CELEX: 62005CJ0298
EY 43 ja EY 56 artikla
Tulo- ja varallisuusverot
Toisessa jäsenvaltiossa sijaitsevan toimipaikan voittojen verotuksen edellytykset
Kaksinkertaisen verotuksen välttämiseksi tehty sopimus
Vapautusmenetelmä tai hyvitysmenetelmä

Ennakkoratkaisupyyntö koskee EY 43 ja EY 56 artiklan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat Columbus Container Services BVBA & Co. (jäljempänä Columbus) ja
Finanzamt Bielefeld-Innenstadt (jäljempänä Finanzamt) ja joka koskee Columbusin vuonna 1996 tuottamien voittojen verottamista.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Saksan lainsäädäntö
Tuloverolain (Einkommensteuergesetz, BGBl. 1990 I, s. 1902; jäljempänä EStG) 1 §:n 1 momentin mukaan Saksassa asuvia verovelvollisia
verotetaan heidän kaikista tuloistaan Saksassa ja heihin sovelletaan niin sanottua ”maailmanlaajuisen tulon” periaatetta.
Tämän kaikkiin tulotyyppeihin, mukaan lukien elinkeinotoiminnan tulot (EStG:n 2 §:n 1 momentin 2 kohta) ja pääomatulot (EStG:n
2 §:n 1 momentin 5 kohta), pätevän periaatteen nojalla tulot lasketaan ja niitä verotetaan yhdenmukaisesti siitä riippumatta,
onko ne saatu Saksasta vai ulkomailta.
EStG:n saman 1 §:n sekä yhteisöverolain (Körperschaftssteuergesetz, BGBl 1991 I, s. 637) 1 §:n mukaan Saksan oikeudessa henkilöyhtiöksi
luokiteltua yhtiötä ei veroteta sellaisenaan. Tällaisen yhtiön Saksassa tai ulkomailla tuottama voitto luetaan Saksassa asuvien
yhtiömiesten tuloksi heidän osuuksiensa mukaisessa suhteessa, ja sitä verotetaan heidän tulonaan (EStG:n 15 §:n 1 momentin
2 kohdan ensimmäinen virke) henkilöyhtiöiden sivuuttamisen periaatteen mukaan.
Tämä henkilöyhtiöiden voittojen lukeminen sen yhtiömiesten tuloksi pätee myös, vaikka tämä yhtiö olisi sellaisenaan yhteisöveron
alainen ulkomailla eli siinä valtiossa, jossa sen kotipaikka sijaitsee.
Saksassa asuvien henkilöiden ulkomaisen tulon kaksinkertaisen verotuksen välttämiseksi Saksan liittotasavalta on tehnyt kahdenvälisiä
sopimuksia, joihin kuuluu Belgian kuningaskunnan ja Saksan liittotasavallan Brysselissä 11.4.1967 allekirjoittama kaksinkertaisen
verotuksen välttämiseksi ja tiettyjen muiden tulo‑ ja varallisuusveroalaa koskevien kysymysten ratkaisemiseksi tehty sopimus
(BGBl. 1969 II, s. 18; jäljempänä kahdenvälinen verosopimus).
Kahdenvälisen verosopimuksen 7 artiklan 1 kappaleen mukaan saksalaisen yrityksen, joka harjoittaa liiketoimintaansa Belgian
kuningaskunnan alueelle sijoittautuneen kiinteän toimipaikan, esimerkiksi kommandiittiyhtiön, välityksellä, tuottamia voittoja
verotetaan Belgian kuningaskunnassa, jos ne voidaan lukea kyseisen kiinteän toimipaikan tuottamiksi tuloiksi. Ennakkoratkaisupyynnön
esittämistä koskevassa päätöksessä todetaan, että koska Belgian verolainsäädännön nojalla kommandiittiyhtiöiltä kannetaan
yhteisövero, kahdenvälisessä verosopimuksessa rinnastetaan voitonjako tämän sopimuksen 10 artiklassa tarkoitettuihin osinkoihin.
Kyseisen sopimuksen 23 artiklan 1 kappaleen 1 kohdan mukaan Saksassa asuvien henkilöiden Belgiasta saamat tulot, joita verotetaan
tämän sopimuksen nojalla Belgiassa, ovat Saksassa verovapaita. On selvää, että belgialaisesta kommandiittiyhtiöstä saatuihin
pääomatuloihin sovelletaan 23 artiklan 1 kappaleen 1 kohdassa määrättyä vapautusjärjestelmää.
