CELEX: 62005FJ0124
Personalmål
Tjänstemän
Talan om ogiltigförklaring
Anledning saknas att döma i saken
Skadeståndstalan
Upptagande till sakprövning
Immunitet och privilegier
Upphävande av immunitet mot rättsliga förfaranden
Sekretess i samband med Olafs utredningar
IDOC:s utredningar
Tillgång till handlingar av medicinsk karaktär
Tillgång till personalakten
Disciplinärt förfarande
Rimlig tidsfrist

Sökanden har, genom ansökan som inkom till personaldomstolens kansli den 16 december 2005 och som registrerats under målnummer F-124/05,
yrkat att personaldomstolen ska dels ogiltigförklara kommissionens beslut av den 28 februari 2005 att avslå sökandens begäran
av den 22 oktober 2004 om att det disciplinära förfarande som inleddes mot honom genom beslut av den 16 januari 2004 skulle
avslutas (nedan kallat det angripna beslutet eller beslutet att inte avsluta det disciplinära förfarandet), dels förplikta
kommissionen att till honom utge skadestånd.
Samma sökande har, genom ansökan som inkom per telefax till personaldomstolens kansli den 10 augusti 2006 (originalet inkom
den 17 augusti 2006) och som registrerats under målnummer F-96/06, yrkat att personaldomstolen ska förplikta kommissionen
att till honom utge skadestånd med anledning av olika fel som kommissionen har begått.

Tillämpliga bestämmelser
I –
Bestämmelserna om immunitet och privilegier
I artikel 12 i protokollet om Europeiska gemenskapernas immunitet och privilegier, av den 8 april 1965, vilket fogats till
fördraget om upprättandet av ett gemensamt råd och en gemensam kommission (EGT 152, 1967, s. 13) (nedan kallat protokollet
om immunitet och privilegier eller protokollet) föreskrivs följande:
”Inom varje medlemsstats territorium och oberoende av statstillhörighet skall tjänstemän och övriga anställda i gemenskaperna
a)      åtnjuta immunitet mot rättsliga förfaranden vad avser handlingar som de har begått i sin tjänsteutövning, inbegripet muntliga
och skriftliga uttalanden, om inte annat följer av bestämmelserna i de fördrag som dels behandlar reglerna för tjänstemännens
och de anställdas ansvar gentemot gemenskaperna, och dels domstolens behörighet att döma i tvister mellan gemenskaperna och
deras tjänstemän och övriga anställda; de skall åtnjuta denna immunitet även efter det att deras uppdrag har upphört,
b)      …”
Artikel 18 i protokollet om immunitet och privilegier har följande lydelse:
”Privilegier, immunitet och lättnader skall endast beviljas gemenskapernas tjänstemän och övriga anställda om det ligger i
gemenskapernas intresse.
Var och en av gemenskapernas institutioner skall upphäva den immunitet som har beviljats en tjänsteman eller en annan anställd,
om institutionen anser att upphävandet av immuniteten inte strider mot gemenskapernas intresse.”
I artikel 19 i protokollet om immunitet och privilegier anges följande:
”Gemenskapernas institutioner skall vid tillämpningen av detta protokoll samarbeta med de berörda medlemsstaternas ansvariga
myndigheter.”
I artikel 23 första stycket första meningen i Tjänsteföreskrifter för tjänstemän i Europeiska unionen (nedan kallade tjänsteföreskrifterna)
erinras om att de privilegier och den immunitet som tjänstemännen åtnjuter har beviljats enbart i gemenskapernas intresse.
II –
Bestämmelserna som reglerar utredningar som utförs för att bekämpa bedrägeri
I skäl 10 i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1073/1999 av den 25 maj 1999 om utredningar som utförs av Europeiska
byrån för bedrägeribekämpning (Olaf) (EGT L 136, p. 1) anges följande:
”Dessa utredningar bör utföras i enlighet med fördraget, särskilt protokollet om gemenskapernas privilegier och immunitet,
och med iakttagande av tjänsteföreskrifterna ... samt med full respekt för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande
friheterna, särskilt principen om rättvis behandling, rätten för varje berörd person att yttra sig över de uppgifter som rör
honom eller henne samt principen att endast material som har värde som bevisning kan utgöra grunden för slutsatser vid en
utredning. …”
I artikel 8.2 i förordning nr 1073/1999 föreskrivs följande:
”Alla uppgifter som överlämnas eller inhämtas i samband med interna utredningar skall, oavsett form, omfattas av tystnadsplikt
och åtnjuta samma skydd som det som ges enligt de bestämmelser som gäller för gemenskapens institutioner.
Uppgifterna får endast överlämnas till sådana personer inom Europeiska gemenskapernas eller medlemsstaternas institutioner
som på grund av sin befattning skall känna till dem, och de får inte användas i andra syften än att bekämpa bedrägerier, korruption
och annan olaglig verksamhet.”
III –
Bestämmelserna om disciplinära förfaranden
I artikel 88 femte stycket i tjänsteföreskrifterna, i den lydelse som var tillämplig fram till och med den 30 april 2004,
föreskrivs att om en tjänstemans handlingar som har föranlett inledandet av ett disciplinärt förfarande leder till åtal, ska
ett slutligt beslut fattas först sedan avgörandet i den domstol som prövar fallet har vunnit laga kraft.
I artikel 25 i bilaga IX till tjänsteföreskrifterna återges bestämmelserna i artikel 88 femte stycket i tjänsteföreskrifterna,
i den lydelse som var tillämplig fram till och med den 30 april 2004.
I artikel 1.1 i kommissionens beslut av den 28 april 2004 om allmänna genomförandebestämmelser om genomförande av administrativa
utredningar och disciplinära förfaranden (nedan kallade de allmänna genomförandebestämmelserna om administrativa utredningar
och disciplinära förfaranden), vilken i det avseendet återger kommissionens beslut K (2002) 540 av den 19 februari 2002, föreskrivs
att det ska inrättas en utrednings- och disciplinbyrå (IDOC).
I artikel 2.1 och 2.2 i de allmänna genomförandebestämmelserna om administrativa utredningar och disciplinära förfaranden
anges följande:
”1. IDOC ska utföra administrativa utredningar. I dessa bestämmelser avses med ’administrativa utredningar’ alla åtgärder
som vidtas av den bemyndigade tjänstemannen i syfte att fastställa de faktiska omständigheterna och i förekommande fall avgöra
huruvida det har skett ett åsidosättande av de skyldigheter som åligger kommissionens tjänstemän.
…
2. IDOC kan få i uppdrag att utföra andra utredningar som syftar till att kontrollera vissa faktiska omständigheter, särskilt
inom ramen för artiklarna 24, 73 och 90 i tjänsteföreskrifterna.”
IV –
Bestämmelserna om yrkessjukdomsförsäkring och olycksfallsförsäkring
I artikel 73.1 och 73.2 i tjänsteföreskrifterna föreskrivs följande:
”1. En tjänsteman är från den dag han tillträder tjänsten försäkrad mot yrkessjukdomar och olycksfall enligt de regler som
fastställts genom överenskommelse mellan gemenskapernas institutioner efter yttrande från kommittén för tjänsteföreskrifterna.
...
2. De förmåner som utbetalas är följande:
a)      …
b)      Vid total bestående invaliditet:
Utbetalning till tjänstemannen av ett engångsbelopp motsvarande åtta gånger hans årliga grundlön beräknad på månadslönerna
under de 12 månader som föregått olycksfallet.
c)      Vid partiell bestående invaliditet:
Utbetalning till tjänstemannen av en del av den ersättning som anges i b, beräknad på grundval av den skala som är fastställd
i de regler som anges i punkt 1.
…”
Den 13 december 2005 antog gemenskapernas institutioner gemensamma regler om olycksfallsförsäkring och arbetssjukdomsförsäkring
för tjänstemän i Europeiska gemenskaperna, vilka trädde i kraft den 1 januari 2006 (nedan kallade försäkringsreglerna eller
de nya försäkringsreglerna). Före detta datum var de gemensamma reglerna om olycksfallsförsäkring och yrkessjukdomsförsäkring
för tjänstemän i Europeiska gemenskaperna, senast ändrade den 18 juli 1997 (nedan kallade de gamla försäkringsreglerna), tillämpliga.
I artikel 30 i de nya försäkringsreglerna föreskrivs följande övergångsbestämmelser:
”[De gamla försäkringsreglerna] skall upphöra att gälla.
De skall dock fortsätta att gälla för de förslag till beslut som antagits i enlighet med artikel 20.1 före den 1 januari 2006
...”
I artikel 2.1 i de nya försäkringsreglerna definieras ett olycksfall som varje plötslig händelse som vållar den försäkrade
fysisk eller psykisk skada och som helt eller delvis förorsakats av yttre faktorer utan den drabbade personens egen förskyllan.
I artikel 2.1 i de gamla försäkringsreglerna definieras ett olycksfall som varje plötslig, våldsam eller onormal händelse
eller yttre faktor som påverkar tjänstemannens fysiska eller psykiska hälsa.
Enligt artikel 11.1 i de nya försäkringsreglerna ska graden av total eller partiell bestående invaliditet bedömas efter de
fysiska eller psykiska skadorna enligt det europeiska tabellverket för medicinsk bedömning av nedsatt fysisk och psykisk funktionsförmåga,
vilket bifogats dessa regler.
I artikel 11.2 i de nya försäkringsreglerna föreskrivs att om den försäkrade invalidiseras totalt och bestående till följd
av ett olycksfall eller en arbetssjukdom, är den fysiska och psykiska skadan 100 procent, och det engångsbelopp som föreskrivs
i artikel 73.2 b i tjänsteföreskrifterna ska betalas ut till den försäkrade. I artikel 11.3 i de nya försäkringsreglerna föreskrivs
att om den försäkrade invalidiseras partiellt och bestående till följd av ett olycksfall eller en arbetssjukdom, ska det belopp
som avses i artikel 73.2 c i tjänsteföreskrifterna fastställas enligt procentskalorna i det europeiska tabellverket för bedömning
av nedsatt fysisk och psykisk funktionsförmåga och betalas ut till den försäkrade.
I artikel 15 i de nya försäkringsreglerna föreskrivs att en tjänsteman som råkar ut för ett olycksfall eller dennes rättsinnehavare
ska anmäla olycksfallet till förvaltningen vid den institution dit den försäkrade hör. Anmälan om olycksfallet bör innehålla
detaljerade uppgifter om dag och tidpunkt, orsakerna till och omständigheterna kring olycksfallet samt namn på vittnen och
eventuellt ansvarig tredje man. I ett bifogat läkarintyg ska skadornas art och troliga följder av olycksfallet anges. Anmälan
ska göras inom tio arbetsdagar från den dag då olycksfallet inträffade. Denna bestämmelse återger i huvudsak artikel 16 i
de gamla försäkringsreglerna.
Enligt artikel 16.1 första stycket första meningen i de nya försäkringsreglerna ska en tjänsteman som på grund av arbetssjukdom
begär att dessa regler ska tillämpas göra en anmälan till förvaltningen inom rimlig tid efter sjukdomens utbrott eller dagen
då den först diagnostiserades. Denna bestämmelse återger artikel 17.1 första stycket första meningen i de gamla försäkringsreglerna.
I artikel 16.2 i de nya försäkringsreglerna föreskrivs att förvaltningen ska inleda en undersökning för att samla in alla
fakta för att fastställa sjukdomens art, dess samband med arbetet samt de förhållanden under vilka den uppkommit. Denna bestämmelse
återger artikel 17.2 första stycket i de gamla försäkringsreglerna.
I artikel 18 i de nya försäkringsreglerna föreskrivs att beslut om att erkänna en händelse som olycksfall eller beslut om
erkännande av en arbetssjukdom liksom fastställande av graden av bestående invaliditet ska fattas av tillsättningsmyndigheten
enligt det förfarande som föreskrivs i artikel 20 i samma regler, på grundval av de slutsatser som utfärdats av den eller
de läkare som utsetts av institutionerna och, om den försäkrade kräver det, efter samråd med den läkarkommitté som föreskrivs
i artikel 22 i försäkringsreglerna. Denna bestämmelse återger i huvudsak artikel 19 i de gamla försäkringsreglerna.
I artikel 20 i de nya försäkringsreglerna föreskrivs följande:
”1. Tillsättningsmyndigheten skall innan den fattar beslut med stöd av artikel 18 meddela den försäkrade eller dennes rättsinnehavare
förslaget till beslut, åtföljt av slutsatserna från den eller de läkare som utsetts av institutionen. Den försäkrade eller
dennes rättsinnehavare kan begära att få ta del av den fullständiga medicinska rapporten eller att den överlämnas till valfri
läkare.
2. Den försäkrade eller dennes rättsinnehavare kan inom en tidsfrist på sextio dagar begära att den läkarkommitté som avses
i artikel 22 avger sitt utlåtande. Begäran om utlåtande från läkarkommittén skall innehålla namnet på den läkare som företräder
den försäkrade eller dennes rättsinnehavare samt denna läkares rapport där det anges på vilka punkter han dragit andra medicinska
slutsatser än den eller de läkare som utsetts av institutionen med avseende på tillämpningen av dessa regler.
3. Om det vid utgången av denna tidsfrist inte har inkommit någon begäran om att höra läkarkommittén skall tillsättningsmyndigheten
fatta beslut i enlighet med förslaget.”
Enligt artikel 21 i de gamla försäkringsreglerna kunde tjänstemannen begära att den fullständiga medicinska rapporten skulle
överlämnas till den läkare som han hade valt. Till skillnad från artikel 20 i de nya försäkringsreglerna, föreskrevs det i
artikel 21 i de gamla försäkringsreglerna däremot inte någon möjlighet för tjänstemannen att begära att direkt få ta del av
den medicinska rapporten.
I artikel 22.1 i de nya försäkringsreglerna, vilken i huvudsak återger artikel 23.1 i de gamla försäkringsreglerna vad beträffar
läkarkommitténs sammansättning, föreskrivs följande:
”1. Läkarkommittén skall bestå av tre läkare varav
–         den första skall utses av den försäkrade eller dennes rättsinnehavare,
–         den andra skall utses av tillsättningsmyndigheten,
–        den tredje skall utses gemensamt av dessa två läkare.
...”
Slutligen föreskrivs följande i artikel 19.3 i de nya försäkringsreglerna:
”Beslutet om graden av invaliditet skall fattas efter det att den försäkrades skador slutligen har fastställts. Följdtillstånden
efter arbetssjukdomen eller olycksfallet kan fastställas då dessa följdtillstånd stabiliserats eller besvären endast avtar
mycket långsamt eller i ytterst begränsad omfattning. ...
Om graden av invaliditet efter avslutad medicinsk behandling ännu inte kan fastställas definitivt, skall det i utlåtandet
från den eller de läkare som avses i artikel 18 eller i för[e]kommande fall rapporten från läkarkommittén enligt artikel 22
anges när den försäkrades ärende senast bör behandlas på nytt.”
V –
Bestämmelserna om de förmåner som utbetalas vid invaliditet
A –
Tjänsteföreskrifterna
I artikel 53 i tjänsteföreskrifterna föreskrivs att om invaliditetskommittén finner att tjänstemannen uppfyller de villkor
som fastställs i artikel 78, ska han automatiskt pensioneras den sista dagen i den månad under vilken tillsättningsmyndigheten
fastslår att tjänstemannen är permanent oförmögen att utföra sina uppgifter.
Enligt artikel 59.4 i tjänsteföreskrifterna kan tillsättningsmyndigheten hänskjuta fall där en tjänstemans sjukledighet överstiger
12 månader under en treårsperiod till invaliditetskommittén.
I artikel 78 första stycket i tjänsteföreskrifterna anges följande:
”En tjänsteman skall ... ha rätt till invaliditetsersättning vid total bestående invaliditet som hindrar honom att utföra
de arbetsuppgifter som en tjänst i hans tjänstegrupp omfattar.”
Enligt artikel 78 tredje stycket i tjänsteföreskrifterna ska invaliditetsersättningen vara 70 procent av tjänstemannens senaste
grundlön.
I artikel 78 fjärde stycket i tjänsteföreskrifterna föreskrivs att från invaliditetsersättningen ska avdrag göras för avgifter
till pensionssystemet, beräknade på den ersättningen.
I artikel 78 femte stycket i tjänsteföreskrifterna föreskrivs att om invaliditeten beror på yrkessjukdom ska avgifterna till
pensionssystemet betalas helt ur institutionens budget.
Artikel 13.1 i bilaga VIII till tjänsteföreskrifterna har följande lydelse:
”Om inte annat följer av bestämmelserna i artikel 1.1 skall en tjänsteman, som inte fyllt 65 år och som när som helst under
den tid då han förvärvar pensionsrättigheter av invaliditetskommittén bedöms lida av total bestående invaliditet som hindrar
honom från att utföra sådana arbetsuppgifter som motsvarar en tjänst i hans tjänsteklass och som av dessa skäl är tvingad
att tillfälligt upphöra med sin tjänstgöring vid gemenskaperna, ha rätt till en invaliditetsersättning enligt vad som föreskrivs
i artikel 78 i tjänsteföreskrifterna, så länge hans oförmåga består.”
B –
Tjänsteföreskrifterna, i den lydelse som var tillämplig fram till och med den 30 april 2004
Artikel 53 i tjänsteföreskrifterna, i den lydelse som var tillämplig fram till och med den 30 april 2004, är identisk med
artikel 53 i tjänsteföreskrifterna.
I artikel 78 första stycket i tjänsteföreskrifterna, i den lydelse som var tillämplig fram till och med den 30 april 2004,
föreskrivs följande:
”En tjänsteman skall ... ha rätt till invaliditetspension vid total bestående invaliditet som hindrar honom att utföra de
arbetsuppgifter som en tjänst i hans tjänsteklass omfattar.”
I artikel 78 andra stycket i tjänsteföreskrifterna, i den lydelse som var tillämplig fram till och med den 30 april 2004,
föreskrivs att om invaliditeten beror på yrkessjukdom, ska invaliditetspensionen uppgå till 70 procent av tjänstemannens grundlön.
I artikel 78 tredje stycket i tjänsteföreskrifterna, i den lydelse som var tillämplig fram till och med den 30 april 2004,
föreskrivs att om invaliditeten beror på andra orsaker än dem som angetts i artikel 78 andra stycket, ska invaliditetspensionen
vara lika med den avgångspension tjänstemannen skulle ha haft rätt till vid 65 års ålder om han stannat kvar i tjänsten till
dess.
VI –
Bestämmelserna om personalakten
Artikel 26 i tjänsteföreskrifterna har följande lydelse:
”En tjänstemans personalakt skall innehålla följande:
a)      Alla handlingar om hans administrativa ställning och alla utlåtanden om hans kompetens, prestationsförmåga och uppförande.
b)      Tjänstemannens eventuella synpunkter på dessa handlingar.
Handlingarna skall vara registrerade, numrerade och lagda i akter i löpande ordning; de handlingar som anges i punkt a får
inte användas eller åberopas av institutionen mot en tjänsteman om de inte meddelats honom innan de lades i akten.
När en handling meddelas en tjänsteman skall detta styrkas genom hans underskrift eller, i brist på detta, genom ett rekommenderat
brev till den adress som tjänstemannen senast uppgett.
...
Det får endast finnas en personalakt för varje tjänsteman.
Tjänstemannen skall ha rätt att ta del av och kopiera handlingarna i sin akt, även efter det att han lämnat tjänsten.
Personalakten skall vara konfidentiell och får användas endast på administrationens kontor eller ett säkert datamedium. Den
skall dock överlämnas till Europeiska [unionens] domstol om en talan som berör tjänstemannen väcks.”
Artikel 26a i tjänsteföreskrifterna har följande lydelse:
”Varje tjänsteman skall ha rätt att ta del av sin hälsojournal i enlighet med de bestämmelser som fastställts av institutionerna.”
VII –
Bestämmelserna om allmänhetens tillgång till handlingar
I artikel 4.2 i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1049/2001 av den 30 maj 2001 om allmänhetens tillgång till
Europaparlamentets, rådets och kommissionens handlingar (EGT L 145, s. 43) anges följande:
”Institutionerna skall vägra att ge tillgång till en handling om ett utlämnande skulle undergräva skyddet för
–        …
–        syftet med inspektioner, utredningar och revisioner,
om det inte föreligger ett övervägande allmänintresse av utlämnandet.”

Bakgrund till tvisten
Sökanden är en före detta tjänsteman i lönegrad AD 15. Han tillträdde som tjänsteman vid kommissionen år 1979 och innehade
olika tjänster inom denna institution.
Från den 21 december 1995 till juli månad år 1997 var sökanden chef för kommissionsledamoten Édith Cressons kansli och efterträdde
Herr Lamoureux på denna tjänst.
Eftersom förevarande tvist har sin grund i vissa omständigheter som ägde rum på Édith Cressons kansli under denna period,
är det nödvändigt att kort erinra om dessa.
I –
Omständigheterna kring ”Cresson-affären”
Édith Cresson var ledamot av kommissionen mellan den 24 januari 1995 och den 8 september 1999. Kommissionens ordförande var
då Jacques Santer. Édith Cressons ansvarsområden inom kommissionen omfattade vetenskap, forskning och utveckling, mänskliga
resurser, utbildning, yrkesutbildning och ungdomsfrågor samt Gemensamma forskningscentret (GFC).
När Édith Cresson tillträdde sitt ämbete hade hennes kansli redan utsetts. Hon uttryckte icke desto mindre en önskan om att
rekrytera en nära bekant, René Berthelot, till kansliet som ”personlig rådgivare”. René Berthelot kunde på grund av att han
vid tiden för omständigheterna var 66 år gammal inte rekryteras som tillfälligt anställd vid en kommissionsledamots kansli.
Herr Lamoureux, som var chef för Édith Cressons kansli, hade för övrigt påpekat för henne att det med hänsyn till René Berthelots
ålder inte enligt hans mening fanns några utsikter att denne skulle kunna anställas av kommissionen. Édith Cresson ville detta
till trots anställa René Berthelot som personlig rådgivare och vände sig därför till den administrativa avdelningen för att
man där skulle undersöka på vilka villkor René Berthelot skulle kunna rekryteras. René Berthelot anställdes till slut som
gästforskare vid generaldirektoratet (GD) Forskning för att arbeta där från och med den 1 september 1995 för en inledande
period av sex månader. Perioden förlängdes sedan till slutet av februari månad 1997. Från april månad år 1996 sänktes den
månatliga ersättningen till René Berthelot i dennes egenskap av gästforskare med stöd av en bestämmelse om kumulationsförbud
så att pension som han uppbar i Frankrike beaktades. Kort efter det att sänkningen hade skett utfärdades inom Édith Cressons
kabinett 13 reseförordnanden som avsåg perioden från den 23 maj till den 21 juni 1996 i René Berthelots namn och denne erhöll
därigenom ett belopp på cirka 6 900 euro. Från och med den 1 september 1996 placerades René Berthelot i en högre lönegrad
och flyttades därmed upp från lönegrad II till lönegrad I för gästforskare. Hans månatliga ersättning som vid tidpunkten uppgick
till 4 500 euro höjdes därigenom med cirka 1 000 euro. När René Berthelots kontrakt med GD Forskning löpte ut den 1 mars 1997
erbjöds han ett nytt kontrakt som gästforskare för en period av ett år med upphörande vid utgången av februari månad år 1998,
denna gång vid GFC.
Efter anklagelser från ledamöter i Europaparlamentet om att Édith Cresson hade gjort sig skyldig till favorisering genom att
rekrytera och favorisera två av hennes bekanta, gjordes ett antal utredningar av olika organ.
En oberoende expertkommitté inrättades den 27 januari 1999 under parlamentets och kommissionens ledning för att upprätta en
första rapport i syfte att fastställa i vilken utsträckning kommissionen, som organ eller genom en eller flera av kommissionsledamöterna
enskilt, var ansvarig för den senaste tidens fall av bedrägeri, bristfällig förvaltning och nepotism som nämnts under diskussionerna
i parlamentet. I sin rapport av den 15 mars 1999 drog kommittén särskilt den slutsatsen att det förelåg ett tydligt fall av
favorisering i fråga om René Berthelot.
Kommissionen avgick kollektivt den 16 mars 1999, men fortsatte att fullgöra sina uppgifter till och med den 8 september 1999.
Den 20 juli 1999 inledde Olaf en intern utredning rörande René Berthelots anställningsvillkor i egenskap av gästforskare vid
kommissionen. Olaf färdigställde sin rapport den 23 november 1999. I rapporten drogs slutsatsen att ”de rapporter och ...
uppdrag som upprättats eller redovisats med René Berthelots namnteckning [kunde] betecknas som urkundsförfalskning och brukande
av falsk urkund, och rapporten [skulle] därför ... överlämnas... till behöriga rättsliga myndigheter, i enlighet med artikel 10
i förordning nr 1073/99”.
