CELEX: 62002TJ0017
Állami támogatás
Tengeri szállítás
Létező támogatás
Új támogatás
Általános gazdasági érdekű szolgáltatás

Jogi háttér
I –
Közösségi jogi rendelkezések
A –
A 3577/92/EGK rendelet
1       A szolgáltatásnyújtás szabadsága elvének a tagállamokon belüli tengeri fuvarozásra (tengeri kabotázs) történő alkalmazásáról
szóló, 1992. december 7‑i 3577/92/EGK tanácsi rendelet (HL L 364., 7. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 2. kötet,
10. o.) 2. cikkének (4) bekezdése szerint a közszolgáltatási kötelezettségek olyan kötelezettségek, amelyeket a közösségbeli
hajótulajdonos, amennyiben a saját kereskedelmi érdekeit tartaná szem előtt, nem vállalna, illetve azonos mértékben vagy azonos
feltételek mellett nem vállalna.
2       A 3577/92 rendelet 4. cikke értelmében amennyiben valamely tagállam közszolgáltatási szerződést köt vagy közszolgáltatási
kötelezettséget ró ki, akkor azt az összes közösségbeli hajótulajdonossal szemben a hátrányos megkülönböztetés tilalmának
elvét követve kell megtennie. Közszolgáltatási kötelezettségek elrendelésekor a tagállamok továbbá csak a kiszolgálandó kikötőkre,
a rendszerességre, a folyamatosságra, a járatsűrűségre, a szolgáltatás ellátásának képességére, a felszámítandó díjakra és
a hajók személyzettel való ellátására nézve írhatnak elő kötelezettségeket. A közszolgáltatási kötelezettségek teljesítéséért
adott esetben járó ellentételezés minden közösségbeli hajótulajdonost megillet.
3       A 3577/92 rendelet 6. cikkének (2) cikke többek között úgy rendelkezik, hogy a szigetközi kabotázsszolgáltatások a Kanári-szigetek
vonatkozásában átmenetileg 1999. január 1-jéig kikerültek a 3577/92 rendelet hatálya alól.
B –
A 659/1999/EGK rendelet
4       Az EK-Szerződés [88]. cikkének alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló, 1999. március 22-i 659/1999/EK
tanácsi rendelet (HL L 83., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 339. o.) 4. cikkének (3) bekezdése szerint
„amennyiben az előzetes vizsgálatot követően a Bizottság úgy találja, hogy nem merült fel kétség a bejelentett intézkedés
közös piaccal való összeegyeztethetőségét illetően, és amennyiben az a Szerződés [87.] cikke (1) bekezdésének hatálya alá
tartozik, a Bizottság úgy határoz, hogy az intézkedés összeegyeztethető a közös piaccal”.
5       A 659/1999 rendelet 26. cikkének (1) bekezdése alapján:
„A Bizottság az Európai Unió Hivatalos Lapjában közzétesz egy összefoglaló közleményt azon határozatokról, amelyeket a 4. cikk
(2) és (3) […] bekezdésével összefüggésben hoz. A Bizottság az összefoglaló közleményben felhívja a figyelmet arra, hogy a
határozat egy példányát hiteles nyelvi változatban vagy változatokban be lehet szerezni”.
C –
A tengeri fuvarozás részére nyújtott állami támogatásról szóló közösségi iránymutatás
6       A tengeri fuvarozás részére nyújtott állami támogatásról szóló közösségi iránymutatás (HL 1997. C 205., 5. o.) 9. pontja ismerteti
annak feltételeit és a követendő eljárást ahhoz, hogy bizonyos közszolgáltatási kötelezettségek teljesítéséből közvetlenül
fakadó veszteségek megtérítése ne minősüljön állami támogatásnak az EK 87. cikk (1) bekezdése alapján. Mindazonáltal úgy rendelkezik,
hogy „bizonyos kivételek [ezek alól a feltételek és a követendő eljárás alól] indokoltak lehetnek, például abban az esetben,
amikor a szigetekkel történő kabotázs menetrend szerinti kompszolgáltatást foglal magában”. Az iránymutatás szerint azonban
ilyen esetekben az intézkedéseket be kell jelenteni, amelyeket a Bizottság az állami támogatásokra vonatkozó általános szabályok
szerint értékel.
D –
Az Általános érdekű szolgáltatások Európában című közlemény
7       Az Általános érdekű szolgáltatások Európában című bizottsági közlemény (HL 2001. C 17., 4. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet,
2. kötet, 54. o.) 14. pontja szerint:
„Az általános gazdasági érdekű szolgáltatások abban különböznek a szokásos szolgáltatásoktól, hogy a hatóságok véleménye szerint
ezeket akkor is kell biztosítani, ha a piacon nincsenek erre ösztönző megfelelő tényezők. […] Ha azonban a hatóságok úgy vélik,
hogy bizonyos szolgáltatások általános érdekűek, és a piaci erők nem eredményezik ezek kielégítő biztosítását sem, akkor megállapíthatnak
bizonyos egyedi szolgáltatási rendelkezéseket, hogy ezen igényeket általános érdekű szolgáltatásokra vonatkozó kötelezettségek
formájában elégítsék ki.”