Toisin kuin on määrätty kahdenvälisessä verosopimuksessa, verotuksen ulkomaansuhteista annetun lain (Gesetz über die Besteuerung
bei Auslandsbeziehungen (Außensteuergesetz, jäljempänä AStG)), sellaisena kuin se on muutettuna verotuksen yhdenmukaistamisesta
ja petostentorjunnasta 21.12.1993 annetulla lailla (Missbrauchsbekämpfungs‑ und Steuerbereinigungsgesetz, BGBl. 1993 I, s.
2310; jäljempänä AStG), joka oli voimassa pääasian tosiseikkojen tapahtuma-aikaan, 20 §:n 2 ja 3 momentissa säädetään seuraavaa:
”2.      Jos Saksassa yleisesti verovelvollisen ulkomaille sijoittautunut kiinteä toimipaikka saa tuloja, jotka ovat luonteeltaan 10
§:n 6 momentin toisessa virkkeessä tarkoitettuja sijoitetusta pääomasta saatuja tuloja, ja jos niitä verotettaisiin välituloina,
jos kyseessä olisi ulkomainen yhteisö, kaksinkertainen verotus vältetään hyvittämällä se vero, joka ulkomailla on kannettu
kyseisistä tuloista, eikä soveltamalla verovapautta.
3.      Sellaisten varojen osalta, joista aiheutuu tuloja, jotka ovat luonteeltaan 10 §:n 6 momentin toisessa virkkeessä tarkoitettuja
sijoitetusta pääomasta saatuja tuloja, lukuun ottamatta tuloja, jotka ovat luonteeltaan 10 §:n 6 momentin kolmannessa virkkeessä
tarkoitettuja sijoitetusta pääomasta saatuja tuloja, edellä 2 momentissa tarkoitetuissa tilanteissa kaksinkertainen verotus
vältetään hyvittämällä kyseisistä varoista ulkomailla maksettu vero eikä soveltamalla verovapautta – –”
AStG:n 10 §:n 6 momentin toisessa virkkeessä säädetään seuraavaa:
”Välitulot, jotka ovat luonteeltaan sijoitetusta pääomasta saatuja tuloja, ovat ulkomaisen väliyhteisön saamia tuloja, jotka
on saatu maksuvälineiden, saatavien, arvopapereiden, yhtiöosuuksien tai vastaavien omaisuuserien omistamisen, hallinnoinnin,
arvon säilyttämisen tai arvonnousun perusteella – –”
AStG:n 8 §:n 1 ja 3 momentti kuuluvat seuraavasti:
”1.      Ulkomaista yhteisöä pidetään väliyhteisönä, jos se saa tuloja, joihin sovelletaan alhaista verokantaa – –
– –
3.      Verokanta on 1 momentissa tarkoitetulla tavalla alhainen silloin, kun tuloja ei sen valtion, jossa liiketoimintaa johdetaan
tai jossa ulkomaisen yhtiön kotipaikka sijaitsee, voittoverotuksessa veroteta vähintään 30 prosentin osuudelta ilman, että
tämä olisi seurausta muista lähteistä saatavien tulojen kanssa tehtävästä tasauksesta, tai kun tämän mukaisesti huomioon otettavan
veron määrästä vähennetään kyseisen valtion lainsäädännön mukaan ne verot, jotka sen yhtiön, josta tulot ovat peräisin, on
maksettava – –”

Belgian lainsäädäntö
Belgian lainsäädännön mukaan koordinointikeskuksiksi luokiteltuihin yrityksiin sovelletaan 30.12.1982 tehdyllä kuninkaan päätöksellä
nro 187 (Moniteur belge 13.1.1983) käyttöön otettua verojärjestelmää. Tämän kuninkaan päätöksen mukaan koordinointikeskuksen
Belgiassa saamien voittojen veron määräytymisperuste määritetään kiinteämääräisesti niin sanotun cost plus ‑menetelmän mukaisesti.

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Columbus on Belgian oikeuden mukaan perustettu kommandiittiyhtiö, jonka kotipaikka oli pääasian tosiseikkojen tapahtuma-aikaan
Antwerpenissa (Belgia). Se on kuninkaan päätöksessä nro 187 tarkoitettu koordinointikeskus.
