžiamųjų priemonių, taikomų už konkurencijos taisyklių
pažeidimus, tikslais.
Naujasis baudos dydžio nustatymo metodas priklausys nuo toliau minimų taisyklių, pagrindinis nustatytasis baudos dydis išaugs
dėl sunkinančių aplinkybių arba sumažės dėl lengvinančių aplinkybių.“ (Pataisytas vertimas)
Pagal gairių 1 punktą, pagrindinį baudos dydį lemia pažeidimo sunkumas ir trukmė, kurie yra vieninteliai kriterijai, numatyti
Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje.
Pagal šias gaires vertinant pažeidimo sunkumą reikia atsižvelgti į jo pobūdį, poveikį rinkai, jei tai gali būti įvertinta,
ir atitinkamos geografinės rinkos dydį.
Šiuo atžvilgiu pagal minėtų gairių 1 punkto A dalį pažeidimai skirstomi į lengvus pažeidimus, sunkius pažeidimus ir labai
sunkius pažeidimus. Kalbant apie labai sunkius pažeidimus, tame punkte nurodoma, jog šiems pažeidimams priklauso horizontalūs
apribojimai, kaip antai kainų karteliai ir rinkų dalijimosi kvotos bei kiti veiksmai, sukeliantys pavojų tinkamam vieningos
rinkos veikimui, pavyzdžiui, nacionalinių rinkų padalijimas ir aiškus įmonių, užimančių beveik monopolinę padėtį, piktnaudžiavimas
dominuojančia padėtimi.
Kalbant apie pažeidimo trukmę, gairių 1 punkto B dalyje išskiriami trumpos trukmės pažeidimai (paprastai mažiau nei vienerių
metų) – baudos dydis nekinta, vidutinės trukmės pažeidimai (paprastai nuo vienerių iki penkerių metų) bei ilgos trukmės pažeidimai
(paprastai daugiau nei penkerių metų), už kuriuos baudos dydis, kuris numatytas už pažeidimo sunkumą, gali didėti iki 10 %
per metus.
Pagal gairių 2 punktą pagrindinis baudos dydis bus didinamas, jei bus sunkinančių aplinkybių, pavyzdžiui, buvo imtasi atsakomųjų
priemonių prieš kitas įmones siekiant sustiprinti veikas, kurios yra traktuojamos kaip pažeidimas. Pagal gairių 3 punktą numatoma
sumažinti pagrindinį baudos dydį esant konkrečioms lengvinančioms aplinkybėms.

Ginčo faktinės aplinkybės

JCB Service
yra pagal Anglijos teisę įsteigta bendrovė, priklausanti bendrovei
Transmissions and Engineering Services Netherlands BV
. Jai priklauso 28 JCB grupės bendrovės, įskaitant
JC Bamford Excavators
,
JCB Sales
,
JCB SA
,
JCB Germany
ir
JCB Spain
bendroves, kurias ji tiesiogiai bei netiesiogiai kontroliuoja. JCB grupė gamina ir parduoda statybos techniką, kasimo ir
statybos įrangą, žemės ūkio techniką bei šių gaminių atsargines dalis.
JCB grupės platinimo tinklas organizuotas nacionaliniu pagrindu, kiekvienoje šalyje (Vokietijoje, Belgijoje, Ispanijoje, Prancūzijoje,
Nyderlanduose, Italijoje) įsteigiant dukterines bendroves arba suteikiant išimtinio importuotojo statusą.
Dvi JCB grupės bendrovės (
JC Bamford Excavators
ir
JCB Sales
), naudodamos pagal Reglamentą Nr. 27 užpildytą A/B formuliarą, 1973 m. birželio mėn. pranešė Komisijai apie kelis tipinius
platinimo susitarimus, kurie būtų sudaromi su prekybos agentais arba su šia grupe susijusiais pagrindiniais platintojais.
Šie susitarimai buvo susiję su bendrajai rinkai priklausančiomis valstybėmis narėmis, išskyrus Prancūzijos Respubliką. JCB
grupės bendrovės taip pat pranešė apie kitose valstybėse, kurios vėliau tapo Europos Sąjungos valstybėmis narėmis (Švedijos
Karalystė, Suomijos Respublika, Ispanijos Karalystė, Portugalijos Respublika, Austrijos Respublika ir Graikijos Respublika)
arba Europos ekonominės erdvės (EEE) valstybėmis narėmis (Islandijos Respublika ir Norvegijos Karalystė), pasirašomus susitarimus.
Nagrinėjamus susitarimus Komisijos tarnybos įregistravo 1973 m. birželio 30 dieną.
1975 m. spalio 27 d. raštu Komisijos Konkurencijos generalinis direktoratas nurodė
JCB Sales
, kad susitarimuose, apie kuriuos buvo pranešta, buvo nustatyta keletas apribojimų, kurie prieštaravo EB 81 straipsnio nuostatoms, ir paprašė juos pašalinti. Komisija sutelkė savo dėmesį į su bendrąja rinka susijusius susitarimus, dėl kitų
pareikšdama, kad jie neatrodė galį daryti poveikį prekybai tarp valstybių narių.
1975 m. gruodžio 18 d. įvykusiame Konkurencijos generalinio direktorato ir
JCB Service
atstovų susirinkime
JCB Service
pateikė peržiūrėtas susitarimų, pasirašomų Jungtinėje Karalystėje ir kitose tuo metu bendrajai rinkai priklausiusiose valstybėse
narėse, išskyrus Prancūzijos Respubliką, versijas.
1976 m. sausio 13 d. raštu Komisija patvirtino gavusi naujas susitarimų versijas ir nurodė
JCB Sales
, kad tam tikri prieštaravimai, apie kuriuos buvo pranešta anksčiau, buvo pašalinti, tačiau kiti liko. Be to, ji paprašė patikslinti
keletą šių susitarimų sąlygų.

JCB Sales
į šį prašymą atsakė 1976 m. kovo 11 d. raštu ir pateikė išsamią informaciją dėl tariamai šiuose susitarimuose likusių prieštaravimų,
apie kuriuos buvo pranešta 1976 m. sausio 13 d. Komisijos rašte.
Be to, 1976 m. kovo 18 d. įvykusiame susirinkime
JCB Service
pateikė Komisijai tam tikros papildomos informacijos, tačiau nepateikė naujos aptariamų susitarimų versijos.
Tą pačią dieną
JCB Service
taip pat išsiuntė susitarimo, kurį ji sudarė su
JCB SA
, dukterine bendrove Prancūzijoje, panašaus į susitarimus, apie kuriuos jau buvo pranešta, nuorašą.
Bylos medžiaga apie JCB grupės pranešimus nesikeitė iki 1980 m. kovo 6 d. – šią dieną
JCB Sales
išsiuntė Komisijai su prekybos agentais Jungtinėje Karalystėje pasirašomą tipinį susitarimą, kuris pakeitė susitarimus, apie
kuriuos buvo pranešta 1973 ir 1975 m. ir kurių galiojimas baigėsi, – jame, anot šios bendrovės, buvo padaryta tik nedidelių
pakeitimų.
1995 m. gruodžio 29 d. raštu
JCB Sales
išsiuntė Komisijai kitą su prekybos agentais Jungtinėje Karalystėje pasirašytą tipinį susitarimą, kuris turėjo pakeisti susitarimą,
apie kurį buvo pranešta 1980 metais.
Apie abu minėtus susitarimus nebuvo pranešta Komisijai naudojant A/B formuliarą, ir ji dėl šių susitarimų neatsakė.
1995 m. gruodžio 11 d. sprendimu Paryžiaus prekybos teismas (
Tribunal de commerce de Paris
) iš dalies atmetė
JCB Service
dukterinės bendrovės Prancūzijoje
JCB SA
ieškinį dėl nesąžiningos konkurencijos, kurį ji, pasiskelbusi išimtine JCB grupės gaminių importuotoja Prancūzijoje, 1990 m.
lapkričio 28 d. pareiškė prieš įmonę
Central Parts SA
(toliau –
Central Parts
), – ši įmonė iš šios grupės pirko atsargines dalis Jungtinėje Karalystėje siekdama jas perparduoti Prancūzijoje.
JCB SA
apkaltino
Central Parts
be leidimo naudojant firmos vardą „JCB“ ir nuorodą „įgaliotasis prekybos agentas“. Šį sprendimą vėliau 1998 m. balandžio
8 d. Sprendimu Paryžiaus apeliacinis teismas (
Cour d’appel de Paris
), motyvuodamas, kad
Central Parts
vykdė
JCB SA
atžvilgiu nesąžiningą konkurenciją, panaikino.
1996 m. vasario 15 d.
Central Parts
padavė skundą Komisijai dėl bendrovės
JCB Grande Bretagne
prekybos praktikos platinant savo gaminius.
Siekdama patikrinti ir papildyti turimą informaciją, Komisija, remdamasi Reglamento Nr. 17 14 straipsnio 3 dalimi, patikrino
JCB Service
ir jos dukterinės bendrovės Prancūzijoje
JCB SA
bei kitų dviejų jos prekybos agentų Jungtinėje Karalystėje, būtent
Gunn JCB Ltd
, įsisteigusios Altrincham, ir
Watling JCB Ltd
, įsisteigusios Lesteryje, patalpas.
1998 m. kovo 24 d. Komisija išsiuntė
JCB Bamford Excavators
pirmą pranešimą apie kaltinimus, kuriame nebuvo atsižvelgta į 1973 m. išsiųstą pranešimą apie susitarimus. 1998 m. liepos
6 d. suinteresuotasis asmuo, atsakydamas į pranešimą apie kaltinimus, savo rašytinėse pastabose, vėliau 1998 m. spalio 16 d.
Komisijos tarnybų vykdomoje apklausoje nurodė šį trūkumą.
Antras pranešimas apie kaltinimus, atsižvelgiant į šį 1973 m. pranešimą apie susitarimus,
JCB Service
buvo išsiųstas 1999 m. liepos 30 d. – į jį
JCB Bamford Excavators
atsakė 1999 m. gruodžio 13 d. rašytiniais pareiškimais, o per 2000 m. sausio mėn. vykusią apklausą padarė žodinius pareiškimus.