Olafs rapport översändes till generaldirektören för GD Personal och administration, i syfte att eventuellt inleda disciplinära
förfaranden, och till allmänna åklagaren i Bryssel (Belgien). Denna rapport ledde till att flera disciplinära förfaranden
inleddes mot kommissionens tjänstemän och anställda. Vidare inleddes ett förfarande för återkrävande av de belopp som felaktigt
hade utbetalats till René Berthelot. Något disciplinärt förfarande inleddes inte mot sökanden i detta skede.
GD Personal och administration och därefter IDOC, sedan den hade inrättats genom kommissionens beslut K (2002) 540 av den
19 februari 2002, genomförde ytterligare två utredningar angående René Berthelot, den ena avseende den roll som GD Forskning
hade spelat och den andra avseende GFC:s inblandning. Den 22 februari 2002 lämnade IDOC en ytterligare administrativ utredningsrapport
avseende den period då René Berthelot arbetat som gästforskare vid GD Forskning och vid GFC. I IDOC:s rapport drogs slutsatsen
att ”den röda tråd som, enligt samtliga uppgifter och förklaringar som inhämtats under de ytterligare utredningarna, tyck[te]s
ligga till grund för René Berthelots anställning vid kommissionen [var], av allt att döma, nödvändigheten av att avlöna vederbörande
för den direkta assistans som Édith Cresson önskade få från honom i egenskap av personlig rådgivare”.
Den 21 januari 2003 beslutade kommissionsledamöternas kollegium att sända ett meddelande om anmärkningar till Édith Cresson
i samband med ett eventuellt förfarande enligt artikel 213.2 EG och artikel 126.2 EA.
Den 18 mars 2003 väckte undersökningsdomaren V. vid Tribunal de première instance de Bruxelles åtal mot Édith Cresson, René
Berthelot och åtta tjänstemän och anställda vid kommissionen, däribland sökanden, för urkundsförfalskning, brukande av falsk
urkund, bedrägeri och intressekonflikt i ämbetet. Den 11 september 2003 biträdde kommissionen åtalet som målsägande vid den
belgiska brottmålsdomstolen.
Chambre du conseil vid Tribunal de première instance de Bruxelles beslutade den 30 juni 2004, med hänsyn till allmänna åklagarens
muntliga sakframställan och med hänvisning till dennes skriftliga sakframställan av den 3 februari 2004, att det inte längre
fanns grund för åtal vid Tribunal correctionnel (brottmålsdomstol). I beslutet konstaterades särskilt att det enligt handlingarna
från förundersökningen inte rådde någon tvekan om att anklagelserna om urkundsförfalskning och bedrägeri kvarstod, men att
det inte fanns något indicium som gjorde det möjligt att helt säkert inrikta sig på en av de personer som förundersökningen
avsåg.
Den 7 oktober 2004 väckte kommissionen talan och yrkade att domstolen skulle fastställa att Édith Cresson hade gjort sig skyldig
till favorisering eller åtminstone grov oaktsamhet varigenom hon åsidosatte sina förpliktelser enligt artikel 213 EG och artikel 126 EA,
samt att domstolen till följd härav skulle besluta att Édith Cresson helt eller delvis skulle berövas rätten till pension
eller andra förmåner i dess ställe.
I dom av den 11 juli 2006 i mål C-432/04, kommissionen mot Cresson (REG 2006, s. I-6387) (nedan kallad domen i målet kommissionen
mot Cresson), slog domstolen fast att Édith Cresson hade åsidosatt de förpliktelser som följde med hennes ämbete som ledamot
av kommissionen när det gällde rekryteringen av René Berthelot och dennes anställningsvillkor. Vad beträffar kommissionens
yrkande om att Édith Cresson skulle berövas rätten till pension, fann dock domstolen att fastställandet av att hon hade åsidosatt
sina förpliktelser i sig fick anses utgöra en lämplig sanktion och att hon följaktligen inte skulle ådömas någon sanktion.
II –
Bakgrund såvitt avser sökanden
Sökanden var chef för Édith Cressons kansli från den 21 december 1995 till juli månad år 1997. I december månad år 1996 fick
han en tjänst som chefsrådgivare vid GD Forskning, en tjänst som han hade ansökt om. Han ville nämligen lämna Édith Cressons
kansli, på grund av det spända förhållandet mellan de båda sedan maj månad år 1996. Han lämnade dock faktiskt kansliet först
i juli år 1997, på grund av att Édith Cresson godtog hans avskedsansökan först då, eftersom det saknades kandidater som kunde
ersätta honom.
Den 15 september 1999 hördes sökanden informellt inom ramen för Olafs utredning. Den 17 november 1999 underrättades han om
att en utredning hade inletts rörande honom. Han hördes formellt den 19 november 1999. I Olafs rapport av den 23 november 1999
nämndes, beträffande sökanden, att det, med hänsyn till delvis överensstämmande uppgifter från tjänstemän, troligen hade hållits
ett möte i sökandens arbetsrum, under vilket man hade diskuterat möjligheten att placera René Berthelot i lönegrad I för gästforskare
(punkt 4.2.2 i Olafs rapport). Något disciplinärt förfarande inleddes inte mot sökanden till följd av Olafs rapport.
Den 27 december 2000 sände det belgiska programföretaget Radio télévision belge francophone (RTBF) ”Au nom de la loi”, ett
program med höga tittarsiffror. Ett av de ämnen som behandlades i programmet var ”Cresson-affären”. I ett kort inslag i programmet
nämndes sökandens namn och det visades en filmsekvens med en handling som uppgavs vara protokollet från när sökanden hördes
av Olaf.
Genom skrivelse av den 7 februari 2001 underrättade GD Personal och administration sökanden om kommissionens beslut att upphäva
hans immunitet, till följd av en begäran härom riktad till institutionens ordförande den 18 december 2000 från V., undersökningsdomare
vid Tribunal de première instance de Bruxelles.
I IDOC:s rapport av den 22 februari 2002 angavs det, beträffande sökanden, att bedömningen av uppgifterna från utredningen
gav intrycket av att det hade hållits ett möte i sökandens arbetsrum mellan den 21 och den 29 november 1996, under vilket
man hade diskuterat möjligheten att placera René Berthelot i lönegrad I för gästforskare (punkt 4.4 i IDOC:s rapport).
Den 18 mars 2003 (se ovan punkt 53) väcktes åtal mot sökanden för att han, själv eller tillsammans med andra, gjort sig skyldig
till dels urkundsförfalskning, bland annat genom att ha upprättat eller låtit upprätta 13 reseförordnanden och 13 redovisningar
för kostnader i samband med tjänsteresor och på var och en av dessa handlingar anbringat eller låtit anbringa uppgifter som
inte överensstämde med verkligheten, dels bedrägeri, med avseende på ersättningen för de kostnader i samband med tjänsteresor
som avses i ovannämnda åtalspunkt. Sökanden mottog den 7 april 2003 undersökningsdomarens skrivelse, vari han informerades
om åtalet mot honom.
Efter att åtal hade väckts drabbades sökanden av en depression, vilken krävde flera arbetsavbrott.
Den 25 juli 2003 skickade sökanden en ”anmälan om olycksfall/yrkessjukdom” till kommissionen. Anmälan, vilken åtföljdes av
en rapport från sökandens läkare, innehöll inte någon uttrycklig anklagelse om mobbning mot institutionen.
Den 31 juli 2003 bekräftade kommissionen att den mottagit sökandens anmälan av den 25 juli 2003 och underrättade honom om
att en undersökning skulle göras för att fastställa sjukdomens art och orsak.
I september månad år 2003, en vecka efter det att sökanden åter hade trätt i tjänst efter en sjukledighet, ”stoppades” det
forskningsprogram som han var ansvarig för på begäran av GD Personal och administration. Denna händelse medförde ett nytt
arbetsavbrott för sökanden, vilket fortsatte fram till början av januari år 2004.
Generaldirektören för GD Forskning informerade den 16 januari 2004 muntligen sökanden om att tillsättningsmyndigheten avsåg
att entlediga honom i tjänstens intresse, med tillämpning av artikel 50 i tjänsteföreskrifterna. Sökanden fick denna information
bekräftad den 20 januari 2004 av kanslichefen för den kommissionsledamot som ansvarade för vetenskaplig forskning, men några
vidare åtgärder vidtogs aldrig. Som en följd av detta tillkännagivande konstaterades att sökanden återigen hade drabbats av
depression, vilket medförde ett nytt arbetsavbrott för sökanden, från den 22 januari 2004 till slutet av år 2004.
Den 16 januari 2004 beslutade den kommissionsledamot som ansvarade för personalfrågor och administrativa frågor och således
för disciplinutredningar och disciplinärenden, Neil Kinnock, att i egenskap av tillsättningsmyndighet inleda ett disciplinärt
förfarande mot sökanden och att vilandeförklara detta förfarande, med tillämpning av artikel 88 femte stycket i tjänsteföreskrifterna,
i den lydelse som var tillämplig fram till och med den 30 april 2004, till dess att den belgiska brottmålsdomstolens dom vunnit
laga kraft. I beslutet angavs att sökanden, förutom åtalet mot honom, klandrades för att ha haft en aktiv roll, i egenskap
av chef för Édith Cressons kansli, vid den rättsstridiga placeringen av René Berthelot i lönegrad I för gästforskare vid GD
Forskning, och vid den likaså rättsstridiga anställningen av René Berthelots som gästforskare vid GFC.
Allmänna åklagarens skriftliga sakframställan av den 3 februari 2004 (se ovan punkt 54) innehöll bland annat följande redogörelse
rörande åtalet mot sökanden för urkundsförfalskning:
”Även om [sökanden] var chef för Édith Cressons kansli, finns det inte några uppgifter som uttryckligen eller underförstått
avser honom. Det finns inte några materiella bevis, som till exempel en skrivelse eller en underskrift, som kan styrka att
han deltog i gärningarna. Han har själv ingett uppgifter som visar att reseförordnandena var oriktiga, genom att uppge att
den andre tilltalade (Berthelot) på tisdagen kom till Bryssel, i sällskap med Édith Cresson och i hennes bil, för att igen
avresa till Châtellerault (Frankrike) på torsdagen, trots att dessa dagar exakt motsvarade datumen för tjänsteresor som gjordes
i motsatt riktning ...”
Allmänna åklagarens skriftliga sakframställan avslutades med uppgiften att det inte fanns någon anklagelse mot sökanden vad
beträffar åtalspunkterna avseende urkundsförfalskning och bedrägeri.
Genom skrivelse av den 25 maj 2004 underrättade chefen för kommissionens enhet ”Läkartjänsten (Bryssel)” sökanden om att han,
med hänsyn till sökandens sjukfrånvaro, avsåg att begära att tillsättningsmyndigheten skulle inleda ett invaliditetsförfarande
avseende honom, och frågade huruvida sökanden hade några invändningar mot detta.
Genom skrivelse av den 23 juni 2004 svarade sökanden att han inte motsatte sig inledandet av ett sådant förfarande, på villkor
att förfarandet endast grundade sig på artikel 78 femte stycket i tjänsteföreskrifterna, som bland annat avser det fall då
invaliditeten beror på yrkessjukdom.
Den 29 juni 2004 svarade chefen för enheten ”Läkartjänsten (Bryssel)” sökanden att han vederbörligen noterat sökandens skrivelse
av den 23 juni 2004. Enhetschefen uppgav även att han var angelägen om att uppmärksamma sökanden på det faktum att det inte
gick att ta invaliditetskommitténs slutsatser för givna, särskilt vad beträffar invaliditetens samband med arbetet, men att
invaliditetskommittén skulle undersöka denna aspekt.
Den 13 juli 2004, efter den belgiska brottmålsdomstolens beslut av den 30 juni 2004 att det inte fanns grund för åtal mot
sökanden och övriga personer (se ovan punkt 54), skickade kommissionen en skrivelse till sökanden med följande lydelse:
”Som ni känner till har det disciplinära förfarande som avser er vilandeförklarats i avvaktan på ett beslut av [kommissionsledamöternas]
kollegium rörande Édith Cressons ärende.
…
När [beslutet av den belgiska brottmålsdomstolen] inte längre går att överklaga och nämnda beslut har analyserats av rättstjänsten,
kommer samtliga frågor rörande Édith Cresson att bli föremål för beslut av [kommissionsledamöternas] kollegium. Direkt därefter
kommer de övriga ärendena, däribland ert, att prövas på nytt med hänsyn till det beslut som fattats och på nytt underställas
tillsättningsmyndigheten.”
Genom beslut av den 20 juli 2004, vilket omedelbart trädde i kraft, ändrade tillsättningsmyndigheten sökandens tjänsteplacering
till den nyinrättade tjänsten som ”chefsrådgivare med ansvar för ekonomiska frågor” hos generaldirektören för GD Forskning
(nedan kallat beslutet om ändrad tjänsteplacering). I det första stycket i beslutet åberopades genomförandet av mobilitetspolitiken
för högre tjänstemän och tjänstens intresse.
Den 14 oktober 2004 skickade sökanden ett klagomål till tillsättningsmyndigheten, vari beslutet om ändrad tjänsteplacering
ifrågasattes. Tillsättningsmyndigheten avslog klagomålet genom beslut av den 15 mars 2005. Sökanden väckte inte talan avseende
sistnämnda beslut.
Den 22 oktober 2004 ingav sökanden, enligt artikel 90.1 i tjänsteföreskrifterna, en begäran om att det disciplinära förfarande
som inletts mot honom skulle avslutas. Till stöd för begäran åberopade sökanden bland annat den belgiska brottmålsdomstolens
beslut att det inte fanns grund för åtal.
Den 25 oktober 2004 skickade sökanden en ny ”anmälan om olycksfall i arbetet och/eller yrkessjukdom” till kommissionen, i
vilken han hävdade att hans depression var resultatet av samtliga åtgärder som kommissionen hade vidtagit med avseende på
honom, vilka visade på en önskan att skada och mobba honom.
Invaliditetskommittén lade fram sina slutsatser den 29 oktober 2004. I dessa angavs att sökanden led av total bestående invaliditet
som hindrade honom från att utföra sådana arbetsuppgifter som motsvarar en tjänst i hans tjänsteklass. Det angavs även att
invaliditetskommittén i detta skede inte hade tagit ställning till huruvida det fanns ett samband mellan den konstaterade
invaliditeten och sökandens yrkesverksamhet, ”i avvaktan på att relevanta uppgifter från de för ändamålet inrättade instanserna
ska bli tillgängliga”.
Genom tillsättningsmyndighetens beslut av den 8 november 2004, vilket trädde i kraft den 30 november 2004, pensionerades sökanden
automatiskt med stöd av artikel 53 i tjänsteföreskrifterna och beviljades en invaliditetsersättning som fastställdes i enlighet
med artikel 78 tredje stycket i tjänsteföreskrifterna.
Den 25 november 2004 bekräftade kommissionen att den mottagit sökandens skrivelse av den 25 oktober 2004 och uppgav att det
förfarande som hade inletts i juli år 2003, med tillämpning av artikel 73 i tjänsteföreskrifterna, var nära att slutföras.
Kommissionen informerade även sökanden om att, på grund av de anklagelser om mobbning som han hade framfört, begäran om att
hans sjukdom skulle erkännas som en yrkessjukdom skulle överlämnas till IDOC, vilken – jämte Olaf – ensam har behörighet att
göra administrativa utredningar.
Den 24 december 2004 skickade sökanden en skrivelse till kommissionen och bad den att ändra sitt beslut att ge IDOC i uppdrag
att göra en utredning. Till stöd för sin begäran åberopade sökanden dels det förhållandet att en sådan utredning endast skulle
medföra att ett förfarande som redan hade pågått under nästan två år ytterligare drog ut på tiden, dels denna byrås bristande
opartiskhet. I skrivelsen bad sökanden även att kommissionen skulle uppge, för det första, huruvida ett sådant beslut kunde
bli föremål för ett klagomål enligt artikel 90.2 i tjänsteföreskrifterna och, för det andra, huruvida kommissionen definitivt
hade uteslutit möjligheten att han råkat ut för ett olycksfall i arbetet.
Genom skrivelse av den 4 februari 2005 svarade kommissionen sökanden att beslutet att överlämna hans ärende till IDOC inte
gick att överklaga, och att kritiken rörande byråns opartiskhet inte kunde godtas. Kommissionen angav även att sökanden inte
hade ingett en anmälan om olycksfall, eftersom han i sin anmälan av den 25 juli 2003 uttryckligen avsåg artikel 17 (som rör
en anmälan om yrkessjukdom) i de gamla försäkringsreglerna, och inte artikel 16 i nämnda försäkringsregler (som avser en anmälan
om olycksfall).
Genom beslut av den 28 februari 2005 avslog tillsättningsmyndigheten sökandens begäran av den 22 oktober 2004 om att det disciplinära
förfarande som inletts mot honom skulle avslutas. Beslutet motiverades av det faktum att det disciplinära förfarandet och
brottmålsförfarandet var fristående från varandra, och det förhållandet att det belgiska brottmålsförfarandet hade utmynnat
i ett beslut om att det inte fanns grund för åtal innebar följaktligen inte att det disciplinära förfarandet skulle avslutas.
Tillsättningsmyndigheten angav dessutom att det disciplinära förfarande som avsåg sökanden skulle fortsatta att vara vilande,
på grund av det samband som förelåg mellan förfarandet och den talan som den 7 oktober 2004 väcktes vid domstolen mot Édith
Cresson. Att det disciplinära förfarande som avsåg sökanden skulle fortsätta att vara vilande motiverades särskilt på följande
sätt:
”[V]arje beslut i sak i ert ärende, oavsett om det rör sig om ett eventuellt beslut att avsluta förfarandet eller ett eventuellt
beslut att fullfölja ärendet, skulle inte vara neutralt i förhållande till förfarandet mot Édith Cresson vid domstolen och
skulle därför kunna betraktas som ett försök till otillbörlig påverkan.
Det ska visserligen beaktas att [det pågående förfarandet mot Édith Cresson vid domstolen] inte är av straffrättslig art,
men det finns ändå anledning att tillämpa den rättspraxis som avser skälen för att vilandeförklara ett disciplinärt förfarande
då åtal väcks, artikel 25 i bilaga IX till tjänsteföreskrifterna (... artikel 88 [femte stycket] i tjänsteföreskrifterna[,
i den lydelse som var tillämplig fram till och med den 30 april 2004]). [Förstainstansrätten] har nämligen i det avseendet
slagit fast att syftet med denna artikel även är att ’den berörda tjänstemannen, inom ramen för det straffrättsliga förfarandet
mot vederbörande, inte ska försättas i en mindre fördelaktig situation än vad som hade kunnat vara fallet om förvaltningsmyndigheten
inte hade fattat ett sådant beslut ...’ (dom av den 19 [mars] 1998 i mål T-74/96, Tzoanos mot kommissionen, REGP 1998, s. [I-A-129
och s.] II-343 …).”
Genom skrivelse av den 24 mars 2005 ingav sökanden en tredje ”anmälan om olycksfall i arbetet/yrkessjukdom”.
Genom skrivelse av den 12 maj 2005 informerade kommissionen sökanden om att hans nya anmälan, vilken inte medförde några ändringar
i sak, helt enkelt hade införts i hans akt. I skrivelsen angavs även att IDOC den 16 mars 2005 hade översänt ett ”bidrag”
till enheten för olycksfalls- och yrkessjukdomsförsäkring vid Byrån för löneadministration och individuella ersättningar (PMO)
som gjorde det möjligt att avsluta den undersökning som inletts enligt artikel 17 i de gamla försäkringsreglerna (nedan kallat
IDOC:s bidrag).
Genom skrivelse av den 19 maj 2005 begärde sökanden att IDOC:s bidrag skulle tillställas honom.
Den 20 maj 2005 ingav sökanden ett klagomål mot beslutet att inte avsluta det disciplinära förfarandet med anledning av hans
begäran.
Genom skrivelse av den 9 juni 2005 nekade chefen för PMO:s enhet för olycksfalls- och yrkessjukdomsförsäkring att tillställa
sökanden en kopia av IDOC:s bidrag till den undersökning som inletts enligt artikel 17 i de gamla försäkringsreglerna. För
att motivera denna vägran ”tills nytt beslut fattas”, åberopade han två skäl. För det första utgjorde bidraget en förberedande
rättsakt som den läkare som utsetts av institutionen måste ha tillgång till, utan att riskera att ett utlämnande av denna
rättsakt kunde föregripa slutsatsen i den rapport som läkaren hade i uppdrag att utarbeta. För det andra var undantaget i
artikel 4.2 tredje strecksatsen i förordning nr 1049/2001 tillämpligt, vilket tillåter att institutionerna vägrar att ge tillgång
till en handling om ett utlämnande skulle kunna undergräva skyddet för syftet med inspektioner, utredningar och revisioner.
Genom skrivelse daterad den 29 juni 2005 ingav sökanden, den 4 juli 2005, en begäran till tillsättningsmyndigheten om ersättning
för samtliga skador som han orsakats till följd av olika fel som han hävdar att kommissionen begått.
Klagomålet av den 20 maj 2005 avslogs genom tillsättningsmyndighetens beslut av den 26 september 2005.
Begäran av den 29 juni 2005 avslogs genom tillsättningsmyndighetens beslut av den 10 november 2005. Den 23 januari 2006 ingav
sökanden ett klagomål, som var daterat den 19 januari 2006, avseende sistnämnda beslut. Klagomålet bemöttes med ett tyst avslag,
med tillämpning av artikel 90.2 andra stycket i tjänsteföreskrifterna.
Den 16 december 2005, efter beslutet av den 26 september 2005 att avslå hans klagomål av den 20 maj 2005 (se ovan punkterna 88
och 91), väckte sökanden den talan som registrerats under målnummer F-124/05.
Domen i målet kommissionen mot Cresson avkunnades den 11 juli 2006.
Den 10 augusti 2006, efter det tysta avslaget på hans klagomål av den 19 januari 2006 (se ovan punkt 92), väckte sökanden
den talan som registrerats under målnummer F-96/06.
Den 16 oktober 2006 underrättade kommissionens vice ordförande Siim Kallas sökanden om att han, efter en noggrann genomgång
av domen i målet kommissionen mot Cresson, hade beslutat att avsluta det disciplinära förfarande som avsåg sökanden.
Den 16 mars 2007 delgav kommissionen sökanden ett förslag till beslut om att inte erkänna sökandens sjukdom som en yrkessjukdom,
på grundval av de slutsatser som den läkare som utsetts av institutionen kommit fram till.
Den 3 maj 2007 begärde sökanden att den läkarkommitté som föreskrivs i artikel 22 i försäkringsreglerna skulle tillsättas.
Den 5 december 2007 avgav läkarkommittén sin rapport, i vilken kommittén enhälligt erkände sökandens sjukdom som en yrkessjukdom.
Slutsatserna i läkarkommitténs rapport hade följande lydelse:
”1. Som en följd av den psykologiska chock som sökanden drabbades av inom ramen för sin yrkesverksamhet den [7 april] 2003,
har [sökanden] från och med den 10 april 2003 och i vart fall fram till och med den 31 augusti 2003 tillfälligt varit helt
arbetsoförmögen.
2. Därefter försökte [sökanden] att återuppta arbetet vid två kortvariga tillfällen, men utan framgång, vilket åter resulterade
i en total tillfällig arbetsoförmåga som klart har samband med det ursprungliga sjukdomsförloppet.
3. Då detta medicinska utlåtande färdigställs, är [sökanden] fortfarande tillfälligt helt arbetsoförmögen och hans tillstånd
tycks inte kunna fastställas.
4. [Sökanden] bör undersökas på nytt inom cirka två år, på begäran av den part som först gör en framställan.
...”
I avsnittet ”diskussion” i läkarkommitténs rapport angavs särskilt följande:
”Under dessa omständigheter anser läkarkommittén enhälligt att [sökandens] psykologiska tillstånd ska anses fortfarande vara
under förändring och att hans tillstånd således inte kan fastställas i nuskedet.
Med hänsyn till dessa olika omständigheter anser läkarkommittén enhälligt att det är motiverat att [sökanden] ska anses som
arbetsoförmögen till mer än 66 procent från och med den [18 mars] 2003.”
Den 28 mars 2008 skickade chefen för PMO:s enhet för olycksfalls- och yrkessjukdomsförsäkring en skrivelse till sökanden,
i vilken han angav att det, med hänsyn till läkarkommitténs rapport av den 5 december 2007, var möjligt att erkänna sökandens
sjukdom som en yrkessjukdom. Till skrivelsen bifogades läkarkommitténs rapport av den 5 december 2007.
Den 8 april 2008 skickade sökanden en skrivelse till chefen för PMO:s enhet för olycksfalls- och yrkessjukdomsförsäkring och
begärde att han utan dröjsmål skulle fatta beslut om att tillämpa artikel 73.2 b i tjänsteföreskrifterna.
Den 28 april 2008 svarade chefen för PMO:s enhet för olycksfalls- och yrkessjukdomsförsäkring sökanden att eftersom det i
läkarkommitténs rapport av den 5 december 2007 angavs att sökandens tillstånd ännu inte gick att ”fastställa” och att han
skulle undersökas på nytt inom cirka två år, var det omöjligt för honom att i detta skede fatta beslut om att tillämpa artikel 73.2 b
i tjänsteföreskrifterna.