Columbusin yhtiöosuudet olivat yhtäältä kahdeksan Saksassa asuvan samaan sukuun kuuluvan henkilön hallussa, joista jokaisen
osuus oli 10 prosenttia, ja toisaalta loput 20 prosenttia saksalaisen henkilöyhtiön hallussa, jonka osuudet ovat myös mainitun
suvun jäsenten omaisuutta. Columbusin yhtiökokouksessa kaikkia yhtiöosuuksien haltijoita edustaa sama henkilö.
Columbus kuuluu kansainvälisellä tasolla merkittävään taloudelliseen konserniin. Sen toimialana on tämän konsernin toimintojen
yhteensovittaminen. Siihen kuuluu muun muassa rahoitustoimien ja kirjanpidon keskittäminen, tytäryhtiöiden tai sivuliikkeiden
toiminnan rahoitus, ATK sekä mainonta‑ ja markkinointitoiminta.
Columbusin taloudellinen toiminta on pääasiassa AStG:n 10 §:n 6 momentin toisessa virkkeessä tarkoitettua sijoitettujen pääomien
hallinnointia. Tämä hallinnointitoiminta tuotti Columbusille vuonna 1996 elinkeinotoiminnan tuloja 8 044 619 Saksan markkaa
(DEM; 4 113 148 euroa) ja muita tuloja 53 477 DEM (27 342 euroa).
Belgian verohallinto määräsi Columbusille vuodelle 1996 veron koordinointikeskuksiin sovellettavan verokannan mukaisesti,
jolloin sen tosiasiallisesti tuottamia voittoja verotettiin alle 30 prosentin verokannan mukaan.
Saksan oikeuden mukaan Columbus on henkilöyhtiö.
Finanzamt katsoi 8.6.1998 tekemässään verotuspäätöksessä, että Saksan vero-oikeuden mukaisesti ja erityisesti AStG:n 20 §:n
2 momentin nojalla yhtiömiehille luettavat Columbusin muut tulot kuin elinkeinotoiminnan tulot olivat verovapaita, mutta se
sovelsi kuitenkin niihin progressioehtoa. Sitä vastoin yhtiömiehiä verotettiin Columbusin elinkeinotoiminnasta saamistaan
tuloista, mutta Finanzamt kuitenkin hyvitti Belgiassa näistä samoista voitoista jo kannetun veron.
Finanzamt vahvisti 16.6.1998 päivätyssä päätöksessään lisäksi AStG:n 20 §:n 3 momentin mukaisesti Columbusin varojen viitearvon
1.1.1996 yhtiömiesten varallisuusveron laskemiseksi.
Columbus teki oikaisuvaatimuksen Finanzamtille mainituista päätöksistä, lukuun ottamatta muita tuloja kuin elinkeinotoiminnan
tuloja koskevaa päätöstä, ja tämän oikaisuvaatimuksen hylkäämisen jälkeen se nosti kanteen Finanzgericht Münsterissä.
Tässä tuomioistuimessa Columbus vetoaa muun muassa AStG:n 20 §:n 2 ja 3 momentin säännösten ristiriitaisuuteen EY 43 artiklan
kanssa. Tämän yhtiön mukaan kahdenvälisen verotussopimuksen 23 artiklan 1 kappaleen 1 kohdassa määrätyn vapautusmenetelmän
korvaaminen AStG:n 20 §:n 2 ja 3 momentissa säädetyllä hyvitysmenetelmällä tekee kyseessä olevat ulkomaiset toimipaikat vähemmän
houkutteleviksi. Tällaisen veroetuuden poistaminen niiltä loukkaa Columbusin mukaan perusteettomalla tavalla EY:n perustamissopimuksessa
taattua sijoittautumisvapautta.
Columbus väittää lisäksi, että kahdenvälisen verosopimuksen määräysten noudattamatta jättäminen on täysin perusteetonta.
Finanzgericht Münster ei pidä mahdottomana sitä, että AStG:n 20 §:n 2 ja 3 momentissa vahvistetut säännöt estäisivät sijoittautumisvapautta.