Ginčijamas sprendimas ir procesas Pirmosios instancijos teisme
2000 m. gruodžio 21 d. Komisija priėmė ginčijamą sprendimą. Priminusi šiai bylai svarbias faktines aplinkybes, Komisija visų
pirma išsakė nuomonę dėl
JCB Service
ir jos dukterinių bendrovių padaryto EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimo (ginčijamo sprendimo 137–196 konstatuojamosios dalys).
Šiuo klausimu Komisija išnagrinėjo, ar nagrinėjamų susitarimų tikslas ar padarinys buvo konkurencijos ribojimas arba iškraipymas.
Visiškai įvertinusi nagrinėjamų susitarimų ir suderintų veiksmų tikslą ir jų ribojantį poveikį, Komisija nutarė, kad šiuo
atveju buvo padalijamos nacionalinės rinkos ir vykdoma absoliuti teritorinė apsauga. Atsižvelgusi į
JCB Service
ir jos dukterinių bendrovių nagrinėjamoje rinkoje padėtį bei apribojimų, kuriais, remiantis absoliučia teritorine apsauga
ir kainų nustatymu, padalijamos rinkos tarp kelių valstybių narių, pobūdį, Komisija patikslino, kad konkurencijos apribojimas
ir tikėtinas poveikis prekybai tarp valstybių narių yra ryškūs.
Konkrečiai kalbant, atsakydama į klausimą, ar nagrinėjamų susitarimų tikslas ar padarinys buvo konkurencijos ribojimas arba
iškraipymas, Komisija ginčijamo sprendimo 140 konstatuojamojoje dalyje nutarė, kad
JCB Service
ir jos prekybos agentai naudojo įvairius susitarimus ir suderintus veiksmus, kurių kiekvieno tikslas ar padarinys buvo konkurencijos
ribojimas arba iškraipymas įvairiose valstybėse narėse EB 81 straipsnio prasme. Tai buvo didesnio šio straipsnio prasme konkurenciją ribojančio susitarimo, kuris reglamentuoja JCB grupės įrenginių
ir atsarginių dalių platinimą Bendrijoje, elementai.
Komisijos teigimu, šie elementai, kurių nereikia apibrėžti tiksliau kaip susitarimų arba suderintų veiksmų, nes jie patenka
į EB 81 straipsnio 1 dalies taikymo sritį, yra šie:
–        JCB grupės prekybos agentams taikomas aktyvų ir pasyvų pardavimą apimantis draudimas arba apribojimas ne jiems skirtoje teritorijoje,
ypač kitose valstybėse narėse, parduoti galutiniams naudotojams ir įgaliotiesiems ar neįgaliotiesiems prekybos agentams,
–        prekybos agentų ne jiems skirtoje teritorijoje, ypač kitose valstybėse narėse, vykdomo pardavimo apmokestinimas techninio
aptarnavimo mokesčiu,
–
Multiple Deal Trade Support
atlyginimo sistemos, bent jau Jungtinėje Karalystėje, taikymas, pagal kurią nuolaidos prekybos agentams siejamos su pardavimo
vieta ir taikomos tik pardavus galutiniams naudotojams,
–        JCB grupės gaminių, kuriuos įgaliotieji prekybos agentai įsigijo siekdami perparduoti, perpardavimo arba mažmeninės kainos
arba nuolaidų nustatymas ir
–        prekybos agentų įpareigojimas visus perpardavimui skirtus įrenginius ir jų atsargines dalis įsigyti tik iš JCB grupės, uždraudžiant
juos įsigyti iš kitose valstybėse narėse įsisteigusių prekybos agentų.
Kalbant bendrai apie įvairių susitarimų sąlygų tikslą ir ribojamąjį poveikį, Komisija ginčijamo sprendimo 180 konstatuojamojoje
dalyje pripažino, kad kainų ir pelno už JCB grupės įrenginius ir atsargines dalis skirtumas valstybėse narėse paaiškina jos
ir kai kurių jos prekybos agentų suinteresuotumą bendrojoje rinkoje padalinti nacionalines rinkas ir nustatyti perpardavimo
kainas arba nuolaidas, siekiant sukliudyti pirkėjams pasinaudoti dideliu kainų skirtumu Bendrijoje.
Šio sprendimo 181 konstatuojamojoje dalyje Komisija patikslino, kad JCB grupės ir jos prekybos agentų susitarime nustatytų
apribojimų visuma akivaizdžiai siekiama padalinti nacionalines rinkas bendrojoje rinkoje siekiant užtikrinti absoliučią teritorinę
apsaugą.
Ginčijamo sprendimo 182 konstatuojamojoje dalyje Komisija nustatė, kad vien savo pobūdžiu taikomų nuolaidų suteikimo būdai
bei tikslas nustatyti maksimalias JCB grupės ir jos prekybos agentų Anglijoje pelno maržas iškreipia ir suderina rinkos kainas
visose teritorijose. Jos teigimu, tas pats yra ir su konkrečia finansine pagalba, kurią JCB grupė suteikė su paraleliniais
platintojais konkuruojantiems prekybos agentams Prancūzijoje.
Kita vertus, Komisija ginčijamo sprendimo 185 konstatuojamojoje dalyje pažymėjo, kad teritorijos turėjimas kaip išankstinė
sąlyga, vadinasi, kaip apribojimas, siekiant tapti JCB grupės prekybos agentu, neturi tiesioginio ryšio su teiktinos paslaugos
kokybe. Platintojas, įsisteigęs regione, kuriame veikia JCB grupę visiškai tenkinantis jos oficialusis prekybos agentas, neturi
jokios galimybės tapti šios grupės prekybos agentu, kad ir koks būtų jo potencialas arba faktiniai nuopelnai. Dėl šio apribojimo
prekybos agentų skaičius ir dėl to atsirandanti konkurencija yra kiekybiškai apriboti sąlygos, pagal kurią jiems turi būti
skirta teritorija. Šiam JCB grupėje nustatytam atrankinio platinimo sistemos apribojimui, kuris nėra nei kokybinis, nei nustatytas
vienodai visiems potencialiems platintojams, gali būti taikoma EB 81 straipsnio 1 dalis.
Be to, pagal ginčijamo sprendimo 187 konstatuojamąją dalį, prekybos agentų Anglijoje, kuriems kliudoma parduoti naują techniką
neįgaliotiesiems platintojams, prašoma sumokėti techninio aptarnavimo mokestį už ne jų teritorijoje įvykdytus pardavimus.
Šis mokestis yra skirtas išlaikyti JCB grupės techninio aptarnavimo paslaugų kokybės lygį atlyginant vietos prekybos agentui
ne jo parduotos technikos techninio aptarnavimo paslaugų teikimo sąnaudas.
Šiomis aplinkybėmis pagal ginčijamo sprendimo 188 konstatuojamosios dalies sąlygas draudimas tiesiogiai arba netiesiogiai
parduoti techniką kitose valstybėse narėse įsisteigusiems neįgaliotiesiems platintojams viršija tikslą užtikrinti aukštą techninio
aptarnavimo paslaugų kokybės lygį – juo siekiama apriboti konkurenciją arba daromas toks poveikis.
Pagal ginčijamo sprendimo 189 konstatuojamąją dalį, tarpvalstybinį pardavimą ribojančios teritorijos, dėl kurios suteiktos
išimtinės teisės, ir atrankinio platinimo sąlygų derinio daromą rinkos padalijimo poveikį dar labiau sustiprina kiti trys
apribojimai: pirma, tarpusavio tiekimo draudimas oficialiajame platinimo tinkle arba tokio tiekimo apribojimas, antra, techninio
aptarnavimo paslaugų mokestis už pardavimą ne skirtoje teritorijoje ir, trečia,
Multiple Deal Trade Support
atlyginimo sistemos Jungtinėje Karalystėje taikymas.
Šiomis aplinkybėmis Komisija visų pirma ginčijamo sprendimo 191 konstatuojamojoje dalyje padarė išvadą, kad įvairių susitarimo
sąlygų ribojantys tikslai ir poveikis vienas kitą papildo kliudant ar apribojant importą į JCB grupės platinimo tinklą arba
eksportą iš jo, kad būtų užtikrinta absoliuti teritorinė apsauga. JCB grupės platinimo susitarimuose numatytu atrankiniu platinimu
(draudimas parduoti neįgaliotiesiems platintojams) kartu su visų pirma trimis pirma minėtų apribojimų kategorijomis, po to,
kitais apribojimais, kuriais dirbtinai suvienodinamos kainos ir nuolaidos skirtingose teritorijose, ir galiausiai pasyvų pardavimą
ribojančia teritorine apsauga akivaizdžiai siekiama pažeidžiant konkurenciją padalinti nacionalines rinkas Bendrijoje, ir
todėl šiuo atveju taikoma EB 81 straipsnio 1 dalis.
Antra, Komisija išnagrinėjo, ar buvo tenkinamos EB 81 straipsnio 3 dalimi reikalaujamos sąlygos, ir šiuo atveju padarė neigiamą išvadą (ginčijamo sprendimo 197–222 konstatuojamosios dalys).
Trečia, nusprendusi, kad ji neturi jokio įrodymo, jog EB 81 straipsnio nuostatų pažeidimas buvo nutrauktas, ir konstatavusi, kad JCB grupė neigia šio pažeidimo buvimą, Komisija pagal Reglamento
Nr. 17 3 straipsnio 1 dalį ginčijamo sprendimo 224 konstatuojamojoje dalyje nurodė, kad yra pagrindas reikalauti JCB grupės
nutraukti šį pažeidimą.
Galiausiai Komisija nusprendė skirti baudą. Šiuo klausimu prieš priimdama sprendimą skirti baudą Komisija ginčijamo sprendimo
228 konstatuojamojoje dalyje nutarė, kad tinkamai buvo pranešta tik apie susitarimus, apie kuriuos tai buvo padaryta 1973 m.
birželio 30 d. naudojant A/B formuliarą. Taigi, jos teigimu, į kitus susitarimus, apie kuriuos Komisijai buvo pranešta nenaudojant
šio formuliaro, negalima atsižvelgti pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 5 dalį.
Dėl skirtinos baudos dydžio Komisija ginčijamo sprendimo 247 konstatuojamojoje dalyje dar kartą nurodė, kad reikia atsižvelgti
į pažeidimo sunkumą ir trukmę bei atitinkamai į sunkinančias ir lengvinančias aplinkybes.
Šiuo klausimu, kiek tai susiję visų pirma su pažeidimo sunkumu, Komisija ginčijamo sprendimo 251 konstatuojamojoje dalyje
nutarė, kad pažeidimai buvo „labai sunkūs“, ir dėl to skyrė 25 000 000 EUR dydžio baudą.
Dėl pažeidimo trukmės Komisija šio sprendimo 252 konstatuojamojoje dalyje nurodė, kad pagal turimus įrodymus įvairios pažeidimus
sudarančios sąlygos jau galiojo 1988–1998 metais.
Šiomis aplinkybėmis Komisija ginčijamo sprendimo 253 konstatuojamojoje dalyje nurodė, kad vienuolikos metų laikotarpis, per
kurį bent vienas šių susitarimų ar suderintų veiksmų elementas buvo taikytas, turi būti laikomas ilgalaikiu. Be to, šio sprendimo
254 konstatuojamojoje dalyje ji padarė išvadą, kad atsižvelgiant į pažeidimo sunkumą ir trukmę pagrindinis baudos dydis turėjo
būti 38 750 000 EUR.
Galiausiai atsižvelgdama į sunkinančią aplinkybę – prekybos agentui buvo pritaikyta piniginė sankcija kaip atsakomoji priemonė
už pardavimą už skirtos teritorijos ribų – Komisija padidino skirtą baudą 864 000 EUR ir 257 konstatuojamojoje dalyje nurodė,
jog lengvinančių aplinkybių, į kurias būtų galima atsižvelgti, nėra. Taigi Komisijos pagal Reglamento Nr. 15 straipsnio 2 dalį
skirtos baudos dydis yra 39 614 000 EUR.
Nurodžius tai, ginčijamame sprendime, be kita ko, nustatyta:
„1 straipsnis
JCB Service
ir jos dukterinės bendrovės, sudarydamos su prekybos agentais susitarimus arba vykdydamos suderintus veiksmus, kuriais buvo
siekiama apriboti konkurenciją bendrojoje rinkoje norint padalinti nacionalines rinkas ir užtikrinti absoliučią teritorijos,
dėl kurios suteiktos išimtinės teisės, ir už kurios ribų įgaliotiesiems prekybos agentams draudžiama aktyviai parduoti, apsaugą,
ir kurie apima šiuos elementus:
a)      pasyvaus pardavimo, kuris apima pardavimą neįgaliotiesiems prekybos agentams, galutiniams naudotojams arba prekybos agentams
už teritorijos, dėl kurios suteiktos išimtinės teisės, ribų ir visų pirma kitose valstybėse narėse, apribojimus prekybos agentams,
įsisteigusiems Jungtinėje Karalystėje, Airijoje, Prancūzijoje ir Italijoje;
b)      tiekimo šaltinių apribojimus, kurie susiję su Prancūzijoje ir Italijoje įsisteigusių prekybos agentų susitarimuose numatytų
gaminių įsigijimu ir kuriais uždraudžiamas prekybos agentų tarpusavio tiekimas;
c)      nuolaidų ir perpardavimo kainų, kurias taiko Jungtinėje Karalystėje ir Prancūzijoje įsisteigę prekybos agentai, nustatymą;
d)      įgaliotųjų prekybos agentų, įsisteigusių už teritorijos, dėl kurios suteiktos išimtinės teisės, Anglijoje ribų, įvykdyto pardavimo
į kitas valstybes nares apmokestinimą techninio aptarnavimo paslaugų mokesčiu
JC Bamford Excavators Ltd
arba kitų
JCB Service
dukterinių bendrovių iniciatyva ir atsižvelgiant į šių bendrovių nustatytus tarifus, dėl ko prekybos agentų atlygis priklauso
nuo pardavimo geografinės paskirties;
e)      nuolaidų panaikinimą, atsižvelgiant į tai, ar parduodama Jungtinėje Karalystėje teritorijoje, dėl kurios suteiktos išimtinės
teisės, arba už jos ribų bei ar įgaliotieji prekybos agentai, kurių teritorijoje naudojami sutartiniai gaminiai, susitaria
su prekybos agentais pardavėjais, taip padarant prekybos agentų atlygį priklausomą nuo geografinės pardavimo paskirties,
pažeidė EB 81 straipsnio nuostatas.
2 straipsnis
1973 m. birželio 30 d.
JC Bamford Excavators Ltd
pateiktas prašymas suteikti išimtį atmetamas.
3 straipsnis
Po pranešimo apie šį sprendimą
JCB Service
ir jos dukterinės bendrovės privalo nedelsdamos nutraukti 1 straipsnyje nustatytus pažeidimus.
JCB Service
arba jos dukterinės bendrovės ir visų pirma
JC Bamford Excavators Ltd
per du mėnesius po pranešimo apie šį sprendimą privalo:
a)      informuoti Bendrijoje įsisteigusius savo prekybos agentus, kad jie gali vykdyti pasyvų pardavimą galutiniams naudotojams ir
prekybos agentams;
b)      padaryti pakeitimus susitarimuose, sudarytuose su savo įgaliotaisiais prekybos agentais, suteikiant jiems teisę pasyviai parduoti
neįgaliotiesiems prekybos agentams kitų įgaliotųjų prekybos agentų teritorijose, dėl kurių suteiktos išimtinės teisės, ir
aktyviai bei pasyviai parduoti neįgaliotiesiems prekybos agentams jų pačių teritorijose arba suteikiant teisę šiems įgaliotiesiems
prekybos agentams aktyviai ir pasyviai parduoti kitiems įgaliotiesiems prekybos agentams, galutiniams naudotojams arba jų
tinkamai įgaliotiems atstovams už teritorijų, dėl kurių suteiktos išimtinės teisės, ribų;
c)      padaryti pakeitimus su įgaliotaisiais prekybos agentais Italijoje ir Prancūzijoje sudarytuose susitarimuose suteikiant teisę
įsigyti susitarimuose nurodytų gaminių iš kitų Bendrijoje įsisteigusių įgaliotųjų prekybos agentų ir apie tai informuoti visus
Bendrijoje įsisteigusius įgaliotuosius prekybos agentus;
d)      informuoti Bendrijoje įsisteigusius savo prekybos agentus, kad dukterinių bendrovių, norinčių gauti iš įgaliotųjų prekybos
agentų techninio aptarnavimo paslaugų mokesčius, prašymai nepateikus įrodymo dėl suinteresuotųjų prekybos agentų nesutarimo,
yra laikomi niekiniais ir į juos neturi būti atsižvelgta;
e)      informuoti Jungtinėje Karalystėje įsisteigusius savo įgaliotuosius prekybos agentus, kad pagal
Multiple Deal Trade Support
atlyginimo sistemą nuolaidos taikomos neatsižvelgiant į tai, ar pardavimas įvykdytas prekybos agentams skirtoje teritorijoje
ar už jos ribų bei, ar susitarimas su kitais prekybos agentais buvo sudarytas už šios teritorijos ribų;
f)      pateikti Komisijai pirma minėtos korespondencijos ir susitarimų su padarytais pakeitimais nuorašus.
4 straipsnis
JCB Service
skiriama 39 614 000 EUR bauda dėl 1 straipsnyje nustatytų pažeidimų, išskyrus tuos, kurie padaryti apribojant pardavimą neįgaliotiesiems
prekybos agentams Jungtinėje Karalystėje, už kuriuos bauda neskiriama.“
Pagal EB 230 straipsnį paduotu ieškiniu, kurį Pirmosios instancijos teismo kanceliarija gavo 2001 m. kovo 22 d. (byla T‑67/01),
JCB Service
iš esmės prašo panaikinti ginčijamą sprendimą arba, nepatenkinus pirmojo reikalavimo, iš dalies panaikinti šį sprendimą bei
sumažinti jai skirtos baudos dydį.
Skundžiamo sprendimo rezoliucinės dalies pirmame punkte Pirmosios instancijos teismas panaikino ginčijamo sprendimo 1 straipsnio
c, d, e punktus ir 3 straipsnio d ir e punktus. Be to, pagal skundžiamo sprendimo rezoliucinės dalies 2 punktą, ginčijamo
sprendimo 4 straipsniu
JCB Service
skirtos baudos dydis buvo sumažintas iki 30 mln. EUR. Galiausiai pagal rezoliucinės dalies 4 punktą, likusi
JCB Service
ieškinio dalis buvo atmesta.

Šalių reikalavimai ir procesas Teisingumo Teisme
Savo apeliaciniu skundu
JCB Service
Teisingumo Teismo prašo:
–        panaikinti visą skundžiamą sprendimą kaip prieštaraujantį Bendrijos teisei, nes juo buvo pažeistos
JCB Service
teisės į gynybą, arba
–         panaikinti tą skundžiamo sprendimo dalį, kuria a) tariamas bendras įgaliotųjų prekybos agentų Jungtinėje Karalystėje, Airijoje,
Prancūzijoje ir Italijoje vykdomo pasyvaus pardavimo apribojimas bei tariamas Prancūzijoje ir Italijoje veikiančių prekybos
agentų tiekimo šaltinių apribojimas, užkertantis kelią prekybos agentų tarpusavio tiekimams, pripažįstami neteisėti bei b)
JCB Service
už šiuos tariamus pažeidimus skiriama bauda, ir
–        priimti galutinį sprendimą byloje T‑67/01, remiantis Teisingumo Teismo statuto 61 straipsniu, ir visiškai ar iš dalies panaikinti
ginčijamą sprendimą bei naudojantis visiška kompetencija panaikinti ar sumažinti skundžiamu Pirmosios instancijos teismo sprendimu
JCB Service
skirtą 30 milijonų EUR dydžio baudą ir,
–        remiantis Procedūros reglamento 69 straipsniu, priteisti iš Komisijos bylinėjimosi Pirmosios instancijos teisme ir Teisingumo
Teisme išlaidas;
–        nepatenkinus pirma nurodytų reikalavimų, tuo atveju, jei Teisingumo Teismas pats nepriimtų galutinio sprendimo, atidėti klausimo
dėl bylinėjimosi išlaidų sprendimą ir grąžinti bylą Pirmosios instancijos teismui nagrinėti iš naujo atsižvelgiant į Teisingumo
Teismo sprendimą.
Komisija pagal Procedūros reglamento 115 straipsnio 1 dalį 2004 m. birželio 23 d. pateiktame savo atsiliepime į skundą, kuriame
ji taip pat pateikė priešpriešinį apeliacinį skundą dėl skundžiamo sprendimo, Teisingumo Teismo prašo:
–        atmesti visą apeliacinį skundą,
–        panaikinti skundžiamą sprendimą tiek, kiek juo skirta bauda sumažinama tiek, kiek ji buvo padidinta siekiant atsižvelgti į
sunkinančią aplinkybę (864 000 EUR), ir šiuo atžvilgiu atitinkamai padidinti skundžiamame sprendime nustatytą baudos dydį,
–        priteisti iš
JCB Service
bylinėjimosi išlaidas.
2004 m. liepos 26 d. raštu
JCB Service
pagal Procedūros reglamento 117 straipsnio 1 dalį paprašė leisti pateikti dubliką.
2004 m. rugpjūčio 5 d. Sprendimu Teisingumo Teismo pirmininkas leido pateikti dubliką, kuriame
JCB Service
palaikė reikalavimus, susijusius su pagrindiniu apeliaciniu skundu, ir paprašė Teisingumo Teismo atmesti priešpriešinį apeliacinį
skundą.

Dėl pagrindinio apeliacinio skundo
Grįsdama savo reikalavimus, susijusius su skundžiamo sprendimo panaikinimu,
JCB Service
nurodė tris apeliacinio skundo pagrindus. Pirmasis yra susijęs su jos teisių į gynybą pažeidimu, antrasis – su EB 81 straipsnio pažeidimu, o trečiasis – su Reglamento Nr. 17 15 straipsnio pažeidimu.