8       Az Általános érdekű szolgáltatások Európában című bizottsági közlemény 22. pontja szerint:
„A tagállamok[nak az általános érdekű gazdasági szolgáltatások] meghatározására vonatkozó szabadsága azt jelenti, hogy elsősorban
a tagállamok felelősek annak meghatározásáért, hogy a tevékenységek egyedi jellemzői alapján mit tekintenek  [ilyen] szolgáltatásoknak
[…], e meghatározási szabadság egyetlen korlátja az, hogy az nyilvánvaló tévedés esetén felülvizsgálható. E szolgáltatások
nyújtásával megbízott vállalkozások számára szükséges különleges vagy kizárólagos jogokat biztosíthatnak, tevékenységüket
szabályozhatják, és adott esetben finanszírozhatják őket […]. Elsődlegesen helyi szinten kell eldönteni, hogy valamely szolgáltatás
általános érdekű szolgáltatásnak minősül-e, és hogy ezt a szolgáltatást milyen módon kell teljesíteni. A Bizottság feladata
annak biztosítása, hogy az alkalmazott eszközök összeegyeztethetők legyenek a közösségi joggal. Azonban azért, hogy a[z EK]
86. cikk (2) bekezdésében meghatározott kivétel alkalmazandó legyen, a közszolgáltatási rendeltetést minden esetben világosan
meg kell határozni, és […] kifejezetten be kell határolni valamely hatósági jogi aktusban (beleértve a szerződéseket is).
E kötelezettség a jogbiztonságnak, valamint az átláthatóságnak az állampolgárok tekintetében történő biztosításához szükséges,
és elengedhetetlen a Bizottság számára ahhoz, hogy felülvizsgálhassa, hogy betartották-e az arányosság kritériumát.”
II –
Spanyol jogi rendelkezések
A –
Az 1876/78. királyi rendelet
9       A nemzeti érdekű tengeri járatok üzemeltetésének rendjét megállapító, 1978. július 8-i 1876/78. Real Decreto (BOE 1876/78. sz.,
1978. augusztus 10., 18761. o., a továbbiakban: 1876/78. királyi rendelet) felhatalmazza a spanyol hírközlési és közlekedési
minisztert arra, hogy a Trasmediterránea SA társasággal (a továbbiakban: Trasmediterránea) olyan szerződést kössön, amely
a nemzeti érdekű járatok üzemeltetésének rendjét szabályozza.
10     A 1876/78. királyi rendelet 2. cikke értelmében a szerződésnek minden esetben meg kell felelnie a rendelethez mellékelt dokumentáció
(a továbbiakban: dokumentáció) alapelveinek.
11     A dokumentáció 5. alapelve szerint a szerződésben előírt szolgáltatások bármilyen megváltoztatását a szerződő közigazgatási
szervvel engedélyeztetni kell.
12     A dokumentáció 25. alapelve szerint egy úgynevezett „állami számla” könyvelési mechanizmust hoz létre, amellyel meghatározható
a szerződés gazdasági és pénzügyi egyensúlyához szükséges költségvetési hozzájárulás. Ezeket a hozzájárulásokat rávezetik
az állami számlára, amely egy „működés” és egy „befektetések” részből áll. Mindkét rész tartalmaz egy „bevételek” és egy „kiadások”
alrészt, amelyek pedig további tételekre tagozódnak.
13     Így a dokumentáció 25. alapelve A. bekezdésének a) alpontja értelmében az állami számla „működés” részének bevételei többek
között az alábbiakat tartalmazzák:
„1.       A forgalomból származó bevételek –­ A társaság finanszírozására elsősorban a szolgáltatások felhasználói által fizetett díj
szolgál. [A szerződő közigazgatási szerv] piaci kritériumok alkalmazásával meghatározza a szolgáltatási jegyzékben felsorolt
útvonalak[on nyújtott szolgáltatásokért] fizetendő díjakat.
[…]
3.       Állami hozzájárulás (működés) – Az állami számla zárása céljából bevételnek kell tekinteni azokat az összegeket, amelyek az
állam e számla A. tételének kiegyensúlyozására szolgáló támogatás címén minden pénzügyi évben kiutal, és amelyek az általános
állami költségvetésben megjelennek.”
14     A dokumentáció 25. alapelve A. bekezdésének b) alpontja alapján az állami számla „működés” részének kiadásai többek között
az alábbiakat tartalmazzák:
„1. A forgalomhoz és a társaság hajóinak üzemeltetéséhez és bérbeadásához kapcsolódó kiadások az engedélyezett szerződések
szerint, beleértve a korábban engedélyezett társasági jogok fenntartását.
[…]
5.       A nemzeti érdekű tengeri járatok üzemeltetéséből adódó általános igazgatási költségek, beleértve a korábban engedélyezett
társasági jogok fenntartását.