Sillä on lisäksi epäilyksiä sen suhteen, ovatko mainitut säännöt yhteensoveltuvia pääomien vapaan liikkuvuuden kanssa. Näiden
säännösten perusteella suoritettava ulkomaisten tulojen lisäverottaminen on omiaan vaikuttamaan siten, että Saksassa asuvat
pidättäytyvät sijoittamasta muuhun jäsenvaltioon kuin Saksaan, eikä tätä pääomien vapaan liikkuvuuden rajoittamista voida
perustella.
Tässä tilanteessa Finanzgericht Münster on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavan
ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko EY:n perustamissopimuksen 52 artiklan, josta on tullut EY 43 artikla, ja EY:n perustamissopimuksen 73 b–73 d artiklan,
joista on tullut EY 56–EY 58 artikla, määräysten kanssa ristiriidassa se, että [AStG]:n 20 §:n 2 ja 3 momentin säännösten
mukaan Saksassa yleisesti verovelvollisen ulkomaisen kiinteän toimipaikan sellaisten tulojen, jotka ovat luonteeltaan sijoitetusta
pääomasta saatua tuloa, jota verotettaisiin väliyhteisön tulona, jos kyseinen kiinteä toimipaikka olisi ollut ulkomainen yhtiö,
kaksinkertaisen verotuksen välttämiseksi sovelletaan [kahdenvälisen verosopimuksen] vastaisesti kyseisistä tuloista ulkomailla
maksetun veron hyvittämistä eikä vapautusta Saksan verosta.”

Ennakkoratkaisukysymys
Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin tiedustelee kysymyksellään, onko EY 43 ja EY 56 artiklaa tulkittava niin, että
niiden kanssa on ristiriidassa sellainen nyt kyseessä olevan kaltainen jäsenvaltion verolainsäädäntö, jonka nojalla tässä
jäsenvaltiossa asuvan toisessa jäsenvaltiossa sijaitsevaan toimipaikkaan sijoittamastaan pääomasta saamia tuloja ei toimipaikan
sijaintijäsenvaltion kanssa kaksinkertaisen verotuksen välttämiseksi tehdystä sopimuksesta huolimatta vapauteta ensin mainitun
jäsenvaltion tuloverosta vaan niistä kannetaan tässä jäsenvaltiossa veroa, josta hyvitetään toisessa jäsenvaltiossa kannettu
vero.
Aluksi on palautettava mieliin, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yhteisön tason yhtenäistämis‑ tai yhdenmukaistamistoimien
puuttuessa jäsenvaltiot ovat edelleen toimivaltaisia määrittämään tulojen ja varallisuuden verotusperusteet välttääkseen tarvittaessa
sopimusteitse kaksinkertaisen verotuksen (ks. mm. asia C‑307/97, Saint‑Gobain ZN, tuomio 21.9.1999, Kok. 1999, s. I‑6161,
57 kohta; asia C‑290/04, FKP Scorpio Konzertproduktionen, tuomio 3.10.2006, Kok. 2006, s. I‑9461, 54 kohta ja asia C‑374/04,
Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, tuomio 12.12.2006, Kok. 2006, s. I‑11673, 52 kohta).
Vaikka välitön verotus kuuluukin jäsenvaltioiden toimivaltaan, jäsenvaltioiden on tätä toimivaltaansa käyttäessään noudatettava
yhteisön oikeutta (ks. asia C‑265/04, Bouanich, tuomio 19.1.2006, Kok. 2006, s. I‑923, 28 kohta ja em. asia Test Claimants
in Class IV of the ACT Group Litigation, tuomion 36 kohta).

Sijoittautumisvapauden rajoittaminen
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan sijoittautumisvapautta koskevien perustamissopimuksen määräysten soveltamisalaan kuuluvat
kansalliset säännökset, joita sovelletaan, kun kyseisen jäsenvaltion kansalainen omistaa toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneesta
yhtiöstä sellaisen osuuden, joka antaa hänelle selvän vaikutusvallan kyseisen yhtiön päätöksiin ja mahdollisuuden määrätä
yhtiön toiminnasta (ks. vastaavasti asia C‑231/05, Oy AA, tuomio 18.7.2007, 20 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa
ja asia C‑112/05, komissio v. Saksa, tuomio 23.10.2007, 13 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Siten tämän oikeuskäytännön mukaan tilanne, jossa yksi tai useampi jossakin jäsenvaltiossa asuva luonnollinen henkilö hankkii
toisessa jäsenvaltiossa sääntömääräisen kotipaikan omaavan yhtiön kaikki sellaiset osuudet, jotka antavat näille henkilöille
selvän vaikutusvallan yhtiön päätöksiin ja mahdollisuuden määrätä yhtiön toiminnasta, kuuluu sijoittautumisvapautta koskevien
perustamissopimuksen määräysten soveltamisalaan (ks. asia C‑251/98, Baars, tuomio 13.4.2000, Kok. 2000, s. I‑2787, 21 ja 22
kohta ja asia C‑208/00, Überseering, tuomio 5.11.2002, Kok. 2002, s. I‑9919, 77 kohta).