Dėl pirmojo apeliacinio skundo pagrindo
Pirmasis pagrindas dalijamas į dvi dalis. Visų pirma
JCB Service
nurodo, kad dėl pernelyg ilgai užsitęsusios Komisijos procedūros buvo pažeistos jos teisės į gynybą ir, antra, kad Pirmosios
instancijos teismas nepaisė jos teisės į nekaltumo prezumpciją. Kiekvienoje šioje dalyje nurodomi atskiri kaltinimai.
Dėl pirmos dalies
Pažymėtina, kad Pirmosios instancijos teismas visų pirma skundžiamo sprendimo 36 punkte nurodė, kad, pagal nusistovėjusią
Teisingumo Teismo praktiką, vykdant administracinę procedūrą konkurencijos srityje, protingo termino laikymasis yra bendrasis
Bendrijos teisės principas ir kad tai užtikrina Bendrijos teismai (žr. 2002 m. spalio 15 d. Sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99 P ir C‑254/99 P, Rink. p. I‑8375, 167–171 punktai).
Be to, prieš apsispręsdamas dėl
JCB Service
pateiktų argumentų, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 37 punkte atskyrė dvi aptariamas administracines procedūras:
viena vertus, susitarimų, apie kuriuos buvo pranešta 1973 m., tyrimo procedūrą, kuri buvo nutraukta ginčijamo sprendimo 2 straipsniu,
atmetusiu prašymą suteikti išimtį, ir, kita vertus, 1996 m. pateikto skundo nagrinėjimo procedūrą, kurios išvados yra padarytos
kituose su pažeidimu susijusiuose ginčijamo sprendimo rezoliucinės dalies straipsniuose.
Kalbant apie po 1973 m. pranešimo pradėtą procedūrą, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 38 punkte konstatavo,
kad Komisija 1992 m. nutraukė susitarimų, apie kuriuos buvo pranešta, nagrinėjimo procedūrą, nepriėmusi sprendimo, ir kad
tik
JCB Bamford Excavators
atsakymas į pirmą pranešimą apie kaltinimus privertė atsakovę iš naujo ištirti šiuos susitarimus pagal skundo nagrinėjimo
procedūrą.
Tame pačiame skundžiamo sprendimo punkte Pirmosios instancijos teismas pažymėjo, kad „dėl šios procedūros 27 metų trukmės
administracija nesilaikė pareigos priimti sprendimą ir baigti pradėtą procedūrą per protingą terminą“, tačiau patikslino,
jog „kad ir kaip apgailestautų dėl šio nesilaikymo, jis negali daryti įtakos nei prašymo suteikti išimtį atmetimo teisėtumui,
nei pažeidimo išaiškinimo procedūros teisėtumui.“
Šiomis aplinkybėmis Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 40 punkte nurodė, kad protingo termino principo pažeidimas,
jeigu jis būtų nustatytas, pateisintų konkurencijos srityje vykdant administracinę procedūrą priimto sprendimo panaikinimą
tik tuomet, jei juo būtų pažeistos ir suinteresuotosios bendrovės teisės į gynybą. Iš tikrųjų, jeigu nėra nustatyta, kad pernelyg
ilgas terminas padarė poveikį suinteresuotųjų įmonių galimybei veiksmingai apsiginti, protingo termino principo nesilaikymas
neturi poveikio administracinės procedūros teisėtumui.
Skundžiamo sprendimo 42 punkte Pirmosios instancijos teismas taip pat nutarė, kad
JCB Service
netvirtino, jog termino trukmė tapo specifiniu procedūriniu pažeidimu, tačiau tik nurodė, kad Komisijos veiksmai atskleidė
netinkamą bylos tvarkymą. Pirmosios instancijos teismo teigimu, siekiant išnagrinėti reikalavimą dėl panaikinimo, remiantis
po 1973 m. padarytų pranešimų praėjusiu laikotarpiu, negalima daryti jokios išvados.
Dėl skundo, su kuriuo į Komisiją buvo kreiptasi 1996 m. vasario 15 d., nagrinėjimo Pirmosios instancijos teismas skundžiamo
sprendimo 43 punkte konstatavo, kad bendra 4 metų 10 mėnesių ir 6 dienų procedūros trukmė nėra pernelyg ilga atsižvelgiant
į bylos, susijusios su keliomis valstybėmis narėmis ir apimančios penkis pažeidimus, sudėtingumą ir į būtinybę parengti antrą
pranešimą apie kaltinimus.
Be to, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 45 punkte pažymėjo, kad
JCB Service
neteigė, jog dėl to, kad Komisija tariamai nesilaikė protingo termino vykdydama tyrimą, šioje byloje buvo pažeistos teisės
į gynybą. Pirmosios instancijos teismas pridūrė: „Kaip tai jau buvo nurodyta per posėdį,
JCB Service
tik teigia, kad procedūros trukmė atskleidžia Komisijos šališkumą ir netinkamą bylos tvarkymą bei taip įrodo skundžiamo sprendimo
neteisėtumą. Šiomis aplinkybėmis, nesant poreikio pareikšti nuomonės dėl tariamai pernelyg ilgos skundo nagrinėjamo trukmės,
reikia konstatuoti, kad atsižvelgiant į ieškinio pagrindo formuluotę negalima visiškai ar iš dalies panaikinti skundžiamo
sprendimo rezoliucinės dalies.“
Pagaliau Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 46 punkte padarė išvadą, kad
JCB Service
nurodytas ieškinio pagrindas neturi jokio poveikio ginčijamo sprendimo teisėtumui tiek, kiek tai susiję su prašymu suteikti
išimtį arba su pažeidimu, ir turi būti atmestas kaip neturintis reikšmės bylai.
Visų pirma
JCB Service
kaltina Pirmosios instancijos teismą, kad jis atmetė pirmąjį pagrindą, kuris buvo pateiktas grindžiant ieškinį dėl ginčijamo
sprendimo panaikinimo ir susijęs su Komisijos pareigos imtis veiksmų per protingą terminą pažeidimu, bei nepareiškė nuomonės
dėl teisių į gynybą pažeidimo, kurį ji aiškiai nurodė. Be to, ji teigia, kad Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą
neatsižvelgęs į akivaizdų gynybos teisių pažeidimą, kuris, jos teigimu, išplaukia vien iš tos nustatytos aplinkybės, kad bendra
procedūros trukmė buvo pernelyg ilga.
Šiuo požiūriu primintina, kaip tai matyti iš skundžiamo sprendimo 32 ir 33 punktų, kad
JCB Service
Pirmosios instancijos teisme teigė, jog Komisija neįvykdė savo pareigos veikti per protingą terminą, išplaukiančios iš Bendrijos
teisės bendrojo principo ir iš 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos
konvencijos (EŽTPLAK) 6 straipsnio 1 dalies.
JCB Service
teigimu, apie susitarimus, susijusius su platinimo sistema, buvo pranešta 1973 m. birželio 30 d., o Komisija baigė šią procedūrą
po 27 metų atmesdama prašymą suteikti išimtį. Be to, šios bendrovės teigimu, pagal
Central Parts
skundą pradėta pažeidimo tyrimo procedūra truko beveik penkerius metus – toks terminas taip pat nėra protingas.
Konstatuotina, kad, priešingai nei teigia
JCB Service
, ji gana bendrai Pirmosios instancijos teisme nurodė jos teisių į gynybą pažeidimą, padarytą dėl tariamai pernelyg ilgos
dviejų administracinių procedūrų (dėl pranešimo ir pažeidimo) trukmės, konkrečiai nepaaiškindama, kaip būtent buvo daromas
poveikis jos gebėjimui ginti savo poziciją kiekvienoje stadijoje vienoje ar kitoje procedūroje.
Konkrečiai kalbant, kiek tai susiję su pranešimo procedūra,
JCB Service
tik priekaištavo, jog ši procedūra užtruko pernelyg ilgai. Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 39 punkte teisingai
nutarė, jog vien dėl to, kad Komisijos sprendimas po pranešimo apie susitarimą buvo priimtas pasibaigus protingam terminui,
negalima jo laikyti neteisėtu.
Be to, vien dėl šio vėlavimo nekenkiama
JCB Service
interesams. Iš tikrųjų po 1973 m. pranešimo apie susitarimus ir per visą laikotarpį, kuris praėjo iki ginčijamo sprendimo
priėmimo,
JCB Service
naudojosi Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 5 dalies nuostatomis.
Kalbant apie ginčijamo sprendimo dalį, kuriame buvo konstatuotas EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimas ir skirta
JCB Service
bauda, primintina, jog Pirmosios instancijos teismas pabrėžė, kad
JCB Service
tik gynė argumentą, jog procedūros trukmė rodė, kad Komisija šališkai ir netinkamai tvarkė bylą ir to pakako siekiant įrodyti
ginčijamo sprendimo neteisėtumą.
Taigi reikia konstatuoti, kad Pirmosios instancijos teismas galėjo pagrįsti savo motyvus nepažeisdamas Bendrijos teisės ir
nepaneigdamas
JCB Service
argumentų.
Tačiau
JCB Service
teigia, jog paduodant ieškinį dėl neveikimo pagal EB 232 straipsnį jai nebuvo suteikta teisė reikalauti, kad Komisija būtų
nubausta už pasyvumą ir bet kuriuo atveju apginti savo poziciją nuo bet kokio klaidingo Komisijos teiginio vykstant pranešančiojo
ir Komisijos procedūriniam dialogui bei pažeidimo tyrimo procedūrai.
Net jeigu
JCB Service
Teisingumo Teisme gali remtis pirmiau nurodytais argumentais, reikia pažymėti, kad jos teisių į gynybą įgyvendinimui neturi
įtakos ilgas laikotarpis, trukęs nuo 1973 m. pranešimo apie susitarimus iki ginčijamo sprendimo priėmimo. Iš tikrųjų per šį
laikotarpį
JCB Service
galėjo, viena vertus, pareikšti Komisijai ieškinį dėl neveikimo, kad ji priimtų sprendimą dėl jos ginčijamo prašymo suteikti
išimtį, ir, kita vertus, pranešti Komisijai, naudodama A/B formuliarą, apie savo sudarytus susitarimus ir vykdomus suderintus
veiksmus. Tačiau šiuo atveju to nebuvo padaryta.
Darytina išvada, kad
JCB Service
bet kuriuo atveju negalėjo teigti, jog per pranešimo procedūrą buvo pažeistos jos teisės į gynybą.
Kalbant apie pažeidimo tyrimo procedūrą pažymėtina, kad
JCB Service
nepateikė jokio konkretaus argumento, įrodančio jos teisių į gynybą pažeidimą, padarytą Komisijos tarnyboms nagrinėjant
Central Parts
skundą. Be to,
JCB Service
Teisingumo Teisme neginčijo Pirmosios instancijos teismo atmesto kaltinimo, kad Komisija nepaisė jos teisės susipažinti su
bylos dokumentais, galinčiais būti naudingais jos gynybai, atmetimo motyvų.
Taigi šis argumentas atmestinas, o pirmasis
JCB Service
kaltinimas pripažintinas nepagrįstas.
Antra,
JCB Service
kaltina Pirmosios instancijos teismą padarius vertinimo klaidą, nes jis neprieštaravo tam, kad Komisija ginčijamame sprendime
atskyrė pranešimo procedūrą nuo pažeidimo tyrimo procedūros. Toks atskyrimas yra nepagrįstas ir juo siekiama nuslėpti neigiamą
poveikį, kurį visai bylai turėjo pernelyg ilga sprendimo priėmimo trukmė.
Konstatuotina, kad net jei formaliai ginčijamame sprendime pranešimo procedūra ir pažeidimo tyrimo procedūra neatskiriamos,
iš šio sprendimo aiškiai matyti, kad Komisija atskirai vertina prašymą suteikti išimtį ir pažeidimo tyrimo procedūrą.
Visų pirma, kalbant apie ginčijamo sprendimo dalį, susijusią su 1973 m. prašymo suteikti išimtį atmetimu, iš jo 197–222 konstatuojamųjų
dalių matyti, kad prieš atmesdama prašymą suteikti išimtį Komisija išnagrinėjo, ar šis prašymas gali būti patenkintas pagal
EB 81 straipsnio 3 dalį arba pagal šį straipsnį įgyvendinančius reglamentus, o būtent 1983 m. birželio 22 d. Komisijos reglamentą Nr. 1983/83 dėl Sutarties 81 straipsnio 3 dalies taikymo išimtinių paskirstymo ir išimtinių platinimo susitarimų kategorijoms (OL L 173
p. 1), 1995 m. birželio 28 d. Komisijos reglamentą (EB) Nr. 1475/95 dėl Sutarties 81 straipsnio 3 dalies taikymo kai kurioms
transporto priemonių platinimo, pardavimo ir techninio aptarnavimo paslaugų teikimo susitarimų rūšims (OL L 145, p. 25, toliau
– Reglamentas Nr. 1475/95) ir 1999 m. gruodžio 22 d. Komisijos (EB) reglamentą Nr. 2790/1999 dėl Sutarties 81 straipsnio 3 dalies
taikymo vertikaliųjų susitarimų ir suderintų veiksmų grupėms (OL L 336, p. 21).
Tas pats pasakytina ir apie ginčijamo sprendimo dalį, kurioje nustatomas pažeidimas. Iš tikrųjų, kaip tai matyti iš ginčijamo
sprendimo 140–170 konstatuojamųjų dalių, Komisijos vertinimas nedviprasmiškai grindžiamas
JCB Service
susitarimais arba jų sąlygomis, apie kurias nebuvo tinkamai pranešta naudojant Reglamente Nr. 27 nustatytą A/B formuliarą.
Be to, iš ginčijamo sprendimo matyti, kad Komisija atsižvelgė į
JCB Service
veiksmus, kurie nebuvo susiję su susitarimais, apie kuriuos buvo pranešta 1973 metais.
Tačiau šiuo klausimu
JCB Service
šiame Pirmosios instancijos teismo procese teigė, kad vėlesni 1973 m. padaryti susitarimų, apie kuriuos buvo pranešta, pakeitimai,
nors apie juos Komisijai ir buvo pranešta nenaudojant A/B formuliaro, atsižvelgiant į bylos aplinkybes, turi būti įvertinti
ir jiems taikomos Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 5 dalies nuostatos.
Toks teiginys bet kuriuo atveju turi būti atmestas. Iš tikrųjų primintina, kad minėto A/B formuliaro naudojimas yra privalomas
– tai yra išankstinė ir būtina pranešimo galiojimo sąlyga (žr. 1980 m. spalio 29 d. Sprendimo
Van Landewyck ir kt. prieš Komisiją
, 209/78–215/78 ir 218/78, Rink. p. 3125, 61 ir 62 punktus).
Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 41 punkte dėl sprendimo, kuriame daroma išvada dėl pažeidimo, teisingai
konstatavo, jog jame nesiremiama pranešime nurodomais duomenimis, bet siekiama nustatyti, kad veiksmai, dėl kurių
JCB Service
kaltinama, neatitinka susitarimų, apie kuriuos buvo pranešta, sąlygų. Jis taip pat teisingai padarė išvadą, kad pranešimo
apie susitarimus senatis negali daryti įtakos pažeidimo tyrimo procedūros, pagrįstos kitais elementais nei tie, apie kuriuos
buvo pranešta, teisėtumui.
Pagaliau, kalbant apie Komisijos
JCB Service
skirtą baudą, iš šio sprendimo ir ypač iš 227 ir 228 konstatuojamųjų dalių aiškiai matyti, kad Komisija, apskaičiuodama skirtiną
baudą, neatsižvelgė į 1973 m. susitarimus, apie kuriuos buvo pranešta vykdant formalius Reglamento Nr. 27 reikalavimus.
Atsižvelgiant į tai, kas pirma pasakyta, antrasis
JCB Service
kaltinimas atmestinas ir atitinkamai pirmoji dalis pripažintina nepagrįsta.
Dėl antros dalies
Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 50 punkte pažymėjo, kad nekaltumo prezumpcijos principas yra sudėtinė Bendrijos
teisės sistemos dalis ir taikomas procedūrose, susijusiose su įmonėms taikytinų konkurencijos taisyklių pažeidimais, už kuriuos
gali būti skiriamos vienkartinės arba periodinės baudos (1999 m. liepos 8 d. Sprendimo
Hüls prieš Komisiją
, C‑199/92 P, Rink. p. I‑4287, 149 ir 150 punktai; sprendimo
Montecatini prieš Komisiją
, C‑235/92 P, Rink. p. I‑4539, 175 ir 176 punktai).
Atsižvelgdamas į šią Teisingumo Teismo praktiką Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 53 punkte nutarė, kad vien
to, jog Komisija paeiliui priėmė du pranešimus apie kaltinimus, nepakanka nustatyti, jog buvo pažeistas nekaltumo prezumpcijos
principas.
Tame pačiame punkte Pirmosios instancijos teismas pridūrė, kad Komisija gali būti kaltinama pažeidusi atitinkamos įmonės bendrąją
kaltumo prezumpciją tik tuomet, jei ginčijamame sprendime padarytos išvados nebuvo pagrįstos jos pateiktais įrodymais.
Taigi, atsižvelgiant į 1995 m. gegužės 16 d. pardavimo padalinio direktoriaus raštą, išsiųstą JCB grupės bendrovių vadovams,
kuriame nurodoma, kad paralelinio importo draudimas prieštarauja Komisijos sprendimams ir Teisingumo Teismo praktikai, Pirmosios
instancijos teismas skundžiamo sprendimo 54 punkte konstatavo, kad
JCB Service
negali apsimesti, jog ji nežinojo Bendrijos konkurencijos teisės reikalavimų – tai liudija ir pranešimas apie jos sudarytus
susitarimus, padarytas iš karto po Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės įstojimo į Europos bendriją.
Tokiomis pat aplinkybėmis, kalbant apie 1995 m. balandžio 13 d.
Berkeley JCB
raštą, adresuotą
JCB Sales
, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 55 punkte nutarė, kad ši korespondencija patvirtina, kad į prekybos agentą
galėjo kreiptis galutiniai naudotojai ir agentai, pridurdamas, kad net jei Komisija klaidingai aiškino šią sakinio dalį ginčijamame
sprendime nurodydama, kad buvo daroma nuoroda į užsienio galutinius naudotojus ir jų tinkamai įgaliotus atstovus, – vien šis
galimas netikslumas neįrodo šališko elgesio, bet blogiausiu atveju rodo prastą dokumento supratimą.
Be kita ko, kalbant apie 1998 m. balandžio 8 d. Paryžiaus apeliacinio teismo (
Tribunal d’appel de Paris
) sprendimą ir 1999 m. birželio 22 d. Nimes miesto prekybos teismo (
Tribunal de commerce de Nîmes
) sprendimą, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 56 punkte nutarė, kad tai, jog skundo pagal Reglamento Nr. 17
taikymo procedūrą rengėjas galėjo kada nors atlikti draudžiamus veiksmus, už kuriuos jis buvo nubaustas teismo sprendimu,
neturi poveikio
JCB Service
atžvilgiu nustatytiems pažeidimams, kurie, be to, yra skirtingi.
Galiausiai dėl įgaliotojo prekybos agento
Watling JCB
patalpose 1996 m. lapkričio 6 d. tarp Konkurencijos generalinio direktorato atstovų ir šio prekybos agento atsakingų asmenų
vykusio posėdžio protokolo Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 58 punkte nutarė, kad, atsižvelgiant į posėdyje
pateiktą JCB grupės ir vieno iš jos įgaliotųjų prekybos agentų santykių aprašymą, joks elementas negali būti aiškiai išskirtas
kaip įrodymas, patvirtinantis, kad platinimo tinklo vykdomi veiksmai yra arba nėra pažeidimas. Pirmosios instancijos teismo
teigimu, neatrodo, jog galima teigti, kad siekdama panaikinti išteisinantį įrodymą, Komisija, nagrinėdama pažeidimo elementus,
šį dokumentą išėmė.