[…]
7.       A társaságot megillető díjazás – A jelen szerződés alapján őt terhelő kötelezettségek teljesítése céljából a társaság rendelkezik
az üzemeltetéshez elengedhetetlen technikai átszervezéshez és a megfelelő szolgáltatásnyújtás biztosítására szolgáló saját
gazdasági életképesség eléréséhez szükséges megfelelő forrásokkal és díjakkal. E célból a társaság díjazását a bevételek –
amelyek a forgalom üzemeltetéséből és a vendéglátásból származó bevételeket is magukban foglalják – bizonyos százaléka adja,
amely százalékot minden évben egyfelől az állam által az üzemeltetéshez fizetett hozzájárulás, másfelől a díjazás levonásával
az üzemeltetés teljes kiadásai között fennálló viszony alapján kell meghatározni.
Az alkalmazandó százalékok [fordítottan arányosak az említett viszonnyal].”
15     A dokumentáció 25. alapelve B. bekezdésének a) alpontja szerint az állami számla „befektetések” részének bevételeit az állami
hozzájárulások alkotják. E rendelkezés értelmében „az állami számla zárása céljából bevételnek kell tekinteni azokat az összegeket,
amelyek az állam e számla [»befektetések« részének] kiegyensúlyozására szolgáló támogatás címén minden pénzügyi évben kiutal,
és amelyek az általános állami költségvetésben megjelennek”.
16     A dokumentáció 26. alapelve alapján:
„Az állami hozzájárulás összegének kifizetése négy átutalással előre történik, amelyet a kamatok rendezése követ a számla
egyenlegének zárásakor. Amennyiben felesleg mutatkozik az állami számlának egy adott pénzügyi évre vonatkozó zárásakor […],
ez a felesleg a társaság rendelkezésében marad, és mint a következő pénzügyi év bevételét kell elkönyvelni […]. Amennyiben
ezzel szemben a záráskor hiány mutatkozik, az állam ellentételezi a társaságot azzal, hogy e hiány összegét átutalja számára
a következő évre vonatkozó általános állami költségvetés terhére.”
17     A dokumentáció 28. alapelve úgy rendelkezik, hogy a társaság négyévenként befektetési tervet dolgoz ki, amely lefekteti többek
között a személyzeti politika céljait. E terv a kormány hozzájárulásához van kötve.
B –
Az 1466/1997. királyi rendelet
18     Az 1997. szeptember 19-i 1466/1997. királyi rendelet (BOE, 1997. szeptember 20., 27712. o., a továbbiakban: 1466/1997. királyi
rendelet) lefekteti a spanyolországi közérdekű hajózás menetrend szerinti tengerikabotázs-járatainak jogi szabályozását, a
Kanári-szigetek közötti menetrend szerinti tengerikabotázs-járatok kivételével, amely a Kanári-szigetek Autonóm Közösség kizárólagos
hatásköre alá tartozik.
C –
A 113/1998 rendelet
19     A Consejería de Turismo y Transportes de la Comunidad Autónoma de Canarias (a Kanári-szigetek Autonóm Közösség Turisztikai
és Közlekedési Tanácsa), 1998. július 23-i 113/1998 rendelete meghatározza a Kanári-szigetek Autonóm Közösség menetrend szerinti
szigetközi tengerikabotázs-járatain teljesítendő közszolgáltatási kötelezettségeket (Boletín Oficial de Canarias, 1998. július
29., 8477. o., a továbbiakban: 113/1998 rendelet).
20     A 113/1998 rendelet melléklete öt tengeri járatot állapít meg, és meghatározza a szigetek között a biztosítandó útvonalakat,
a járatsűrűséget, a rendszerességet, a használható hajók technikai jellemzőit és a felszámítandó legmagasabb díjakat. Az érintett
járatok:
–       1-es járat: Santa Cruz de Tenerife–Las Palmas de Gran Canaria és Morro Jable és vissza;
–       2-es járat: Valle Gran Rey–Playa Santiago–San Sebastián Gomera–Los Cristianos és vissza;
–       3-as járat: Los Cristianos–San Sebastián Gomera–Valverde–Santa Cruz de La Palma és vissza;
–       4-es járat: Santa Cruz de Tenerife–Las Palmas de Gran Canaria–Puerto del Rosario–Arrecife és vissza;
–       5-ös járat: Santa Cruz de Tenerife–Santa Cruz de La Palma és vissza.

A jogvita alapját képező tényállás
I –
Az 1978-as szerződés
21     1978. szeptember 4-i közjegyzői okiratban a spanyol állam és a Trasmediterránea szerződést kötöttek a nemzeti érdekű kompszolgáltatások
igazgatásáról és nyújtásáról 1978. január 1-jétől számított 20 éves időszakra (a továbbiakban: 1978-as szerződés), az 1876/78. királyi
rendelettel és az ahhoz mellékelt dokumentációval összhangban. E szerződésnél fogva a Trasmediterránea a szóban forgó közszolgáltatásokat
az állam nevében nyújtja ideiglenes jelleggel, a szerződő közigazgatási szerv felügyelete és ellenőrzése mellett.
22     A szerződő közigazgatási szerv az 1978-as szerződést – amelyet hallgatólagosan két évre meg lehetett hosszabbítani – 1995.
május 19-én felmondta. E szerződés 1997. december 31-én szűnt meg.