Nyt esillä olevassa asiassa tämän tuomion 14 kohdasta ilmenee, että Columbusin kaikki osuudet ovat välittömästi tai välillisesti
saman suvun jäsenten hallussa. Heillä on samat intressit, he tekevät yhteisellä sopimuksella tämän yhtiön yleiskokouksessa
esiintyvän saman edustajan välityksellä yhtiötä koskevat päätökset ja määräävät sen toiminnasta.
Edellä todetusta seuraa, että sijoittautumisvapautta koskevia perustamissopimuksen määräyksiä sovelletaan pääasiassa kyseessä
olevan kaltaiseen tilanteeseen.
EY 43 artiklassa velvoitetaan poistamaan sijoittautumisvapauden rajoitukset. Vaikka sijoittautumisvapautta koskevien perustamissopimuksen
määräysten tarkoituksena niiden sanamuodon mukaan on varmistaa se, että muista jäsenvaltioista tulevia kohdellaan vastaanottavassa
jäsenvaltiossa samalla tavalla kuin sen omia kansalaisia, niiden vastaista on myös se, että lähtöjäsenvaltio estää omaa kansalaistaan
tai oman lainsäädäntönsä mukaisesti perustettua yhtiötä sijoittautumasta toiseen jäsenvaltioon (ks. mm. asia C‑264/96, ICI,
tuomio 16.7.1998, Kok. 1998, s. I‑4695, 21 kohta ja asia C‑196/04, Cadbury Schweppes ja Cadbury Schweppes Overseas, tuomio
12.9.2006, Kok. 2006, s. I‑9609, 42 kohta).
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaista on myös, että tällaisina rajoituksina on pidettävä kaikkia toimia, joilla kielletään
kyseisen vapauden käyttäminen, haitataan sitä tai tehdään se vähemmän houkuttelevaksi (ks. asia C‑55/94, Gebhard, tuomio 30.11.1995,
Kok. 1995, s. I‑4165, 37 kohta ja asia C‑442/02, CaixaBank France, tuomio 5.10.2004, Kok. 2004, s. I‑8961, 11 kohta).
Kuten tämän tuomion 7 kohdassa todetaan, tulot, joita Saksassa asuvat verovelvolliset ovat saaneet saksalaisen yhtiön belgialaisen
kommandiittiyhtiön välityksellä tuottamista voitoista, ovat kahdenvälisen verosopimuksen nojalla verovapaita Saksassa näiden
verovelvollisten osalta. Jos kuitenkin tällaista yhtiötä verotetaan Belgian verolainsäädännön perusteella alle 30 prosentin
verokannan mukaan sen Belgiassa tosiasiallisesti saamista voitoista, kuten nyt esillä olevassa asiassa, pääasiassa sovellettavissa
AStG:n säännöksissä säädetään, että tästä sopimuksesta huolimatta näitä tuloja ei enää vapauteta tuloverosta Saksassa asuvien
verovelvollisten osalta vaan niihin sovelletaan Saksan verotusjärjestelmää niin, että Saksassa kannettavan veron määrästä
hyvitetään Belgiassa kannettu vero.
AStG:n 20 §:n 2 ja 3 momentin nojalla tuloille, jotka ovat peräisin yhtiöstä, johon ulkomailla sovelletaan verokantaa, joka
AStG:n 8 §:n 1 ja 3 momentissa luokitellaan ”alhaiseksi”, ei myönnetä kahdenvälisessä verosopimuksessa määrättyä vapautusta,
vaan ne kuuluvat AStG:n 20 §:n 2 ja 3 momentissa säädetyn hyvitysmenetelmän soveltamisalaan.
Columbusin istunnossa toimittamien tietojen mukaan vapautusmenetelmän korvaaminen hyvitysmenetelmällä oli verovuonna 1996
lisännyt tämän yhtiön yhtiömiesten verotaakkaa 53 prosenttia.