JCB Service
teigimu, skundžiamu sprendimu buvo pažeistas nekaltumo prezumpcijos principas, pagal kurį bet kokia su įrodymais susijusi
pagrįsta abejonė turi būti aiškinama kaltinamo asmens naudai. Šiuo klausimu Pirmosios instancijos teismas, neįvykdęs savo
pareigos atsižvelgti į tam tikrus
JCB Service
pateiktus įrodymus ir juos išnagrinėti kartu su kitais įrodymais, siekdamas remtis tvirtų, aiškių ir nuoseklių įrodymų visuma,
padarė akivaizdžių vertinimo klaidų. Be to, Pirmosios instancijos teismas nepagrįstai atmetė įrodymus, kurie,
JCB Service
teigimu, patvirtino Komisijos padarytą nekaltumo prezumpcijos principo pažeidimą, arba į juos neatsižvelgė.
Konkrečiai kalbant,
JCB Service
, visų pirma, teigia, kad šiuo atveju bylos medžiagos tvarkymas parengiant du pranešimus apie kaltinimus rodo Komisijos šališkumą,
ir todėl nekaltumo prezumpcijos principo pažeidimas yra įrodytas. Šiomis aplinkybėmis
JCB Service
iš esmės teigia, kad Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 53 punkte klaidingai konstatavo, kad vien to, jog
Komisija iš eilės parengė du pranešimus apie kaltinimus, nepakanka siekiant įrodyti, kad buvo pažeistas šioje byloje nagrinėjamas
principas.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad tai, jog Komisija parengė pranešimą apie kaltinimus, niekaip negali būti laikoma suinteresuotosios
įmonės kaltumo prezumpcijos įrodymu. Priešingu atveju pradėti bet kokią procedūrą šioje srityje gali būti potencialus nekaltumo
prezumpcijos principo pažeidimas.
Be to, reikia priminti, kad pirmame pranešime apie kaltinimus nebuvo atsižvelgta į 1973 m. pranešimą – tai
JCB Service
pažymėjo savo 1998 m. liepos 6 d. rašytinėse pastabose atsakydama į šį pranešimą ir vėliau, per 1998 m. spalio 16 d. Komisijos
tarnybų vykdomą apklausą. Taigi šiomis aplinkybėmis, siekdama ištaisyti pirmojo pranešimo trūkumus, po
JCB Service
pastabų Komisija priėmė antrą pranešimą apie kaltinimus.
Darytina išvada, kad, priešingai nei šioje byloje teigia
JCB Service
, dviejų paeiliui pranešimų apie kaltinimus parengimas ankstesniame punkte nurodytomis aplinkybėmis nėra nekaltumo prezumpcijos
principo pažeidimą įrodanti aplinkybė.
Taigi pirmasis
JCB Service
kaltinimas atmestinas kaip nepagrįstas.
Antra,
JCB Service
kaltina Pirmosios instancijos teismą, jog jis neprieštaravo Komisijos vertinimams, pagrįstiems vidaus
JCB Service
dokumentais, kaip antai 1995 m. balandžio 13 d.
Berkeley JCB
raštu
JCB Sales
ir protokolu dėl 1996 m. lapkričio 6 d. nuomonių pasikeitimo su
Watling JCB
.
JCB Service
teigimu, Komisija išnagrinėjo šiuos dokumentus šališkai, neatsižvelgdama į išteisinančias aplinkybes ir preziumuodama kaltumą.
Šiomis aplinkybėmis
JCB Service
taip pat teigia, kad Pirmosios instancijos teismas, kaip ir Komisija, klaidingai atmetė tam tikrų nacionalinių teismų arba
nacionalinių institucijų sprendimus, rodančius
JCB Service
sudarytų ir įgyvendintų susitarimų teisėtumą, kaip antai: a) 1998 m. balandžio 8 d. Paryžiaus apeliacinio teismo (
Tribunal d’appel de Paris
) sprendimą, b) 1999 m. birželio 22 d. Nimes miesto prekybos teismo (
Tribunal de commerce de Nîmes
) sprendimą, c) 2001 m. liepos 20 d. Prancūzijos konkurencijos tarybos sprendimą ir d) 1994 m. rugsėjo 22 d. Airijos konkurencijos
tarnybos sprendimą, – arba į juos neatsižvelgė.
Pažymėtina, kad net jei ji formaliai nurodo vertinimo arba motyvavimo klaidas,
JCB Service
iš tikrųjų siekia paneigti Pirmosios instancijos teismo padarytą faktų vertinimą ir būtent užginčyti tam tikrų faktų ir dokumentų,
leidusių pastarajam nuspręsti, kad Komisija nesielgė šališkai apeliantės atžvilgiu, įrodomąją vertę.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką iš EB 225 straipsnio ir Teisingumo Teismo
Statuto 58 straipsnio pirmosios pastraipos matyti, kad tik Pirmosios instancijos teismas turi kompetenciją, pirma, nustatyti
faktines aplinkybes, išskyrus atvejus, kai jo išvados iš esmės neatitinka jam pateiktų bylos dokumentų, ir, antra, vertinti
šias faktines aplinkybes. Pirmosios instancijos teismui nustačius ar įvertinus faktines aplinkybes, remiantis EB 225 straipsniu
Teisingumo Teismas turi kompetenciją patikrinti šių faktinių aplinkybių teisinę kvalifikaciją ir teisines išvadas, kurias
Pirmosios instancijos teismas padarė jomis remdamasis (žr. 1998 m. gruodžio 17 d. Sprendimo
Baustahlgewebe prieš Komisiją
, C‑185/95 23 punktą ir 2006 m. balandžio 6 d. Sprendimo
General Motors prieš Komisiją
, C‑551/03 P, Rink. p. I‑0000, 51 punktą).
Tačiau, vadovaujantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika, Teisingumo Teismas neturi kompetencijos nei nustatyti faktinių
aplinkybių, nei iš principo nagrinėti įrodymų, kuriais Pirmosios instancijos teismas grindė šias faktines aplinkybes. Jei
įrodymai buvo gauti teisėtai ir buvo laikytasi bendrųjų teisės principų bei proceso taisyklių, taikomų įrodinėjimo pareigai
ir įrodymų administravimo srityje, tik Pirmosios instancijos teismas sprendžia dėl jam pateiktų įrodymų vertės. Vadinasi,
tikrinamasis vertinimas pats savaime nėra teisės klausimas, kurį turi nagrinėti Teisingumo Teismas (žr. minėto 2005 m. liepos
14 d. Sprendimo
Baustahlgewebe prieš Komisiją
24 punktą; sprendimo
Rica Foods prieš Komisiją
, C‑40/03 P, Rink. p. I‑6811, 60 punktą; minėto sprendimo
General Motors prieš Komisiją
52 punktą ir 2006 m. gegužės 18 d. Sprendimo
Archer Daniels Midland ir Archer Daniels Midland Ingredients prieš Komisiją
, C‑397/03 P, Rink. p. I‑0000, 85 punktą).
Šiuo klausimu primintina, kad toks iškraipymas turi būti akivaizdžiai matomas iš bylos medžiagos, neatliekant naujo faktinių
aplinkybių ir įrodymų vertinimo (minėto sprendimo
General Motors prieš Komisiją
54 punktas).
Konstatuotina, kad skundžiamo Pirmosios instancijos teismo sprendimo 54–59 punktuose nurodytas vertinimas yra faktinių aplinkybių
vertinimas, kurio negalima ginčyti pateikus apeliacinį skundą, nes
JCB Service
neįrodė, kad Pirmosios instancijos teismas iškraipė jam pateiktus įrodymus. Iš tikrųjų Pirmosios instancijos teismas tik
išnagrinėjo, ar Komisijos atliktas šių įrodymų vertinimas galėjo būti laikomas šališku, ir padarė išvadą, jog šiuo atveju
taip nebuvo.
Taigi šie pirmi antrajam kaltinimui pagrįsti
JCB Service
nurodyti argumentai turi būti atmesti kaip nepriimtini.

JCB Service
taip pat šiame kaltinime nurodo 2001 m. liepos 20 d. Prancūzijos konkurencijos tarybos sprendimą ir 1994 m. rugsėjo 22 d.
Airijos konkurencijos tarnybos sprendimą, kurie jai yra palankūs.
Kalbant apie pirmąjį iš minėtų sprendimų, net jei juo būtų galima remtis šioje byloje, reikia konstatuoti, kad jis buvo priimtas
vėliau nei ginčijamas sprendimas. Todėl jis negali paneigti nei skundžiamo sprendimo, nei ginčijamo sprendimo teisėtumo.
Dėl minėto Airijos konkurencijos tarnybos sprendimo reikia pažymėti, kad, kiek tai susiję su nekaltumo prezumpcijos principo
pažeidimu, juo Pirmosios instancijos teisme nebuvo remtasi.
Šiomis aplinkybėmis leisti šaliai Teisingumo Teisme pirmą kartą nurodyti pagrindą ir argumentus, kurie nebuvo nurodyti Pirmosios
instancijos teisme, reikštų leisti jai pateikti Teisingumo Teismui, kurio kompetencija apeliaciniame procese yra ribota, nagrinėti
platesnės apimties ginčą nei tas, kurį nagrinėjo Pirmosios instancijos teismas. Apeliaciniame procese Teisingumo Teismas turi
kompetenciją tik ištirti pirmojoje instancijoje nagrinėtų pagrindų ir argumentų teisinius vertinimus (žr. 2000 m. kovo 30 d.
Sprendimo
VBA prieš VGB ir kt.
, C‑266/97 P, Rink. p. I‑2135, 79 punktą).
Taigi
JCB Service
Airijos konkurencijos tarnybos sprendimu paremti teiginiai taip pat turi būti atmesti kaip nepriimtini.
Iš to, kas pasakyta pirma, matyti, kad antrąjį
JCB Service
kaltinimą reikia atmesti kaip nepriimtiną.
Galiausiai
JCB Service
teigia, kad Pirmosios instancijos teismas skundžiamame sprendime nepagrįstai neatsižvelgė į tam tikrus nekaltumo prezumpcijos
principo pažeidimo įrodymus: į
JCB Sales
prekybos skyriaus direktoriaus 1997 m. birželio 2 d. faksimilinį pranešimą ir 1996 m. sausio 26 d. atmintinę.
Kalbant apie 1996 m. sausio 26 d. atmintinę, pažymėtina, kad panašiai kaip ir minėtame Airijos konkurencijos tarnybos sprendime
ji nebuvo nurodyta Pirmosios instancijos teisme nagrinėjant nekaltumo prezumpcijos principo pažeidimo klausimą, vadinasi,
kaip tai matyti iš šio sprendimo 114 punkto, šia atmintine grindžiamą argumentą reikia atmesti kaip nepriimtiną.
Dėl 1997 m. birželio 2 d. Konkurencijos generalinio direktorato pareigūno
Central Parts
atstovui išsiųsto faksimilinio pranešimo, kuriame buvo išreikštas tariamas Komisijos tarnybų ketinimas surinkti įrodymus prieš
JCB Service
, konstatuotina, kad bet kuriuo atveju iš šio faksimilinio pranešimo išplaukiančiais kaltinimais negalima įrodyti, jog Pirmosios
instancijos teismas iškraipė jam pateiktus įrodymus.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad šis faksimilinis pranešimas buvo išsiųstas skundą pateikusio asmens –
Central Parts –
atstovui 1997 m. birželio mėn. 2 d., t. y. praėjus daugiau kaip šešiems mėnesiams po 1996 m. lapkričio 5 d. Komisijos įvykdyto
JCB grupės bendrovių ir jų oficialių prekybos agentų Jungtinėje Karalystėje patalpų patikrinimo. Šiomis aplinkybėmis tai,
kad Komisijos pareigūnas, kuris, pasak
JCB Service
, dalyvavo nagrinėjant
Central Parts
skundą, gali susidaryti nuomonę dėl šio skundo nagrinėjimo nutraukimo arba pažeidimų tyrimo procedūros pradėjimo, neleidžia
daryti išvados, jog Komisijos tarnybos šališkai nagrinėjo bylą ir todėl pažeidė nekaltumo prezumpcijos principą.
Iš pirma nurodytų svarstymų visumos matyti, kad Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 60 punkte teisingai padarė
išvadą, kad iš administracinės procedūros eigos neišplaukia, jog Komisija dokumentus ir faktines aplinkybes aiškino tendencingai
arba subjektyviai ar kad jos veiksmai apeliantės atžvilgiu buvo šališki.
Darytina išvada, jog paskutinis
JCB Service
nurodytas kaltinimas ir visa antra nagrinėjamo apeliacinio skundo pagrindo dalis bei visas pirmasis pagrindas turi būti atmesti
kaip iš dalies nepriimtini ir iš dalies nepagrįsti.

Dėl antrojo apeliacinio skundo pagrindo
Šis antrasis pagrindas padalytas į dvi dalis.
JCB Service
teigia, kad Pirmosios instancijos teismas, atsisakydamas panaikinti tą ginčijamo sprendimo dalį, kuria atmetamas 1973 m.
JCB Service
paduotas prašymas suteikti išimtį, pažeidė EB 81 straipsnio 1 dalį ir EB 81 straipsnio 3 dalį. Abiejose šiose dalyse nurodomi skirtingi kaltinimai.
Dėl pirmos dalies

JCB Service
kaltina Pirmosios instancijos teismą, jog jis padarė teisės klaidą vertindamas, pirma, ginčijamo sprendimo 1 straipsnio a punkte
nurodytą pirmą pažeidimo elementą, susijusį su apribojimais Jungtinėje Karalystėje, Airijoje ir Prancūzijoje įsisteigusiems
JCB grupės prekybos agentams vykdyti pasyvų pardavimą neįgaliotiesiems prekybos agentams, galutiniams naudotojams arba įgaliotiesiems
prekybos agentams, įsisteigusiems už teritorijos, dėl kurios suteiktos išimtinės teisės, ribų ir ypač kitose valstybėse narėse,
bei, antra, šio sprendimo to paties straipsnio b punkte nurodytą antrą pažeidimo elementą, susijusį su Prancūzijoje ir Italijoje
įsisteigusių prekybos agentų tiekimo šaltinių apribojimais bei draudimu jiems vykdyti tarpusavio tiekimą.
–       Dėl pirmo pažeidimo elemento, susijusio su Jungtinėje Karalystėje, Airijoje ir Prancūzijoje įsisteigusiems prekybos agentams
taikomais pasyvaus pardavimo apribojimais
Kalbant, pirma, apie Jungtinę Karalystę, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 86 punkte pažymėjo, kad 1975 m.
susitarimų, apie kuriuos buvo pranešta ir kurie skirti prekybos agentams ir pagrindiniams suinteresuotosios valstybės narės
platintojams, versijoje yra nustatyta 4 sąlyga. Ši neįgaliotiesiems prekybos agentams draudžianti parduoti sąlyga nenustato
bendro draudimo parduoti nei galutiniams platintojams, nei įgaliotiesiems prekybos agentams ne jiems skirtoje teritorijoje.
Tačiau ją Komisija išaiškino ta prasme, kad ji apima bendrą draudimą parduoti ne jiems skirtoje teritorijoje.
Šiuo klausimu skundžiamo sprendimo 88 punkte išnagrinėjęs įvairius dokumentus, t. y. 1992 m. spalio 26 d.
Watling JCB
raštą
Queen’s Award Office
sekretoriui, 1995 m. balandžio 13 d.
Berkeley JCB
raštą
JCB Sales
, 1995 m. lapkričio 21 d.
TC Harrison JCB
ir
Gunn JCB
raštą
JCB Sales
, Pirmosios instancijos teismas konstatavo, jog šie dokumentai aiškiai rodo, kad prekybos agentai manė, jog jų su JCB
grupe
sudarytas susitarimas juos įpareigojo vykdyti ribojančią verslo praktiką, ir todėl jie atitinkamai veikė. Be to, Pirmosios
instancijos teismas patikslino, kad, viršydami nagrinėjamo susitarimo 4 sąlygoje nustatytą draudimą parduoti neįgaliotiesiems
prekybos agentams, suinteresuotieji prekybos agentai veikė taip, lyg jiems būtų taikomas bendresnis draudimas parduoti už
jiems skirtos teritorijos ribų, o ypač eksportuoti.
Atsižvelgdamas į šias išvadas, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 89 punkte nutarė, kad Jungtinėje Karalystėje
buvo įgyvendinti ribojantys veiksmai, besiskiriantys nuo susitarimų, apie kuriuos buvo pranešta, turinio, ir jog buvo nustatytas
pirmas pažeidimo, susijusio su pasyvaus pardavimo ribojimais, elementas.