Den 9 juni 2008 sammanträdde invaliditetskommittén på nytt. Med hänsyn till läkarkommitténs rapport av den 5 december 2007
drog invaliditetskommittén slutsatsen att sökandens invaliditet hade orsakats av en yrkessjukdom.
Genom beslut av den 16 juni 2008, vilket upphävde och ersatte beslutet av den 8 november 2004, beslutade tillsättningsmyndigheten,
med hänsyn till invaliditetskommitténs slutsatser av den 9 juni 2008, att tillerkänna sökanden en invaliditetsersättning som
skulle fastställas i enlighet med bestämmelserna i artikel 78 femte stycket i tjänsteföreskrifterna, med verkan från den dag
då han pensionerades på grund av invaliditet, det vill säga från och med den 30 november 2004.
Den 18 februari 2009 väckte sökanden en tredje talan vid persondomstolen, vilken registrerades under målnummer F-12/09, A
mot kommissionen, och yrkade bland annat att personaldomstolen skulle dels ogiltigförklara kommissionens beslut av den 28 april 2008
att inte ta ställning till artikel 73.2 b i tjänsteföreskrifterna, dels förplikta kommissionen att ersätta den skada som han
orsakats till följd av en rad fel som han anser att kommissionen begått vid handläggningen av förfarandet för att erkänna
hans sjukdom som en yrkessjukdom.

Förfarandet
I –
Förfarandet i mål F-124/05, innan målet förenades med mål F-96/06
Genom särskild handling, som inkom till personaldomstolens kansli den 12 april 2006, framställde kommissionen en invändning
om rättegångshinder avseende talan i målet, med stöd av artikel 114.1 i Europeiska gemenskapernas förstainstansrätts rättegångsregler,
vilka gäller i tillämpliga delar vid personaldomstolen, enligt artikel 3.4 i rådets beslut 2004/752/EG, Euratom av den 2 november 2004
om upprättande av Europeiska unionens personaldomstol (EUT L 333, s. 7), till dess att personaldomstolens rättegångsregler
träder i kraft.
Genom handling som inkom per telefax till personaldomstolens kansli den 12 maj 2006 (originalet inkom den 18 maj 2006) ingav
sökanden ett yttrande avseende denna invändning om rättegångshinder.
Genom beslut av den 29 juni 2006 förordnade personaldomstolen att beslut i frågan om invändningen om rättegångshinder skulle
anstå till den slutliga domen, i enlighet med artikel 114.4 första stycket i förstainstansrättens rättegångsregler.
Efter beslutet att avsluta det disciplinära förfarande som avsåg sökanden ingav kommissionen, genom särskild handling som
inkom per telefax till personaldomstolens kansli den 18 oktober 2006 (originalet inkom den 19 oktober 2006), en begäran om
att det skulle fastställas att det saknas anledning att döma i saken, med stöd av artikel 114.1 i förstainstansrättens rättegångsregler.
Genom handling som inkom per telefax till personaldomstolens kansli den 2 november 2006 (originalet inkom den 6 november 2006)
ingav sökanden ett yttrande avseende sistnämnda begäran.
Genom beslut av den 22 november 2006 förordnade personaldomstolen att beslut i frågan om begäran om fastställande av att det
saknas anledning att döma i saken skulle anstå till den slutliga domen, i enlighet med artikel 114.4 första stycket i förstainstansrättens
rättegångsregler.
Kommissionen ingav sitt svaromål den 8 januari 2007 per telefax (originalet inkom den 11 januari 2007).
Den 27 mars 2007 beslutade personaldomstolen, på gemensam begäran av parterna, att vilandeförklara förfarandet till dess att
det förfarande som sökanden inlett enligt artikel 73 i tjänsteföreskrifterna avslutats eller senast fram till och med den
30 juni 2007, med stöd av artikel 77 c i förstainstansrättens rättegångsregler. Genom beslut av den 24 juli 2007 och den 26 oktober 2007
vilandeförklarades förfarandet på nytt med stöd av samma artikel, på gemensam begäran av parterna, till dess att det förfarande
som sökanden inlett enligt artikel 73 i tjänsteföreskrifterna avslutats eller senast fram till och med den 31 oktober 2007
respektive den 1 mars 2008.
Som en åtgärd för processledning anmodade personaldomstolen parterna att besvara skriftliga frågor och att inge ett antal
handlingar. Parterna efterkom personaldomstolens begäran inom fastställda frister.
Den 9 juli 2008 beslutade personaldomstolen att hänskjuta målet till avgörande i plenum.
II –
Förfarandet i mål F-96/06, innan målet förenades med mål F-124/05
Kommissionen ingav sitt svaromål den 20 november 2006 per telefax (originalet inkom den 22 november 2006).
Den 27 mars 2007 beslutade personaldomstolen, på gemensam begäran av parterna, att vilandeförklara förfarandet till dess att
det förfarande som sökanden inlett enligt artikel 73 i tjänsteföreskrifterna avslutats eller senast fram till och med den
30 juni 2007, med stöd av artikel 77 c i förstainstansrättens rättegångsregler. Genom beslut av den 24 juli 2007 och den 26 oktober 2007
vilandeförklarades förfarandet på nytt med stöd av samma artikel, på gemensam begäran av parterna, till dess att det förfarande
som sökanden inlett enligt artikel 73 i tjänsteföreskrifterna avslutats eller senast fram till och med den 31 oktober 2007
respektive den 1 mars 2008.
Som en åtgärd för processledning anmodade personaldomstolen parterna att besvara skriftliga frågor och att inge ett antal
handlingar. Parterna efterkom personaldomstolens begäran inom fastställda frister.
Den 9 juli 2008 beslutade personaldomstolen att hänskjuta målet till avgörande i plenum.
III –
Förfarandet i de förenade målen F-124/05 och F-96/06
Personaldomstolens ordförande beslutade den 22 januari 2009 att förena målen F-124/05 och F-96/06 vad gäller det muntliga
förfarandet och det slutliga avgörandet, i enlighet med artikel 46 i rättegångsreglerna.
Som en åtgärd för processledning anmodade personaldomstolen parterna att besvara skriftliga frågor och att inge ett antal
handlingar. Parterna efterkom personaldomstolens begäran inom fastställda frister.

Parternas yrkanden
I –
I mål F-124/05
Sökanden har yrkat att personaldomstolen ska
–        ogiltigförklara beslutet att inte avsluta det disciplinära förfarandet,
–        ogiltigförklara kommissionens beslut av den 26 september 2005 att avslå hans klagomål av den 20 maj 2005,
–        förklara att sökandens begäran av den 22 oktober 2004 kan tas upp till sakprövning och ska bifallas,
–        förklara kommissionen ansvarig för de fel som den begått genom att fatta beslutet att inte avsluta det disciplinära förfarandet
och beslutet av den 26 september 2005,
–        förplikta kommissionen att till sökanden och hans familj utge 3 163 602 euro,
–        förordna att sökandens identitet ska utelämnas i samtliga publikationer som avser förevarande mål, med tillämpning av artikel 17.4
i instruktionen för justitiesekreteraren vid förstainstansrätten av den 3 maj 1994, och
–        förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
Kommissionen har yrkat att personaldomstolen ska
–        i första hand slå fast att det saknas anledning att döma i saken,
–        i andra hand avvisa talan,
–        i tredje hand ogilla talan, och
–        i första hand besluta om rättegångskostnaderna i enlighet med gällande rätt, och i andra förklara att beslut i fråga om rättegångskostnader
kommer att meddelas i samband med avgörandet i mål F-96/06.
II –
I mål F-96/06
Sökanden har yrkat att personaldomstolen ska
–        förklara kommissionen ansvarig för de fel som den begått,
–        förplikta kommissionen att till sökanden och hans familj utge 3 163 602 euro,
–        förordna att sökandens identitet ska utelämnas i samtliga publikationer som avser förevarande mål, med tillämpning av artikel 17.4
i instruktionen för justitiesekreteraren vid förstainstansrätten av den 3 maj 1994, och
–        förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
Kommissionen har yrkat att personaldomstolen ska
–        delvis avvisa talan eller i vart fall ogilla den, och
–        besluta om rättegångskostnaderna i enlighet med gällande rätt.

Rättslig bedömning
I –
Talan i mål F-124/05
Personaldomstolen ska först undersöka kommissionens begäran om att det ska fastställas att det saknas anledning att döma i
saken.
A –
Parternas argument
Till stöd för sin begäran om att det ska fastställas att det saknas anledning att döma i saken har kommissionen anfört två
argument. För det första anser kommissionen att sökanden inte längre har något intresse av att yrka att beslutet att inte
avsluta det disciplinära förfarandet ska ogiltigförklaras, på grund av tillsättningsmyndighetens beslut av den 16 oktober 2006
varigenom nämnda förfarande avslutades, som en följd av domen i målet kommissionen mot Cresson. För det andra är skadeståndsyrkandet
i mål F-124/05 i huvudsak identiskt med skadeståndsyrkandet i mål F-96/06.
Sökanden har angett att han inte bestrider att talan inte längre har något föremål vad beträffar yrkandet om ogiltigförklaring
av beslutet att inte avsluta det disciplinära förfarandet. Han anser däremot att hans skadeståndsyrkande fortfarande är helt
relevant. Eftersom talan i mål F-124/05 väcktes före talan i mål F-96/06, anser sökanden att personaldomstolen först ska avgöra
det första målet, och därefter beakta sitt avgörande i det andra målet.
B –
Personaldomstolens bedömning
Sökandens begäran av den 22 oktober 2004 syftade till att det disciplinära förfarande som avsåg honom skulle avslutas. Genom
beslut av den 16 oktober 2006 avslutade tillsättningsmyndigheten detta förfarande. Sistnämnda beslut gav således sökanden
det resultat som han önskade uppnå.
Vidare har sökanden själv medgett att yrkandet om ogiltigförklaring inte längre har något föremål, till följd av kommissionens
beslut att avsluta det disciplinära förfarande som inletts mot honom. Ett sådant medgivande kan tolkas som om sökanden har
återkallat yrkandet.
Av det ovan anförda följer att det saknas anledning att pröva yrkandet om ogiltigförklaring.
Skadeståndsyrkandet har däremot fortfarande ett föremål.
Det ska för det första konstateras att den åttonde anmärkningen i den talan som registrerats under målnummer F-96/06 hänvisar
till samtliga grunder som åberopats i den talan som registrerats under målnummer F-124/05. För det andra är yrkandet i den
talan som registrerats under målnummer F-96/06 identiskt med skadeståndsyrkandet i den talan som registrerats under målnummer F-124/05.
Det ska vidare erinras om att när en talan avser samma parter, samma föremål och samma grunder som en talan som väckts tidigare,
ska den förstnämnda talan avvisas enligt fast rättspraxis (domstolens dom av den 17 maj 1973 i de förenade målen 58/72 och
75/72, Perinciolo mot rådet, REG 1973, s. 511, punkterna 3–5, av den 19 september 1985 i de förenade målen 172/83 och 226/83,
Hoogovens Groep mot kommissionen, REG 1985, s. 2831, punkt 9, och av den 22 september 1988 i de förenade målen 358/85 och
51/86, Frankrike mot parlamentet, REG 1988, s. 4821, punkt 12, svensk specialutgåva, volym 9, s. 607, och personaldomstolens
beslut av den 19 september 2006 i mål F-22/06, Vienne m.fl. mot parlamentet, REGP 2006, s. I-A-1-101 och II-A-1-377, punkt 12).
Trots det faktum att talan i mål F-124/05 registrerades före talan i mål F-96/06, och med beaktande av att målen F-124/05
och F-96/06 har förenats vad gäller det muntliga förfarandet och det slutliga avgörandet, anser personaldomstolen att det,
för att tillgodose kravet på en god rättskipning, är lämpligare att inte pröva sökandens skadeståndsyrkande inom ramen för
den talan som registrerats under målnummer F-124/05, utan att pröva det inom ramen för den talan som registrerats under målnummer F-96/06.
Följaktligen ska kommissionens begäran om att det ska fastställas att det saknas anledning att döma i saken bifallas i sin
helhet.
II –
Talan i mål F-96/06
A –
Upptagande till sakprövning
1.     Parternas argument
Vid förhandlingen gjorde kommissionen gällande att skadeståndstalan väckts för tidigt och därför ska avvisas, på grund av
det förfarande som sökanden inlett i syfte att hans sjukdom ska erkännas som en yrkessjukdom. Kommissionen har åberopat förstainstansrättens
dom av den 15 december 1999 i mål T-300/97, Latino mot kommissionen (REGP 1999, s. I-A-259 och II-1263), punkterna 94 och
95, i vilken det slogs fast att en tjänstemans yrkande om ersättning för den ideella skada som följde av hans yrkessjukdom
hade framställts för tidigt, på grund av att det, i det skede då talan hade väckts, inte var möjligt att bedöma huruvida den
ersättning enligt tjänsteföreskrifterna som tjänstemannen kunde göra anspråk på var lämplig. Kommissionen har i detta fall
påpekat att det i läkarkommitténs rapport anges att det inte är möjligt att avgöra sökandens invaliditetsgrad, eftersom hans
hälsotillstånd inte kan fastställas, och att hans fall skulle prövas på nytt ungefär två år senare. Enligt kommissionen är
det omöjligt att veta vilket belopp sökanden skulle kunna erhålla enligt artikel 73.2 i tjänsteföreskrifterna, innan man vet
resultatet av denna nya prövning. Denna information är absolut nödvändig för att personaldomstolen ska kunna avgöra huruvida
den ersättning som sökanden erhåller enligt denna bestämmelse utgör tillräcklig ersättning för hans skada.
Sökanden har genmält att det inte är nödvändigt att läkarkommittén fastställer en invaliditetsgrad för att tillsättningsmyndigheten
ska kunna fatta ett beslut enligt artikel 73.2 i tjänsteföreskrifterna. I artikel 11.2 i de nya försäkringsreglerna föreskrivs
nämligen att om den försäkrade invalidiseras totalt och bestående till följd av ett olycksfall eller en arbetssjukdom, är
den fysiska och psykiska skadan 100 procent och det engångsbelopp som föreskrivs i artikel 73.2 b i tjänsteföreskrifterna
ska betalas ut till den försäkrade. Den 29 oktober 2004 konstaterade invaliditetskommittén att sökanden led av total och bestående
invaliditet.
Sökanden har dessutom gjort gällande att förstainstansrätten, i dom av den 10 december 2008 i mål T-57/99, Nardone mot kommissionen
(REGP 2008, s. I-A-2-83 och II-A-2-505), har slagit fast att den regel som följer av domen i det ovannämnda målet Latino mot
kommissionen, enligt vilken eventuellt skadestånd för fel i tjänsten endast utgör ett komplement till reglerna i tjänsteföreskrifterna
och endast aktualiseras om de belopp som erhålls med stöd av dessa regler kan anses otillräckliga, inte är systematiskt tillämplig.
Sökanden anser att den lösning som valdes i domen i det ovannämnda målet Nardone mot kommissionen ska tillämpas i hans fall,
eftersom den omotiverade förlängningen av det förfarande som inletts enligt artikel 73 i tjänsteföreskrifterna medför att
den situation av osäkerhet som han befinner sig i sedan flera år blir bestående och hindrar att hans hälsotillstånd kan fastställas.
Kommissionen vägrar att utge ersättning till honom så länge hans hälsotillstånd inte har fastställts. Sökanden anser att kommissionen
därigenom har stängt in honom i en ”ond cirkel”, en ”helvetesspiral”, som endast personaldomstolen skulle kunna sätta stopp
för genom att förplikta institutionen att omedelbart utge ersättning till sökanden.
Kommissionen har bemött detta argument med att hävda att sådana särskilda omständigheter som föranledde domen i det ovannämnda
målet Nardone mot kommissionen inte föreligger i förevarande fall.
2.     Personaldomstolens bedömning
Personaldomstolen påpekar inledningsvis att kommissionen i sitt svaromål i mål F-96/06 inte gjorde gällande att talan väckts
för tidigt och därför ska avvisas, utan den åberopade detta argument först i sitt svaromål i mål F-124/05, genom att uppge
att detta argument även gällde talan i mål F-96/06, och därefter i en skrivelse av den 25 februari 2008 som ingavs som svar
på en åtgärd för processledning som personaldomstolen förordnade om rörande de båda målen, och slutligen vid den förhandling
som var gemensam för de båda målen.
Det förhållandet att kommissionen inte framställde denna invändning om rättegångshinder i sitt svaromål i mål F-96/06 hindrar
dock inte att personaldomstolen prövar denna invändning, med hänsyn till att sakprövningsförutsättningarna för en talan som
väckts enligt artiklarna 90 och 91 i tjänsteföreskrifterna hör till tvingande rätt (förstainstansrättens dom av den 18 december 2008
i de förenade målen T-90/07 P och T-99/07 P, Belgien och kommissionen mot Genette, REG 2008, s. II-3859, punkt 87 och där
angiven rättspraxis). I förevarande mål ska det även beaktas att de båda målen har förenats (se, för ett liknande resonemang,
domstolens dom av den 18 mars 1980 i de förenade målen 26/79 och 86/79, Forges de Thy-Marcinelle och Monceau mot kommissionen,
REG 1980, s. 1083, punkt 4), och det förhållandet att parterna har kunnat diskutera denna fråga på ett kontradiktoriskt sätt
vid den förhandling som var gemensam för de båda målen.
De skador som sökanden har åberopat i detta fall avser inte bara den skadliga inverkan på hans hälsa och kan således inte
a priori anses kunna komma att helt ersättas inom ramen för förfarandet för erkännande av hans sjukdom som en yrkessjukdom.
Vissa av sökandens anmärkningar avser situationer som kan vålla en tjänsteman ideell skada, även om det inte uppstår en yrkessjukdom.
I synnerhet kan de många åsidosättanden av rätten till försvar som sökanden har påtalat ha vållat honom en ideell skada som
är skild från den skadliga inverkan på hans hälsa och som därför inte kan ersättas genom det engångsbelopp som föreskrivs
i artikel 73 i tjänsteföreskrifterna.
Sökanden har även särskilt yrkat ersättning för den ideella skada som han orsakats på grund av att det disciplinära förfarande
som inleddes mot honom tog orimligt lång tid i anspråk.
Personaldomstolen konstaterar i det avseendet att ett disciplinärt förfarande innebär för alla tjänstemän en situation av
osäkerhet om den yrkesmässiga framtiden, vilket med nödvändighet orsakar tjänstemannen viss stress och oro. Om denna osäkerhet
kvarstår under alltför lång tid, ökar tjänstemannens stress och oro så till den grad att det inte längre är försvarbart. Att
ett disciplinärt förfarande tagit alltför lång tid i anspråk ska således anses tyda på att den berörda personen har orsakats
ideell skada.
Individer kan reagera olika inför en sådan situation av allvarlig osäkerhet som kvarstår under en orimligt lång tid, till
exempel med hänsyn till deras eventuella psykologiska skörhet. Att ett disciplinärt förfarande tar orimligt lång tid i anspråk
kan således medföra psykiskt lidande eller, i de allvarligaste fallen, uppkomst av en verklig psykisk sjukdom eller försämring
av en redan befintlig psykisk sjukdom.
Vad särskilt beträffar den ideella skada som kan orsakas på grund av att ett disciplinärt förfarande tar orimligt lång tid
i anspråk, ska det göras åtskillnad mellan, å ena sidan, den ideella skada som varje tjänsteman eller anställd orsakas, oberoende
av en eventuell sjukdom, och, å andra sidan, den skada som orsakas genom en eventuell psykisk sjukdom – eller av att en sådan
sjukdom förvärras – som har uppkommit på grund av att förfarandet har tagit orimligt lång tid i anspråk (se analogt personaldomstolens
dom av den 2 maj 2007 i mål F-23/05, Giraudy mot kommissionen, REGP 2007, s. I-A-1-121 och II-A-1-657, punkterna 197–202).
Ett skadeståndsyrkande som syftar till att ersätta den första typen av skada kan således tas upp till sakprövning oavsett
hur ett eventuellt förfarande som inletts av tjänstemannen enligt artikel 73 i tjänsteföreskrifterna har framskridit.
Enligt rättspraxis kan däremot i regel en tjänstemans skadeståndsyrkande som syftar till att ersätta den ekonomiska och ideella
skada som tjänstemannen har orsakats av en yrkessjukdom inte tas upp till sakprövning så länge det förfarande som inletts
enligt artikel 73 i tjänsteföreskrifterna inte har avslutats.
I de bestämmelser som antagits för att genomföra artikel 73 i tjänsteföreskrifterna föreskrivs att ett engångsbelopp ska betalas
ut vid olycksfall eller yrkessjukdom, utan att det är nödvändigt för den berörda tjänstemannen att visa att institutionen
begått något fel. Det framgår även av rättspraxis att det endast är när den ordning som införts genom tjänsteföreskrifterna
inte medger en lämplig ersättning för den skada som inträffat som tjänstemannen har rätt att göra anspråk på ytterligare ersättning
(domstolens dom av den 8 oktober 1986 i de förenade målen 169/83 och 136/84, Leussink mot kommissionen, REG 1986, s. 2801,
punkt 13, och av den 9 september 1999 i mål C-257/98 P, Lucaccioni mot kommissionen, REG 1999, s. I-5251, punkt 22, förstainstansrättens
dom av den 14 maj 1998 i mål T-165/95, Lucaccioni mot kommissionen, REGP 1998, s. I-A-203 och II-627, punkt 71, och domen
i det ovannämnda målet Latino mot kommissionen, punkt 94).
Följaktligen har det slagits fast att en ansökan genom vilken en tjänsteman yrkade ersättning för den skada han påstod sig
ha lidit på grund av sin yrkessjukdom, vilken ingavs innan det förfarande som inletts enligt artikel 73 i tjänsteföreskrifterna
hade avslutats, ingavs för tidigt, eftersom det vid den tidpunkt då talan väcktes inte var möjligt att bedöma huruvida den
ersättning som den berörda personen kunde göra anspråk på enligt tjänsteföreskrifterna var lämplig (domen i det ovannämnda
målet Latino mot kommissionen, punkterna 94 och 95).
I en senare dom har dock förstainstansrätten slagit fast att det förhållandet att det medicinska förfarandet inte hade avslutats
inte systematiskt kunde leda till slutsatsen att ett yrkande om skadestånd för ett fel i tjänsten som institutionen påstås
ha begått har framställts för tidigt (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet Nardone mot kommissionen,
punkt 56). I den domen anges nämligen att även om det normalt sett går snabbare och är mindre betungande för en tjänsteman
att i förekommande fall visa att vederbörande har rätt till ett engångsbelopp enligt artikel 73 i tjänsteföreskrifterna än
att visa att de erforderliga villkoren för att gemenskapens utomobligatoriska skadeståndsansvar ska uppkomma är uppfyllda,
är så inte alltid fallet (domen i det ovannämnda målet Nardone mot kommissionen, punkt 56). Det var med hänsyn till principen
om processekonomi, en princip som kräver att det görs en avvägning mellan de olika faktorer som föreligger i varje enskilt
fall, som förstainstansrätten, i domen i det ovannämnda målet Latino mot kommissionen, uppställde som krav att den möjlighet
till ersättning enligt tjänsteföreskrifterna som föreskrivs i artikel 73 i tjänsteföreskrifterna ska vara uttömd för att en
skadeståndstalan enligt de allmänna skadeståndsreglerna ska kunna tas upp till sakprövning (domen i det ovannämnda målet Nardone
mot kommissionen, punkt 56).
Det kan i det avseendet preciseras att vid fastställandet och bedömningen av en skada som följer av en yrkessjukdom ska det
förfarande som föreskrivs för genomförandet av artikel 73 i tjänsteföreskrifterna betraktas som speciallag i förhållande till
de allmänna reglerna om utomobligatoriskt skadeståndsansvar (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet
Giraudy mot kommissionen, punkterna 193–196).
I de flesta fall krävs ett medicinskt expertutlåtande för att fastställa huruvida det föreligger ett orsakssamband mellan
villkoren för tjänsteutövningen och den åberopade skadan samt för att bedöma denna skada, vilket gör att det skulle vara meningslöst
eller rent av omöjligt för unionsdomstolen att fastställa nämnda orsakssamband och skada innan det förfarande som inletts
enligt artikel 73 i tjänsteföreskrifterna har avslutats.
Så är fallet i förevarande mål, varför den lösning som valdes i domen i det ovannämnda målet Nardone mot kommissionen inte
ska tillämpas.
Denna lösning föranleddes av processekonomiska skäl, med hänsyn till ”de särskilda omständigheter som känneteckna[de] [det]
målet” (domen i det ovannämnda målet Nardone mot kommissionen, punkt 57). I det målet krävdes nämligen inte något medicinskt
expertutlåtande för att bedöma den ideella skada som Albert Nardone hade vållats och som berodde på att han hade arbetat i
en dammig och hälsovådlig miljö (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet Nardone mot kommissionen, punkterna 98–123).