On kuitenkin todettava, että vaikka se, että pääasiassa sovelletaan AStG:n 20 §:n 2 ja 3 momentin säännöksissä säädettyä hyvitysmenetelmää
Columbusin yhtiömiesten verotukseen, tekeekin tämän yhtiön toimintojen harjoittamisen kalliimmaksi kuin se olisi, jos verotukseen
sovellettaisiin kahdenvälisessä verosopimuksessa määrättyä vapautusmenetelmää, tällainen toteamus ei välttämättä merkitse
sitä, että mainitut säännökset rajoittavat EY 43 artiklan määräysten mukaista sijoittautumisvapautta.
Koska sijoittautumisvapauden tarkoituksena on kieltää yhtiöiden kotipaikkaan perustuva syrjintä (ks. vastaavasti em. asia
Saint-Gobain ZN, tuomion 35 kohta ja asia C‑446/04, Test Claimants in the FII Group Litigation, tuomio 12.12.2006, Kok. 2006,
s. I‑11753, 40 kohta), on selvää, että pääasiassa kyseessä olevassa Saksan verolainsäädännössä, joka on tältä osin verrattavissa
Belgian verolainsäädäntöön, jota sovellettiin asiassa C‑513/04, Kerckhaert ja Morres, 14.11.2006 annettuun tuomioon (Kok.
2006, s. I‑10967, 17 kohta) johtaneessa asiassa, ei tehdä minkäänlaista eroa sen suhteen, ovatko tulot peräisin Saksaan sijoittautuneiden
henkilöyhtiöiden tuottamista voitoista vai sellaiseen toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneiden henkilöyhtiöiden tuottamista
voitoista, jossa näiden yhtiöiden tässä valtiossa tuottamiin voittoihin sovelletaan alle 30 prosentin verokantaa. Kun näihin
ulkomaisiin yhtiöihin sovelletaan hyvitysmenetelmää, tässä lainsäädännössä ainoastaan asetetaan tällaisten yhtiöiden tuottamille
voitoille Saksassa sama verokanta kuin Saksaan sijoittautuneiden henkilöyhtiöiden voitoille.
Koska Columbusin kaltaisille yhtiöille ei aiheudu verotuksellista haittaa Saksaan sijoittautuneisiin henkilöyhtiöihin verrattuna,
ei voida päätellä, että kyseessä olisi näiden kahden yhtiöluokan erilaisesta kohtelusta johtuva syrjintä.
On totta, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan syrjintää voi myös olla saman säännön soveltaminen erilaisissa tilanteissa
(ks. asia C‑279/93, Schumacker, tuomio 14.2.1995, Kok. 1995, s. I‑225, 30 kohta ja asia C‑311/97, Royal Bank of Scotland,
tuomio 29.4.1999, Kok. 1999, s. I‑2651, 26 kohta).
Tosin asuinvaltion verolainsäädännön suhteen voittoja saavan yhtiömiehen asema ei ole välttämättä erilainen ainoastaan siitä
syystä, että hän saa nämä voitot yhtiöstä, joka on sijoittautunut toiseen jäsenvaltioon, joka verotusvaltaansa käyttäen soveltaa
näihin tosiasiallisesti saatuihin voittoihin alle 30 prosentin verokantaa (ks. vastaavasti em. asia Kerckhaert ja Morres,
tuomion 19 kohta).
Pääasian olosuhteiden kaltaisissa olosuhteissa kielteiset seuraukset, joita kyseessä olevan kaltaisen, AStG:llä toteutetun
voittoverojärjestelmän soveltaminen voi merkitä, perustuvat siihen, että kaksi jäsenvaltiota käyttää samanaikaisesti verotusvaltaansa
(ks. em. asia Kerckhaert ja Morres, tuomion 20 kohta).
Tämän osalta on muistutettava, että kaksinkertaisen verotuksen välttämiseksi tehdyillä sopimuksilla, joista määrätään EY 293
artiklassa, on tarkoitus poistaa edellisessä kohdassa mainittuun kansallisten verojärjestelmien rinnakkaisuuteen perustuvat
kielteiset vaikutukset sisämarkkinoiden toimintaan tai lieventää niitä (em. asia Kerckhaert ja Morres, tuomion 21 kohta).