JCB Service
teigia, kad dėl akivaizdžiai klaidingos faktinių aplinkybių analizės Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą kritikuodamas
prekybos agentui nustatytą įpareigojimą neparduoti gaminių didmenine tvarka, kad vėliau jie nebūtų perparduodami neįgaliotiesiems
prekybos agentams – šis įpareigojimas buvo nustatytas nagrinėjamo susitarimo 4 sąlygoje.
Ypač konstatuotina, kad savo kaltinime
JCB Service
tik bendrai ginčija Pirmosios instancijos teismo skundžiamo sprendimo 88 punkte nurodytų faktinių aplinkybių ir įrodymų vertinimą
bei šio sprendimo 89 punkte padarytą išvadą, iš esmės teigdama, kad Pirmosios instancijos teismas, atsižvelgdamas į šioje
byloje susiklosčiusias aplinkybes, turėjo padaryti priešingą išvadą. Tačiau
JCB Service
nepateikia jokio svarbaus argumento, leidžiančio padaryti išvadą, kad Pirmosios instancijos teismas iškraipė jam pateiktų
bylos medžiagos dokumentų turinį arba padarė teisės klaidą.
Šiomis aplinkybėmis ir atsižvelgiant į šio sprendimo 106–108 punktuose nurodytą teismų praktiką pirmo kaltinimo pirmasis argumentas
atmestinas kaip nepriimtinas.
Antra, dėl Airijos Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 90 punkte pažymėjo, kad tipiniuose susitarimuose, apie
kuriuos buvo pranešta, nėra draudžiančios didmeninį pardavimą neįgaliotiesiems agentams sąlygos, kokia buvo nustatyta neįgaliotiesiems
prekybos agentams Jungtinėje Karalystėje, tačiau 1992 m.
JCB Sales
su
Earthmover Commercial Industrial (ECI) JCB
, jos prekybos agentu Airijoje, pasirašytame susitarime buvo nustatyta 4 sąlyga, susijusi su didmeniniu pardavimu, analogiška
su prekybos agentais ir pagrindiniais platintojais Jungtinėje Karalystėje pasirašytų susitarimų 4-osioms sąlygoms. Tame pačiame
skundžiamo sprendimo punkte nurodyta, kad apie nagrinėjamą susitarimą nebuvo pranešta.
Šiuo požiūriu išnagrinėjęs įvairius dokumentus, kuriais Komisija pagrindė savo sprendimą, o būtent 1995 m. sausio 31 d.
JCB Sales
išsiųstą faksimilinį pranešimą
JCB SA
ir du kitus 1995 m. sausio 31 d. ir kovo 30 d.
ECI JCB
išsiųstus faksimilinius pranešimus
JCB Sales
, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 92 punkte nutarė, kad šiuo atveju, esant tapačioms kaip ir Jungtinėje
Karalystėje nustatytoms sutartinėms sąlygoms, apie kurias nebuvo pranešta, jam nurodytos faktinės aplinkybės, paremtos bendrais
pardavimą ne JCB grupės platinimo tinklo teritorijoje ribojančiais veiksmais, įrodo pažeidimą, t. y. apribojimą vykdyti pasyvų
pardavimą už skirtos teritorijos ribų.

JCB Service
teigia, kad, priešingai nei tai aišku iš skundžiamo sprendimo 90 ir 91 punktų, Airijai skirto platinimo susitarimo 4 sąlyga
nepažeidžia EB 81 straipsnio. Šiuo klausimu ji teigia, kad 1992 m. su prekybos agentais ir platintojais Airijoje pasirašytame susitarime įtvirtintas draudimas
vykdyti pardavimą yra analogiškas Jungtinei Karalystei skirtų susitarimų 4 sąlygai. Atsižvelgiant į tai, kad Pirmosios instancijos
teismas skundžiamo sprendimo 86 punkte nutarė, jog ši Jungtinėje Karalystėje sudaromuose susitarimuose įtvirtinta sąlyga nepažeidžia
EB 81 straipsnio, nesvarbu, kad apie analogišką sąlygą turintį Airijai skirtą susitarimą Komisijai nebuvo pranešta. Be to,
JCB Service
teigia, kad Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 92 punkte nurodytus dokumentus išanalizavo akivaizdžiai klaidingai.
Konstatuotina, kad, priešingai nei teigė
JCB Service
, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 86 punkte nenutarė, jog Jungtinėje Karalystėje su prekybos agentais ir
platintojais pasirašomų susitarimų versijų 4 sąlyga nekelia problemos EB 81 straipsnio 1 dalies prasme. Iš tikrųjų Pirmosios instancijos teismas pažymėjo, kad neatsižvelgiant į tai, jog Jungtinei Karalystei skirtame susitarime
nebuvo nustatytas bendras draudimas vykdyti pardavimą, prekybos agentai nagrinėjamą sąlygą aiškino kaip apimančią bendrą draudimą
vykdyti pardavimą ne jiems skirtoje teritorijoje.
Kita vertus ir atsižvelgiant į šio sprendimo 86 punkte nurodytą teismų praktiką reikia priminti, kad tam, jog pranešimas apie
susitarimą būtų teisėtas EB 81 straipsnio prasme, jis turi būti pateiktas naudojant A/B formuliarą. Šioje byloje neginčijama, kad apie 1992 m.
JCB Service
sudarytą ir Airijoje taikomą susitarimą niekada nebuvo pranešta Komisijai.
Iš to, kas pasakyta pirma, matyti, kad
JCB Service
pateiktas antrasis pirmojo kaltinimo argumentas yra visiškai nepagrįstas ir todėl turi būti atmestas.
Dėl tariamai klaidingo Pirmosios instancijos teismo skundžiamo sprendimo 92 punkte išnagrinėtų bylos dokumentų vertinimo konstatuotina,
jog savo kaltinimu
JCB Service
ginčija faktų ir įrodymų, kuriais vadovavosi Pirmosios instancijos teismas, vertinimą nenurodydama argumentų, leidžiančių
padaryti išvadą, kad Pirmosios instancijos teismas iškraipė jam pateiktų bylos medžiagos dokumentų turinį arba padarė teisės
klaidą.
Šiomis aplinkybėmis ir atsižvelgiant į šio sprendimo 106–108 punktuose nurodytą teismų praktiką šį argumentą taip pat reikia
atmesti kaip nepriimtiną.
Trečia, kalbant apie Prancūziją, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 96 punkte pažymėjo, kad 1991 m. tipinio
platinimo susitarimo 2 straipsnyje nustatyta abipusė išimtinumo sąlyga, kuri, be kita ko, draudžia prekybos agentui parduoti,
platinti arba tiesiogiai ar netiesiogiai reklamuoti JCB grupės gaminius ir atsargines dalis už jam skirtos teritorijos ribų.
Pagal tą patį skundžiamo sprendimo punktą, šis susitarimas, apie kurį nebuvo pranešta, draudžia aktyviai parduoti ir, atsižvelgiant
vien į jo tekstą, taip pat draudžia pasyviai parduoti už skirtos teritorijos ribų.
Išnagrinėjęs dokumentus, kuriais Komisija, siekdama įrodyti nurodomus tariamus apribojimus, rėmėsi ginčijamame sprendime,
t. y. 1988 m. birželio 21 d.
JCB SA
išsiųstą faksimilinį pranešimą įgaliotajam prekybos agentui, 1995 m. sausio 10 d.
JCB SA
raštą bendrovei
Philippe MPT
ir 1996 m. sausio 31 d.
Pinault Équipement
raštą
JCB SA
, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 98 punkte konstatavo, kad minėti dokumentai didele dalimi patvirtina
tipiniame platinimo susitarime įtvirtintus ribojančius veiksmus ir rinkos padalijimą.
Šiuo klausimu
JCB Service
teigia, jog Pirmosios instancijos teismas, nurodydamas, kad Prancūzijai skirtas susitarimas „draudžia aktyviai parduoti ir
kad pačiame jo tekste įtvirtintas draudimas pasyviai parduoti ne jiems skirtoje teritorijoje“ rėmėsi akivaizdžiai klaidinga
šio susitarimo 2 straipsnio analize. Be to,
JCB Service
teigimu, Pirmosios instancijos teismas nurodė įrodymus, kurie akivaizdžiai nereikšmingi įrodant tariamą apribojimą.
Reikia konstatuoti, kad ginčijamas sprendimas yra pagrįstas ne pačiame platinimo susitarime tariamai nustatytu aiškiu draudimu,
bet tokio draudimo veiksmingu taikymu. Ši išvada išplaukia iš ginčijamo sprendimo 111–114 konstatuojamųjų dalių, o ypač iš
šio sprendimo 246 konstatuojamosios dalies, kurioje Komisija konstatavo, kad „JCB grupės ir jos prekybos agentų susitarimas,
atsižvelgiant į jo faktinį taikymą, apriboja galimybę arba kliudo prekybos agentams parduoti ne jiems skirtoje teritorijoje“.
Šiomis aplinkybėmis ginčijamo sprendimo teisėtumui nėra daroma jokio poveikio. Darytina išvada, kad šioje byloje
JCB Service
pateiktas argumentas yra neveiksmingas, vadinasi, turi būti atmestas.
Kalbant apie
JCB Service
argumentus, kad siekdamas pagrįsti pažeidimą Pirmosios instancijos teismas nurodė nereikšmingus įrodymus, t. y. 1998 m. birželio
21 d.
JCB SA
prekybos agentui išsiųstą faksimilinį pranešimą ir 1996 m. sausio 31 d.
Pinault Equipement
išsiųstą raštą
JCB SA
, konstatuotina, kad
JCB Service
, nepateikdama įrodymų net dėl mažiausio įrodymų iškraipymo, iš naujo ginčija Pirmosios instancijos teismo faktinių aplinkybių
dėl draudžiamų veiksmų vykdymo vertinimus.
Dėl visoje nagrinėjamoje geografinėje rinkoje vykdomo paralelinio eksporto ir kiek tai susiję su argumentu, kad Pirmosios
instancijos teismas skundžiamo sprendimo 106 ir 107 punktuose klaidingai įvertino jo išnagrinėtus bylos dokumentus, t. y.
1992 m. birželio 2 d. raštą, kurį
JCB Sales
išsiuntė
Watling JCB
, ir du 1995 m. gegužės 11 ir 15 d. Vokietijoje veikiančios dukterinės įmonės
JCB Germany
faksimilinius pranešimus, daroma tokia pati išvada.
Iš tikrųjų Pirmosios instancijos teismas, neiškraipydamas jokių įrodymų, skundžiamo sprendimo 107 punkte nepriklausomai nutarė,
kad nagrinėjami dokumentai įrodo, jog
JCB Service
įgyvendina savo platintojų teritorijų ir nacionalinių rinkų padalijimo politiką, pagal kurią bendrai uždraudžiama parduoti
ne jiems skirtoje teritorijoje, neatsižvelgiant, ar tai paralelinis eksportas ne jos platinimo tinkle, bei kad aptariami veiksmai
sustiprina pasyviam pardavimui nustatytus apribojimus.
Iš to, kas pasakyta pirma, aišku, kad visi
JCB Service
pateikti argumentai, kuriais ginčijamas pirmasis pažeidimo elementas, turi būti atmesti.
–       Dėl antro pažeidimo elemento, susijusio su Prancūzijoje ir Italijoje įsisteigusių prekybos agentų tiekimo šaltinių apribojimais
ir prekybos agentų tarpusavio tiekimo draudimais
Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 112 punkte pažymėjo, kad, kiek tai susiję su Prancūzija, tipinio platinimo
susitarimo 2 straipsnis kaip pagrindinę šio susitarimo sąlygą nustato pareigą įsigyti visų gaminių ir jų atsarginių dalių
tik iš Prancūzijos dukterinės bendrovės
JCB SA
ir
JCB Service
.
Dėl to paties klausimo Italijoje sudaromo platinimo susitarimo 4 straipsnis draudžia platintojams parduoti arba tiesiogiai
ar netiesiogiai dalyvauti parduodant ne JCB grupės gaminius, o šio platinimo susitarimo 6 straipsnis juos įpareigoja įsigyti
atsarginių dalių ir kitų papildomų prekių, naudojamų remontuojant JCB grupės gaminius, tik iš
JCB SpA
, išskyrus jei šiuose dviejuose susitarimo straipsniuose nustatytais atvejais gaunamas išankstinis rašytinis
JCB Service
sutikimas.
Nustatęs, kad pirma minėtų susitarimų sąlygomis siekiama konkurenciją ribojančio tikslo, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo
sprendimo 115 punkte išnagrinėjo dokumentus, kuriais Komisija rėmėsi konstatuodama pažeidimą Prancūzijoje, t. y. 1996 m. birželio
21 d.
JCB SA
raštą
Sem-Cedima
, vienam iš jos prekybos agentų, ir 1999 m. vasario 10 d. raštą įgaliotajam prekybos agentui Prancūzijoje. Pagal tą patį skundžiamo
sprendimo punktą šie dokumentai patvirtina susitarimų įgyvendinimą ir JCB grupės įgaliotiesiems prekybos agentams tiekimo
šaltinių apribojimų taikymą Prancūzijoje.
Kiek tai susiję su Italija, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 116 punkte pažymėjo, jog Komisija, darydama
išvadą, kad antrasis pažeidimo elementas buvo nustatytas, išskyrus šio susitarimo sąlygas, nesirėmė kitais įrodymais ir kad
šiuo klausimu
JCB Service
teigia, jog Komisija, neatlikusi tyrimo ir neįrodžiusi, kad šios sąlygos iš tikrųjų buvo įgyvendintos, negalėjo jai skirti
baudos už sąlygas, kurios nebuvo aiškinamos ir taikomos griežtai.
Tai nurodęs Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 117 punkte nutarė, kad ta aplinkybė, jog konkurenciją ribojančios
sąlygos nebuvo aiškinamos ir taikomos griežtai, neturi jokios reikšmės nustatant, ar buvo padarytas tariamas pažeidimas. Tame
pačiame punkte Pirmosios instancijos teismas, remdamasis Teisingumo Teismo praktika ir nurodydamas, kad į susitarimo antikonkurencinį
tikslą arba tokį poveikį atsižvelgiama kaip į alternatyvią, o ne kumuliacinę sąlygą, pridūrė, kad tai, jog ginčijamame sprendime
nėra jokios susitarimo poveikio analizės, savaime nereiškia, kad sprendime buvo padaryta klaida.
Būtent šiomis aplinkybėmis Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 118 punkte padarė išvadą, jog Komisija teisingai
nutarė, kad buvo nustatytas pažeidimo elementas, susijęs su Prancūzijoje ir Italijoje įsisteigusiems įgaliotiesiems prekybos
agentams taikomais tiekimo šaltinių apribojimais dėl sutartinių gaminių įsigijimo.
Šiuo klausimu
JCB Service
teigia, kad Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą ir tuo pažeidė taikomą Bendrijos teisę: šiuo atveju Reglamentą
Nr. 1983/83 ir 1967 m. kovo 22 d. Komisijos reglamentą Nr. 67/67/EEB dėl EB sutarties (81) straipsnio 3 dalies taikymo išimtiniams susitarimams
(OL 57, 1967, p. 849). Iš tikrųjų bendroji išimtis gali būti suteikiama pagal reglamentus Nr. 67/67 ir Nr. 1983/83.
Primintina, kad
JCB Service
Pirmosios instancijos teisme teigė, kad kaltinimas, jog susitarimuose Prancūzijoje ir Italijoje veikiantiems įgaliotiesiems
prekybos agentams buvo nustatyti tiekimo šaltinių apribojimai, įpareigojantys juos įsigyti tik iš
JCB Service
nacionalinės dukterinės bendrovės ir draudžiantys įgaliotiesiems prekybos agentams vykdyti tarpusavio tiekimus, yra pagrįstas
klaidingu Komisijos susitarimų aiškinimu, nes ginčijamomis sąlygomis tik siekiama užtikrinti, kad platintojai prekiautų tik
JCB grupės gaminiais. Be to,
JCB Service
teigia, kad Komisija neištyrė, ar kritikuojamos sąlygos iš tikrųjų yra taikomos.
Pažymėtina, kad
JCB Service
grindžiant savo apeliacinio skundo pagrindą Teisingumo Teisme pateikti argumentai yra nauji ir todėl nepriimtini. Primintina,
kaip tai buvo nurodyta šio sprendimo 114 punkte, kad apeliaciniame procese Teisingumo Teismas turi kompetenciją tik įvertinti
pirmojoje instancijoje nagrinėtų apeliacinio skundo pagrindų ir argumentų teisinį vertinimą.
Iš pirma išdėstytų svarstymų visumos matyti, kad
JCB Service
argumentai, kuriais ginčijamas antrasis pažeidimo elementas, atmestini, vadinasi, pirma antrojo apeliacinio skundo pagrindo
dalis atmestina kaip iš dalies nepriimtina ir iš dalies nepagrįsta.
Dėl antros dalies
Visų pirma, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 160 punkte pažymėjo, kad iš ginčijamo sprendimo matyti, jog
Komisija atmetė 1973 m. prašymą suteikti išimtį, nes siekiant ištirti šį prašymą reikėjo suvokti visą JCB grupės platinimo
sistemą, o to nebuvo galima padaryti, nes pranešimuose buvo pateikta tik dalis informacijos, o JCB grupės susitarimai ir veiksmai
apėmė konkurencijos apribojimus bei netenkino visų būtinų EB 81 straipsnio 3 dalyje nustatytų sąlygų, kad būtų galima taikyti išimtį. Pirmosios instancijos teismo teigimu, šis prašymas buvo susijęs tik su
JCB Sales
Airijai, Švedijai ir Normanų saloms parengtu tipiniu susitarimu.
Pažymėjęs tai, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 161 punkte konstatavo, kad šalys diskutavo bendru klausimu,
ar JCB grupės platinimo sistemai galėjo būti taikoma EB 81 straipsnio 3 dalis, ir kad šis klausimas buvo išnagrinėtas ginčijamo sprendimo 201 ir 222 konstatuojamosiose dalyse.
Jis pridūrė, kad vis dėlto išimtis bet kuriuo atveju gali būti daroma tik susitarimui, apie kurį buvo pranešta laikantis teisės
aktų ir kuriam jos buvo prašoma, ir kad šiuo klausimu
JCB Service
prašymu buvo siekiama panaikinti ginčijamo sprendimo, kuriuo atmestas 1973 m. prašymas, 2 straipsnį. Pirmosios instancijos
teismo teigimu, būtent atsižvelgiant į skundžiamo sprendimo 160 punkte nurodytą susitarimą turi būti vertinamas prašymo suteikti
išimtį pagrįstumas, nesant reikalo Pirmosios instancijos teismui vertinti, ar tokia išimtis galėjo būti suteikta visiems susitarimams,
apie kuriuos JCB grupė pranešė Komisijai.
Antra, skundžiamo sprendimo 164 punkte konstatavęs, kad nagrinėjamam susitarimui negali būti taikoma 1984 m. gruodžio 12 d.
Komisijos reglamente (EEB) Nr. 123/85 dėl Europos bendrijos steigimo sutarties 81 straipsnio 3 dalies taikymo kai kurioms
transporto priemonių platinimo ir techninio aptarnavimo susitarimų rūšims (OL L 15, 1985, p. 16), pakeistame Reglamentu Nr. 1475/95, nustatyta bendra išimtis, Pirmosios instancijos teismas išnagrinėjo, ar aptariamam susitarimui galėjo būti taikoma atskiroji
išimtis pagal EB 81 straipsnio 3 dalį.
Šiuo klausimu Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 165 punkte nutarė, kad tokia galimybė buvo numatyta tuo atveju,
jei aptariami susitarimai arba veiksmai skatina techninę ar ekonominę pažangą arba pagerina prekių gamybą ar platinimą ir
taip sudaro galimybes vartotojams gauti papildomos naudos, nenustatydami suinteresuotosioms įmonėms apribojimų, kurie nėra
būtini siekiant šių tikslų, nei suteikia įmonėms galimybę, iš esmės kiek tai susiję su nagrinėjamomis prekėmis, panaikinti
konkurenciją. Be to, tame pačiame skundžiamo sprendimo punkte jis pažymi, kad ginčijamame sprendime Komisija nutarė, jog JCB
grupės platinimo sistemoje atrankinio ir išimtinio platinimo derinimas sukūrė nebūtinų apribojimų, kurių neatsvėrė visų pirma
vartotojų gaunama nauda, visumą.
Tačiau pagal skundžiamo sprendimo 166 punktą
JCB Service
tik bendrai teigia, kad platinimo susitarimai atitinka išimties taikymo sąlygas, konkrečiai nenurodydama, kokią naudą nagrinėjamas
susitarimas duoda, kad jo atžvilgiu būtų priimtas toks sprendimas. Be to, pagal tą patį skundžiamo sprendimo punktą
JCB Service
tik nurodo, kad šis susitarimas nėra nepalankus vartotojams ir kad Komisija neįrodė, kad jis neduos naudos, tačiau ji niekur
nenurodė nustatytų apribojimų teikiamos naudos ir jų pateisinimo.
Galiausiai, kalbant apie Komisijos sprendimus dėl atskirųjų išimčių taikymo platinimo sistemoms, kuriose derinami atrankinio
ir išimtinio platinimo būdai, kuriuos
JCB Service
nurodo grįsdama savo apeliacinio skundo pagrindą, t. y. 1974 m. gruodžio 13 d. Komisijos sprendimą 75/73/EEB, susijusį su EEB sutarties (81) straipsnio taikymo procedūra (IV/14.650 –
Bayerische Motoren Werke AG
) (OL L 29, 1975, p. 1, toliau –
BMW
sprendimas), ir 1985 m. lapkričio 27 d. Komisijos sprendimą 85/559/EEB, susijusį su EEB sutarties (81) straipsnio taikymo
procedūra (IV/30.846 –
Ivoclar
) (OL L 369, p. 1, toliau –
Ivoclar
sprendimas), taip pat Komisijos pranešimą 93/C 275/03 pagal Reglamento Nr. 17 19 straipsnio 3 dalį – Byla Nr. IV/34.084 –
Sony España SA
(OL 1993, C 275, p. 3), Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 167 punkte konstatavo, kad šiose bylose padarytos išvados negali būti
taikomos JCB grupės platinimo sistemai.
Iš tikrųjų pagal tą patį skundžiamo sprendimo punktą,
BMW
sprendimo atveju nebuvo draudžiama nei aktyviai parduoti ne jiems skirtoje teritorijoje, nei
a fortiori
pasyviai parduoti, nei pirkti tinklo viduje. Tačiau, kalbant apie
Ivoclar
platinimo sistemą, vėliau suinteresuotojo asmens paprašė pasirinkti išimtinį arba atrankinį būdą. Pagaliau
Sony España
turėjo tik vieną bendrą su JCB grupės platinimo sistema konkurenciją ribojantį elementą.
Atsižvelgdamas į pirma minėtus svarstymus, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 168 punkte padarė išvadą, kad
JCB Service
neįrodė, jog jos susitarimui galėjo būti taikoma Reglamente 123/85, pakeistame Reglamentu Nr. 1475/95, nustatyta bendra išimtis ir kad jam gali būti taikoma atskiroji išimtis pagal EB 81 straipsnio 3 dalį.