23     A spanyol hatóságok felszámolták az 1978-as szerződést, és a 2001. április 24-i 4/2001. törvény (BOE, 2001. április 25., 15021. o.)
értelmében 15 560 625 000 spanyol peseta (ESP) (vagyis 93 521 239,77 euró) értékű kölcsönt nyújtottak az 1997-es pénzügyi
évben az általános érdekű tengeri járatok üzemeltetéséből adódó hiány miatti ellentételezésre (a továbbiakban: 1997-es támogatás)
és a szerződésből eredő jogok és kötelezettségek végső rendezésére (a továbbiakban: felszámolási támogatás).
24     Az 1997-es támogatás és a felszámolási támogatás többek között a Trasmediterránea három személyzeti átszervezési tervéhez
kapcsolódó kiadásokat ellentételezi.
25     Így az 1997-es támogatás többek között ellentételez egy 2,201 milliárd ESP (vagyis 13 228 276,42 euró) összegű kiadást, amelyet
az állami számla „működés” részének terhére számoltak el az 1997-es pénzügyi évre vonatkozóan az 1990 és 1994, valamint az
1995 és 1997 közötti időszakokra vonatkozó átszervezési tervek miatt. Az 1990 és 1994 közötti időszakra vonatkozó átszervezési
terv kiadásainak elszámolása abból adódik, hogy e kiadásokat az Intervención general de la administración del Estado (általános
állami felügyelet, a továbbiakban: IGAE) jóváhagyásának megfelelően több pénzügyi évre számolják el. Az 1995 és 1997 közötti
időszakra vonatkozó átszervezési terv kiadásainak az állami számla terhére való elszámolása az 1997-es pénzügyi évre vonatkozóan
az IGAE jóváhagyásának hiányában abból adódik, hogy a szerződő közigazgatási szerv kifejezetten hozzájárult ahhoz, hogy ez
az átszervezési terv csökkentse az állami hozzájárulást az állami számla „működés” részének terhére.
26     A felszámolási támogatás ellentételezi többek között az 1996 és 1997 közötti időszakra vonatkozó átszervezési tervhez kapcsolódó
kiadásokat, mindezt 2,624 milliárd ESP (vagyis 15 770 557,62 euró) értékben. Ezt az összeget az állami számla „működés” részének
terhére számolták el a felszámolás során, a szerződő közigazgatási szerv 1998. október 26-i és 1999. február 25-i két határozatával.
II –
A felperes panaszai és javaslatok az 1978-as szerződésre vonatkozó megfelelő intézkedésekre
27     A felperes a spanyol jog alá tartozó tengeri hajózási társaság, amely a Trasmediterránea versenytársaként a Kanári-szigetek
között működtet tengeri járatokat. A felperes több panaszt nyújtott be a Bizottsághoz az 1978-as szerződéssel szemben. E panaszok
hatására a Bizottság vizsgálati eljárást indított e szerződés kapcsán.
28     Ennek az eljárásnak a keretében a Bizottság egy 1997. december 3-án kelt levelet intézett a spanyol hatóságokhoz. Ebben a
levélben a Bizottság kifejtette, hogy a végső elszámolás során a működési éves hiánynak az általános állami költségvetés terhére
történő kifizetése állami támogatásnak minősülhet. Megállapította, hogy úgy tűnik, az adott esetben nem teljesülnek azok a
feltételek, amelyek alapján valamely közszolgáltatási kötelezettség teljesítéséhez közvetlenül kapcsolódó hiány miatti ellentételezés
mentesülhet az alól, hogy állami támogatásnak minősüljön.
29     Azt állította továbbá, hogy az ilyen támogatás nem tartozhat az EK-Szerződés 92. cikke (2) és (3) bekezdésében (jelenleg,
módosítást követően, EK 87. cikk (2) és (3) bekezdése) szabályozott kivételek alá.
30     Végül pedig megjegyezte, hogy „az EK-Szerződés 92. cikkének (2) bekezdésében (jelenleg, módosítást követően, EK 87. cikk (2)
bekezdése) szabályozott kivétel nem alkalmazandó, mivel a szóban forgó szolgáltatások nem tekinthetőek általános gazdasági
érdekű szolgáltatásoknak amiatt, hogy léteznek más olyan társaságok, amelyek bizonyos vagy minden útvonalon versenyeznek a
[Trasmediterráneával]”. Ehhez hozzátette, hogy „az állami támogatásokról szóló szabályok alkalmazása jogilag vagy ténylegesen
nem akadályozta a szóban forgó szolgáltatások nyújtását annyiban, amennyiben a köztámogatásokról szóló szabályoknak megfelelően
közbeszerzést kell kiírni.”
31     Következésképpen a Bizottság az EK-Szerződés 93. cikkének (1) bekezdése (jelenleg EK 88. cikk (1) bekezdése) alkalmazásával
felhívta a spanyol hatóságokat arra, hogy hozzák meg a megfelelő intézkedéseket annak érdekében, hogy az 1978-as szerződés
rendelkezései megfeleljenek a közösségi jognak és különösen a közszolgáltatási szerződésekre vonatkozó szabályoknak (a továbbiakban:
megfelelő intézkedésekre vonatkozó javaslat).