I förevarande mål krävs det däremot ett medicinskt expertutlåtande för att fastställa omfattningen av den fysiska och psykiska
skada som kan hänföras till villkoren för utövandet av sökandens yrkesverksamhet.
Vidare tycks det förfarande som sökanden inlett enligt artikel 73 i tjänsteföreskrifterna vara nära att slutföras, såsom kommissionen
påpekade vid förhandlingen. I läkarkommitténs rapport av den 5 december 2007 anges nämligen att sökanden bör undersökas på
nytt inom cirka två år, på begäran av den part som först gör en framställan.
Dessutom ska det erinras om att det i artikel 19.3 andra stycket i försäkringsreglerna föreskrivs att om graden av invaliditet
efter avslutad medicinsk behandling ännu inte kan fastställas definitivt, ska det i rapporten från läkarkommittén anges när
den försäkrades ärende senast bör behandlas på nytt. Det är dock nödvändigt att tolka denna bestämmelse restriktivt. Om det
var möjligt för läkarkommittén att vid flera tillfällen senarelägga det datum då den försäkrades ärende bör behandlas på nytt,
skulle nämligen vissa försäkrade aldrig få utbetalt det engångsbelopp som föreskrivs i artikel 73 i tjänsteföreskrifterna
under sin livstid. Vidare skulle en extensiv tolkning av denna bestämmelse strida mot begreppet fastställande, såsom det definieras
i artikel 19.3 i försäkringsreglerna, vilket innebär att följdtillstånden efter yrkessjukdomen eller olycksfallet kan fastställas
då dessa följdtillstånd stabiliserats eller besvären endast avtar mycket långsamt eller i ytterst begränsad omfattning. Begreppet
fastställande utesluter således inte att patientens tillstånd förändras, men det förutsätter en stabilisering eller en mycket
långsam förändring.
Av det ovan anförda följer att principen om processekonomi i detta fall kräver att det särskilda förfarande som föreskrivs
för att genomföra artikel 73 i tjänsteföreskrifterna har avslutats.
Det är inte nödvändigt att ta ställning till sökandens kritik om hur det förfarande som inletts enligt artikel 73 i tjänsteföreskrifterna
har genomförts, däribland den kritik som avser att artikel 11.2 i de nya försäkringsreglerna inte tillämpades, vilken har
angetts ovan i punkt 139 i förevarande dom. Sökandens yrkande ska således, såvitt avser ersättning för den skada som följer
av hans yrkessjukdom, anses ha framställts för tidigt och ska följaktligen avvisas. Sökandens skadeståndsyrkande kan däremot
tas upp till sakprövning såvitt avser den ideella skada som är fristående från hans sjukdom.
B –
Prövning i sak
Sökanden har hävdat att kommissionen begick flera fel som visar att sökanden mobbades. Dessa olika fel utlöste sökandens depression
och de upprepade återfallen av depression, vilken var orsaken till att han pensionerades på grund av invaliditet. Han orsakades
därigenom en ekonomisk skada, som utgörs av skillnaden mellan hans lön som tjänsteman och hans invaliditetsersättning, och
en särskilt allvarlig ideell skada.
I sin ansökan yrkade sökanden att det skulle utses en sakkunnig med uppgift att uppskatta den ekonomiska och ideella skada
som han lidit. Vid förhandlingen nämnde sökanden inte längre detta yrkande, utan tillhandahöll en uppdaterad uppskattning
av sin skada, vari det gjordes gällande en skada som uppgick till 3 163 602 euro. Detta ska tolkas som om sökanden har återkallat
sitt yrkande om att en sakkunnig ska utses.
Det följer av fast rättspraxis att vid en tjänstemans skadeståndstalan förutsätter gemenskapens skadeståndsansvar att flera
villkor är uppfyllda, nämligen att det handlande som läggs institutionerna till last är rättsstridigt, att det verkligen föreligger
en skada och att det finns ett orsakssamband mellan handlandet och den åberopade skadan (domstolens dom av den 21 februari 2008
i mål C-348/06 P, kommissionen mot Girardot, REG 2008, s. I-833, punkt 52 och där angiven rättspraxis, och förstainstansrättens
dom av den 6 maj 2009 i mål T-12/08 P, M mot Emea, REGP 2009, s. I-B-1-31 och II-B-1-159, punkt 98).
Det ska först undersökas huruvida kommissionen begick ett fel som medför att den ådrar sig skadeståndsansvar.
1.     De fel som läggs kommissionen till last
Sökanden har åberopat åtta anmärkningar till stöd för sin skadeståndstalan Han har i huvudsak påtalat följande:
–        Sökanden misstänkliggjordes utan grund i ”Berthelot-affären” (den första anmärkningen).
–        Olika brister och åsidosättanden av rätten till försvar förekom under de administrativa utredningarna (den andra anmärkningen).
–        Åsidosättande av principen om sekretess i samband med Olafs utredningar (den tredje anmärkningen).
–        Upphävandet av hans immunitet mot rättsliga förfaranden var rättsstridigt (den fjärde anmärkningen).
–        Det beslut om ändrad tjänsteplacering som fattades i hans fall var rättsstridigt (den femte anmärkningen).
–        Olika rättsstridigheter i förfarandet för att erkänna hans sjukdom som en yrkessjukdom (den sjätte anmärkningen).
–        Invaliditetskommitténs yttrande av den 29 oktober 2004 var rättsstridigt (den sjunde anmärkningen).
–        Det var rättsstridigt att inleda och fullfölja ett disciplinärt förfarande mot honom (den åttonde grunden).
a)     Den första anmärkningen: Sökanden misstänkliggjordes utan grund i ”Berthelot-affären”
Parternas argument
Som första anmärkning har sökanden påtalat att han helt utan grund misstänkliggjordes i ”Berthelot-affären”. Genom att, helt
utan bevis, betrakta honom som främsta anstiftare i ”Berthelot-affären”, ”genom att rikta så allvarliga anklagelser mot [honom]
utan något som helst stöd, genom att för de belgiska rättsliga myndigheterna undanhålla de likväl viktiga synpunkter [som
han hade lämnat], genom att så länge hålla fast vid dessa utan att på något sätt längre fullgöra sin utredningsskyldighet
för att försöka bekräfta dessa och genom att till och med inleda ett disciplinärt förfarande mot [honom]”, åsidosatte kommissionen
sin omsorgsplikt och biståndsskyldighet, åsidosatte principen om god förvaltningssed, svek sökandens berättigade förväntningar
och åsidosatte skäl 10 i förordning nr 1073/1999, vari anges principen att endast material som har värde som bevisning kan
utgöra grunden för slutsatser vid en utredning av Olaf.
I sitt beslut av den 10 november 2005 att avslå sökandens begäran fann tillsättningsmyndigheten att de argument som sökanden
åberopat inom ramen för denna första anmärkning avsåg det disciplinära förfarandet i sak.
För att bemöta detta argument uppgav sökanden i sin ansökan att denna anmärkning är mer långtgående än den åttonde anmärkningen,
vilken avser att det disciplinära förfarandet var rättsstridigt.
Personaldomstolens bedömning
De argument som åberopats inom ramen för denna anmärkning har nära samband med den åttonde anmärkningen, genom vilken sökanden
har kritiserat beslutet att inleda ett disciplinärt förfarande mot honom. Argumenten ska därför prövas i samband med den åttonde
grunden.
Eftersom den aktuella anmärkningen kan uppfattas som kritik mot att Olafs och IDOC:s utredningar avsåg sökanden, ska det påpekas
att en institution har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning när det gäller att inleda och genomföra administrativa
utredningar, på villkor att det finns en skälig misstanke om att en disciplinöverträdelse har begåtts.
I förevarande fall var sökanden chef för kommissionsledamoten Édith Cressons kansli vid den tidpunkt då René Berthelot rättsstridigt
placerades i en högre lönegrad, enligt tabellen, och då denne, likaså rättstridigt, anställdes vid GFC. Vissa tjänstemäns
och anställdas vittnesmål avsåg dessutom sökanden. Särskilt assistenten T. vid GFC hävdade att hon, på sökandens uttryckliga
begäran, hade skickat en promemoria till honom rörande möjligheten att placera René Berthelot i en högre lönegrad och eventuellt
anställa honom som gästforskare vid GFC.
Det var således berättigat att Olaf och IDOC, under sina utredningar, undersökte huruvida sökanden, i egenskap av kanslichef,
hade haft en roll i de konstaterade oegentligheterna och i så fall vad denna roll hade bestått i.
Med hänsyn till att det i samband med ”Berthelot-affären” förekom uppgifter som kunde ge upphov till en skälig misstanke mot
sökanden, kan talan inte vinna bifall såvitt avser anmärkningen rörande inledandet och genomförandet av utredningar som avsåg
sökanden.
b)     Den andra anmärkningen: Brister och åsidosättanden av rätten till försvar som förekom under de administrativa utredningarna
Parternas argument
Den andra anmärkningen består av två delar. Inom ramen för anmärkningens första del har sökanden påtalat olika brister och
åsidosättanden av rätten till försvar som förekom under genomförandet av de administrativa utredningarna. Inom ramen för anmärkningens
andra del har sökanden kritiserat den bristande opartiskheten hos de myndigheter som utförde de administrativa utredningarna.
Inom ramen för anmärkningens första del har sökanden anfört följande argument.
För det första ”drogs sökanden fram i rampljuset”, medan andra personer som var delaktiga i placeringen av René Berthelot
i en högre lönegrad enligt tabellen och hans anställning vid GFC inte ställdes till svars.
För det andra väckte delar av den bevisning som sökanden åberopade inte något som helst intresse hos de myndigheter som ansvarade
för att göra utredningarna. Olaf vägrade att ta emot den almanacka som sökanden föreslog att han skulle överlämna. Vidare
försökte varken kommissionen, Olaf eller IDOC att kontrollera det svar som hade lämnats av L, som var direktör för direktoratet
för personal och administration vid GD Forskning, på frågan varför tre tjänstemäns inpassering i Breydel-byggnaden i Bryssel
inför ett möte som uppgavs ha hållits i november 1996 inte registrerades i det särskilda registret. Utredarna frågade aldrig
ut M. som var ansvarig för kanslichefens sekretariat vid tidpunkten för de omtvistade omständigheterna. Slutligen beaktades
inte motsägelserna och skillnaderna mellan de olika vittnesmålen.
För det tredje åsidosattes sökandens rätt till försvar genom det tillstånd som ett journalistteam från RTBF gavs att komma
in i Olafs lokaler och filma konfidentiella handlingar vari sökanden direkt misstänkliggjordes, för att sedan sprida dessa
bilder under sändningen den 27 december 2000 av programmet ”Au nom de la loi”, som har höga tittarsiffror.
En skrivelse av den 18 mars 2002 som innehöll sökandens synpunkter bifogades för det fjärde inte den ytterligare administrativa
utredningsrapporten av den 22 februari 2002.
Inom ramen för anmärkningens andra del har sökanden särskilt påtalat attityden hos D. som var ansvarig för att genomföra utredningen.
D. underlät att bifoga rapporten från förhöret med sökanden i en skrivelse av den 27 mars 2001, vidare framställde hon omständigheter
som var graverande för sökanden som styrkta i en skrivelse riktad till Édith Cresson den 23 november 2001 och slutligen underlät
hon att bifoga sin skrivelse av den 18 mars 2002 till den ytterligare administrativa utredningsrapporten av den 22 februari 2002.
Kommissionen har först erinrat om att principen om likabehandling av tjänstemän inte kan tolkas så, att en tjänsteman, mot
vilken sanktionsåtgärder vidtagits på grund av att kraven i tjänsteföreskrifterna har åsidosatts, för att undgå den sanktionsåtgärd
som vidtagits mot honom, kan åberopa den omständigheten att det inte vidtagits någon sanktionsåtgärd mot en annan tjänsteman
som åsidosatt dessa krav. Denna princip gäller
a fortiori
i förevarande fall, eftersom det inte vidtagits någon sanktionsåtgärd mot sökanden.
Vidare har kommissionen bestritt sökandens påstående om att den bevisning som han lade fram inte beaktades. Utredningsrapporterna
var nämligen avfattade i hypotetiska och obestämda ordalag, och varje avvikelse i de olika utfrågade tjänstemännens uttalanden
nämndes däri.
Kommissionen har även gjort gällande att sökandens skrivelse av den 18 mars 2002 i huvudsak återgav påståendena i hans uttalande
av den 12 september 2001, vilket bifogades IDOC:s utredningsrapport. Utkastet till rapport som underställdes sökanden för
kommentarer behövde följaktligen inte ändras med hänsyn till denna skrivelse, eftersom de uppgifter som skrivelsen innehöll
redan hade beaktats vid utarbetandet av denna rapport.
Vad beträffar anmärkningens andra del har kommissionen genmält att i skrivelsen av den 23 november 2001, som var riktad till
Édith Cresson, tog inte D. parti, utan redogjorde för ett vittnesmål. Någon bristande opartiskhet förekom således inte i denna
skrivelse. När det gäller sökandens skrivelse av den 18 mars 2002, har kommissionen hänvisat till de argument som den anfört
inom ramen för anmärkningens första del.
Personaldomstolens bedömning
Vad först beträffar argumentet att andra personer som var delaktiga i placeringen av René Berthelot i en högre lönegrad enligt
tabellen och hans anställning vid GFC inte ställdes till svars, ska det erinras om att en institution har ett stort utrymme
för skönsmässig bedömning när det gäller att inleda och genomföra administrativa utredningar, på villkor att det finns en
skälig misstanke om att en disciplinöverträdelse har begåtts (se ovan punkt 173).
Med beaktande av detta stora utrymme för skönsmässig bedömning och förekomsten av uppgifter som kunde ge upphov till en skälig
misstanke mot sökanden (se ovan punkt 176), kan sökandens argument om att vissa tjänstemän inte blev föremål för administrativa
utredningar inte styrka de brister eller åsidosättanden av rätten till försvar som gjorts gällande inom ramen för anmärkningens
första del.
Vad vidare beträffar sökandens argument att delar av den bevisning som han åberopade inte beaktades av de myndigheter som
ansvarade för utredningarna, finner personaldomstolen att sökanden inte har visat att dessa myndigheter underlät att i akten
föra in de bevis som han lade fram och att undersöka dessa.
Vad beträffar sökandens argument om att skrivelsen av den 18 mars 2002 inte fanns med i IDOC:s ytterligare administrativa
utredningsrapport, ska det påpekas att denna skrivelse inte tillförde något nytt jämfört med sökandens vittnesmål som bifogades
nämnda rapport. Tjänstemannens rätt att yttra sig angående de omständigheter som rör vederbörande medför vidare inte någon
skyldighet för utredarna att ändra slutsatserna i en rapport med hänsyn till de önskemål som framställts av den tjänsteman
som hörts.
Slutligen kan sökandens argument om den bristande opartiskheten hos de myndigheter som ansvarade för utredningarna inte godtas.
Det förhållandet att D., som var ansvarig för utredningen, i sin skrivelse av den 27 mars 2001 inte bifogade protokollet från
förhöret med sökanden kan inte visa att det förelåg bristande opartiskhet, eftersom nämnda protokoll bifogades IDOC:s slutrapport.
Som kommissionen har anfört är det även felaktigt att hävda att D. i sin skrivelse av den 23 november 2001, som var riktad
till Édith Cresson, framställde omständigheter som var graverande för sökanden som styrkta. I denna skrivelse begränsade sig
nämligen D. till att begära klargöranden av den före detta kommissionsledamoten rörande i synnerhet vittnesmålet från T.,
som var assistent vid GFC. Vad beträffar argumentet att skrivelsen av den 18 mars 2002 inte bifogades till IDOC:s ytterligare
administrativa utredningsrapport, har det angetts ovan att tjänstemannens rätt att yttra sig angående de omständigheter som
rör vederbörande inte medför någon skyldighet för utredarna att ändra slutsatserna i rapporten med hänsyn till de önskemål
som framställts av den tjänsteman som hörts.
Argumentet som avser det påstådda tillstånd som kommissionen gav ett journalistteam från RTBF att filma en konfidentiell handling
som rörde sökanden kommer att prövas i samband med den tredje anmärkningen, som avser åsidosättande av principen om sekretess
i samband med Olafs utredningar, inom ramen för vilken samma omständigheter har åberopats.
Talan kan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser de åsidosättanden av rätten till försvar som sökanden har påtalat inom
ramen för den andra anmärkningen, utom vad beträffar sistnämnda argument, vilket personaldomstolen kommer att ta ställning
till vid prövningen av den tredje anmärkningen.
c)     Den tredje anmärkningen: Åsidosättande av principen om sekretess i samband med Olafs utredningar
Parternas argument
Den tredje anmärkningen avser ett åsidosättande av principen om sekretess i samband med Olafs utredningar. Sökanden har hävdat
att Olaf och/eller kommissionen under år 2000 tillät RTBF att komma in i Olafs lokaler, att där ta del av strikt konfidentiella
handlingar som rörde sökanden och filma vissa handlingar. Protokollet från Olafs förhör med sökanden, vilket hade klassats
som ”hemligt”, spreds således under sändningen den 27 december 2000 av tv-programmet ”Au nom de la loi”, som har höga tittarsiffror,
vilket gjorde att sökanden misstänkliggjordes offentligen.
Vidare har sökanden hävdat att kommissionen åsidosatte sin biståndsskyldighet i förhållande till sökanden, eftersom den inte
tog något initiativ för att hitta de ansvariga som låg bakom spridningen av denna handling och för att återupprätta sökandens
heder.
I första hand har kommissionen bestritt att denna anmärkning kan tas upp till prövning, på grund av att den åberopades av
sökanden i hans klagomål av den 14 oktober 2004 som avsåg beslutet om ändrad tjänsteplacering. Kommissionen har anfört att
tillsättningsmyndigheten avslog klagomålet genom beslut av den 15 mars 2005, och sökanden väckte inte talan avseende detta
beslut inom den tidsfrist som föreskrivs i artikel 91 i tjänsteföreskrifterna.
I andra hand anser kommissionen att talan inte kan vinna bifall såvitt avser denna anmärkning, och den har förnekat att den
tillät RTBF att ta del av handlingar som rörde sökanden.
Kommissionen har för det första uppgett att Olaf, inom ramen för allmänintresset av att ge allmänheten information och dess
egen kommunikationsstrategi, tillhandahåller audiovisuella medier allmänna bilder på sina lokaler i form av en bildbank och
tillåter dessa medier att filma allmänna bilder i dess lokaler, utan tillgång till handlingar eller känsliga platser.
Kommissionen har för det andra gjort gällande att protokollet från Olafs förhör med sökanden översändes till de belgiska rättsliga
myndigheterna. Eftersom mottagarna av protokollet var organ utanför kommissionen, går det inte att dra slutsatsen att kommissionen
gav journalister vid RTBF tillgång till denna handling.
Kommissionen har således bestritt att det finns något som helst samband mellan de allmänna bilderna på Olafs lokaler och filmsekvensen
med den aktuella konfidentiella handlingen. Kommissionen har beklagat att läckor skedde, men har bestritt att den är ansvarig
för detta och har framhållit att sökanden har bevisbördan.
Vad beträffar påståendet att kommissionen åsidosatte sin biståndsskyldighet har kommissionen gjort gällande att sökanden inte
ingav någon ansökan till institutionen med stöd av artikel 24 i tjänsteföreskrifterna.
Personaldomstolens bedömning
–       Huruvida anmärkningen kan tas upp till sakprövning
Det är riktigt att spridningen av konfidentiella handlingar under sändningen av tv-programmet den 27 december 2000 åberopades
i sökandens klagomål av den 14 oktober 2004, vilket avslogs genom ett beslut av tillsättningsmyndigheten avseende vilket sökanden
inte väckte talan med stöd av artikel 91 i tjänsteföreskrifterna. I klagomålet erinrade sökanden, i en mening, om spridningen
av handlingar som påstods vara konfidentiella och som avsåg honom under sändningen av programmet ”Au nom de la loi”, för att
illustrera ”de många trakasserande åtgärder” som han utsattes för i samband med ”Cresson-affären”, och åtgärden att ändra
hans tjänsteplacering utgjorde endast en aspekt av dessa.
Klagomålet avsåg dock enbart en begäran om att beslutet om ändrad tjänsteplacering skulle återkallas. Det avsåg inte en begäran
om ersättning till sökanden, på grund av de fel som kommissionen påstods ha begått.
Det är emellertid tillåtet för en tjänsteman att åberopa samma grund, samma argument eller samma omständighet till stöd för
flera klagomål som rättsligt sett har olika föremål (se analogt förstainstansrättens dom av den 19 september 2008 i mål T-253/06 P,
Chassagne mot kommissionen, REGP 2008, s. I-B-1-43 och II-B-1-295, punkt 149).
Kommissionens invändning om rättegångshinder ska följaktligen avslås.
–       Huruvida det finns fog för anmärkningen
Prövningen av huruvida det finns fog för denna anmärkning kräver först en kort redogörelse för det omtvistade inslaget i programmet
”Au nom de la loi”.
I ett kort inslag i programmet nämndes sökandens namn och en filmsekvens visades som enligt kommentarerna till bilderna i
programmet uppgavs visa protokollet från när sökanden hördes av Olaf.
Sökandens namn nämndes i samband med intervjun med H., chef för bolaget H. Den sistnämnde berättade att han begav sig till
Édith Cressons kansli, utan att ha blivit inbjuden, för att be kansliet att betala hyran för den lägenhet som René Berthelot
bodde i, vilken fram till dess hade betalats av bolaget H. Han förklarade att han då med förvåning upptäckte att innehavaren
av tjänsten som kanslichef hade bytts ut och att den nya kanslichefen, det vill säga sökanden, körde ut honom utan pardon
och frågade honom vad det var fråga om för skämt. Därefter följde några bilder på Olafs lokaler, sedan en kort filmsekvens
med en handling som inte gick att läsa på tv-skärmen och som journalisten uppgav vara protokollet från när sökanden hördes
av Olaf och som kommenterades av journalisten på följande sätt:
”En utredningsrapport från Olaf innehåller förhöret [med sökanden]. Den bekräftar att René Berthelot en eller två gånger kom
i sällskap med H. till Édith Cressons sekretariat.”
Därefter behandlade programmet en annan aspekt av affären.
Sökandens namn och ett utdrag från protokollet då han hördes av Olaf omnämndes således kortfattat och i förbigående under
det omtvistade programmet, utan att sökanden personligen misstänkliggjordes.
Även om sökanden inte personligen misstänkliggjordes, är det ändå beklagligt att en handling som enligt kommentarerna till
bilderna i programmet uppgavs vara protokollet från när sökanden hördes av Olaf spreds i samband med detta aktuella programmet.
Enligt rättspraxis ankommer det inom ramen för en skadeståndstalan på sökanden att visa att villkoren för att Europeiska unionens
utomobligatoriska skadeståndsansvar ska kunna göras gällande är uppfyllda. Det finns dock ett undantag från denna regel när
skadan kan ha haft flera olika orsaker och svarandeinstitutionen inte har lagt fram något bevis som gör att det kan fastställas
vilken av dessa orsaker som denna skada kan tillskrivas, trots att svarandeinstitutionen var bäst lämpad att förebringa bevisning
i detta avseende, så att den osäkerhet som kvarstår ska läggas på dess ansvar (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens
dom av den 8 juli 2008 i mål T-48/05, Franchet och Byk mot kommissionen, REG 2008, s. II-1585, punkterna 182 och 183).
I förevarande fall kan det dock inte anses att kommissionen var bäst lämpad att förebringa bevis för att kunna fastställa
orsaken till läckan. Följaktligen kan osäkerheten om varifrån läckan härrörde inte läggas på dess ansvar.
Som kommissionen har anfört var den själv och Olaf inte de enda organ som var i besittning av protokollet från när sökanden
hördes av Olaf, eftersom protokollet hade översänts till de belgiska rättsliga myndigheterna i syfte att åtal eventuellt skulle
väckas.
Kommissionen har vidare uppgett att Olaf, inom ramen för allmänintresset av att ge allmänheten information och dess egen kommunikationsstrategi,
tillhandahåller audiovisuella medier allmänna bilder på sina lokaler i form av en bildbank och tillåter dessa medier att filma
allmänna bilder i dess lokaler. Det kan således inte fastställas något samband mellan bilderna på Olafs lokaler och den filmsekvens
som i programmet uppgavs visa protokollet från när sökanden hördes.
Vad beträffar anmärkningen att kommissionen åsidosatte sin biståndsskyldighet, påpekar personaldomstolen att sökanden inte
ingav någon ansökan om bistånd med stöd av artikel 24 i tjänsteföreskrifterna. Eftersom det inte förelåg några särskilda omständigheter,
var kommissionen inte skyldig att spontant lämna sökanden bistånd. Endast under särskilda omständigheter kan nämligen institutionen
vara skyldig att på eget initiativ lämna bistånd i ett visst avseende utan att den berörda tjänstemannen framställt en ansökan
härom (domstolens dom av den 12 juni 1986 i mål 229/84, Sommerlatte mot kommissionen, REG 1986, s. 1805, punkt 20, och personaldomstolens
beslut av den 31 maj 2006 i mål F-91/05, Frankin m.fl. mot kommissionen, REGP 2006, s. I-A-1-25 och II-A-1-83, punkterna 23
och 24).