Yhteisön oikeudessa ei sen nykytilassa vahvisteta pääasian kaltaisen tilanteen osalta yleisiä perusteita toimivallan jakamiseksi
jäsenvaltioiden välillä, kun on kyse kaksinkertaisen verotuksen poistamisesta Euroopan yhteisössä. Eri jäsenvaltioissa sijaitseviin
emo‑ ja tytäryhtiöihin sovellettavasta yhteisestä verojärjestelmästä 23.7.1990 annettua neuvoston direktiiviä 90/435/ETY (EYVL
L 225, s. 6), kaksinkertaisen verotuksen poistamisesta etuyhteydessä keskenään olevien yritysten tulonoikaisun yhteydessä
23.7.1990 tehtyä yleissopimusta (EYVL L 225, s. 10) ja säästöjen tuottamien korkotulojen verotuksesta 3.6.2003 annettua neuvoston
direktiiviä 2003/48/EY (EUVL L 157, s. 38) lukuun ottamatta yhdenmukaistamista tai yhtenäistämistä koskevaa toimenpidettä,
jolla pyrittäisiin poistamaan kaksinkertainen verotus, ei siis tähän päivään mennessä ole yhteisön oikeudessa toteutettu (ks.
em. asia Kerckhaert ja Morres, tuomion 22 kohta).
Vaikka jäsenvaltiot ovat tämän tuomion 27 kohdassa mainitun toimivaltansa nojalla tehneet useita kahdenvälisiä sopimuksia
mainittujen kielteisten vaikutusten poistamiseksi tai lieventämiseksi, yhteisöjen tuomioistuimella ei silti ole toimivaltaa
EY 234 artiklan puitteissa todeta, onko sopimusvaltio mahdollisesti rikkonut tällaisen sopimuksen määräyksiä.
Kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 46 kohdassa, yhteisöjen tuomioistuin ei voi tutkia pääasiassa kyseessä
olevan kaltaisen kansallisen säännöksen ja kahdenvälisen verosopimuksen kaltaisen kaksinkertaisen verotuksen välttämiseksi
tehdyn sopimuksen määräysten välistä suhdetta, koska tämä kysymys ei kuulu yhteisön oikeuden tulkinnan alaan (ks. vastaavasti
asia C‑141/99, AMID, tuomio 14.12.2000, Kok. 2000, s. I‑11619, 18 kohta).
Toisin kuin pääasian kantaja väittää, myöskään asiassa C‑294/97, Eurowings Luftverkehr, 26.10.1999 annetun tuomion (Kok. 1999,
s. I‑7447) 43 ja 44 kohdasta ei ilmene, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen kansallisen lainsäädännön soveltaminen olisi
ristiriidassa perustamissopimuksessa taattujen liikkumisvapauksien kanssa.
Yhteisöjen tuomioistuin tosin katsoi edellä mainitussa asiassa Eurowings Luftverkehr, että jäsenvaltio ei voi perustella veron
soveltamista palvelujen vastaanottajiin sillä alhaisella verotuksella, joita palvelujen tarjoajiin sovelletaan toisessa jäsenvaltiossa,
mutta tässä asiassa kyseessä oli kansallinen lainsäädäntö, jossa kyseiseen jäsenvaltioon sijoittautuneita palvelujen tarjoajia
kohdeltiin verotuksellisesti epäsuotuisammin kuin toisiin jäsenvaltioihin sijoittautuneita. Columbusin kaltaisten yhtiöiden
ja Saksaan sijoittautuneiden henkilöyhtiöiden yhtiömiehiä pääasian yhteydessä koskeva verotuksellinen kohtelu ei kuitenkaan
perustu tällaiseen erotteluun.
Columbus väittää lisäksi, että pääasiassa kyseessä olevat AStG:n säännökset johtavat vääristymiin sen suhteen, mihin jäsenvaltioon
yhtiöt päättävät sijoittautua.
Kuten tämän tuomion 44 kohdassa on todettu, jäsenvaltioilla on yhteisön verolainsäädännön yhdenmukaistamisen tämänhetkisessä
vaiheessa tietty autonomia. Tästä verotuksellisesta toimivallasta johtuu, että yhtiöiden vapaus valita eri sijoittautumisjäsenvaltioiden
välillä ei mitenkään merkitse, että näillä jäsenvaltioilla olisi velvollisuus mukauttaa omat verotusjärjestelmänsä muiden
jäsenvaltioiden eri verotusjärjestelmiin taatakseen, että tiettyyn jäsenvaltioon sijoittautunutta yhtiötä verotetaan kansallisella
tasolla samalla tavalla kuin yhtiötä, joka on päättänyt sijoittautua johonkin toiseen jäsenvaltioon.