32     Válaszul a megfelelő intézkedésekre vonatkozó javaslatra a spanyol hatóságok egy 1998. január 21-én kelt levelet küldtek a
Bizottságnak, amelyben lényegében kifejtették, hogy új szerződést kötöttek a Trasmediterráneával egy, az 1466/1997. királyi
rendeleten alapuló közbeszerzési eljárás eredményeként (a továbbiakban: 1998-as szerződés). Kifejtették továbbá azt is, hogy
az 1998-as szerződést, valamint a Bizottságnak az 1466/1997 rendeletről szolgáltatott magyarázatokat megfelelő intézkedéseknek
kell tekinteni.
33     Az 1998-as szerződés nem terjed ki a Kanári-szigetek közötti tengeri járatokra, amelyek a Kanári-szigetek Autonóm Közösség
hatóságainak kizárólagos hatáskörébe tartoznak.
III –
A Kanári-szigetek szigetközi járataira vonatkozó ideiglenes szabályozás
34     1997. december 18-i levelében a Trasmediterránea azt kérte a kanári-szigeteki kormánytól, hogy 1998 első negyedévétől nyújthassa
azokat a szigetközi szolgáltatásokat, amelyeket az 1978-as szerződés alapján 1997. december 31-ig nyújtott.
35     Ugyanezen a napon hozott határozatában a kanári-szigeteki hatóságok ideiglenesen engedélyezték a Trasmediterránea számára
azt, hogy nyújtsa azokat a szolgáltatásokat, amelyeket a Kanári-szigetek között az 1978-as szerződés alapján nyújtott. E határozat
kifejti, hogy e szolgáltatások nyújtásából fakadó esetleges veszteségeket fedezhetik, ha e célból a Kanári-szigetek kormányának
az általános állami költségvetésből átutalják a szükséges összeget. Ezt az ideiglenes engedélyt később a 1998. március 30-i,
június 11-i és október 9-i határozatokkal meghosszabbították. E négy engedély alkotja azokat a rendelkezéseket, amelyek keretében
a Trasmediterránea az 1998-as támogatásnak alapot adó szolgáltatásokat nyújtotta (a továbbiakban: ideiglenes szabályozás).
Az 1998. október 9-i határozat kimondta, hogy e szolgáltatások nyújtását a járatoknak a 113/1998 rendelet által előírt közbeszerzési
eljárás szerinti végleges odaítéléséig engedélyezték.
36     Az Elsőfokú Bíróság kérdésére a beavatkozó fél lényegében előadta – anélkül, hogy a felperes e ponton cáfolta volna –, hogy
a Trasmediterránea által az ideiglenes szabályozás alapján nyújtott szolgáltatások hasonlóak a 113/1998 rendelet által szabályozott
szolgáltatásokhoz.
37     A Kanári-szigetek közötti tengeri kabotázsszolgáltatások 1998-as nyújtása fejében a Trasmediterránea 2 538,9 millió ESP (vagyis
15 259 096,32 euró) pénzügyi ellentételezést kért a kanári-szigeteki hatóságoktól.
38     A kanári-szigeteki hatóságok 1999. március 29-i határozatukkal elutasították ezt a kérelmet. A Trasmediterránea közigazgatási
úton fellebbezést nyújtott be ezen határozat ellen. Ezt követően a kanári-szigeteki hatóságok kijelöltek egy szakértőt, akinek
a jelentése alapján elismerték a Trasmediterránea jogát egy 1,650 milliárd ESP (vagyis 9 916 699,72 euró) összegű pénzügyi
ellentételezésre, a szigetek közötti egyes tengeri járatok üzemeltetésével 1998 folyamán elszenvedett veszteségek fedezése
címén (a továbbiakban: 1998-as támogatás).
39     A 113/1998 rendelet alkalmazásával a kanári-szigeteki hatóságok 1998. augusztus 17-én felhívták az esetleges ajánlattevőket
arra, hogy nyújtsák be az e rendeletben meghatározott öt, menetrend szerinti szigetközi kabotázsjárat üzemeltetésére vonatkozó
engedélyezési kérelmüket. Az előírt határidőn belül egyetlen ilyen kérelmet sem nyújtottak be. Következésképpen a 113/1998
rendeletnek megfelelően a kanári-szigeteki hatóságok közbeszerzést írtak ki a szóban forgó járatokra. 2002. szeptember 19-e
előtt e járatok közül egyiket sem ítélték oda e rendelet alapján.

A megtámadott határozat
40     A felperes több panaszt tett a Bizottságnál, többek között az 1997-es, a felszámolási és az 1998-as támogatással kapcsolatban.
E panaszokban a felperes azzal érvelt, hogy az 1997-es és a felszámolási támogatás új állami támogatásnak minősül.
41     E panaszokat követően a Bizottság meghozta 2001. július 25-i határozatát, amely az 1997-es, a felszámolási és az 1998-as támogatásról
szól (a továbbiakban: megtámadott határozat).