Talan kan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser anmärkningen om att institutionen åsidosatte sin biståndsskyldighet.
Av det ovan anförda följer att talan inte kan vinna bifall såvitt avser den tredje anmärkningen.
d)     Den fjärde anmärkningen: Upphävandet av sökandens immunitet mot rättsliga förfaranden var rättsstridigt
Parternas argument
Sökanden har inom ramen för denna anmärkning påtalat att beslutet, vilket han underrättades om den 7 februari 2001, att upphäva
hans immunitet mot rättsliga förfaranden var rättsstridigt.
Sökanden har hävdat att beslutet att upphäva en tjänstemans immunitet utgör en allvarlig åtgärd och att han följaktligen borde
ha hörts innan beslutet fattades, i likhet med vad som skedde i fallet med W, generaldirektören för GD Industri.
Sökanden har vidare gjort gällande att han inte delgavs beslutet att upphäva hans immunitet mot rättsliga förfaranden, vilket
skickades till den belgiska undersökningsdomaren, och att han därför inte kunde bedöma huruvida beslutet var tillräckligt
motiverat.
Slutligen anser sökanden att beslutet att upphäva hans immunitet mot rättsliga förfaranden diskriminerade honom och utgjorde
maktmissbruk, eftersom vissa personer fick behålla sin immunitet trots att de var inblandade i ”Berthelot-affären”.
Kommissionen har genmält att institutionerna är skyldiga att samarbeta med rättsväsendet, och i förevarande fall fanns det
inte något gemenskapsintresse som motiverade att man inte upphävde sökandens immunitet mot rättsliga förfaranden.
Kommissionen anser att en tjänsteman inte behöver höras innan beslut fattas om att upphäva hans immunitet mot rättsliga förfaranden,
eftersom tjänstemannen åtnjuter rätten till försvar i det straffrättsliga förfarande som kan komma att inledas mot vederbörande
som en följd av denna åtgärd. Kommissionen har hävdat att även om det antas att sökandens påstående om att generaldirektören
för GD Industri först hördes är riktigt, har det ärendet inte skapat något prejudikat som gör att institutionen är skyldig
att systematiskt höra en tjänsteman innan den bifaller en begäran om att immuniteten ska upphävas som framställts av en åklagarmyndighet.
Institutionen har ett utrymme för skönsmässig bedömning i det avseendet.
Personaldomstolens bedömning
Enligt fast rättspraxis kan inte en tjänsteman, som inte har angripit ett beslut av tillsättningsmyndigheten som går honom
emot inom de i artiklarna 90 och 91 i tjänsteföreskrifterna föreskrivna tidsfristerna, åberopa att detta beslut är rättsstridigt
inom ramen för en skadeståndstalan (domstolens dom av den 7 oktober 1987 i mål 401/85, Schina mot kommissionen, REG 1987,
s. 3911, punkt 9, och förstainstansrättens dom av den 27 juni 1991 i mål T-156/89, Valverde Mordt mot domstolen, REG 1991,
s. II-407, punkt 144).
Eftersom sökanden inte, inom de i artiklarna 90 och 91 i tjänsteföreskrifterna föreskrivna tidsfristerna, angrep den rättsakt
varigenom hans immunitet mot rättsliga förfaranden upphävdes, vilken han underrättades om genom en skrivelse av den 7 februari 2001
från GD Personal och administration, ska personaldomstolen undersöka denna rättsakts art, för att avgöra huruvida den utgör
en rättsakt som går sökanden emot eller ett agerande som inte utgör ett beslut.
Denna fråga ska prövas av personaldomstolen ex officio, eftersom den avser iakttagandet av det administrativa förfarandet
och tidsfristerna för väckande av talan.
Rättsakter som går en tjänsteman emot utgörs av åtgärder som har tvingande rättsverkningar som kan påverka den berörda tjänstemannens
intressen genom att väsentligt förändra dennes rättsliga ställning (domstolens dom av den 14 februari 1989 i mål 346/87, Bossi
mot kommissionen, REG 1989, s. 303, punkt 23).
Det har slagits fast att även om den immunitet och de privilegier som enligt protokollet tillkommer Europeiska gemenskaperna
endast är av praktiskt slag, eftersom de har till syfte att undvika att det ställs upp hinder för gemenskapernas funktion
och oavhängighet, är det inte desto mindre så att de uttryckligen har beviljats tjänstemän och övriga anställda vid gemenskapernas
institutioner. Den omständigheten att privilegierna och immuniteten föreskrivs i gemenskapens allmänintresse motiverar de
befogenheter som institutionerna fått att, i förekommande fall, upphäva immuniteten. Detta innebär emellertid inte att privilegierna
och immuniteten har beviljats gemenskaperna i stället för deras tjänstemän och övriga anställda direkt. Genom protokollet
skapas alltså en personlig rätt till förmån för de berörda personerna (se förstainstansrättens dom av den 15 oktober 2008
i mål T-345/05, Mote mot parlamentet, REG 2008, s. II-2849, punkterna 27 och 28).
Den immunitet mot rättsliga förfaranden som föreskrivs i artikel 12 i protokollet om immunitet och privilegier skyddar tjänstemän
och anställda mot att medlemsstaternas myndigheter inleder straffrättsliga förfaranden vad avser handlingar som de har begått
i sin tjänsteutövning. Ett beslut om upphävande av en tjänstemans eller anställds immunitet ändrar således vederbörandes rättsliga
ställning, enbart genom att detta skydd upphävs, eftersom det medför att tjänstemannens eller den anställdes ställning som
en person som omfattas av medlemsstaternas allmänna rättsregler återupprättas. Tjänstemannen eller den anställde kan därmed,
utan att några mellanliggande regler är nödvändiga, bli föremål för åtgärder, bland annat frihetsberövande eller åtal, som
föreskrivs i dessa allmänna rättsregler (se analogt domen i det ovannämnda målet Mote mot parlamentet, punkt 34).
Det utrymme för skönsmässig bedömning som tillkommer de nationella myndigheterna, efter det att immuniteten har upphävts,
i frågan om att återuppta eller lägga ned de straffrättsliga förfaranden som inletts mot en tjänsteman eller anställd, inverkar
inte på det förhållandet att vederbörandes rättsliga ställning påverkas direkt. Verkningarna av beslutet om upphävande av
immuniteten är begränsade till avskaffandet av det skydd som denne åtnjöt i egenskap av tjänsteman eller anställd, utan att
det är nödvändigt att vidta några ytterligare genomförandeåtgärder (se analogt domen i det ovannämnda målet Mote mot parlamentet,
punkt 35).
Av det ovan anförda följer att beslutet varigenom kommissionen upphävde sökandens immunitet mot rättsliga förfaranden utgör
en rättsakt som går honom emot.
Eftersom sökanden inte angrep beslutet att upphäva hans immunitet mot rättsliga förfaranden inom de i artiklarna 90 och 91
i tjänsteföreskrifterna föreskrivna tidsfristerna, har han emellertid inte längre rätt att åberopa att detta beslut är rättsstridigt
inom ramen för en skadeståndstalan.
Följaktligen kan talan inte prövas såvitt avser den fjärde anmärkningen.
e)     Den femte anmärkningen: Beslutet att ändra sökandens tjänsteplacering var rättsstridigt
Parternas argument
Enligt sökanden var beslutet om ändrad tjänsteplacering inte tillräckligt motiverat, det fattades i strid med tjänstens intresse
och utgör en dold disciplinåtgärd.
Kommissionen har i första hand bestritt att denna anmärkning kan tas upp till prövning. Beslutet om ändrad tjänsteplacering
var nämligen föremål för ett klagomål den 14 oktober 2004, vilket avslogs av tillsättningsmyndigheten genom beslut av den
15 mars 2005. Sökanden väckte emellertid inte talan avseende detta beslut inom den tidsfrist som föreskrivs i artikel 91 i
tjänsteföreskrifterna.
Kommissionen har i andra hand gjort gällande att beslutet om ändrad tjänsteplacering grundade sig på tjänstens intresse och
den har erinrat om det stora utrymme för skönsmässig bedömning som institutionerna förfogar över när det gäller att organisera
sin verksamhet.
Personaldomstolens bedömning
Som påpekats i samband med den fjärde anmärkningen kan inte en tjänsteman, som inte har angripit ett beslut av tillsättningsmyndigheten
som går honom emot inom de i artiklarna 90 och 91 i tjänsteföreskrifterna föreskrivna tidsfristerna, åberopa att detta beslut
är rättsstridigt inom ramen för en skadeståndstalan.
I förevarande fall ingav sökanden den 19 oktober 2004 ett klagomål, som var daterat den 14 oktober 2004, med stöd av artikel 90
i tjänsteföreskrifterna avseende beslutet att ändra hans tjänsteplacering, men han väckte inte talan, med stöd av artikel 91
i tjänsteföreskrifterna, efter tillsättningsmyndighetens beslut av den 15 mars 2005 att avslå hans klagomål.
Härav följer att sökanden inte kan åberopa att beslutet om ändrad tjänsteplacering är rättsstridigt inom ramen för förevarande
skadeståndstalan.
Följaktligen kan talan inte prövas såvitt avser den femte anmärkningen.
f)     Den sjätte anmärkningen: Oegentligheter som förekom i det förfarande som inleddes enligt artikel 73 i tjänsteföreskrifterna
Anmärkningen består av två delar. Anmärkningens första del avser beslutet som uteslöt möjligheten att sökanden kunde ha råkat
ut för ett olycksfall i arbetet, den andra delen avser beslutet att ge IDOC i uppdrag att göra en ytterligare utredning.
Vidare har sökanden, i de skrivelser som han skickade till personaldomstolen och därefter vid förhandlingen, påtalat olika
oegentligheter som förekom vid det förfarande som genomfördes enligt artikel 73 i tjänsteföreskrifterna. Han har särskilt
påtalat den ”onda cirkel” och den ”helvetesspiral” som kommissionen har stängt in honom i: den omotiverade förlängningen av
det förfarande som inletts enligt artikel 73 i tjänsteföreskrifterna medför nämligen att den situation av osäkerhet som han
befinner sig i sedan flera år blir bestående och hindrar att hans hälsotillstånd kan fastställas, och kommissionen vägrar
att utge ersättning till honom så länge hans hälsotillstånd inte har fastställts.
I artikel 48.2 första stycket i förstainstansrättens rättegångsregler, vilka gäller i tillämpliga delar, föreskrivs visserligen
att nya grunder inte får åberopas under rättegången, såvida de inte föranleds av rättsliga eller faktiska omständigheter som
framkommit först under förfarandet. En grund som utgör en utvidgning av en grund som tidigare har åberopats måste emellertid
anses kunna tas upp till sakprövning (domstolens dom av den 26 april 2007 i mål C-412/05 P, Alcon mot harmoniseringsbyrån,
REG 2007, s. I-3569, punkt 38).
Den ytterligare kritik som sökanden har framfört i förevarande mål föranleds inte av faktiska eller rättsliga omständigheter
som framkommit först under förfarandet. Eftersom denna kritik åberopades först i samband med frågan huruvida ett yrkande om
ersättning för en skada som hänger samman med en yrkessjukdom skulle avvisas på grund av att det hade framställts för tidigt,
kan den inte anses utgöra en utvidgning av den sjätte anmärkningens två delar eller andra anmärkningar som tidigare har åberopats.
Den 18 februari 2009 väckte dessutom sökanden en tredje talan vid persondomstolen, vilken registrerades under målnummer F-12/09,
och yrkade bland annat att personaldomstolen skulle ogiltigförklara kommissionens beslut av den 28 april 2008 att inte ta
ställning till tillämpningen av artikel 73.2 b i tjänsteföreskrifterna och förplikta kommissionen att ersätta den skada som
han orsakats till följd av en rad fel som han anser att kommissionen begått vid handläggningen av förfarandet för att erkänna
hans sjukdom som en yrkessjukdom, däribland den omotiverade förlängningen av detta förfarande.
Talan kan följaktligen inte prövas såvitt avser denna kritik, vilket medför att det ankommer på personaldomstolen att endast
pröva de två delar av anmärkningen som åberopades i ansökan.
Anmärkningens första del: Påståendet att kommissionen omotiverat uteslöt möjligheten att det var fråga om ett olycksfall i
arbetet
–       Parternas argument
Sökanden har gjort gällande att han, alltsedan sin första anmälan som var daterad den 25 juli 2003 och därefter ständigt under
hela förfarandet, har hävdat att han drabbats av en yrkessjukdom och/eller råkat ut för ett olycksfall i arbetet. Kommissionen
undersökte dock inte huruvida han hade råkat ut för ett olycksfall i arbetet.
Kommissionen har genmält att det, med hänsyn till omständigheterna i förevarande fall och sökandens anmälningar, var befogat
av den att inleda ett förfarande för att erkänna en yrkessjukdom och inte ett olycksfall.
–       Personaldomstolens bedömning
I artikel 2 i de gamla försäkringsreglerna, vilka var tillämpliga då sökandens anmälningar ingavs, definieras ett olycksfall
som varje plötslig, våldsam eller onormal händelse eller yttre faktor som påverkar tjänstemannens fysiska eller psykiska hälsa.
Enligt artikel 16 i de gamla försäkringsreglerna ska en tjänsteman som råkar ut för ett olycksfall eller dennes rättsinnehavare
anmäla olycksfallet till förvaltningen vid den institution till vilken den försäkrade hör. I anmälan om olycksfallet bör på
ett detaljerat sätt dagen och tidpunkten, orsakerna och omständigheterna vid olycksfallet anges, samt namnen på vittnen och
eventuella ansvariga tredje män. Ett läkarintyg ska bifogas i vilket specificeras skadornas art och troliga följder av olycksfallet.
Anmälan ska göras inom tio arbetsdagar efter den dag då olyckan inträffade.
Enligt artikel 17.1 första stycket första meningen i de gamla försäkringsreglerna ska en tjänsteman som på grund av yrkessjukdom
begär att försäkringsreglerna ska tillämpas lämna en anmälan till förvaltningen inom rimlig tid efter sjukdomens början eller
den dag den först diagnostiserades.
Den 25 juli 2003 skickade sökanden en skrivelse till kommissionen, i vilken han uppgav att han drabbats av en allvarlig depression,
och som hade följande rubrik: ”anmälan om olycksfall/yrkessjukdom (artikel 17 i [de gamla försäkringsreglerna])”.
Den 25 oktober 2004 skickade sökanden en ny anmälan till kommissionen, i vilken det angavs att sökanden hade drabbats av ett
allvarligt depressionstillstånd, till följd av den mobbning som han hade utsatts för. Skrivelsen hade således följande rubrik:
”… Erkännande av mitt hälsotillstånd som yrkessjukdom och/eller olycksfall i arbetet – Följder för genomförandet av de förfaranden
som föreskrivs i artiklarna 73 och 78 i tjänsteföreskrifterna ...”
Personaldomstolen konstaterar att även om begreppen olycksfall och yrkessjukdom nämns på samma gång, hänvisar sökandens anmälan
av den 25 juli 2003 uttryckligen till artikel 17 i de gamla försäkringsreglerna, vilken avser det förfarande som är tillämpligt
vid erkännande av en yrkessjukdom, och inte till artikel 16 i de gamla försäkringsreglerna, vilken avser erkännandet av att
en händelse utgör ett olycksfall. I anmälans innehåll framhålls den depression som sökanden led av, det vill säga en sjukdom.
Även om begreppen olycksfall och yrkessjukdom nämns på samma gång i rubriken till anmälan, hänvisar på samma sätt sökandens
anmälan av den 25 oktober 2004 återigen till den depression som sökanden led av.
Med hänsyn till sökandens anmälningar gjorde kommissionen således en riktig bedömning när den slog fast att dessa inte syftade
till att en händelse skulle erkännas som ett olycksfall, utan att sökandens sjukdom skulle erkännas som en yrkessjukdom, och
följaktligen inledde förfarandet för att denna sjukdom skulle erkännas som en yrkessjukdom.
Talan kan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser anmärkningens första del.
Anmärkningens andra del: Oegentligheter i förfarandet vid IDOC
–       Påståendet att det var rättsstridigt att hänskjuta ärendet till IDOC
Sökanden har hävdat att beslutet att hänskjuta ärendet till IDOC var rättsstridigt, oavsett om det fattades med stöd av artikel 2.1
i de allmänna genomförandebestämmelserna om administrativa utredningar och disciplinära förfaranden eller med stöd av artikel 2.2
i samma bestämmelser. Vad beträffar det första fallet, anser sökanden att en utredning i syfte att avgöra huruvida det har
skett ett åsidosättande av de skyldigheter som åligger kommissionens tjänstemän inte är till någon nytta för att, ur medicinsk
synvinkel, avgöra huruvida hans sjukdom utgör en yrkessjukdom. Vad beträffar det andra fallet, har sökanden gjort gällande
att de omständigheter som han åberopat för att visa att han utsattes för mobbning var obestridbara och inte krävde någon ytterligare
utredning.
Kommissionen har påpekat att beslutet att hänskjuta ärendet till IDOC fattades med stöd av artikel 2.2 i de allmänna genomförandebestämmelserna
om administrativa utredningar och disciplinära förfaranden, med anledning av de anklagelser om mobbning som sökanden framförde
i sin skrivelse av den 25 oktober 2004. Inom ramen för det förfarande som inleddes med stöd av artikel 73 i tjänsteföreskrifterna
för att sökandens sjukdom skulle erkännas som en yrkessjukdom var det nämligen nödvändigt att kontrollera att det inte hade
förekommit något felaktigt agerande från institutionens sida.
Personaldomstolen erinrar om att det i artikel 2.2 i de allmänna genomförandebestämmelserna om administrativa utredningar
och disciplinära förfaranden föreskrivs att IDOC kan få i uppdrag att utföra utredningar, särskilt inom ramen för artikel 73
i tjänsteföreskrifterna.
I rättspraxis har det slagits fast att syftet med en administrativ utredning som genomförs enligt artikel 73 i tjänsteföreskrifterna
är att på ett objektivt sätt samla in alla fakta för att fastställa sjukdomens samband med arbetet samt de förhållanden under
vilka den uppkommit. Om den berörda tjänstemannens arbetsvillkor är av central betydelse för sjukdomens samband med arbetet,
ska utredningen omfatta en utförlig objektiv analys av både den berörda tjänstemannens arbetsvillkor och hans sjukdom som
sådan (se förstainstansrättens dom av den 3 mars 2004 i mål T-48/01, Vainker mot parlamentet, REGP 2004, s. I-A-51 och II-197,
punkt 129).
I förevarande fall inleddes den 31 juli 2003 ett förfarande för att erkänna sökandens depression som en yrkessjukdom, med
stöd av artikel 73 i tjänsteföreskrifterna, med anledning av den anmälan som sökanden ingav den 25 juli 2003. Vidare skickade
sökanden den 25 oktober 2004 en ny anmälan till kommissionen, vari det gjordes gällande att sökandens depression hade orsakats
av den mobbning som han utsatts för.
Institutionen hade således fog för att göra en uttömmande utredning rörande både sökandens sjukdom och hans arbetsvillkor.
Kommissionen gjorde följaktligen en riktig bedömning när den, med anledning av sökandens skrivelse av den 25 oktober 2004,
gav IDOC i uppdrag att göra en administrativ utredning av på vilka villkor sökanden hade utfört sina arbetsuppgifter, i syfte
att fastställa huruvida han verkligen hade utsatts för mobbning.
Sökandens argument kan följaktligen inte godtas.
–       Påståendet om IDOC:s bristande opartiskhet
Sökanden har gjort gällande att IDOC saknade erforderlig opartiskhet och oberoende för att göra en administrativ utredning,
eftersom vissa personer som arbetar där var orsaken till handlingar som sökanden upplevde som mobbning.
Kommissionen har genmält att sökandens påståenden inte gör det möjligt att klart identifiera händelserna och de ansvariga
personerna.
Personaldomstolen finner att talan inte kan vinna bifall såvitt avser anmärkningen om IDOC:s bristande opartiskhet, eftersom
sökanden inte har lämnat tillräckligt exakta uppgifter om de personer som skulle ha undergrävt byråns opartiskhet. Det förhållandet
att IDOC upprättade en rapport vars slutsatser sökanden inte delade räcker inte i sig för att styrka en bristande opartiskhet
från byråns sida.
–       Vägran att låta sökanden ta del av IDOC:s bidrag
Sökanden har kritiserat det förhållandet att tillsättningsmyndigheten åberopade IDOC:s bidrag av den 16 mars 2005, trots att
sökanden nekades att få ta del av detta genom skrivelsen av den 9 juni 2005.
Kommissionen har genmält att vägran att låta sökanden ta del av IDOC:s bidrag motiverades av två skäl. För det första utgör
bidraget, inom ramen för det förfarande som fastställs i försäkringsreglerna, en förberedande rättsakt som den läkare som
utsetts av institutionen måste ha tillgång till, utan att riskera att ett utlämnande av denna rättsakt kan föregripa slutsatsen
i läkarrapporten. För det andra tillåter undantaget i artikel 4.2 tredje strecksatsen i förordning nr 1049/2001 att institutionerna
vägrar att ge tillgång till en handling om ett utlämnande skulle undergräva skyddet för syftet med inspektioner, utredningar
och revisioner.
Inledningsvis vill personaldomstolen, för säkerhets skull, påpeka att argumentet som avser vägran att lämna ut IDOC:s bidrag
av den 16 mars 2005 inte kan läggas till grund för prövningen, om det skulle anses ifrågasätta lagenligheten av det beslut
som fattades den 9 juni 2005 av chefen för PMO:s enhet för olycksfalls- och yrkessjukdomsförsäkring att vägra lämna ut bidraget
till sökanden, ett beslut som utgör en rättsakt som går sökanden emot. Som påpekats i samband med den fjärde anmärkningen
kan inte en tjänsteman, som inte har angripit ett beslut som går honom emot inom de i artiklarna 90 och 91 i tjänsteföreskrifterna
föreskrivna tidsfristerna, åberopa att detta beslut är rättsstridigt inom ramen för en skadeståndstalan.
I förevarande fall har dock sökanden kritiserat det förhållandet att kommissionen ihärdigt ansåg att den kunde vägra att ge
sökanden tillgång till denna handling, trots att den åberopade denna handling mot sökanden. Detta argument ska följaktligen
anses ifrågasätta lagenligheten i ett agerande av administrationen. Följaktligen kan argumentet prövas till stöd för skadeståndsyrkandet.
I artikel 26 i tjänsteföreskrifterna föreskrivs att det ska upprättas en personalakt för varje tjänsteman som innehåller alla
handlingar om hans administrativa ställning och alla utlåtanden om hans kompetens, prestationsförmåga och uppförande samt
tjänstemannens eventuella synpunkter på dessa handlingar. Handlingar får inte användas eller åberopas av institutionen mot
en tjänsteman om de inte meddelats honom innan de lades i akten. Enligt rättspraxis har dessa bestämmelser till syfte att
säkerställa tjänstemannens rätt till försvar (se domstolens dom av den 28 juni 1972 i mål 88/71, Brasseur mot parlamentet,
REG 1972, s. 499, punkt 11, av den 7 oktober 1987 i mål 140/86, Strack mot kommissionen, REG 1987, s. 3939, punkt 7, och av
den 1 oktober 1991 i mål C-283/90 P, Vidrányi mot kommissionen, REG 1991, s. I-4339, punkterna 20 och 21).
Vad beträffar tillgången till handlingar av medicinsk karaktär i samband med ett förfarande för erkännande av en yrkessjukdom,
har det genom försäkringsreglerna inrättats ett särskilt förfarande, som föreskriver att den fullständiga medicinska rapport
som ligger till grund för det beslut som tillsättningsmyndigheten avser att fatta ska överlämnas till den läkare som tjänstemannen
har valt, om tjänstemannen begär detta, efter delgivning av det förslag till beslut som föreskrivs i artikel 21 i försäkringsreglerna.
Vidare föreskrivs det att utlåtande kan inhämtas från en läkarkommitté, i vilken den läkare som tjänstemannen har utsett ingår
(se domarna i de ovannämnda målen Strack mot kommissionen, punkt 9, och Vidrányi mot kommissionen, punkt 22).
Iakttagandet av tjänstemannens rättigheter kräver nämligen att vederbörande tillerkänns en möjlighet att få tillgång till
handlingar av medicinsk karaktär (se domen i det ovannämnda målet Strack mot kommissionen, punkt 10). Denna möjlighet som
tjänstemannen tillerkänns måste dock gå att förena med kraven på medicinsk sekretess, vilka gör att varje läkare ska bedöma
huruvida det är möjligt att underrätta de personer som vederbörande behandlar eller undersöker om arten av deras eventuella
sjukdomar (domen i det ovannämnda målet Strack mot kommissionen, punkt 11 och där angiven rättspraxis). Genom att föreskriva
en indirekt tillgång till handlingar av medicinsk karaktär, via en läkare som tjänstemannen har utsett, förenar försäkringsreglerna
tjänstemannens rättigheter med kraven på medicinsk sekretess (domarna i de ovannämnda målen Strack mot kommissionen, punkt 12,
och Vainker mot parlamentet, punkt 137).