JCB Service
teigia, pirma, kad iš skundžiamo sprendimo 161 punkto matyti, jog Pirmosios instancijos teismas, vertindamas prašomos atskirosios
išimties taikymo sritį ir apribodamas prašymo suteikti išimtį tyrimą tik susitarimais, apie kuriuos buvo pranešta, padarė
akivaizdžią klaidą.
Pažymėtina, kad šio ginčijamo sprendimo 197–200 konstatuojamosiose dalyse Komisija, nurodžiusi, kad jokia bendra išimtis negali
būti suteikta pagal reglamentus Nr. 1983/83, Nr. 2790/1999 ir Nr. 1475/95, vėliau išnagrinėjo, ar remdamasi Reglamento Nr. 17 4 straipsnio 1 dalimi ji gali suteikti
atskirą išimtį pagal EB 81 straipsnio 3 dalį.
Komisija, šio ginčijamo sprendimo 202 konstatuojamojoje dalyje nurodžiusi, kad joks sprendimas pagal EB 81 straipsnio 3 dalį negali būti priimtas dėl ribojančių susitarimų arba suderintų veiksmų, apie kuriuos nebuvo tinkamai pranešta, šio sprendimo
207–220 konstatuojamosiose dalyje, kiek tai susiję su vykdomais susitarimais arba suderintais veiksmais, įvertino, ar buvo
patenkintos minėtame straipsnyje nurodytos kumuliacinės sąlygos.
Ginčijamo sprendimo 221 konstatuojamojoje dalyje nustačiusi, kad šioje byloje taip nėra, Komisija tolesnėje konstatuojamojoje
dalyje padarė išvadą, kad jokia išimtis nebūtų buvusi suteikta, net jei
JCB Service
ir būtų pranešusi apie savo susitarimus, tokius kaip jie buvo vykdomi.
Iš to, kas pasakyta pirma, matyti, kad Komisija išnagrinėjo, kiek tai susiję su EB 81 straipsnio 3 dalies taikymu, vykdomų susitarimų arba suderintų veiksmų visumą. Šiuo klausimu Pirmosios instancijos teismas nekvestionavo Komisijos
vertinimo. Šiomis aplinkybėmis argumentas, pagrįstas skundžiamo sprendimo 161 punkte pateikta nuoroda į vienintelį Airijoje,
Švedijoje ir Normanų salose sudaromą susitarimą, turi būti atmestas.
Iš to, kas išdėstyta pirma, darytina išvada, kad pirmasis
JCB Service
kaltinimas turi būti atmestas.

JCB Service
, antra, nurodo į skundžiamame sprendime esantį prieštaravimą, susijusį su jos prašymo suteikti išimtį atmetimu.
Iš tikrųjų, viena vertus, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 133, 145 ir 154 punktuose konstatavo, kad nebuvo
nustatyti trys toliau nurodyti pažeidimai, būtent:
–        Jungtinėje Karalystėje ir Prancūzijoje įsisteigusių prekybos agentų taikomų nuolaidų ir mažmeninio pardavimo kainų nustatymas,
–        techninio aptarnavimo paslaugų mokesčio nustatymas už Jungtinėje Karalystėje įsisteigusių platintojų įvykdytą gaminių pardavimą
kitose valstybėse narėse, laikantis
JCB Service
nustatytų tarifų, ir
–        Jungtinėje Karalystėje įsisteigusiems prekybos agentams taikomų nuolaidų pagal
Multiple Deal Trade Support
sistemą panaikinimas, jei jei parduoda ne jiems skirtoje teritorijoje, dėl ko prekybos agentų atlygis priklauso nuo pardavimo
geografinės paskirties.
Kita vertus, Pirmosios instancijos teismas patvirtino prašymo suteikti išimtį atmetimą, skundžiamame sprendime remdamasis
ginčijamo sprendimo 201–222 konstatuojamosiomis dalimis, kurios,
JCB Service
teigimu, yra susijusios su šiais trimis pažeidimo elementais.
Pažymėtina, kad Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 160–169 punktuose nagrinėjo, ar Komisijos analizė, padaryta
dėl prašymo suteikti
JCB Service
atskirąją išimtį atmetimo, buvo tinkamai pagrįsta, tačiau jos nepaneigė.
Šiuo požiūriu visų pirma pažymėtina, jog šio ginčijamo sprendimo 209 konstatuojamojoje dalyje Komisija remiasi faktu, kad
teritorijos išimtinumo ir draudimo parduoti neįgaliotiesiems prekybos agentams, galintiems konkuruoti su įgaliotaisiais prekybos
agentais, bei prekybos agentams nustatyto išimtinio atsarginių dalių įsigijimo derinys kliudo priežiūros, remonto, atsarginių
dalių teikimo rinkos, kuri yra atskirta nuo naujos technikos pardavimo rinkos, plėtrai optimaliomis saugumo sąlygomis arba
ją apriboja. Toje pačioje konstatuojamojoje dalyje ji papildo, kad, atsižvelgiant į prekybos agento turimą vietinę rinkos
galią įsigyti per labai trumpus laikotarpius, šis derinys viršija tikėtiną naudotojui teikiamą naudą, ypač atsižvelgiant į
JCB Service
turimą didelę ekskavatorių rinkos dalį.
Ginčijamo sprendimo 214 ir 215 konstatuojamosiose dalyse Komisija nutarė, kad išimtinėje platinimo sistemoje turi būti leista
pasyviai parduoti, siekiant išvengti, kad konkurencijoje atsirandanti nenauda neviršytų naudos ir kad negali būti laikoma
būtina derinti bendrosios rinkos viduje skirtą teritoriją, dėl kurios suteiktos išimtinės teisės, aktyvaus ir pasyvaus pardavimo
apribojimą bei atrankinį platinimą JCB grupės tinklo viduje, tobulinant statybos ir kasybos technikos – JCB grupė turi 45 %
Bendrijos ekskavatorių rinkos, – platinimą. Be kita ko, Komisija pažymėjo, jog, priešingai nei lengvosios transporto priemonės,
ši technika dauguma atvejų yra naudojama apribotose geografinėse zonose bei nevažinėja ilgų atstumų ar įvairiose vietovėse.
Galiausiai 218 konstatuojamojoje dalyje Komisija nutarė, kad tobulinant platinimą, kuriame naudotojai gautų naudą dėl griežtesnių
saugumo normų taikymo, nėra būtina apsiriboti tiekiant JCB grupės techniką ir atsargines dalis įgaliotiesiems platintojams
ar galutiniams naudotojams, nei skirti teritorijas, dėl kurių suteiktos išimtinės teisės, ir už kurių ribų negalima aktyviai
parduoti ir
a fortiori
pasyviai parduoti.
Iš to, kas pasakyta pirma, matyti, kad Komisija, nagrinėdama EB 81 straipsnio 3 dalies kumuliacines sąlygas, bet kuriuo atveju rėmėsi dviem pirmaisiais ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje nurodytais pažeidimus
sudarančiais elementais. Šiomis aplinkybėmis, siekiant paneigti prašymo suteikti išimtį atmetimą, negalima remtis jokiu prieštaravimu.
Dėl šios priežasties antrasis
JCB Service
nurodytas kaltinimas taip pat turi būti atmestas.
Trečia,
JCB Service
teigia, kad Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 166 punkte tvirtindamas, jog ji nenurodė aiškios platinimo
susitarimų teikiamos naudos, padarė vertinimo klaidą. Šiuo pagrindu ji teigia, kad aptariama nauda buvo vertinama ginčijamoje
sprendimo 207 ir 208 konstatuojamosiose dalyse ir kad Pirmosios instancijos teismas akivaizdžiai į tai neatsižvelgė.
Iš karto reikia pažymėti, kad skundžiamo Pirmosios instancijos teismo sprendimo 166 punkte padaryta išvada, kad
JCB Service
, siekdama, jog nagrinėjamam susitarimui būtų taikomas sprendimas suteikti išimtį, nenurodė aiškios nagrinėjamo susitarimo
teikiamos naudos, yra klaidinga.
Iš tikrųjų, kaip tai matyti iš šio ginčijamo sprendimo 207 konstatuojamosios dalies, Komisija pripažino, kad kai kuri bendra
nauda, būdinga tam tikriems platinimo susitarimams, kaip antai išimtinio platinimo, lengvųjų transporto priemonių išimtinio
pirkimo ir platinimo susitarimams, gali būti gauta sudarant JCB grupės platinimo susitarimus, kurie iš esmės apjungia šiose
trijose kategorijose nustatytas sąlygas.
Be to, ginčijamo sprendimo 208 konstatuojamojoje dalyje Komisija visų pirma nurodė, kad naudotojai iš siekiamo tikslo gali
gauti pakankamai nurodytos naudos ir kad prekybos agentų pasirinkimas, atsižvelgiant į jų gebėjimą garantuoti pirkėjams labai
aukštą JCB grupės paslaugos kokybę, yra teisėtas šios grupės interesas.
Vis dėlto primintina, kad remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika, net jei Pirmosios instancijos teismo sprendimo
motyvais ir pažeidžiama Bendrijos teisė, o šio sprendimo rezoliucinė dalis grindžiama kitais teisiniais motyvais, apeliacinis
skundas turi būti atmestas (2004 m. gruodžio 2 d. Sprendimo
José Martí Peix prieš Komisiją
, C‑226/03 P, Rink. p. I‑11421, 29 punktas).
Šiuo klausimu pažymėtina, jog remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika, tam, kad būtų patenkintas prašymas suteikti
atskirąją išimtį pagal EB 81 straipsnio 3 dalį, turi būti tenkinamos visos šiame straipsnyje nurodytos sąlygos (žr. 1996 m. kovo 25 d. Nutarties
SPO ir kt. prieš Komisiją
, C‑137/95 P, Rink. p. I‑1611, 34 punktą).
Tačiau neatsižvelgiant į
JCB Service
kaltinimo šioje byloje pagrįstumą, kitais argumentais ji neįrodo, kad ginčijamo sprendimo 221 konstatuojamojoje dalyje padaryta
išvada, jog šioje byloje EB 81 straipsnio 3 dalies kumuliacinės sąlygos nebuvo patenkintos, yra klaidinga ir kad Pirmosios instancijos teismas, patvirtindamas Komisijos nuostatą
šiuo klausimu, padarė teisės klaidą.
Darytina išvada, kad apeliantės apeliaciniame skunde nurodytas trečiasis kaltinimas taip pat atmestinas.
Ketvirta,
JCB Service
teigia, kad Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 167 punkte klaidingai aiškino normas, susijusias su išimties
taikymu. Iš tikrųjų pasyvus pardavimas nebuvo ribojamas, ir todėl iš bylų, kuriose buvo priimti
BMW
ir
Ivoclar
sprendimai, išplaukiantys principai turėjo būti analogiškai taikomi ir šioje byloje – jų turėjo pakakti, kad būtų suteikta
prašoma išimtis.
Konstatuotina, jog savo argumentu
JCB Service
, nurodydama, kad Pirmosios instancijos teismas, atsižvelgdamas į pirma minėtus
BMW
ir
Ivoclar
sprendimus, turėjo padaryti priešingą išvadą nei ta, kuri nurodyta skundžiamo sprendimo 167 punkte, tik ginčija Pirmosios
instancijos teismo nagrinėjamų faktų vertinimą. Tačiau
JCB Service
nenurodo jokio argumento, leidžiančio daryti išvadą, kad šioje byloje Pirmosios instancijos teismas iškraipė įrodymus ar padarė
teisės klaidą.
Šiomis aplinkybėmis ir atsižvelgiant į šio sprendimo 106–108 punktuose cituotą teismų praktiką ketvirtas
JCB Service
kaltinimas atmestinas kaip nepriimtinas.
Iš to, kas pasakyta pirma, matyti, kad taip pat reikia atmesti antrą antrojo apeliacinio skundo pagrindo dalį bei visą antrąjį
pagrindą kaip iš dalies nepriimtiną ir iš dalies nepagrįstą.