42     Ami az 1997-es és a felszámolási támogatást illeti, a Bizottság megítélése szerint azok állami támogatásnak minősülnek, de
annyiban, amennyiben azok a spanyol hatóságok által az EK-Szerződés spanyolországi hatálybalépését megelőzően kötött, illetve
jóváhagyott szerződésen alapulnak, létező támogatásnak minősülnek az EK 88. cikk és a 659/1999 rendelet 1. cikke b) pontjának
i) alpontja alapján.
43     Ami különösen a felszámolási támogatásnak azt a felét illeti, amely a személyzeti átszervezési kiadásokat fedezi, a megtámadott
határozat szerint az állások megszüntetésével kapcsolatos intézkedések „a szóban forgó szerződés 25. [alapelvének] alkalmazásából
adódnak, amely alapelv előírta a) a munkavállalók jogainak fenntartásával kapcsolatos költségeknek az állami költségvetést
terhelő működési kiadásokhoz történő könyvelését és b) a vállalat személyzete csökkentésére irányuló intézkedéseket”. E határozat
értelmében „a b) pont alatt említett intézkedések, amelyeket a 28. [alapelv] is megemlít, a személyzet csökkentésére irányuló
két terv végrehajtásából adódnak, amelyek közül az első az 1990 és 1994 közötti, a második az 1995 és 1997 közötti időszakra
vonatkozik”.
44     Az 1998-as támogatással kapcsolatban a megtámadott határozat megállapítja, hogy az olyan új támogatásnak minősül a 659/1999
rendelet 1. cikke értelmében, amelyet az EK 88. cikk (3) bekezdése alapján be kellett volna jelenteni. A határozat kifejti,
hogy e támogatás az EK 87. cikk (2) és (3) bekezdésében szabályozott egyik kivétel alá sem tartozik. Majd megállapítja, hogy
meg kell vizsgálni, hogy e támogatás nem tartozik-e az EK 86. cikk (2) bekezdésében szabályozott kivétel alá.
45     E tekintetben a megtámadott határozat szerint „annak ellenőrzése végett, hogy létezik-e, illetve milyen terjedelemben áll
fenn az a közszolgáltatási kötelezettség, amellyel a Trasmediterráneát 1998-ban megbízták, és szükséges-e ellentételezni e
vállalkozást a kötelezettségei teljesítésével kapcsolatban elszenvedett költségeiért, a Bizottságnak meg kell vizsgálnia,
hogy létezik-e a [Trasmediterránea] szolgáltatásaihoz hasonló szolgáltatást nyújtó, a 113/1998 rendelet által előírt követelményeket
teljesítő más vállalkozás”. A megtámadott határozat ezután megállapítja, hogy egyetlen más vállalkozás sem felel meg a 113/1998
rendelettel előírt minden követelménynek, és hogy kizárólag a Trasmediterránea felel meg e rendelettel az 1., 3. és 4. járattal
kapcsolatban előírt követelményeknek, továbbá a Playa Santiago kikötőt összekötő útvonalak kivételével a 2. járattal kapcsolatban
előírt követelményeknek.
46     Ami az 1998-as támogatás összegének kiszámolását illeti, a megtámadott határozat szerint:
„A választott módszer abból állt, hogy felmérték azokat a kiadásokat, amelyeket egy hipotetikus szolgáltatónak vállalnia kellene
ahhoz, hogy a kanári-szigeteki hatóságok által előírt közszolgáltatási kötelezettségeket teljesíthesse a szóban forgó járatokon.
A referenciaadatokat a különböző tételekhez a piacon működő tengeri hajózási szolgáltatók, köztük magánszolgáltatók, és […]
az Instituto Canario de Estadísticas [(kanári-szigeteki statisztikai hivatal)] szolgáltatták.”
47     A megtámadott határozat továbbá kifejti, hogy „a Trasmediterráneának folyósított ellentételezés kissé alacsonyabb a közszolgáltatási
kötelezettségekhez kapcsolódó járulékos költségek becsült összegénél, amely összeget kizárólag a 113/1998 rendeletben előírt
követelményeknek való megfelelés végett a Trasmediterránea által nyújtott szolgáltatások költsége alapján számoltak ki, levonva
e költség teljes összegéből az e szolgáltatások nyújtásából származó bevételt.”
48     A megtámadott határozat tehát az 1998-as támogatást az EK 86. cikk (2) bekezdésének kivétele alá tartozónak tekinti.
49     2001. szeptember 27-én a Bizottság elektronikus levelet küldött a felperes ügyvédjének. E levél szerint:
„A telefonon megbeszéltek szerint mellékeljük a spanyol hatóságokhoz 2001. július 25-én intézett, a Trasmediterránea-határozatra
vonatkozó levél másolatát, amelyből a bizalmas adatok törlésre kerültek. A határozatot hamarosan közzéteszik a Hivatalos Lapban.
Ez az e-mail semmiképpen nem minősül hivatalos kötelezettségvállalásnak a Bizottság részéről.”