I rättspraxis har det angetts att iakttagandet av tjänstemannens rättigheter kräver att vederbörande inte bara tillerkänns
en möjlighet att få tillgång till handlingar av medicinsk karaktär, utan även till de faktiska konstateranden som ligger till
grund för det beslut som ska antas enligt artikel 73 i tjänsteföreskrifterna (se domen i det ovannämnda målet Strack mot kommissionen,
punkt 10). Handlingar som avser faktiska konstateranden i samband med en olycka som inträffat under arbetet, vilka kan ligga
till grund för ett förfarande i syfte att erkänna förekomsten av ett olycksfall i arbetet eller en yrkessjukdom i den mening
som avses i försäkringsreglerna, ska således också anses vara av medicinsk karaktär (domen i det ovannämnda målet Strack mot
kommissionen, punkt 13, förstainstansrättens dom av den 12 juli 1990 i mål T-154/89, Vidrányi mot kommissionen, REG 1990,
s. II-445, punkt 33, och domen i det ovannämnda målet Vainker mot parlamentet, punkt 136).
I det sammanhanget har förstainstansrätten framhållit att det är absolut nödvändigt att den fullständiga medicinska rapporten,
vilken tjänstemannen kan begära ska överlämnas till den läkare som han har valt och som ska tillställas ledamöterna i den
läkarkommitté som föreskrivs i försäkringsreglerna, omfattar den eventuella administrativa utredningsrapporten. Tjänstemannen
kan således, om han har framställt en begäran härom, ta ställning till konstaterandena i utredningsrapporten, via en läkare
som han har valt, och bedöma huruvida det är lämpligt att begära att läkarkommittén ska avge ett utlåtande (förstainstansrättens
dom i det ovannämnda målet Vidrányi mot kommissionen, punkterna 34 och 35).
Det förhållandet att vissa handlingar är av medicinsk karaktär hindrar inte heller att dessa eventuellt även kan beröra tjänstemannens
administrativa ställning. I sådant fall ska dessa handlingar finnas med i den berörda tjänstemannens personalakt (se domen
i det ovannämnda målet Strack mot kommissionen, punkt 13, och förstainstansrättens dom i det ovannämnda målet Vidrányi mot
kommissionen, punkt 36).
Den akt som den av institutionen utsedda läkaren eller läkarkommittén har utgått från för att bedöma huruvida en sjukdom utgör
en yrkessjukdom är således av medicinsk karaktär och får följaktligen endast konsulteras indirekt via en läkare som tjänstemannen
har utsett, och de uppgifter av administrativ art som kan förekomma i denna akt, och som kan påverka tjänstemannens administrativa
ställning, ska också finnas med i personalakten, där tjänstemannen kan konsultera dessa direkt i enlighet med artikel 26 i
tjänsteföreskrifterna (se domstolens dom i det ovannämnda målet Vidrányi mot kommissionen, punkt 24).
Alla de handlingar som underställts den av institutionen utsedda läkaren eller läkarkommittén omfattas således av den ordning
som föreskrivs i försäkringsreglerna. Att vissa av dessa handlingar införs i tjänstemannens personalakt och att tjänstemannen
får möjlighet att ta del av dessa krävs följaktligen endast om den administration som tjänstemannen hör till har använt dessa
handlingar för att bedöma eller ändra tjänstemannens administrativa ställning (se domstolens dom i det ovannämnda målet Vidrányi
mot kommissionen, punkt 25).
I förevarande fall ska det konstateras att då sökanden, genom skrivelse av den 19 maj 2005, framställde sin begäran om att
IDOC:s bidrag skulle tillställas honom, hade kommissionen ännu inte delgett honom ett förslag till beslut avseende hans begäran
om erkännande av en yrkessjukdom. Sökanden delgavs nämligen ett sådant förslag först den 16 mars 2007. Före detta datum kunde
således IDOC:s bidrag betraktas som en förberedande rättsakt, med hänsyn till försäkringsreglerna.
I sitt beslut av den 10 november 2005 att avslå sökandens begäran om ersättning har dock tillsättningsmyndigheten åberopat
IDOC:s bidrag till stöd för sitt resonemang om att begäran skulle avslås.
Tillsättningsmyndigheten har nämligen angett i beslutet av den 10 november 2005 att ”[d]en 16 mars 2005 slog IDOC för övrigt
fast att ingen av de omständigheter som [sökanden] åberopat till stöd för dessa påståenden objektivt sett kan anses vara av
sådan olämplig karaktär som sökanden har hävdat och som utgör ett av de grundläggande kännetecknen för mobbning enligt definitionen
i artikel 12a i tjänsteföreskrifterna” och att ”de beslut som fattats med avseende på honom har fattats i institutionernas
intresse och inom en strikt reglementsenlig ram”.
Eftersom tillsättningsmyndigheten åberopade IDOC:s bidrag vid antagandet av en rättsakt som går sökanden emot, kan det anses
att detta bidrag utgjorde en handling om sökandens administrativa ställning, i den mening som avses i artikel 26 i tjänsteföreskrifterna.
Sökanden borde därför ha fått tillgång till IDOC:s bidrag med stöd av artikel 26 i tjänsteföreskrifterna (se, för ett liknande
resonemang, domstolens domar i de ovannämnda målen Strack mot kommissionen, punkt 13, och Vidrányi mot kommissionen, punkterna 24
och 25, samt förstainstansrättens dom i det ovannämnda målet Vidrányi mot kommissionen, punkt 36).
Följaktligen åsidosatte kommissionen artikel 26 i tjänsteföreskrifterna, genom att vägra låta sökanden ta del av IDOC:s bidrag,
trots att det avsåg sökandens administrativa ställning, vilket kommissionens beslut av 10 november 2005 visar.
Kommissionens argument om att IDOC:s bidrag utgör en förberedande rättsakt inom ramen för det medicinska förfarandet och att
undantaget i artikel 4.2 tredje strecksatsen i förordning nr 1049/2001 är tillämpligt, vilket tillåter att institutionerna
vägrar att ge tillgång till en handling om ett utlämnande skulle undergräva skyddet för syftet med inspektioner, utredningar
och revisioner, föranleder inte någon annan bedömning.
Vad beträffar sökandens första argument kan nämligen inte kommissionen med framgång hävda att IDOC:s bidrag är av förberedande
karaktär inom ramen för det medicinska förfarandet, eftersom den valde att använda detta bidrag utanför det medicinska förfarandets
ram.
Vad beträffar argumentet om att skyddet för syftet med inspektioner, utredningar och revisioner skulle undergrävas, framgår
det av själva titeln till förordning nr 1049/2001 att förordningens tillämpningsområde avser allmänhetens tillgång till Europaparlamentets,
rådets och kommissionens handlingar.
De rättigheter som tillkommer en tjänsteman eller anställd som begär att få ta del av en handling som rör vederbörandes administrativa
ställning är dock inte av samma slag som de rättigheter som tillkommer en person ur allmänheten som begär att få tillgång
till en institutions handlingar.
Rättigheterna för tjänstemän eller anställda på detta område följer nämligen av de särskilda bestämmelserna i artikel 26 i
tjänsteföreskrifterna, vilka ålägger institutionerna särskilda skyldigheter i syfte att säkerställa den berörda personens
rätt till försvar, såsom framhållits i rättspraxis. Tjänstemännen har således en självständig rätt, som grundar sig på artikel 26
i tjänsteföreskrifterna.
En tjänstemans begäran kan dessutom i förekommande fall omfattas av tillämpningsområdet för särskilda bestämmelser på personalområdet,
vilka avser tillgång till särskilda typer av handlingar, som exempelvis handlingar av medicinsk karaktär.
Av det ovan anförda följer att det undantag som föreskrivs i artikel 4.2 tredje strecksatsen i förordning nr 1049/2001, och
som kommissionen har åberopat, inte utgör hinder för att tillämpa bestämmelserna i artikel 26 i tjänsteföreskrifterna. Detta
undantag tillät således inte kommissionen att vägra låta sökanden ta del av IDOC:s bidrag.
Kommissionen begick således ett fel i tjänsten, genom att underlåta att ge sökanden tillgång till IDOC:s bidrag, trots att
det rörde sökandens administrativa ställning.
g)     Den sjunde anmärkningen: Invaliditetskommitténs yttrande av den 29 oktober 2004 var rättsstridigt
Parternas argument
Sökanden har inom ramen för denna anmärkning bestritt att invaliditetskommitténs yttrande av den 29 oktober 2004 var lagenligt.
Han anser att invaliditetskommittén borde ha tagit ställning till det eventuella sambandet mellan den invaliditet som den
konstaterade i sökandens fall och villkoren för utövandet av hans yrkesverksamhet.
Enligt sökanden åsidosatte kommissionen artikel 78 i tjänsteföreskrifterna, genom att uppställa som krav för handläggningen
av det förfarande som avses i denna bestämmelse att det förfarande som föreskrivs i artikel 73 i tjänsteföreskrifterna först
slutförts. Sökanden har påpekat att han, i sin skrivelse av den 23 juni 2004, begärde att det, i enlighet med artikel 78 femte
stycket i tjänsteföreskrifterna, skulle fastställas att hans invaliditet hade samband med tjänsteutövningen. Till stöd för
sitt resonemang har sökanden åberopat förstainstansrättens dom av den 27 februari 1992 i mål T-165/89, Plug mot kommissionen,
REG 1992, s. II-367).
Kommissionen har gjort gällande att invaliditetskommittén utövar sin behörighet på så sätt att den har tillgång till resultaten
av den utredning som gjorts enligt artikel 73 i tjänsteföreskrifterna, när den tar ställning till sambandet mellan en tjänstemans
invaliditet och hans yrkesverksamhet. Invaliditetskommitténs arbete är således uppdelat i två etapper. I den första etappen
begränsar sig invaliditetskommittén till att ta ställning till den berörda personens invaliditet. Därefter avbryter kommittén
sitt arbete, fram till dess att uppgifterna från den utredning som gjorts enligt artikel 73 i tjänsteföreskrifterna översänds
till den. I en andra etapp sammanträder kommittén på nytt och tar ställning till sambandet mellan omständigheterna kring tjänstemannens
yrkesverksamhet och hans invaliditet. Kommissionen har gjort gällande att förstainstansrätten i domen i det ovannämnda målet
Lucaccioni mot kommissionen godkände att förfarandet förlöper på detta sätt.
Kommissionen har påpekat att en sådan organisering av förfarandet inte berövade sökanden den invaliditetsersättning som föreskrivs
i artikel 78 tredje stycket i tjänsteföreskrifterna, i avvaktan på resultatet av förfarandet enligt artikel 73 i tjänsteföreskrifterna.
Den enda fråga som lämnades obesvarad avsåg de förmåner som föreskrivs i artikel 78 femte stycket i tjänsteföreskrifterna
och särskilt huruvida avgifterna till pensionssystemet skulle betalas ur institutionens budget. I sina inlagor framhöll kommissionen
att om det erkändes att sökandens invaliditet hade samband med arbetet, skulle han tillerkännas förmånen enligt artikel 78
femte stycket i tjänsteföreskrifterna med retroaktiv verkan från och med dagen för det beslut genom vilket han pensionerades
på grund av invaliditet. Efter beslutet av den 28 mars 2008 att erkänna sökandens sjukdom som en yrkessjukdom ingav kommissionen
till personaldomstolen, inom ramen för en åtgärd för processledning, beslutet av den 16 juni 2008, vilket upphävde och ersatte
beslutet av den 8 november 2004, genom vilket tillsättningsmyndigheten, med hänsyn till invaliditetskommitténs slutsatser
av den 9 juni 2008, tillerkände sökanden en invaliditetsersättning som skulle fastställas i enlighet med bestämmelserna i
artikel 78 femte stycket i tjänsteföreskrifterna, med verkan från och med den dag då han pensionerades på grund av invaliditet,
det vill säga från och med den 30 november 2004.
Personaldomstolens bedömning
Som påpekats i samband med den fjärde anmärkningen kan inte en tjänsteman, som inte har angripit ett beslut av tillsättningsmyndigheten
som går honom emot inom de i artiklarna 90 och 91 i tjänsteföreskrifterna föreskrivna tidsfristerna, åberopa att detta beslut
är rättsstridigt inom ramen för en skadeståndstalan.
Eftersom sökanden inte ingav något klagomål avseende tillsättningsmyndighetens beslut av den 8 november 2004, genom vilket
sökanden pensionerades och beviljades en invaliditetsersättning som fastställdes i enlighet med artikel 78 tredje stycket
i tjänsteföreskrifterna, och inte i enlighet med artikel 78 femte stycket, kan han inte åberopa att detta beslut är rättsstridigt
inom ramen för förevarande skadeståndstalan.
Inom ramen för förevarande grund har sökanden dock inte bestritt lagenligheten av tillsättningsmyndighetens beslut av den
8 november 2004, utan begränsat sig till att kritisera invaliditetskommitténs yttrande av den 29 oktober 2004, i den mån kommittén
inte tog ställning till det eventuella sambandet mellan den konstaterade invaliditeten i sökandens fall och hans yrkesverksamhet,
med hänsyn till den utredning som redan hade inletts med stöd av artikel 73 i tjänsteföreskrifterna.
Det ska således undersökas huruvida sökanden genom denna anmärkning, vilken avser att invaliditetskommitténs yttrande var
rättsstridigt, försöker kringgå det faktum att talan inte kan prövas såvitt avser anmärkningen om att tillsättningsmyndighetens
beslut av den 8 november 2004 var rättstridigt, på grund av att något klagomål inte ingavs och att talan inte väcktes avseende
sistnämnda beslut.
Denna fråga, vilken avser iakttagandet av det administrativa förfarandet och tidsfristerna för väckande av talan, ska prövas
av personaldomstolen ex officio.
Enligt rättspraxis ska invaliditetskommitténs yttrande anses utgöra en förberedande rättsakt som ingår i förfarandet för pensionering
(förstainstansrättens dom av den 3 juni 1997 i mål T-196/95, H mot kommissionen, REGP 1997, s. I-A-133 och II-403, punkt 48,
och förstainstansrättens beslut av den 15 november 2006 i mål T-115/05, Jiménez Martínez mot kommissionen, REGP 2006, s. I-A-2-269
och II-A-2-1409, punkterna 29 och 30).
Det kan visserligen inte uteslutas att en förberedande rättsakt kan orsaka en tjänsteman skada oberoende av det slutliga beslut
som denna rättsakt förbereder. I förevarande fall har dock sökanden inte hävdat att invaliditetskommitténs yttrande orsakade
honom en skada som är skild från den skada som han kan ha orsakats genom det beslut som antogs på grundval av yttrandet, nämligen
tillsättningsmyndighetens beslut av den 8 november 2004.
Sökanden har nämligen gjort gällande att invaliditetskommitténs yttrande var rättsstridigt, eftersom kommittén inte tog ställning
till orsaken till hans invaliditet, i avvaktan på uppgifter från den utredning som inleddes enligt artikel 73 i tjänsteföreskrifterna.
Det är emellertid tillsättningsmyndighetens beslut av den 8 november 2004, genom vilket sökanden pensionerades och beviljades
en invaliditetsersättning med stöd av artikel 78 tredje stycket i tjänsteföreskrifterna, och inte med stöd av artikel 78 femte
stycket i tjänsteföreskrifterna, som eventuellt kan ha orsakat sökanden skada.
Anmärkningen om att invaliditetskommitténs yttrande var rättsstridigt avser en förberedande rättsakt, och sökanden har inte
förklarat på vilket sätt denna rättsakt har orsakat honom en skada som är skild från den skada som uppkom till följd av det
slutliga beslutet, och sökanden har under alla omständigheter inte yrkat att beslutet av den 8 november 2004 ska ogiltigförklaras
eller väckt skadeståndstalan inom de föreskrivna fristerna för att bestrida konsekvenserna av detta beslut. Personaldomstolen
finner därför att talan inte kan prövas såvitt avser denna anmärkning.
h)     Den åttonde anmärkningen: Det var rättsstridigt att inleda och fullfölja ett disciplinärt förfarande mot sökanden
Inledande synpunkter
Sökanden har inom ramen för denna anmärkning kritiserat det förhållandet att ett disciplinärt förfarande inleddes och fullföljdes
mot honom, trots att de uppgifter som låg till grund för förfarandet enligt honom aldrig har styrkts. Denna anmärkning hänvisar
till samtliga grunder som åberopats inom ramen för talan i mål F-124/05.
Hänvisningen, i en ansökan, till en ansökan som sökanden har ingett i ett annat mål får enligt rättspraxis inte till följd
att de grunder som åberopats i den sistnämnda ansökan inkorporeras i den förstnämnda (se förstainstansrättens dom av den 5 december 2006
i mål T-424/04, Angelidis mot parlamentet, REGP 2006, s. I-A-2-323 och II-A-2-1649, punkt 42).
Inledningsvis ska det således undersökas huruvida anmärkningen, i den mån den består av en hänvisning till samtliga grunder
som åberopats i talan i mål F-124/05, kan läggas till grund för prövningen, med hänsyn till de krav som uppställs i artikel 21
i domstolens stadga och i artikel 44.1 i förstainstansrättens rättegångsreglerna, vilka i tillämpliga delar gällde vid personaldomstolen
då ansökan ingavs.
Syftet med artikel 44.1 i förstainstansrättens rättegångsregler är att möjliggöra för rätten att fatta ett avgörande med beaktande
av grunder som formulerats med tillräcklig precision.
Denna bestämmelse ska dock inte tolkas på ett sätt som gör att parterna påtvingas ett alltför formalistiskt synsätt som endast
betungar domstolsförfarandet (se analogt förstainstansrättens dom av den 11 juni 2009 i mål T-318/01, Othman mot rådet och
kommissionen, REG 2009, s. II-1627, punkt 57).
Med hänsyn till de särskilda omständigheterna i förevarande fall har sökandens hänvisning till syfte att han, med hänsyn till
det nära sambandet mellan målen F-124/05 och F-96/06, ska slippa upprepa, i den ansökan som registrerats under målnummer F-96/06,
de utförliga redogörelser på cirka 30 sidor som redan finns i den ansökan som registrerats under målnummer F-124/05 och att
på nytt inge de bilagor på flera hundra sidor som åtföljde sistnämnda ansökan.
Vidare har målen F-124/05 och F-96/06 förenats, genom beslut av personaldomstolens ordförande den 22 januari 2009.
Det förhållandet att den åttonde anmärkningen består av en hänvisning till samtliga grunder som åberopats i talan i mål F-124/05
kan under dessa omständigheter inte medföra att talan inte kan prövas såvitt avser denna anmärkning.
Nedan kommer de sex grunderna i talan i mål F-124/05 att prövas i tur och ordning, och varje grund kommer att betraktas som
en del av den åttonde anmärkningen i förevarande talan. Delgrunderna i talan i mål F-124/05 kommer att prövas som underordnade
delar av den åttonde anmärkningens delar i förevarande talan.
Den första grunden i talan i mål F-124/05, vilken avser tillsättningsmyndighetens vägran att beakta följderna av den belgiska
domstolens beslut att det inte fanns grund för åtal, trots det samband som tillsättningsmyndigheten själv hade konstaterat
föreligga mellan brottmålsförfarandet och det disciplinära förfarandet, och den andra grunden i den talan, som avser åsidosättande
av rättskraften hos beslutet att det inte fanns grund för åtal, ska dessutom behandlas gemensamt, eftersom båda två avser
följderna av den belgiska brottmålsdomstolens beslut för det disciplinära förfarandet.
Anmärkningens första och andra del: Underlåtenheten att beakta följderna av den belgiska domstolens beslut att det inte fanns
grund för åtal
–       Parternas argument
Sökanden har hävdat att det disciplinära förfarande som avsåg honom inleddes enbart på grund av de straffrättsliga förfaranden
som de belgiska myndigheterna inledde. Detta framgår av tillsättningsmyndighetens beslut att inleda ett disciplinärt förfarande
mot sökanden, vilket fattades den 16 januari 2004 och vari det otvetydigt görs en koppling mellan det disciplinära förfarandet
och brottmålsförfarandet. De omständigheter som låg till grund för åtalet och de omständigheter som låg till grund för det
disciplinära förfarandet var identiska, och det var bara kvalificeringen av dessa – som straffrättsliga eller disciplinära
– som skilde sig åt. Att de båda förfarandena pågick parallellt gör dessutom att det inte råder någon tvekan om det nära sambandet
mellan dessa. Det disciplinära förfarandet borde följaktligen ha avslutats, för att beakta följderna av den belgiska brottmålsdomstolens
slutliga beslut av den 30 juni 2004 att det inte fanns grund för åtal, vilken domstol slog fast att de omständigheter som
låg till grund för åtalet inte var styrkta. En annan bedömning skulle innebära ett åsidosättande av beslutets rättskraft och
medlemsstaternas suveränitet.
Kommissionen har genmält att sökandens argument är fel i sak, eftersom det i beslutet att inleda det disciplinära förfarandet
uttryckligen anges att anmärkningarna mot sökanden grundade sig, förutom på åtalet, på rapporten av den 22 februari 2002 rörande
IDOC:s ytterligare administrativa utredningar. Kommissionen har gjort gällande att den belgiska brottmålsdomstolen endast
var behörig att ta ställning till åtalspunkterna med hänsyn till den belgiska strafflagstiftningen och att tillsättningsmyndigheten,
vid den disciplinära kvalificeringen av omständigheterna, inte var bunden av den kvalificering som brottmålsdomstolen hade
gjort enligt andra bestämmelser. De anmärkningar som avser åsidosättande av principen att frågan om ansvar för brott ska avgöras
innan frågan om disciplinärt ansvar kan prövas och åsidosättande av rättskraften är under alla omständigheter verkningslösa
i förevarande fall, eftersom det inte fattades något slutligt disciplinärt beslut.
–       Personaldomstolens bedömning
I förstainstansrättens praxis har det klargjorts att artikel 88 femte stycket i tjänsteföreskrifterna, i den lydelse som var
tillämplig fram till och med den 30 april 2004, nu artikel 25 i bilaga IX till tjänsteföreskrifterna, har två syften. Denna
bestämmelse ska för det första säkerställa att den aktuella tjänstemannens ställning i det straffrättsliga förfarande som
inletts mot honom inte påverkas på grund av handlingar som även är föremål för ett disciplinärt förfarande vid hans institution.
Genom att det disciplinära förfarandet vilandeförklaras i avvaktan på att det straffrättsliga förfarandet avslutas är det,
för det andra, möjligt att vid detta disciplinförfarande beakta vad som konstaterats avseende de faktiska omständigheterna,
i den lagakraftvunna brottmålsdomen. Principen att frågan om ansvar för brott ska avgöras innan frågan om disciplinärt ansvar
kan prövas slås nämligen fast i artikel 25 i bilaga IX till tjänsteföreskrifterna, vilket särskilt motiveras av att nationella
domstolar i brottmål har vidare undersökningsbefogenheter än tillsättningsmyndigheten. När samma handlingar kan utgöra en
straffbelagd gärning och ett åsidosättande av tjänstemannens skyldigheter enligt tjänsteföreskrifterna är administrationen
därför bunden av vad den nationella domstolen har konstaterat avseende de faktiska omständigheterna i brottmålet. När denna
domstol funnit att vissa omständigheter i målet är bevisade kan administrationen bedöma huruvida de ska anses utgöra ett fel
i tjänsten som kan föranleda en disciplinåtgärd, varvid den särskilt ska pröva huruvida dessa omständigheter utgör åsidosättanden
av skyldigheter enligt tjänsteföreskrifterna (förstainstansrättens dom av den 10 juni 2004 i mål T-307/01, François mot kommissionen,
REG 2004, s. II-1669, punkt 75).
I förevarande fall framgår det av motiveringen till beslutet att inte avsluta det disciplinära förfarandet att inledandet
av ett disciplinärt förfarande mot sökanden inte bara grundades på det åtal som i Belgien väcktes för urkundsförfalskning
och bedrägeri, i förbindelse med René Berthelots reseförordnanden och redovisningar för kostnader i samband med tjänsteresor,
utan även grundade sig på sökandens aktiva roll vid den rättsstridiga placeringen av René Berthelot i en högre lönegrad och
den likaså rättsstridiga anställningen av honom vid GFC.
I allmänna åklagarens skriftliga sakframställan angavs att det inte fanns några uppgifter som uttryckligen eller underförstått
avsåg sökanden, att det inte fanns några materiella bevis som kunde styrka att han deltagit i gärningarna och att han själv
hade ingett uppgifter som visade att reseförordnandena var oriktiga. I beslutet att det inte fanns grund för åtal, vilket
hänvisade till allmänna åklagarens skriftliga sakframställan, konstaterades att det enligt handlingarna från förundersökningen
inte rådde någon tvekan om att anklagelserna om urkundsförfalskning och bedrägeri kvarstod, men att det inte fanns något indicium
som gjorde det möjligt att helt säkert inrikta sig på en av de personer som förundersökningen avsåg.