Columbus väittää lisäksi, että pääasiassa kyseessä olevat AStG:n säännökset aiheuttavat eri sijoittautumismuotojen valinnan
vääristymiä. Se olisi välttynyt mainittujen säännösten soveltamiselta, jos se olisi päättänyt harjoittaa toimintaansa Belgiassa
pääomayhtiön muodossa perustetun tytäryhtiön välityksellä eikä pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen toimipaikan välityksellä.
Tältä osin on palautettava mieliin, että verotuksellinen autonomia, johon viitataan tämän tuomion 44 ja 51 kohdassa, merkitsee
myös sitä, että jäsenvaltioilla on vapaus määrittää kotimaisten yhtiöiden ulkomaille sijoittautumisen eri muotojen verotuksen
edellytykset ja taso, edellyttäen, että niille myönnetään kohtelu, joka ei ole syrjivä verrattavissa oleviin kotimaisiin toimintamuotoihin
nähden.
Kun otetaan huomioon kaikki nämä toteamukset ja yhtäältä Columbusin kaltaisten yhtiöiden ja toisaalta Saksaan sijoittautuneiden
henkilöyhtiöiden verotuksellisen kohtelun yhdenvertaisuuden periaate, sellaisena kuin se on palautettu mieliin tämän tuomion
40 kohdassa, on todettava, että AStG:n säännöksiä ei voida pitää EY 43 artiklassa tarkoitettua sijoittautumisvapautta rajoittavina.

Pääomien vapaan liikkuvuuden rajoittaminen
Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin tiedustelee ennakkoratkaisukysymyksellään myös, onko EY 56 artiklaa tulkittava
niin, että pääasiassa kyseessä olevan kaltainen kansallinen lainsäädäntö on sen kanssa ristiriidassa.
Tältä osin riittää, kun palautetaan mieliin, että kuten edellä esitetyistä päätelmistä ilmenee, pääasiassa kyseessä olevan
kaltainen lainsäädäntö ei syrji jäsenvaltion verovelvollisia, joiden tuloksi luetaan toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneiden
henkilöyhtiöiden tuottamat voitot. Näin ollen tämän tuomion 54 kohdassa esitetty päätelmä pätee myös pääomien vapaata liikkuvuutta
koskevien määräysten suhteen (ks. vastaavasti em. asia Test Claimants in the FII Group Litigation, tuomion 60 kohta).
Näin ollen esitettyyn kysymykseen on vastattava, että EY 43 ja EY 56 artiklaa on tulkittava niin, että niiden kanssa ei ole
ristiriidassa jäsenvaltion verolainsäädäntö, jonka nojalla tässä jäsenvaltiossa asuvien henkilöiden toisessa jäsenvaltiossa
sijaitsevaan toimipaikkaan sijoittamastaan pääomasta saamia tuloja ei toimipaikan sijaintijäsenvaltion kanssa kaksinkertaisen
verotuksen välttämiseksi tehdystä sopimuksesta huolimatta vapauteta ensin mainitun jäsenvaltion tuloverosta vaan niistä kannetaan
tässä jäsenvaltiossa veroa, josta hyvitetään toisessa jäsenvaltiossa kannettu vero.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä yhteisöjen tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
EY 43 ja EY 56 artiklaa on tulkittava niin, että niiden kanssa ei ole ristiriidassa jäsenvaltion verolainsäädäntö, jonka nojalla
tässä jäsenvaltiossa asuvien henkilöiden toisessa jäsenvaltiossa sijaitsevaan toimipaikkaan sijoittamastaan pääomasta saamia
tuloja ei toimipaikan sijaintijäsenvaltion kanssa kaksinkertaisen verotuksen välttämiseksi tehdystä sopimuksesta huolimatta
vapauteta ensin mainitun jäsenvaltion tuloverosta vaan niistä kannetaan tässä jäsenvaltiossa veroa, josta hyvitetään toisessa
jäsenvaltiossa kannettu vero.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: saksa.