Dėl trečiojo apeliacinio skundo pagrindo
Šis trečiasis pagrindas dalijamas į dvi dalis. Kiekvienoje iš šių dviejų dalių nustatomi skirtingi kaltinimai.
JCB Service
teigia, kad Pirmosios instancijos teismas pažeidė Reglamento Nr. 17 15 straipsnį, ir šiuo klausimu nurodo, kad buvo pažeisti
tam tikri pagrindiniai principai bei taisyklės dėl skirtos baudos nustatymo.
Dėl pirmos dalies
Visų pirma Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 176 punkte nurodė, kad Komisija, nepažeisdama Reglamento Nr. 17
15 straipsnio 5 dalies a punkto nuostatų, negalėjo skirti
JCB Service
baudos už susitarimus, apie kuriuos jai buvo pranešta 1973 ir 1975 metais. Jo teigimu, šiuo klausimu ginčijamo sprendimo teisėtumas
turi būti išnagrinėtas atsižvelgiant tik į aptariamus pažeidimo elementus, apie kuriuos buvo nurodyta pranešime, ir kuriuos
Pirmosios instancijos teismas laiko įrodytais. Šie pažeidimo elementai yra: pirmasis, susijęs su ginčijamo sprendimo 1 straipsnio
a punkte nurodytais pasyvaus pardavimo apribojimais, nustatytais Jungtinei Karalystei skirtuose susitarimuose, apie kuriuos
buvo pranešta, ir išplaukiantis iš minėtų susitarimų 4 sąlygos, bei antrasis, susijęs su ginčijamo sprendimo 1 straipsnio
b punkte nurodytais tiekimo šaltinių apribojimais, apie kurį, Pirmosios instancijos teismo teigimu, pranešime nebuvo nurodyta.
Šiomis aplinkybėmis Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 177 punkte nutarė, kad 4 sąlygos taikymas skyrėsi nuo
jos formuluotės, nes jos taikymo sritis buvo išplėsta tiek, kad ją buvo galima suprasti kaip bendrą prekybos agentams taikomą
draudimą parduoti ne jiems skirtoje teritorijoje, ypač eksportuoti. Jis taip pat patikslino, kad tiek, kiek veiksmai, už kuriuos
buvo skirta bauda, nepatenka į susitarimų, apie kuriuos buvo pranešta, sąlygų taikymo sritį, Reglamento Nr. 17 15 straipsnio
5 dalies a punkto nuostatos nėra pažeistos.
Šiuo klausimu
JCB Service
teigia, kad Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą, nes jis, nagrinėdamas baudos klausimą, tinkamai neatsižvelgė
į gero administravimo principo – Komisija privalo priimti sprendimą per protingą terminą – bei į
JCB Service
teisėtų lūkesčių principo pažeidimus. Iš tikrųjų 1976 m. sausio 13 d. Komisijos raštas bei nacionalinių valdžios institucijų
ir teismų sprendimai paskatino
JCB Service
tikėti, jog yra didelė galimybė, jog ginčijamiems susitarimams bus taikoma išimtis, dėl kurios buvo paduotas prašymas, vadinasi,
ji išvengs galimos baudos.
Kiek tai susiję su gero administravimo principo pažeidimu, atsižvelgiant į Komisijos pareigą priimti sprendimą per protingą
terminą, konstatuotina, kad šiuo kaltinimu
JCB Service
iš esmės priekaištauja Pirmosios instancijos teismui, jog jis neprieštaravo tam, kad šiuo atveju skirdama baudą Komisija neatsižvelgė
į tą faktą, jog ginčijamas sprendimas buvo priimtas jau praėjus protingam terminui.
Tačiau, kaip tai buvo nurodyta šio sprendimo 77–79 punktuose,
JCB Service
bet kuriuo atveju negalėjo šioje byloje siekti panaikinti ginčijamą sprendimą remdamasi tuo, kad jis buvo priimtas praėjus
protingam terminui, nes jos teisės į gynybą nebuvo pažeistos. Taigi šis pirmasis kaltinimas turi būti atmestas.
Kita vertus, kalbant apie teisėtų lūkesčių principo pažeidimą pažymėtina, kad savo kaltinime
JCB Service
iš esmės siekia Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 5 dalies a punkto taikymo. Tačiau, kalbant apie susitarimus, apie kuriuos
nebuvo pranešta laikantis teisės aktų, toks teiginys turi būti atmestas kaip akivaizdžiai nepagrįstas.
Antra, Pirmosios instancijos teismas, atsakydamas į
JCB Service
argumentą, kad skirta bauda yra neproporcinga, ypač atsižvelgiant į pagal tą pačią procedūrą įmonėms
Volkswagen
ir
Opel
(1998 m. sausio 28 d. Komisijos sprendimas 98/273/EB, susijęs su EB sutarties (81) straipsnio taikymo procedūra (IV/35.733 – VW) (OL L 124, p. 60), ir 2000 m. rugsėjo 20 d.
Komisijos sprendimas 2001/146/EB, susijęs su EB sutarties (81) straipsnio taikymo procedūra (byla COMP/36.653 – Opel) (OL L 59, 2001, p. 1), skirtomis baudomis, skundžiamo sprendimo 187 punkte nurodė, kad, nepaisant palyginimų, kuriuos Komisija galėjo laikyti
tinkamais nustatant
JCB Service
taikomos baudos dydį, jie gali pasitarnauti tik kaip pagalbinis rodiklis, nes bylų aplinkybės, kaip antai rinkos, prekės,
šalys, įmonės ir aptariami laikotarpiai, nėra tapatūs.
To paties sprendimo 189 punkte jis padarė išvadą, kad ta aplinkybė, jog
Volkswagen
,
Opel
ir
JCB Service
skirtų baudų dydžiai sudaro skirtingas jų atitinkamos apyvartos procentines dalis, šioje byloje neįrodo, kad apeliantė yra
diskriminuojama.
Tačiau šiuo klausimu
JCB Service
teigia, kad Pirmosios instancijos teismas, neatsakydamas į jos argumentą, jog bauda buvo neproporcinga, lyginant ją su kitomis
pagal
Volkswagen
ir
Opel
sprendimus, priimtus esant panašioms aplinkybėms, skirtomis baudomis, pažeidė vienodo požiūrio principą.
Konstatuotina, kad, priešingai nei šioje byloje teigia
JCB Service
, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 187 ir 189 punktuose aiškiai atsakė į jos pateiktus kaltinimus.
Be to, pažymėtina, kad savo argumentais
JCB Service
neginčija nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos, pagal kurią ankstesnė Komisijos sprendimų priėmimo praktika nėra teisinis
pagrindas nustatant baudas konkurencijos srityje, ir kad sprendimai kitose bylose, kiek tai susiję su diskriminacijos buvimu,
tėra papildomas rodiklis.
Iš to, kas pasakyta pirma, aišku, kad antrą kartą
JCB Service
nurodyti kaltinimai, vadinasi, ir šio apeliacinio skundo pagrindo pirma dalis atmestini.
Dėl antros dalies
Primintina, jog Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad nors gairės negali būti kvalifikuojamos kaip teisės norma, kurios
administracija turi laikytis bet kuriuo atveju, vis dėlto jos nustato su administracijos veiksmais susijusią taisyklę, nuo
kurios tam tikru atveju ji negali nukrypti nenurodydama priežasčių, atitinkančių vienodo požiūrio principą (2005 m. birželio
28 d. Sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ir C‑213/02 P, Rink. p. I‑5425, 209 punktą).
Priimdama tokias elgesio taisykles ir pranešdama jas viešai paskelbiant, kad nuo šio momento taikys jas atvejams, kurioms
jos skirtos, Komisija apriboja savo diskreciją ir negali nukrypti nuo šių taisyklių, nes priešingu atveju jai gali būti paskirta
sankcija už bendrųjų teisės principų, pavyzdžiui, vienodo požiūrio ar teisėtų lūkesčių, pažeidimą (minėto sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
211 punktas).
Be to, primintina, kad, pagal tą pačią teismų praktiką, gairės bendrai ir abstrakčiai nustato metodiką, kurios Komisija privalo
laikytis siekdama nustatyti baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnį, dydžius. Šios gairės, kurias rengdama Komisija
visų pirma vadovavosi Teisingumo Teismo praktikoje nustatytais kriterijais, užtikrina įmonių teisinį saugumą (žr. minėto sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
213 punktą).
Atsižvelgiant į šią teismų praktiką, reikia išnagrinėti
JCB Service
nurodytus argumentus, kuriais siekiama įrodyti, kad Pirmosios instancijos teismas, nekaltindamas Komisijos dėl tariamo padaryto
gairių pažeidimo, padarė klaidą.
Kiek tai susiję su, pirma, pažeidimo sunkumu, pažymėtina, kad visose kalbų versijose, išskyrus versiją anglų kalba, kurioje
nagrinėjamų pažeidimų atžvilgiu vartojamas terminas „sunkus“, pagal skundžiamo sprendimo 182 punktą minėti pažeidimai gali
būti laikomi „labai sunkiais“ dėl jų tinkamam vidaus rinkos veikimui daromos žalos, ypač dėl nacionalinių rinkų padalijimo,
kurio jais siekiama arba daromas toks poveikis, vadinasi, jie patys pateisina baudos padidinimą. Atsižvelgiant į sekantį skundžiamo
sprendimo punktą,
JCB Service
nagrinėjamame sektoriuje yra santykinai didelė Bendrijos įmonė, ir todėl Komisija, nustatydama baudos dydį, nepadarė klaidos
vertindama pažeidimo poveikį nagrinėjamoms nacionalinėms rinkoms.
Be to, kalbant apie pažeidimo trukmę, iš skundžiamo sprendimo 184 punkto matyti, kad ją sudaro dešimties metų laikotarpis.
Šiuo klausimu Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 185 punkte nurodė, kad „abu pažeidimo elementai pusę šio
laikotarpio vyko tuo pačiu metu.
JCB Service
pažymėjo, kad tik per penkerių metų laikotarpį visi pažeidimo elementai –sumažėję iki dviejų – vyko kartu. Tačiau pagrindinę
reikšmę turi pirmą pažeidimo elementą sudarantys eksporto apribojimai, kurie yra JCB grupės platinimo sistemos branduolys
– iš jo logiškai išplaukia antrąjį pažeidimo elementą sudarantys tiekimo šaltinių apribojimai. <...> Atsižvelgiant į pirmojo
pažeidimo elemento, susijusio su pagrindiniu JCB grupės platinimo sistemos aspektu, svarbą, nėra pagrindo konstatuoti, kad
pažeidimo trukmė turi būti ne mažiau kaip dešimt metų“.
Galiausiai kalbant apie tai, kad, pagal skundžiamo sprendimo 190 punktą, Komisija atsisakė atsižvelgti į ypatingas lengvinančias
aplinkybes,
JCB Service
negali pagrįstai teigti, kad nesant Komisijos formalaus sprendimo dėl susitarimų tai prilygo jos „implicitiniam patvirtinimui“
– toks požiūris nedera su Bendrijos konkurencijos teise.
Be to, atsižvelgiant į tą patį skundžiamo sprendimo punktą,
JCB Service
nebegali toliau remtis nei Airijos konkurencijos tarnybos, nei Paryžiaus apeliacinio teismo (
Tribunal d’appel de Paris
) sprendimais. Pirmosios instancijos teismo teigimu, kadangi
JCB Service
prašymo suteikti išimtį atmetimas buvo laikomas tinkamai pagrįstu, šioje byloje jokia lengvinanti aplinkybė, susijusi su tariamu
JCB grupės platinimo sistemos atitikimu Bendrijos konkurencijos taisykles, negali būti pripažinta.
Visų pirma,
JCB Service
iš esmės teigia, kad Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 182 punkte klaidingai nutarė, kad abi šioje byloje
nustatytos antikonkurencinių veiksmų formos pačios savaime pateisina baudos už „labai sunkius“ pažeidimus padidinimą. Iš tikrųjų,
neatsižvelgiant į jų formalų kvalifikavimą ginčijamame sprendime, nagrinėjami veiksmai negali būti kvalifikuojami kaip „labai
sunkūs“ pažeidimai dėl savo pobūdžio ir faktinio savo poveikio rinkoje.
Priešingai nei šioje byloje teigia
JCB Service
, nustatyti pažeidimai akivaizdžiai priklauso pažeidimams, kurie gairių A dalies 1 punkto prasme kvalifikuojami kaip „labai
sunkūs“, todėl už juos gali būti skirta bauda, numatyta už tokios rūšies pažeidimus.
Šiuo klausimu primintina, kad pagal ginčijamo sprendimo 248 konstatuojamąją dalį platinimo susitarimai, kuriais, kaip ir sudarytais
JCB Service
, siekiama bendrojoje rinkoje padalinti nacionalines rinkas nustatant daug konkurencijos apribojimų ir taip pažeidžiant tinkamą
vieningos rinkos veikimą, pažeidžia vieną iš pagrindinių Bendrijos tikslų, ir todėl sprendimų priėmimo ir teismų praktikoje
jau keletą dešimtmečių laikomi EB 81 straipsnio pažeidimais.
Ginčijamo sprendimo 249 ir 250 konstatuojamosiose dalyse Komisija nustatė, kad šie apribojimai tikrai taikomi bent keliems
valstybių narių, sudarančių didelę bendrosios rinkos dalį, prekybos agentams;
JCB Service
yra didelė įmonė, turinti didelę rinkos galią keliose prekių rinkose ir geografinėse rinkose, kuriose buvo padarytas poveikis;
JCB Service
turi realią galią savo veiksmais padaryti didelę žalą kitiems mažmeninėje rinkoje veikiantiems ūkio subjektams; ši įmonė turi
infrastruktūrą, leidžiančią jai suprasti, jog jos veiksmai pažeidžia EB 81 straipsnį.
Būtent šiomis aplinkybėmis Komisija ginčijamo sprendimo 251 konstatuojamojoje dalyje padarė išvadą, kad
JCB Service
grupės padaryti pažeidimai yra „labai sunkūs“ ir už juos, atsižvelgiant į jų sunkumą, turi būti skirta 25 milijonų EUR dydžio
bauda.
Iš to, kas pasakyta pirma, aišku, kad Pirmosios instancijos teismas teisingai nekaltino Komisijos, jog ji už nagrinėjamus
pažeidimus skyrė baudą kaip už pažeidimus, kvalifikuojamus kaip „labai sunkūs“.
Kalbant apie faktą, kad skundžiamo sprendimo versijos anglų kalba 182 punkte Pirmosios instancijos teismas vietoj „labai sunkių“
pažeidimų remiasi „sunkiais“ pažeidimais, pažymėtina, kad kalbama apie paprasčiausią vertimo klaidą. Iš tikrųjų, nors terminas
„labai sunkus“ yra visose kitose skundžiamo sprendimo kalbinėse versijose, pažymėtina, kad termino „sunkus“ vartojimas nėra
svarbus šioje byloje, nes iš skundžiamo sprendimo 182 punkto, be jokios abejonės, matyti, kad kalbama apie „labai sunkius“
pažeidimus gairių A dalies 1 punkto prasme, kurie pateisina padidintą baudą.
Antra,
JCB Service
teigia, kad nustatydamas dešimties metų pažeidimo trukmę, Pirmosios instancijos teismas, kaip ir Komisija, jo trukmę įvertino
neteisingai. Iš tikrųjų būtina įvertinti nagrinėjamų neteisėtų veiksmų trukmę atsižvelgiant į Komisijos klaidą, dėl kurios
JCB Service
pagrįstai manė, kad jos platinimo tinklas nepažeidžia konkurencijos taisyklių. Šiomis aplinkybėmis ir atsižvelgiant į tai,
kad neteisėtų veiksmų trukmė yra veiksnys, pateisinantis baudos dydžio padidinimą, ginčijamų veiksmų trukmė neturi būti laikoma
veiksniu, kuriuo remiantis būtų padidinamas baudos, kuri vis tiek nėra pagrįsta, dydis.
Šis argumentas nėra svarbus. Pažymėtina, kad Komisijos vertinimas dėl konstatuoto pažeidimo trukmės yra susijęs su susitarimais
ir veiksmais, apie kuriuos nebuvo pranešta. Šiomis aplinkybėmis
JCB Service
bet kuriuo atveju, ginčydama Komisijos atliekamo pažeidimo trukmės vertinimo pagrįstumą gairių atžvilgiu, negali remti savo
kaltinimų susitarimais, apie kuriuos nebuvo pranešta, teismų praktikoje nustatyta tvarka.
Šiuo klausimu
JCB Service
teigia, kad nėra jokio įrodymo, galinčio paremti išvadą, kad tariami pažeidimai buvo padaryti per dešimties metų laikotarpį.
Iš tikrųjų, atsižvelgiant į išnagrinėtus dokumentus, susijusius su dviem pažeidimo elementais, kurie skundžiamame sprendime
buvo laikomi nustatytais ir kurių pradžia siekia 1992 m., Pirmosios instancijos teismas, realiai neišnagrinėjęs įrodymų, negalėjo
nei nuspręsti, kad pažeidimo laikotarpio pradžia buvo 1988 m., nei skundžiamo sprendimo 184 punkte konstatuoti, kad „Komisija
atskleidė faktus, susijusius su dviem nustatytais pažeidimo elementais“, ir kad „anksčiau išnagrinėti įrodymai yra bylos medžiagoje,
susijusioje su išnagrinėtu bendru laikotarpiu“.
Konstatuotina, kad savo kaltinimu
JCB Service
iš esmės tik priekaištauja Pirmosios instancijos teismui, kad jis nei atkartojo visus įrodymus, leidžiančius nustatyti pažeidimo
trukmę, nei juos citavo. Tačiau ji neįrodo, kad Pirmosios instancijos teismas, paremdamas Komisijos dėl pažeidimo trukmės
padarytas išvadas, skundžiamo sprendimo 184 punkte padarė teisės klaidą. Iš tikrųjų
JCB Service
, siekdama įrodyti, kad Komisijos vertinimas šiuo klausimu neatitinka gairių B dalies 1 punkto, nepateikė jokio argumento.
Todėl šis argumentas turi būti atmestas.
Galiausiai
JCB Service
teigia, kad Pirmosios instancijos teismas nekaltino Komisijos šiuo atveju nepripažinus lengvinančios aplinkybės gairių 3 punkto
prasme. Visų pirma,
JCB
Service
sąmoningai nenusprendė vykdyti tariamai neteisėtų veiksmų, bet juos vykdė dėl Komisijos nerūpestingumo ir netinkamo administravimo.
Be to,
JCB Service
Italijoje neatliko neteisėtų veiksmų, kuriais ji yra kaltinama. Pagaliau sprendimo 93 punkte cituotas 1995 m. gegužės 16 d.
raštas yra ypatinga lengvinanti, o ne sunkinanti, aplinkybė.
Dėl pirma minėto kaltinimo pažymėtina, jog
JCB Service
savo motyvus grindžia tuo, kad Komisijos vėlavimas imtis veiksmų dėl jos prašymo suteikti išimtį turėjo poveikį Komisijos
pradėtai pažeidimo tyrimo procedūrai dėl susitarimų ir veiksmų, apie kuriuos nebuvo pranešta. Todėl, jos teigimu, apskaičiuojant
galutinį baudos dydį, ši aplinkybė turi būti laikoma ypatinga lengvinančia aplinkybe.
Konstatuotina, kad
JCB Service
, ginčydama Komisijos sprendimo dėl skirtos baudos dydžio pagrįstumą, dar kartą mėgina nustatyti procedūrinį ryšį tarp susitarimų,
apie kuriuos buvo pranešta, ir susitarimų, apie kuriuos nebuvo pranešta. Tokio ryšio akivaizdžiai trūksta ir todėl jis bet
kuriuo atveju negali pateisinti lengvinančios aplinkybės egzistavimo gairių 3 punkto prasme.
Kalbant apie antrą minėtą kaltinimą, primintina, kad Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 103 punkte, į kurį
daroma nuoroda ir šio sprendimo 117 punkte, nutarė, kad „<...> bet kuriuo atveju, nesvarbu, kaip susitarimai praktiškai įgyvendinami,
EB 81 straipsnio 1 dalis draudžia platinimo susitarimuose net nustatyti tokias sąlygas, kuriomis siekiama apriboti pardavimą arba daromas toks poveikis.
Jos sudaro konkurencijos apribojimą, už kurį gali būti skiriama bauda pagal EB 81 straipsnio 1 dalį, jei jis gali daryti poveikį prekybai tarp valstybių narių <...>. To, kad susitarimo sąlygos, kuria siekiama apriboti konkurenciją,
susitariančios šalys neįgyvendino, nepakanka, kad ji nebūtų draudžiama pagal EB 81 straipsnio 1 dalį“.
Iš to, kas pasakyta pirma, aišku, kad, priešingai nei teigia
JCB Service
, Pirmosios instancijos teismas niekur skundžiamame sprendime neteigė, kad ji nevykdė veiksmų, už kuriuos Italijoje skiriama
bausmė. Atvirkščiai, jis, siekdamas jais remiantis padaryti kitokią išvadą, tik nurodė
JCB Service
kaltinimus. Šiomis aplinkybėmis šis antrasis
JCB Service
kaltinimas taip pat atmestinas.
Kalbant apie trečiąjį kaltinimą, primintina, kad 1996 m. gegužės 16 d. rašte nurodoma, kad paralelinio eksporto draudimas
prieštarauja Komisijos sprendimams ir Teisingumo Teismo praktikai. Taigi kalbama apie elementą, kuriuo įrodoma, jog
JCB Service
žinojo apie tai, kad jos veiksmai prieštaravo EB 81 straipsniui, vadinasi, tai negali būti laikoma ypatinga lengvinančia aplinkybe.
Iš svarstymų visumos matyti, kad Pirmosios instancijos teismas, patvirtindamas Komisijos nuostatą, kad siekiant apskaičiuoti
baudą nereikia atsižvelgti į ypatingas lengvinančias aplinkybes, skundžiamo sprendimo 190 punkte nepadarė teisės arba vertinimo
klaidos.
Todėl antra trečiojo pagrindo dalis ir visas trečiasis pagrindas atmestinas kaip nepagrįstas, vadinasi, reikalavimai panaikinti
skundžiamą sprendimą atmestini, nes joks apeliacinio skundo pagrindas nebuvo pagrįstas.
Kadangi kiti apeliacinio skundo reikalavimai buvo pateikti darant prielaidą, kad Teisingumo Teismas panaikins skundžiamą sprendimą,
pagrindinis apeliacinis skundas atmestinas visas.