50     2002. április 20-án a Bizottság az Európai Unió Hivatalos Lapjában közzé tett egy közleményt, amelyben az ügy lényeges adatainak
összegzése mellett arról tájékoztatta a harmadik feleket, hogy nem emel kifogást a Trasmediterránea részére nyújtott állami
támogatások ellen (HL C 96., 4. o.). E közlemény jelzi, hogy „a határozat szövegének hiteles nyelvű változata(i), amelyekből
a bizalmas adatok törlésre kerültek, hozzáférhető(ek) a [Bizottság főtitkárságának] honlapján, [amelynek elektronikus címe:]
http://europa.eu.int/comm/secretariat_general/sgb/state_aids”.

Eljárás
51     2002. január 29-én az Elsőfokú Bíróság Hivatalához benyújtott keresetlevelében a felperes előterjesztette a jelen keresetet.
52     2002. május 29-én benyújtott kérelmében a Spanyol Királyság kérte, hogy a jelen eljárásba a Bizottság kérelmének támogatása
végett beavatkozhasson. 2002. szeptember 27-i végzésével az Elsőfokú Bíróság kibővített második tanácsa engedélyezte ezt a
beavatkozást. A beavatkozó a beadványát, a többi fél pedig e beadványra vonatkozó észrevételeit az előírt határidőkön belül
előterjesztette.
53     Az előadó bíró jelentése alapján az Elsőfokú Bíróság szóbeli szakasz megnyitásáról döntött, miután pervezető intézkedéseket
hozott az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzatának 64. cikke alapján, amelyek több, a feleknek intézett írásbeli kérdésből
álltak. A beavatkozó – akit felhívtak arra, hogy ezekre a kérdésekre írásban és a tárgyalás előtt válaszoljon – 2004. július
5-én válaszolt.
54     A 2004. július 13-i tárgyaláson a felek előadták szóbeli előterjesztéseiket, és válaszoltak az Elsőfokú Bíróság írásbeli és
szóbeli kérdéseire.
55     A tárgyaláson a felperes azt kérte, hogy csatolhassa a Tribunal superior de justicia de Canarias (Spanyolország) 2003. október
24-i 551/2003. sz. ítéletének egy másolatát, amely részben megsemmisíti a 113/1998 rendeletet. Miután meghallgatta az alperes
és a beavatkozó észrevételeit e dokumentum csatolásáról, amelynek másolatát ez utóbbiak megkapták, az Elsőfokú Bíróság csatolta
e dokumentumot az ügy irataihoz.
56     A beavatkozó azt kérte, hogy csatolhassa a Tribunal superior de justicia de Canarias 2003. október 24-i ítélete elleni fellebbezés
egy másolatát. 2004. december 1-jei határozatával az Elsőfokú Bíróság engedélyezte, hogy e dokumentum egy másolatát csatolják
az ügy irataihoz, és arról tájékoztassák az alperest és a felperest. A beavatkozó az előírt határidőn belül nem csatolta az
említett dokumentumot.
57     A szóbeli szakaszt 2005. február 25-én zárták le.

A felek kereseti kérelmei
58     A felperes azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
–       nyilvánítsa a keresetet elfogadhatónak;
–       kötelezze bizonyításfelvételi intézkedések útján a Bizottságot, a Spanyol Királyságot és a Trasmediterráneát bizonyos bizonyítási
eszközök bemutatására;
–       semmisítse meg a megtámadott határozatot;
–       a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.
59     A Bizottság azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
–       utasítsa el a felperes bizonyítási indítványait;
–       nyilvánítsa a keresetet elfogadhatatlannak, vagy másodlagosan mint megalapozatlant azt utasítsa el,;
–       a felperest kötelezze a költségek viselésére.
60     A Bizottság támogatására beavatkozó Spanyol Királyság azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
–       utasítsa el a felperes bizonyítási indítványait;
–       utasítsa el a keresetet;
–       a felperest kötelezze a költségek viselésére.

Az elfogadhatóságról
I –
A felek érvei
61     Anélkül, hogy külön beadványban elfogadhatatlansági indítványt terjesztene elő, a Bizottság vitatja a kereset elfogadhatóságát.
Ennek alátámasztására kezdetben két elfogadhatatlansági kifogásra hivatkozott: az első a kereset elkésettsége, a második a
megtámadható jogi aktus hiányán alapult. Az Elsőfokú Bíróság kérdésére adott válaszában a tárgyaláson a Bizottság kifejezetten
úgy nyilatkozott, hogy az első elfogadhatatlansági okra továbbra is hivatkozik, a másodikra viszont a továbbiakban nem.
62     Ami a kereset elkésettségét illeti, a Bizottság azzal érvel, hogy mivel a megtámadott határozat szövegét a felperessel közvetlenül
közölték, az e határozat elleni kereset benyújtásának határidejét a közlés napjától kell számítani, amely napon a felperes
tudomást szerezhetett az említett határozatról.
63     A jelen ügyben a felperest a megtámadott határozat szövegéről elektronikus levélben tájékoztatták, amelyet a Bizottság részére
2001. szeptember 27-én továbbítottak, vagyis több mint négy hónappal a jelen kereset benyújtása előtt. Ilyen körülmények között
a kereset elkésett.