Beslutet att det inte fanns grund för åtal hindrar således enbart de disciplinära myndigheterna från att mot sökanden åberopa
de anmärkningar om urkundsförfalskning och bedrägeri, som är straffbara enligt belgisk straffrätt, vad beträffar upprättandet
av René Berthelots reseförordnanden och kostnader i samband med tjänsteresor. Beslutet hindrar däremot inte den disciplinära
myndigheten från att mot sökanden åberopa eventuella disciplinära anmärkningar som hänger samman med placeringen av René Berthelot
i en högre lönegrad enligt tabellen och hans anställning vid GFC.
Talan kan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser den åttonde anmärkningens två första delar, eftersom de saknar grund.
Anmärkningens tredje del: Det påstått omotiverade sambandet mellan det disciplinära förfarande som avsåg sökanden och det
förfarande som avsåg den före detta kommissionsledamoten
–       Parternas argument
Sökanden har i andra gjort gällande att beslutet att inte avsluta det disciplinära förfarandet är rättsstridigt på grund av
att det i beslutet slogs fast att nämnda förfarande skulle fortsatta att vara vilande, genom att felaktigt knyta denna vilandeförklaring
till utgången i det förfarande mot Édith Cresson som då var anhängigt vid domstolen.
Sökanden har särskilt kritiserat den analogi med artikel 25 i bilaga IX till tjänsteföreskrifterna som tillsättningsmyndigheten
gjorde för att motivera det angripna beslutet. Han har påpekat att domen i det ovannämnda målet Tzoanos mot kommissionen inte
alls är relevant i förevarande fall, eftersom den domen avsåg det fall då en tjänsteman brottas med två förfaranden, det ena
straffrättsligt och det andra disciplinärt, medan det i förevarande fall förelåg två förfaranden som avsåg två olika personer.
Sökanden har påtalat att tillsättningsmyndighetens resonemang är motstridigt, eftersom den erinrade om att syftet med artikel 25
i bilaga IX till tjänsteföreskrifterna är att tjänstemannen inte ska försättas i en mindre fördelaktig situation genom att
det fattas ett disciplinärt beslut innan det straffrättsliga förfarandet har avslutats, samtidigt som det angripna beslutet
i detta fall bestraffade honom, i stället för att skydda hans intressen.
Sökanden har slutligen gjort gällande att motiveringen till det angripna beslutet är obegriplig, eftersom det anges att ”varje
beslut i sak i ert ärende, oavsett om det rör sig om ett eventuellt beslut att avsluta förfarandet eller ett eventuellt beslut
att fullfölja ärendet, skulle inte vara neutralt i förhållande till förfarandet mot Édith Cresson vid domstolen och skulle
därför kunna betraktas som ett försök till otillbörlig påverkan”. Sökanden har påpekat att han inte förstår vem som skulle
kunna påverkas: Tillsättningsmyndigheten själv, domstolen eller personaldomstolen? Genom att anföra detta argument, åsidosatte
tillsättningsmyndigheten motiveringsskyldigheten som föreskrivs i artikel 25 andra stycket i tjänsteföreskrifterna, vilket
gör att det angripna beslutet är rättsstridigt.
Kommissionen har bemött sökandens argument genom att i huvudsak göra gällande att det inte fanns någon bestämmelse som ålade
tillsättningsmyndigheten att vilandeförklara förfarandet, men att man rimligen inte kunde vidta rättsliga åtgärder mot en
tjänsteman innan målet rörande den person i vars intressen han uppenbarligen hade agerat hade avgjorts. Den har tillagt att
beslutet om vilandeförklaring inte skadade sökandens intressen, vilka tvärtom skyddades genom beslutet. Beviset för detta
är att svarandeinstitutionen beslutade att avsluta det disciplinära förfarande som avsåg sökanden, med hänsyn till att domstolen
inte ådömde den före detta kommissionsledamoten någon sanktion.
–       Personaldomstolens bedömning
Sökanden anser dels att den osammanhängande motiveringen till beslutet att inte avsluta det disciplinära förfarandet gör att
nämnda beslut inte uppfyller det krav på motivering av beslut som föreskrivs i artikel 25 i tjänsteföreskrifterna, dels att
detta beslut bygger på en felaktig rättstillämpning.
Det ska först erinras om att motiveringen ska göra det möjligt för domstolen att pröva det angripna beslutets lagenlighet
och ge den som berörs av beslutet tillräckliga upplysningar för att kunna bedöma om beslutet är välgrundat, eller huruvida
det eventuellt är behäftat med ett fel som innebär att dess lagenlighet kan ifrågasättas (förstainstansrättens dom av den
23 april 2002 i mål T-372/00, Campolargo mot kommissionen, REGP 2002, s. I-A-49 och II-223, punkt 49, och av den 17 oktober 2006
i mål T-406/04, Bonnet mot domstolen, REGP 2006, s. I-A-2-213 och II-A-2-1097, punkt 67).
Det huvudsakliga argument som sökanden har åberopat för att motivera sin begäran om att det disciplinära förfarande som avsåg
honom skulle avslutas är den belgiska brottmålsdomstolens beslut att det inte fanns grund för åtal.
I beslutet att inte avsluta det disciplinära förfarandet anges att det disciplinära förfarandet och brottmålsförfarandet är
skilda och fristående från varandra. Tribunal de première instance de Bruxelles kvalificerade gärningarna enbart med hänsyn
till belgisk straffrätt, och inte med hänsyn till kommissionens anmärkningar som grundade sig på skyldigheter enligt gemenskapsrätten.
Utgången i det belgiska domstolsförfarandet påverkade följaktligen inte det disciplinära förfarandet, och det förhållandet
att det belgiska brottmålsförfarandet ledde till ett beslut om att det inte fanns grund för åtal innebär inte att det disciplinära
förfarandet skulle avslutas.
Av det ovan anförda följer att det angripna beslutet ger sökanden tillräckliga upplysningar för att kunna bedöma om skälen
som ledde till avslag på hans begäran om att det disciplinära förfarande skulle avslutas var välgrundade och gör det möjligt
för personaldomstolen att pröva beslutets lagenlighet.
Oberoende av svaret på sökandens begäran om att det disciplinära förfarandet skulle avslutas, angavs det i det angripna beslutet
att det disciplinära förfarande som avsåg sökanden skulle fortsätta att vara vilande.
Att det disciplinära förfarande som avsåg sökanden skulle fortsätta att vara vilande motiverade tillsättningsmyndigheten med
det samband som förelåg mellan detta förfarande och det förfarande som inletts mot Édith Cresson vid domstolen.
Oaktat den visserligen vaga hänvisningen till ett ”försök till otillbörlig påverkan”, ger en sådan motivering sökanden tillräckliga
upplysningar för att kunna bedöma om skälen som motiverade att det disciplinära förfarandet skulle fortsätta att vara vilande
var välgrundade och gör det möjligt för personaldomstolen att pröva beslutets lagenlighet.
Talan kan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser anmärkningen om att motiveringen i det angripna beslutet var otillräcklig.
Vad beträffar anmärkningen om felaktig rättstillämpning påpekar personaldomstolen att även om det inte fanns någon bestämmelse
som ålade tillsättningsmyndigheten att vilandeförklara förfarandet i avvaktan på att dom avkunnades i målet kommissionen mot
Cresson, förelåg det ett samband mellan sökandens fall och Édith Cressons fall, eftersom han var hennes kanslichef under den
period då en del av de bedrägerier som hon anklagades för begicks, och detta samband utgjorde en omständighet som kommissionen
rätteligen kunde beakta.
Bortsett från den omständigheten att det vilande förfarandet fick till följd att det disciplinära förfarandet drog ut på tiden,
förefaller följaktligen beslutet att inte vidta rättsliga åtgärder mot sökanden innan den förre detta kommissionsledamotens
fall hade avgjorts i sig vara befogat och rimligt.
Av det ovan anförda följer att talan inte kan vinna bifall såvitt avser den åttonde anmärkningens tredje del.
Anmärkningens fjärde del: Brist på bevisning som motiverade att det disciplinära förfarandet inleddes
–       Parternas argument
Sökanden har hävdat att ett disciplinärt förfarande inleddes mot honom, trots att de faktiska uppgifter som låg till grund
för förfarandet ”aldrig har styrkts och till och med ansågs vara grundlösa [i det beslut som meddelades av Tribunal de première
instance de Bruxelles]».
Kommissionen anser att beslutet att inleda ett disciplinärt förfarande endast kan utgöra ett fel i tjänsten i det exceptionella
fallet då det föreligger en avsikt att skada, det vill säga i en situation då det inte föreligger något indicium mot den berörda
personen vid den tidpunkt då beslutet fattas. Så var dock inte fallet här, eftersom sökanden hade varit föremål för allvarliga
anklagelser rörande hans inblandning i allvarliga oegentligheter.
–       Personaldomstolens bedömning
Denna del av anmärkningen avser att beslutet att inleda det disciplinära förfarandet var rättsstridigt.
Av parternas argument framgår att dessa har olika uppfattning om omfattningen av det utrymme för skönsmässig bedömning som
en institution förfogar över när det gäller beslutet att inleda ett disciplinärt förfarande och följaktligen den ingående
prövning som unionsdomstolen ska göra av lagenligheten av ett sådant beslut.
Sökanden anser nämligen att beslutet att inleda ett disciplinärt förfarande är rättsstridigt om de anmärkningar som ligger
till grund för att inleda detta förfarande inte har styrkts, vilket innebär att domstolen ska göra en normal prövning av detta
beslut. Kommissionen anser däremot att ett sådant beslut endast kan utgöra ett fel i tjänsten i det exceptionella fallet då
det föreligger en avsikt att skada, vilken innebär att domstolsprövningen ska begränsas till att avse maktmissbruk.
Det är således lämpligt att först precisera omfattningen av det utrymme för skönsmässig bedömning som tillsättningsmyndigheten
förfogar över när den fattar beslutet att inleda ett disciplinärt förfarande och hur ingående domstolsprövningen ska vara
till följd av detta, innan personaldomstolen därefter undersöker huruvida det beslut genom vilket kommissionen i förevarande
fall inledde ett disciplinärt förfarande mot sökanden var rättsstridigt.
Innan persondomstolen övergår till dessa frågor, är det nödvändigt att göra två inledande anmärkningar.
För det första ska den angripna rättsaktens lagenlighet bedömas utifrån de faktiska och rättsliga förhållanden som förelåg
när rättsakten antogs (domstolens dom av den 7 februari 1979 i de förenade målen 15/76 och 16/76, Frankrike mot kommissionen,
REG 1979, s. 321, punkt 7, svensk specialutgåva, volym 4, s. 287). Eventuella omständigheter som framkommer genom utredningen
i det disciplinära förfarandet efter beslutet att inleda detta förfarande kan inte påverka lagenligheten av detta beslut,
eftersom syftet med utredningen särskilt är att avgöra huruvida de ursprungliga misstankarna var välgrundade (se analogt domen
i det ovannämnda målet Giraudy mot kommissionen, punkt 145).
För det andra kan inte det förhållandet att det disciplinära förfarandet har avslutats utan att någon disciplinåtgärd har
vidtagits mot den berörda tjänstemannen hindra domstolen från att pröva lagenligheten av beslutet att inleda ett disciplinärt
förfarande mot personen i fråga.
Det skulle nämligen finnas en risk för godtycklighet om det ansågs att tillsättningsmyndigheten har en oinskränkt och obegränsad
behörighet att inleda ett disciplinärt förfarande mot en tjänsteman, och därefter avsluta förfarandet utan att vidta någon
disciplinåtgärd, utan att tjänstemannen har möjlighet att vid lämpligt tillfälle bestrida beslutet att inleda detta förfarande,
på grund av att det inte har vidtagits någon disciplinåtgärd mot vilken tjänstemannen eventuellt kan väcka talan.
Det måste således finnas en rättslig begränsning av tillsättningsmyndighetens utrymme för skönsmässig bedömning då den fattar
ett beslut om att inleda ett disciplinärt förfarande. En sådan begränsning ska vara underställd domstolsprövning.
Kommissionens resonemang står för övrigt inte i strid med ett sådant konstaterande. Institutionens uppfattning är nämligen
inte att all domstolsprövning av beslutet att inleda ett disciplinärt förfarande ska vara utesluten, utan att en sådan prövning
ska vara begränsad till att avse maktmissbruk.
I artikel 86.1 i tjänsteföreskrifterna, i den lydelse som var tillämplig fram till och med den 30 april 2004, med stöd av
vilken beslutet att inleda ett disciplinärt förfarande mot sökanden antogs, föreskrivs att om en tjänsteman underlåter att
uppfylla någon av sina skyldigheter, antingen det sker uppsåtligt eller på grund av vårdslöshet från hans sida, kan disciplinära
åtgärder vidtas mot honom.
Valet av uttrycket ”kan” i avfattningen av denna bestämmelse får till följd att en disciplinåtgärd inte systematiskt och obligatoriskt
vidtas mot den berörda tjänstemannen, om han underlåter att uppfylla en av sina skyldigheter, utan en disciplinåtgärd kan
helt enkelt vidtas mot tjänstemannen.
Den bestämmelse som föreskrivs i artikel 86.1 i tjänsteföreskrifterna, i den lydelse som var tillämplig fram till och med
den 30 april 2004, kräver således med nödvändighet att tillsättningsmyndigheten har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning
både vad gäller lämpligheten av att inleda ett disciplinärt förfarande som vad gäller valet att eventuellt vidta en disciplinåtgärd
efter detta förfarande.
Såsom fastslagits i förstainstansrättens praxis är syftet med ett beslut om att inleda ett disciplinärt förfarande mot en
tjänsteman att möjliggöra för tillsättningsmyndigheten att undersöka sanningshalten i de omständigheter som den berörda tjänstemannen
klandras för och hur allvarliga dessa är samt höra tjänstemannen angående detta, för att bilda sig en uppfattning om dels
huruvida det är lämpligt att utan vidare åtgärder avsluta det disciplinära förfarandet eller vidta en disciplinåtgärd mot
tjänstemannen, dels huruvida det i förekommande fall är nödvändigt att hänskjuta ärendet till disciplinnämnden i enlighet
med det förfarande som föreskrivs i bilaga IX till tjänsteföreskrifterna innan denna disciplinåtgärd vidtas (förstainstansrättens
dom av den 13 mars 2003 i mål T-166/02, Pessoa e Costa mot kommissionen, REGP 2003, s. I-A-89 och II-471, punkt 36, och av
den 5 oktober 2005 i mål T-203/03, Rasmussen mot kommissionen, REGP 2005, s. I-A-279 och II-1287, punkt 41).
Med hänsyn till syftet och ändamålet med ett disciplinärt förfarande, enligt vad som fastslagits i förstainstansrättens praxis,
är det – i motsats till vad sökanden har hävdat – inte nödvändigt att de omständigheter som den berörda personen klandras
för har ”styrkts” för att ett disciplinärt förfarande lagenligt ska kunna inledas. Det disciplinära förfarandet har just till
syfte att bringa klarhet i de omständigheter som den berörda personen klandras för.
Sökanden kan följaktligen inte vinna framgång med argumentet att ett disciplinärt förfarande inleddes och fullföljdes mot
honom, trots att de faktiska uppgifter som låg till grund för förfarandet inte hade ”styrkts”.
I andra änden av skalan ska personaldomstolen pröva kommissionens argument om att beslutet att inleda ett disciplinärt förfarande
mot en tjänsteman endast är rättsstridigt i det exceptionella fall då det är fråga om maktmissbruk.
Begreppet maktmissbruk har enligt fast rättspraxis en bestämd innebörd och avser det fall då en administrativ myndighet använder
sin behörighet för ett annat ändamål än det som ligger till grund för behörigheten. Ett beslut innebär endast maktmissbruk
om det på grundval av objektiva, relevanta och samstämmiga uppgifter framgår att det har antagits för att uppnå andra mål
än dem som angetts (förstainstansrättens dom av den 11 juni 1996 i mål T-118/95, Anacoreta Correia mot kommissionen, REGP 1996,
s. I-A-283 och II-835, punkt 25, och av den 6 juli 1999 i de förenade målen T-112/96 och T-115/96, Séché mot kommissionen,
REGP 1999, s. I-A-115 och II-623, punkt 139).
Maktmissbruk utgör således ett särskilt allvarligt fall av rättsstridighet.
En risk för godtycklighet skulle dock kvarstå om det godtogs att maktmissbruk utgör det enda fall då ett beslut om att inleda
ett disciplinärt förfarande mot en tjänsteman kan vara rättsstridigt. Allvarlig oaktsamhet från tillsättningsmyndighetens
sida på området skulle nämligen inte kunna medföra någon sanktionsåtgärd.
Med hänsyn till det ovan anförda och för att skydda den berörda tjänstemannens rättigheter, ska tillsättningsmyndigheten anses
utöva sin behörighet på ett rättsstridigt sätt inte bara då det föreligger bevis för maktmissbruk, utan även då det saknas
tillräckligt exakta och relevanta uppgifter som tyder på att tjänstemannen begått ett fel i tjänsten som kan föranleda en
disciplinåtgärd (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet Franchet och Byk mot kommissionen, punkt 352).
Med beaktande av tillsättningsmyndighetens stora utrymme för skönsmässig bedömning och de gränser som ska fastställas för
detta, ska domstolsprövningen begränsas till en kontroll av att de faktiska omständigheter som administrationen har beaktat
för att inleda det disciplinära förfarandet är materiellt riktiga, att bedömningen av de påtalade omständigheterna inte är
uppenbart oriktig och att det inte förekommit maktmissbruk (se, analogt vad beträffar disciplinåtgärder, förstainstansrättens
dom av den 15 maj 1997 i mål T-273/94, N mot kommissionen, REGP 1997, s. I-A-97 och  II-289, punkt 125, och av den 17 maj 2000
i mål T-203/98, Tzikis mot kommissionen, REGP 2000, s. I-A-91 och II-393, punkt 50).
I förevarande fall ska det konstateras att Olafs och IDOC:s rapporter inte uteslöt möjligheten att sökanden var delaktig i
den rättsstridiga placeringen av René Berthelot i en högre lönegrad enligt tabellen.
I Olafs rapport av den 23 november 1999 nämns nämligen, utifrån delvis överensstämmande uppgifter från tjänstemän, att det
troligen hade hållits ett möte i sökandens arbetsrum, under vilket man hade diskuterat möjligheten att placera René Berthelot
i lönegrad I för gästforskare. I IDOC:s rapport av den 22 februari 2002 anges det att bedömningen av uppgifterna från utredningen
ger intrycket av att det faktiskt hade hållits ett sådant möte mellan den 21 och den 29 november 1996.
Det fanns således tillräckligt allvarliga uppgifter som tydde på att sökanden hade varit aktivt delaktig i vart fall vid placeringen
av René Berthelot i en högre lönegrad enligt tabellen, vilken placering antogs vara rättstridig vid tidpunkten för beslutet
att inleda ett disciplinärt förfarande mot sökanden, även om det inte fanns någon skriftlig dokumentation som bekräftade de
olika tjänstemännens uppgifter och även om sökanden bestred sanningshalten i ett antal vittnesmål. Beslutet att inleda ett
disciplinärt förfarande mot sökanden var således grundat på tillräckligt exakta och relevanta faktiska uppgifter.
Under dessa omständigheter överskred inte tillsättningsmyndigheterna gränserna för sitt utrymme för skönsmässig bedömning
genom att inleda ett disciplinärt förfarande mot sökanden.
Av det ovan anförda följer att talan inte kan vinna bifall såvitt avser den åttonde anmärkningens fjärde del.
Anmärkningens femte del: Åsidosättanden av omsorgsplikten, biståndsskyldigheten och principen om skydd för berättigade förväntningar
–       Parternas argument
Sökanden har klandrat kommissionen för att ha inlett och fullföljt ett disciplinärt förfarande ”som genomfördes på ett partiskt
sätt och under vilket tillsättningsmyndigheten inte gjorde allt som stod i dess makt för att förstå det exakta händelseförloppet”.
Därigenom åsidosatte kommissionen sin omsorgsplikt, sin biståndsskyldighet och principen om skydd för berättigade förväntningar.
Till stöd för denna grund har sökanden påpekat de många brister och åsidosättanden av rätten till försvar som förekom under
de olika administrativa utredningarna, vilket gör att tilltron till det disciplinära förfarande som inletts på sådana grunder
går helt förlorad.
Kommissionen har bestritt att den åsidosatte sin omsorgsplikt och biståndsskyldighet. Den har framhållit att då det föreligger
allvarliga uppgifter som tyder på att en tjänsteman har åsidosatt sina skyldigheter enligt tjänsteföreskrifterna, kan omsorgsplikten
under inga omständigheter hindra tillsättningsmyndigheten från att inleda ett disciplinärt förfarande mot tjänstemannen. Vidare
kan institutionen inte klandras för att den inte vidtagit alla nödvändiga åtgärder för att kontrollera huruvida anklagelserna
mot sökanden var befogade eller ej.
–       Personaldomstolens bedömning
Det ska undersökas huruvida kommissionen åsidosatte sin omsorgsplikt, sin biståndsskyldighet och principen om skydd för berättigade
förväntningar, genom att inleda och fullfölja ett disciplinärt förfarande mot sökanden.
Enligt fast rättspraxis återspeglar omsorgsplikten den jämvikt mellan ömsesidiga rättigheter och skyldigheter som tjänsteföreskrifterna
har skapat i relationerna mellan den offentliga myndigheten och de offentligt anställda. Omsorgsplikten innebär bland annat
att tillsättningsmyndigheten, när den fattar beslut om en tjänstemans situation, ska beakta samtliga omständigheter som kan
ligga till grund för dess beslut och att den därvid inte bara beaktar tjänstens intresse, utan även den berörda tjänstemannens
intresse (förstainstansrättens dom av den 20 juni 1990 i mål T-133/89, Burban mot parlamentet, REG 1990, s. II-245, punkt 27,
och domen i de ovannämnda förenade målen Séché mot kommissionen, punkt 147).
De krav som följer av omsorgsplikten kan dock inte tolkas så, att de i sig hindrar tillsättningsmyndigheten från att inleda
och handlägga ett disciplinärt förfarande mot en tjänsteman. Ett sådant beslut fattas nämligen framför allt i institutionens
intresse av att en tjänstemans eventuella åsidosättanden av sina skyldigheter enligt tjänsteföreskrifterna fastställs och
att disciplinåtgärder eventuellt vidtas.
Kommissionen kan följaktligen inte anses ha åsidosatt sin omsorgsplikt enbart på grund av att den inledde ett disciplinärt
förfarande mot sökanden.
Sökandens övriga kritik mot att ett disciplinärt förfarande inleddes mot honom och fullföljdes har underkänts i samband med
den åttonde anmärkningens övriga delar. Den särskilda anmärkning som avser att detta förfarande tog orimligt lång tid i anspråk
kommer att undersökas längre ned.
Vidare följer det av fast rättspraxis att biståndsskyldigheten i artikel 24 i tjänsteföreskrifterna syftar till att institutionen
ska försvara tjänstemännen mot ageranden av tredje man, kolleger eller överordnade, i deras personliga egenskap, och inte
mot rättsakter som härrör från institutionen själv, vilka ska kontrolleras enligt andra bestämmelser i tjänsteföreskrifterna
(förstainstansrättens dom av den 18 februari 1993 i mål T-45/91, Mc Avoy mot parlamentet, REG 1993 s. II-83, punkt 60, och
av den 13 juli 1995 i mål T-44/93, Saby mot kommissionen, REGP 1995, s. I-A-175 och II-541, punkt 54).
Det ska dock konstateras att Olaf, GD Personal och administration och IDOC, vars utredningar sökanden har kritiserat, inte
utgör tredje man i förhållande till institutionen. Vidare har sökanden inte lagt fram en tillstymmelse till bevis för ageranden
från kollegor eller överordnade som skulle ha motiverat ett bistånd från institutionens sida.
Följaktligen saknas det fog för sökandens påstående att biståndsskyldigheten åsidosattes.
Vidare följer det av fast rättspraxis att även om rätten att göra anspråk på skydd för berättigade förväntningar tillkommer
varje person som befinner sig i en situation där administrationen har väckt grundade förhoppningar, kan en tjänsteman inte
åberopa att principen om skydd för berättigade förväntningar har åsidosatts om inte administrationen har gett vederbörande
tydliga försäkringar (förstainstansrättens dom av den 27 mars 1990 i mål T-123/89, Chomel mot kommissionen, REG 1990, s. II-131,
punkt 26, och domen i de ovannämnda förenade målen Séché mot kommissionen, punkt 160).
I förevarande fall gav inte administrationen sökanden några tydliga försäkringar som han skulle kunna åberopa. Kommissionen
kan således inte anses ha åsidosatt principen om skydd för berättigade förväntningar.
Av det ovan anförda följer att talan inte kan vinna bifall såvitt avser anmärkningens femte del.