Dėl priešpriešinio apeliacinio skundo
Komisija teigia, kad Pirmosios instancijos teismas, aiškindamas Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 5 dalį, padarė teisės klaidą,
kai apskaičiuodamas baudą neatsižvelgė į skundžiamame sprendime aprašytą sunkinančią aplinkybę, t. y.
JCB Service
atsakomųjų priemonių taikymą prekybos agentui, kuris pažeidė Jungtinėje Karalystėje sudaromo platinimo susitarimo 4 straipsnį
(draudimas parduoti neįgaliotiesiems prekybos agentams). Konkrečiai kalbant, Komisija mano, kad tai yra sunkinanti aplinkybė
ne dėl 4 sąlygos, apie kurią buvo pranešta, bet dėl to, kad ribojamąįį šios sąlygos pobūdį sustiprino piniginės sankcijos.
Šiuo klausimu primintina, kad Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 191 punkte konstatavo, jog Komisija nustatė
sunkinančias aplinkybes, manydama, kad
JCB Service
paskirta
Gunn JCB
piniginė bauda už 4 sąlygos pažeidimą kvalifikuojama kaip atsakomoji priemonė ir kad ji dėl to padidino baudos dydį iki 864 000 EUR.
Ji taip pat pažymėjo, kad neginčijama, jog
Gunn JCB
veiksmai prieštaravo jos sutartiniams įsipareigojimams ir kad ji nepagrįstai gavo komercinę paramą už daugelio ūkinių operacijų
įvykdymą ir, galiausiai, kad
JCB Service
taikė baudą už sutartinės sąlygos pažeidimą. Tačiau Pirmosios instancijos teismas nurodė, kad dėl sąlygos, neatsižvelgiant
į tai, teisėta ji ar ne, neturi būti skiriama bauda pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 5 dalį, net jei ji ir yra nustatyta
susitarime, apie kurį buvo pranešta.
Šiomis aplinkybėmis Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 192 punkte nutarė, kad Komisija negalėjo teisėtai skirti
baudos už veiksmą, kvalifikuojamą kaip sunkinanti aplinkybė, tačiau susijusį su susitarimo, apie kurį buvo pranešta laikantis
teisės aktų reikalavimų, sąlygos taikymu. Taigi Komisija, siekdama atsižvelgti į tariamas sunkinančias aplinkybes, negalėjo
padidinti baudos dydžio.

JCB Service
teigia, kad Pirmosios instancijos teismas nepadarė teisės klaidos. Visų pirma,
JCB Service
reikalaujamas žalos atlyginimas iš vieno iš savo prekybos agentų yra sankcija, nustatyta įgyvendinant minėtą sąlygą, o ne
taikant sąlygą, apie kurią nebuvo pranešta. Be to, prašymas atlyginti žalą taip pat yra būtinas siekiant užtikrinti atrankinio
platinimo susitarimo teisėtumą ir siekiant išvengti neteisėtos prekybos agentų diskriminacijos. Pagaliau Komisija klaidingai
kvalifikavo nagrinėjamą prašymą kaip „atsakomąją priemonę“, kuri sudaro sunkinančią aplinkybę, nes pagal baudų apskaičiavimo
gairių sąlygas „atsakomosios priemonės“ yra prieš „kitas įmones nukreiptos priemonės“, siekiant priversti „atsižvelgti“ į
pažeidimą sudarančius sprendimus ir veiksmus“.
Primintina, jog Komisija ginčijamo sprendimo ketvirtoje konstatuojamojoje dalyje nurodė, kad „ji paprašė
JCB
dviejuose Jungtinei Karalystei skirtuose A/B formuliaruose pateikti informaciją dėl susitarimų ar suderintų veiksmų apimties
ir, konkrečiai kalbant, II (3) (f) skyriuje, dėl <…> „sankcijų, kurios gali būti priimtos prieš dalyvaujančias įmones (baudos,
pašalinimas, tiekimo sustabdymas ir t. t.)“. Dviejuose dokumento blankuose atsakymas buvo „ne“. Toks atsakymas nebuvo pateiktas
nei dėl nerūpestingumo, nei mašinaliai. 1973 m. birželio 30 d. A/B formuliare kartu su Danijai skirtu susitarimu, apie kurį
buvo pranešta, buvo nurodyta 250 GBP dydžio bauda arba triguba kaina už iš kitų šaltinių nei
JCB
įsigytas atsargines dalis“.
Prieš tai padarytų išvadų
JCB
neginčijo šiame procese, nei Pirmosios instancijos teisme. Šiomis aplinkybėmis konstatuotina, kad, atsižvelgiant į atsakymą
„ne“ A/B formuliaro II (3) (f) skyriuje, susijusiame su sankcijomis, kurios gali būti taikomos Jungtinėje Karalystėje kartelyje
dalyvaujančioms įmonėms,
JCB Service
pranešė Komisijai apie savo ketinimą nesiimti tokių sankcijų.
Taigi minėtame A/B formuliaro skyriuje pateiktas atsakymas „ne“ reiškia, kad Jungtinėje Karalystėje prekybos agentui nustatytos
sankcijos viršijo pranešime apibūdintos veiklos ribas, vadinasi, priešingai nei buvo teigta skundžiamo sprendimo 191 punkte,
dėl šių sankcijų negalėjo būti netaikoma bauda pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 5 dalį.
Taigi darytina išvada, kad Pirmosios instancijos teismas, manydamas, kad Komisija negalėjo skirti 864 000 EUR dydžio baudos
už veiksmą, kvalifikuojamą kaip sunkinanti aplinkybė, ir kad ji, siekdama atsižvelgti į tariamas sunkinančias aplinkybes,
negalėjo padidinti baudos dydžio, skundžiamo sprendimo 191 ir 192 punktuose padarė teisės klaidą.
Iš to, kas pasakyta pirma, matyti, kad priešpriešinis apeliacinis skundas turi būti patenkintas, kiek tai susiję su skundžiamo
sprendimo 191 ir 192 punktais ir jo rezoliucinės dalies 2 punktu.
Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 61 straipsnį, jei apeliacinis skundas yra pagrįstas, Teisingumo Teismas Pirmosios
instancijos teismo sprendimą panaikina. Jis gali pats paskelbti galutinį sprendimą, jei toje bylos stadijoje tai galima daryti,
arba grąžinti bylą Pirmosios instancijos teismui. Reikia priimti galutinį sprendimą dėl
JCB Service
skirtinos baudos dydžio, nes dabartinėje bylos stadijoje tai galima padaryti, ir nustatyti jos dydį – 30 864 000 EUR.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Procedūros reglamento 122 straipsnio pirmoji pastraipa nustato, kad jeigu apeliacinis skundas yra nepagrįstas arba jeigu jis
yra pagrįstas ir pats Teisingumo Teismas priima galutinį sprendimą byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą sprendžia Teisingumo
Teismas. Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalies pirmąją pastraipą, taikomą apeliacinėse bylose pagal to paties
reglamento 118 straipsnį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė.
Kadangi Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas iš
JCB Service
ir pastaroji pralaimėjo bylą, ji turi padengti su apeliaciniu skundu susijusias išlaidas. Kadangi Komisija prašė priteisti
iš
JCB Service
su priešpriešiniu apeliaciniu skundu susijusias bylinėjimosi išlaidas, ir pastaroji pralaimėjo bylą, ji taip pat turi jas
padengti.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
1.
Atmesti apeliacinį skundą.
2.
Patenkinti Europos Bendrijų Komisijos priešpriešinį apeliacinį skundą.
3.
Panaikinti 2004 m. sausio 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
JCB Service prieš Komisiją
(T‑67/01) rezoliucinės dalies 2 punktą.
4.
Nustatyti 2000 m. gruodžio 21 d. Komisijos sprendimo
2002/190/E
B dėl
EB 81 straipsni
o taikymo (byla COMP.F.1/35.918 – JCB) 4 straipsniu
JCB Service
skirtos baudos dydį – 30 864 000 EUR.
5.
Priteisti iš
JCB Service
visas šioje instancijoje patirtas bylinėjimosi išlaidas.
Parašai.
*
Proceso kalba: anglų.