Anmärkningens sjätte del: Den disciplinära myndighetens åsidosättande av sin skyldighet att agera inom rimlig tid
–       Parternas argument
Sökanden har hävdat att den rimliga tidsfrist inom vilken tillsättningsmyndigheten skulle fatta ett avgörande överskreds.
Han har åberopat domen i det ovannämnda målet François mot kommissionen, i vilken det slogs fast att de disciplinära myndigheterna,
även när det inte föreskrivs någon preskriptionstid, är skyldiga att handla så, att det förfarande som kan medföra att en
disciplinåtgärd vidtas inleds inom rimlig tid. I förevarande fall konstaterar han att de omtvistade omständigheterna hänför
sig till åren 1995–1997 och att administrationen hade kännedom om de omständigheter och beteenden som skulle kunna utgöra
åsidosättanden av skyldigheterna enligt tjänsteföreskrifterna sedan ingivandet av Olafs rapport i november 1999 eller i vart
fall sedan år 2002. Tillsättningsmyndigheten inledde dock ett disciplinärt förfarande mot sökanden först den 16 januari 2004.
Sedan den belgiska domstolen den 30 juni 2004 beslutade att det inte fanns grund för åtal, är principen att frågan om ansvar
för brott ska avgöras innan frågan om disciplinärt ansvar kan prövas inte längre relevant, och ingen ytterligare utredningsåtgärd
vidtogs inom ramen för det disciplinära förfarandet. Således åsidosattes principen om att tillsättningsmyndigheten ska fatta
ett avgörande inom rimlig tid.
Enligt kommissionen var omständigheterna i detta fall mycket speciella. ”Berthelot-affären” ingick i ett mycket större sammanhang
med utredningar som gjordes i syfte att fastställa i vilken utsträckning kommissionen, som kollegium, eller vissa av dess
ledamöter enskilt var ansvariga för bedrägeri, bristfällig förvaltning eller nepotism. Utredningar av en sådan omfattning
kunde inte utföras inom de tidsfrister som normalt är tillämpliga på disciplinära förfaranden. Sammanlagt gjordes tre administrativa
utredningar och ett brottmålsförfarande inleddes, vilket visar de aktuella omständigheternas komplexitet.
Kommissionen anser vidare att de perioder då det disciplinära förfarandet på ett lagenligt sätt var vilande inte ska beaktas
vid bedömningen av det disciplinära förfarandets varaktighet, eftersom institutionen inte har någon kontroll över hur länge
ett domstolsförfarande pågår.
Slutligen har kommissionen framhållit att argumentet om att förfarandet tog alltför lång tid i anspråk, vilket åberopades
av Édith Cresson i det mål som utmynnade i domen i målet kommissionen mot Cresson, underkändes av domstolen i punkterna 90–92
i nämnda dom.
–       Personaldomstolens bedömning
Det följer av principen om god förvaltningssed att de disciplinära myndigheterna är skyldiga att genomföra det disciplinära
förfarandet skyndsamt och handla på ett sådant sätt att varje efterföljande åtgärd vidtas inom en rimlig tidsfrist i förhållande
till den föregående åtgärden (domen i det ovannämnda målet François mot kommissionen, punkt 47, och personaldomstolens dom
av den 8 november 2007 i mål F-40/05, Andreasen mot kommissionen, REGP 2007, s. I-A-1-337 och II-A-1-1859, punkt 194 och där
angiven rättspraxis, vilken har överklagats till Europeiska unionens tribunal, där överklagandet nu är anhängigt som mål T-17/08 P).
Denna skyldighet att handla skyndsamt och att iaktta en rimlig tidsfrist gäller även inledandet av ett disciplinärt förfarande,
särskilt för det fall, och från och med den tidpunkt då, administrationen fick kännedom om de omständigheter och beteenden
som skulle kunna utgöra åsidosättanden av en tjänstemans skyldigheter enligt tjänsteföreskrifterna. Även när det inte föreskrivs
någon preskriptionstid är nämligen de disciplinära myndigheterna skyldiga att handla så, att det förfarande som kan medföra
att en disciplinåtgärd vidtas inleds inom rimlig tid (domen i det ovannämnda målet François mot kommissionen, punkt 48 och
där angiven rättspraxis).
Att ett disciplinärt förfarande tar orimligt lång tid i anspråk kan således både bero på genomförandet av föregående administrativa
utredningar och på det disciplinära förfarandet som sådant. Den period som ska beaktas för att bedöma huruvida ett disciplinärt
förfarande har tagit rimlig tid i anspråk är således inte bara den period som börjar att löpa från och med beslutet att inleda
detta förfarande. Frågan huruvida det disciplinära förfarandet, när det väl har inletts, har genomförts med erforderlig skyndsamhet
kommer att påverkas av den omständigheten att en mer eller mindre lång tid har förflutit från det att den påstådda disciplinöverträdelsen
begicks till dess att beslutet att inleda det disciplinära förfarandet fattades.
Huruvida förfarandet har tagit rimlig tid i anspråk ska bedömas med hänsyn till de särskilda omständigheterna i varje enskilt
fall och i synnerhet med hänsyn till tvistens betydelse för den berörde, sakens komplexitet samt sökandens och de behöriga
myndigheternas uppträdande (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 17 december 1998 i mål C-185/95 P, Baustahlgewebe
mot kommissionen, REG 1998, s. I-8417, punkt 29 och där angiven rättspraxis).
Ingen särskild omständighet är avgörande. Var och en av dessa ska undersökas separat, och därefter ska deras kumulativa effekt
bedömas. Vissa exempel på dröjsmål som kan tillskrivas tillsättningsmyndigheten kan framstå som rimliga om de betraktas var
och en för sig, men vara orimliga om de betraktas tillsammans. Kraven på skyndsamhet i förfaranden går dock inte utöver de
krav som är förenliga med principen om god förvaltningssed.
När ett förfarande, på grund av beslut som fattats av tillsättningsmyndigheten, har överskridit det som man normalt sett anser
utgör en rimlig varaktighet, ankommer det på denna myndighet att visa att det föreligger särskilda omständigheter som kan
motivera detta överskridande (se analogt, vad beträffar upprättandet av betygsrapporter, domstolens dom av den 5 maj 1983
i mål 207/81, Ditterich mot kommissionen, REG 1983, s. 1359, punkt 26).
Mot bakgrund av dessa principer ska det undersökas huruvida det disciplinära förfarandet genomfördes inom en rimlig tid. Det
kräver att man först erinrar om de huvudsakliga händelser som ledde till att förfarandet inleddes och förfarandets huvudetapper,
innan man därefter undersöker huruvida den objektivt fastställda varaktigheten kan anses vara rimlig.
I beslutet av den 16 januari 2004 att inleda ett disciplinärt förfarande mot sökanden, klandrades sökanden för att ha haft
en aktiv roll vid placeringen av René Berthelot i en högre lönegrad enligt tabellen och vid anställningen av honom vid GFC.
Med verkan från och med den 1 september 1996 placerades René Berthelot i en högre lönegrad och han erbjöds ett kontrakt som
gästforskare vid GFC med verkan från och med den 1 mars 1997. Beslutet att inleda det disciplinära förfarandet fattades således
mer än sju år efter de omständigheter som sökanden klandrades för. Denna tid är i sig obestridligen onormalt lång när det
gäller att vidta åtgärder mot en tjänsteman i disciplinärt hänseende.
Olaf färdigställde den 23 november 1999 sin rapport från utredningen rörande René Berthelots anställningsvillkor i egenskap
av gästforskare vid kommissionen. IDOC färdigställde den 22 februari 2002 sin ytterligare administrativa utredningsrapport
avseende den period då René Berthelot arbetat som gästforskare vid GD Forskning. Mellan överlämnandet av den sistnämnda rapporten
och inledandet av det disciplinära förfarandet gjordes inte någon ytterligare utredning. Beslutet att inleda ett disciplinärt
förfarande mot sökanden fattades således nästan två år efter den sista administrativa utredningsrapporten. Även denna tid
är onormalt lång, i samband med ett disciplinärt förfarande som avser en tjänsteman.
Efter överlämnandet av den sistnämnda utredningsrapporten är den enda händelse som kan anses vara relevant med avseende på
det disciplinära förfarandet att den belgiska åklagarmyndigheten väckte åtal mot sökanden den 18 mars 2003. Tio månader förflöt
dock från denna händelse till dess att det disciplinära förfarandet inleddes, vilket likaså är en onormalt lång tid.
Genom tillsättningsmyndighetens beslut av den 16 januari 2004 inleddes det disciplinära förfarandet och vilandeförklaras omedelbart,
med tillämpning av artikel 88 femte stycket i tjänsteföreskrifterna, i den lydelse som var tillämplig fram till och med den
30 april 2004, vari det föreskrivs att om tjänstemannens handlingar leder till åtal, ska ett slutligt beslut fattas först
sedan avgörandet i den domstol som prövar fallet har vunnit laga kraft. Efter avkunnandet av den belgiska brottmålsdomstolens
beslut av den 30 juni 2004 att det inte fanns grund för åtal, underrättade kommissionen sökanden, genom skrivelse av den 13 juli 2004,
om att det disciplinära förfarande som avsåg honom hade vilandeförklarats i avvaktan på ett beslut av kommissionsledamöternas
kollegium rörande Édith Cressons ärende.
Det disciplinära förfarandet avslutades slutligen genom beslut av den 16 oktober 2006, det vill säga nästan tio år efter de
påtalade omständigheterna.
Det ska därefter undersökas huruvida kommissionen har lagt fram uppgifter som kan visa att en varaktighet som objektivt sett
redan är så lång, och vid första anblicken orimlig, likväl kan anses vara rimlig med hänsyn till de särskilda omständigheterna
i det enskilda fallet.
Det ska först erinras om att Édith Cresson, i det mål som utmynnade i domen i målet kommissionen mot Cresson, hade åberopat
ett liknande argument som det sökanden har åberopat i förevarande mål. Édith Cresson hävdade nämligen att inledandet av ett
disciplinärt förfarande genom ett meddelande om anmärkningar den 21 januari 2003, det vill säga mer än sju år efter det att
de omständigheter som kommissionen åberopade inträffade, var oacceptabelt, särskilt med hänsyn till att det fanns flera sedan
länge tillgängliga rapporter avseende de omständigheter som hon anklagades för, och med hänsyn till att ärendet inte var komplicerat
(se domen i målet kommissionen mot Cresson, punkt 78).
Domstolen underkände detta argument, genom att slå fast att eftersom artikel 213.2 EG dittills aldrig hade tillämpats för
att inleda ett förfarande mot en ledamot av kommissionen på grund av dennes handlande under sin ämbetsperiod, kunde institutionen
ha ansett sig nödgad att iaktta särskild noggrannhet.
Även om kommissionen, såsom domstolen konstaterade, med fog kunde ha ansett sig nödgad att iaktta särskild noggrannhet vid
inledandet av ett förfarande mot Édith Cresson, kunde inte denna omständighet nödvändigtvis medföra att institutionen befriades
från sin skyldighet att genomföra ett eventuellt disciplinärt förfarande mot sökanden inom rimlig tid.
Det förelåg visserligen ett samband mellan sökandens fall och Édith Cressons fall, eftersom han var hennes kanslichef under
den period då en del av de bedrägerier som hon anklagades för begicks. Som personaldomstolen redan har konstaterat i samband
med anmärkningens tredje del (se ovan punkterna 341 och 342) utgjorde detta samband en omständighet som kommissionen rätteligen
kunde beakta.
Det förelåg dock avgörande skillnader mellan de båda ärendena, skillnader som hindrade svarandeinstitutionen från att automatiskt
och utan åtskillnad tillämpa de beslut som fattats med avseende på den före detta kommissionsledamoten på sökanden.
För det första befann sig sökanden, i egenskap av tjänsteman, i en annan situation enligt tjänsteföreskrifterna än Édith Cresson.
I egenskap av politiskt tillsatt kommissionsledamot för en tidsbegränsad mandatperiod, var nämligen Édith Cresson dels politiskt
ansvarig för sina handlingar och för handlingar av personer som hade agerat för hennes räkning och i enlighet med hennes instruktioner,
dels föremål för det särskilda förfarande som föreskrivs i artikel 213 EG och artikel 126 EA. Hon hade lämnat sitt uppdrag
sedan mer än tre år tillbaka då ett förfarande inleddes mot henne med stöd av dessa artiklar. Sökanden omfattades däremot,
i egenskap av tjänsteman, av en lojalitetsplikt gentemot Europeiska gemenskaperna enligt tjänsteföreskrifterna och förväntades
fortsätta sin karriär inom kommissionen. Man kan dock knappast förvänta sig av en tjänsteman att han fortsätter att arbeta
normalt och behåller den lojalitet gentemot gemenskaperna som tjänsteföreskrifterna kräver av honom, om hans uppförande i
tjänsten under flera år är föremål för flera på varandra följande utredningar, och risken för disciplinåtgärder således hänger
över honom.
För det andra var sökanden, även om han under en viss period var Édith Cressons kanslichef, tidsmässigt inte inblandad i de
händelser som gav upphov till anklagelserna mot henne. När sökanden tillsattes som Édith Cressons kanslichef den 21 december 1995,
hade nämligen den rättsstridiga anställningen av René Berthelot redan skett, eftersom han hade ställning som gästforskare
vid GD Forskning sedan den 1 september 1995.
Det är riktigt att det är sökandens delaktighet i placeringen av René Berthelot i en högre lönegrad enligt tabellen och dennes
rättsstridiga anställning vid GFC som sökanden har klandrats för. Det förhållandet att René Berthelot redan hade anställts
hos Édith Cresson då sökanden började att arbeta vid hennes kansli visade dock att sökandens eventuella roll i de konstaterade
oegentligheterna inte kunde ha varit en roll som katalysator, utan på sin höjd var underordnad. Kommissionen själv påpekade
vid förhandlingen att ”det vore felaktigt att påstå att [sökanden] var den främsta anstiftaren i hela affären”.
Dessa betydande skillnader mellan den före detta kommissionsledamotens situation och sökandens situation utgör avgörande överväganden
när det gäller att bedöma huruvida förfarandets onormalt långa och vid första anblicken orimliga varaktighet (se ovan punkterna 398–402)
likväl kan anses vara rimlig.
Bakom de särskilda anklagelser som riktades mot sökanden fanns visserligen samma viktiga allmänintresse, nämligen allmänhetens
tilltro till att EU-institutionernas verksamhet fungerar väl på högsta nivå och till att det inte förekom handel med inflytande
eller mörkläggning av en sådan handel. I det avseendet var sökandens fall i disciplinärt hänseende inte resultatet av en isolerad
händelse utan ingick i en mer allmän situation som, genom de problem som den avslöjade, hade återverkningar långt utöver sökandens
situation.
Med hänsyn till de särskilda omständigheterna i förevarande fall och vid en avvägning mellan samtliga faktorer som angetts
ovan, i synnerhet de avgörande skillnaderna mellan sökandens fall och den före detta kommissionsledamotens fall, och utan
att bortse från det mer omfattande allmänintresse som stod på spel, finner personaldomstolen att kommissionen inte har visat
att den onormalt långa varaktigheten av såväl den period som föregick inledandet av det disciplinära förfarandet som nämnda
förfarande likväl kunde anses vara rimlig.
Av det ovan anförda följer att kommission begick fel i tjänsten, dels genom att underlåta att låta sökanden ta del av IDOC:s
bidrag, dels genom att inleda och fullfölja ett disciplinärt förfarande i strid med sin skyldighet att agera skyndsamt.
2.     Skadan och orsakssambandet
För det första kan kommissionens underlåtenhet att låta sökanden ta del av IDOC:s bidrag anses ha orsakat sökanden ideell
skada, till följd av upplevelsen av att behöva möta en inställning präglad av bristande insyn beträffande en handling som
var väsentlig för utövandet av hans rätt till försvar (se, för en ideell skada som orsakades av åsidosättande av rätten till
försvar, personaldomstolens dom av den 11 september 2008 i mål F-51/07, Bui Van mot kommissionen, REGP 2008, s. I-A-1-289
och II-A-1-1533, punkterna 93 och 94, vilken har överklagats till Europeiska unionens tribunal, där överklagandet nu är anhängigt
som mål T-491/08 P).
Efter att i överensstämmelse med rätt och billighet (
ex aequo et bono
) ha uppskattat den skada som sökanden lidit, anser personaldomstolen att 5 000 euro är ett lämpligt skadestånd med beaktande
av omständigheterna.
För det andra har institutionens åsidosättande av sin skyldighet att agera inom rimlig tid när det gäller att inleda och genomföra
det disciplinära förfarandet försatt sökanden i ett långvarigt tillstånd av osäkerhet, vilken utgör en ideell skada som ska
ersättas. Med hänsyn till att beslutet att inleda ett disciplinärt förfarande fattades mer än sju år efter de omständigheter
som sökanden klandrades för, och att detta förfarande, när det väl hade inletts, pågick under nästan tre år, vilket gör att
sammanlagt nästan tio år förflöt från det att de påtalade omständigheterna ägde rum till dess att det disciplinära förfarandet
avslutades, ska sökandens skadestånd i överensstämmelse med rätt och billighet (
ex aequo et bono
) fastställas till 25 000 euro.
Av det ovan anförda följer att kommissionen ska förpliktas att till sökanden utge 30 000 euro som ersättning för den ideella
skada som han orsakats till följd av de fel som kommissionen begick.

Rättegångskostnader
Enligt artikel 122 i rättegångsreglerna ska bestämmelserna i kapitel 8 i avdelning II i nämnda rättegångsregler om rättegångskostnader
och domstolskostnader endast tillämpas på mål som väckts vid personaldomstolen från och med ikraftträdandet av dessa rättegångsregler,
det vill säga den 1 november 2007. För mål som var anhängiga vid personaldomstolen före detta datum ska bestämmelserna i förstainstansrättens
rättegångsregler fortsätta att gälla i tillämpliga delar.
Enligt artikel 87.2 i förstainstansrättens rättegångsregler ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna,
om detta har yrkats. Enligt artikel 88 i rättegångsreglerna ska institutionerna emellertid bära sina kostnader i tvister mellan
gemenskaperna och deras anställda.
Enligt artikel 87.3 första stycket i förstainstansrättens rättegångsregler kan dessutom personaldomstolen, om parterna ömsom
tappar målet på en eller flera punkter, eller om särskilda omständigheter motiverar det, besluta att kostnaderna ska delas
eller att vardera parten ska bära sin kostnad.
Enligt artikel 87.6 i förstainstansrättens rättegångsregler ska slutligen personaldomstolen i mål där det inte finns anledning
att döma i saken besluta om kostnader enligt vad den finner skäligt.
Vad beträffar yrkandet om ogiltigförklaring i den talan som registrerats under målnummer F-124/05, noterar personaldomstolen
att detta yrkande inte längre har något föremål, till följd av beslutet av den 16 oktober 2006 att avsluta det disciplinära
förfarande som avsåg sökanden. Genom detta beslut gav nämligen svarandeinstitutionen sökanden det resultat som han eftersträvade
genom detta yrkande.
Vad beträffar skadeståndsyrkandet i respektive talan som registrerats under målnummer F-124/05 och målnummer F-96/06, ska
det däremot konstateras att endast två av de många fel som sökanden åberopat har ansetts vara styrkta, och att sökanden har
tillerkänts skadestånd med ett belopp som är klart lägre än det han begärde.
Med hänsyn till det ovan anförda finner personaldomstolen, efter en skälighetsbedömning av omständigheterna i målet, att kommissionen
ska bära sina rättegångskostnader och ersätta hälften av sökandens rättegångskostnader. Sökanden ska bära hälften av sina
rättegångskostnader.
Mot denna bakgrund beslutar
PERSONALDOMSTOLEN (plenum)
följande:
1)
Det saknas anledning att pröva de yrkanden som sökanden har framställt i den talan som registrerats under målnummer F-124/05,
A mot kommissionen.
2)
Europeiska kommissionen ska till sökanden utge 30 000 euro, som ersättning för den ideella skada han har lidit.
3)
Europeiska kommissionen ska bära sina rättegångskostnader och ersätta hälften av sökandens rättegångskostnader som är hänförliga
till respektive talan som registrerats under målnummer F-124/05, A mot kommissionen, och målnummer F-96/06, G mot kommissionen.
4)
Sökanden ska bära hälften av sina rättegångskostnader som är hänförliga till respektive talan som registrerats under målnummer F-124/05,
A mot kommissionen, och målnummer F-96/06, G mot kommissionen.
Mahoney

Gervasoni
Kreppel
Tagaras
Van Raepenbusch
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 13 januari 2010.
W. Hakenberg

P. Mahoney
Innehållsförteckning
Tillämpliga bestämmelser
I –  Bestämmelserna om immunitet och privilegier
II –  Bestämmelserna som reglerar utredningar som utförs för att bekämpa bedrägeri
III –  Bestämmelserna om disciplinära förfaranden
IV –  Bestämmelserna om yrkessjukdomsförsäkring och olycksfallsförsäkring
V –  Bestämmelserna om de förmåner som utbetalas vid invaliditet
A –  Tjänsteföreskrifterna
B –  Tjänsteföreskrifterna, i den lydelse som var tillämplig fram till och med den 30 april 2004
VI –  Bestämmelserna om personalakten
VII –  Bestämmelserna om allmänhetens tillgång till handlingar
Bakgrund till tvisten
I –  Omständigheterna kring ”Cresson-affären”
II –  Bakgrund såvitt avser sökanden
Förfarandet
I –  Förfarandet i mål F-124/05, innan målet förenades med mål F-96/06
II –  Förfarandet i mål F-96/06, innan målet förenades med mål F-124/05
III –  Förfarandet i de förenade målen F-124/05 och F-96/06
Parternas yrkanden
I –  I mål F-124/05
II –  I mål F-96/06
Rättslig bedömning
I –  Talan i mål F-124/05
A –  Parternas argument
B –  Personaldomstolens bedömning
II –  Talan i mål F-96/06
A –  Upptagande till sakprövning
1.  Parternas argument
2.  Personaldomstolens bedömning
B –  Prövning i sak
1.  De fel som läggs kommissionen till last
a)  Den första anmärkningen: Sökanden misstänkliggjordes utan grund i ”Berthelot-affären”
Parternas argument
Personaldomstolens bedömning
b)  Den andra anmärkningen: Brister och åsidosättanden av rätten till försvar som förekom under de administrativa utredningarna
Parternas argument
Personaldomstolens bedömning
c)  Den tredje anmärkningen: Åsidosättande av principen om sekretess i samband med Olafs utredningar
Parternas argument
Personaldomstolens bedömning
–  Huruvida anmärkningen kan tas upp till sakprövning
–  Huruvida det finns fog för anmärkningen
d)  Den fjärde anmärkningen: Upphävandet av sökandens immunitet mot rättsliga förfaranden var rättsstridigt
Parternas argument
Personaldomstolens bedömning
e)  Den femte anmärkningen: Beslutet att ändra sökandens tjänsteplacering var rättsstridigt
Parternas argument
Personaldomstolens bedömning
f)  Den sjätte anmärkningen: Oegentligheter som förekom i det förfarande som inleddes enligt artikel 73 i tjänsteföreskrifterna
Anmärkningens första del: Påståendet att kommissionen omotiverat uteslöt möjligheten att det var fråga om ett olycksfall i
arbetet
–  Parternas argument
–  Personaldomstolens bedömning
Anmärkningens andra del: Oegentligheter i förfarandet vid IDOC
–  Påståendet att det var rättsstridigt att hänskjuta ärendet till IDOC
–  Påståendet om IDOC:s bristande opartiskhet
–  Vägran att låta sökanden ta del av IDOC:s bidrag
g)  Den sjunde anmärkningen: Invaliditetskommitténs yttrande av den 29 oktober 2004 var rättsstridigt
Parternas argument
Personaldomstolens bedömning
h)  Den åttonde anmärkningen: Det var rättsstridigt att inleda och fullfölja ett disciplinärt förfarande mot sökanden
Inledande synpunkter
Anmärkningens första och andra del: Underlåtenheten att beakta följderna av den belgiska domstolens beslut att det inte fanns
grund för åtal
–  Parternas argument
–  Personaldomstolens bedömning
Anmärkningens tredje del: Det påstått omotiverade sambandet mellan det disciplinära förfarande som avsåg sökanden och det
förfarande som avsåg den före detta kommissionsledamoten
–  Parternas argument
–  Personaldomstolens bedömning
Anmärkningens fjärde del: Brist på bevisning som motiverade att det disciplinära förfarandet inleddes
–  Parternas argument
–  Personaldomstolens bedömning
Anmärkningens femte del: Åsidosättanden av omsorgsplikten, biståndsskyldigheten och principen om skydd för berättigade förväntningar
–  Parternas argument
–  Personaldomstolens bedömning
Anmärkningens sjätte del: Den disciplinära myndighetens åsidosättande av sin skyldighet att agera inom rimlig tid
–  Parternas argument
–  Personaldomstolens bedömning
2.  Skadan och orsakssambandet
Rättegångskostnader
*
Rättegångsspråk: franska.