64     Azonban a viszonválaszában a Bizottság elismeri, hogy a megtámadott határozata közlésének formája némi zavart kelthetett a
felperesben annak joghatásával kapcsolatban. A tárgyaláson a Bizottság elismerte, hogy a 2001. szeptember 27-i elektronikus
levelének megfogalmazása miatt a felperes menthető módon tévedhetett az irányadó határidőt illetően.
65     A felperes tagadja, hogy a keresetét későn nyújtotta volna be.
66     E tekintetben mindenekelőtt azzal érvel, hogy már az EK 230. cikk szövegéből az következik, hogy a tudomásszerzés napja a
keresetindítási határidő kezdő napjaként kiegészítő jellegű a jogi aktus kihirdetése vagy közlése napjához képest (a Bíróság
C‑122/95. sz., Németország kontra Tanács ügyben 1998. március 10-én hozott ítéletének [EBHT 1998., I‑973. o.] 35. pontja).
67     Ehhez lényegében hozzáteszi, hogy mivel az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a Bizottság határozatait, mint amilyet a jelen
ügyben megtámadtak, közzéteszik, jogosan számíthatott arra, hogy e közzétételre sor kerül, és emiatt arra, hogy a keresetindítási
határidő csak e közzététel napjától indul (lásd ebben az értelemben az Elsőfokú Bíróság T‑14/96. sz., BAI kontra Bizottság
ügyben 1999. január 28-án hozott határozatának [EBHT 1999., II‑139. o.] 35. és azt követő pontjait). A jelen ügyben ez annál
is inkább így van, mivel a 2001. szeptember 27-i elektronikus levélben egyfelől megjelölték, hogy a határozatot nemsokára
közzéteszik a Hivatalos Lapban, másfelől pedig azt, hogy az említett elektronikus levél semmiképpen nem tekinthető a Bizottság
részéről történő hivatalos kötelezettségvállalásnak.
68     A felperes szerint csak a Bizottság általi hivatalos közlés lehetett volna döntő a kereseti határidő megindítása szempontjából.
Márpedig a jelen ügyben a közlés hivatalos jellege nyilvánvalóan hiányzik, mivel olyan személynek címezték, aki a felperes
képviseletére egyáltalán nem jogosult, a Bizottság hangsúlyozta a közlés nem hivatalos jellegét, és mivel a megtámadott határozatnak
a felperes nem volt címzettje, azt hivatalosan nem közölhették vele.
69     Ráadásul ez a közlés nyilvánvalóan sérti a Bizottság Belső Szabályzatához mellékelt, az Európai Bizottság személyzetének társadalmi
kapcsolatai során tanúsított helyes hivatali magatartására vonatkozó szabályzatot (HL 2000. L 308., 26. és 32. o.), amely
szerint a közölt határozatokban világosan fel kell tüntetni a jogorvoslat lehetőségét, valamint a jogorvoslat benyújtásának
módját. Márpedig a jelen ügyben ezt a követelményt nem teljesítették.
70     A felperes lényegében azzal is érvel, hogy a tagállamok közigazgatási jogában szilárdan kimondott elvek szerint a hiányos
vagy a lényeges formai követelményeknek meg nem felelő közlések – amelyek között találhatóak az igénybe vehető jogorvoslatokról
tájékoztatást nem tartalmazó közlések – semmiféle joghatást nem váltanak ki, így nem indítják meg a keresetindítási határidő
folyását sem. Ilyen elveket mond ki többek között a jogrendszerről és az általános közigazgatási eljárásról szóló spanyol
törvény 58. cikkének (2) bekezdése.
71     Végül a felperes azzal érvel, hogy a keresetét azon információk alapján fogalmazta meg, amelyeket a megtámadott határozatról
a Bizottság internetes honlapjának tanulmányozásával szerzett.
II –
Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
72     Az EK 230. cikk ötödik bekezdése szerint a megsemmisítés iránti keresetet két hónapos határidőn belül kell benyújtani. E határidőt
az esettől függően, a jogi aktus kihirdetésétől vagy a felperessel történő közlésétől, illetve ennek hiányában attól a naptól
kell számítani, amikor arról a felperes tudomást szerzett.
73     Már a rendelkezés szövegéből az következik, hogy a tudomásszerzés napja a keresetindítási határidő kezdő napjaként kiegészítő
jellegű a jogi aktus kihirdetése vagy közlése napjához képest (lásd a Németország kontra Tanács ítélet [hivatkozás a 66. pontban]
35. pontját és az Elsőfokú Bíróság T‑190/00. sz., Regione Siciliana kontra Bizottság ügyben 2003. november 27-én hozott ítélet
[EBHT 2003., II‑0000. o.] 30. pontját és a hivatkozott ítélkezési gyakorlatot). Az ítélkezési gyakorlatból szintén az következik,
hogy kihirdetés vagy közlés hiányában az őt érintő jogi aktus létezéséről tudomással bíró személy feladata az, hogy ésszerű
határidőn belül kérje a jogi aktus teljes szövegét, egyébiránt azonban a keresetindítási határidő csak akkor kezd el folyni,
amikor az érintett harmadik fél pontosan megismerte a szóban forgó jogi aktus tartalmát és indokolását oly módon, hogy keresetindítási
jogával élni tudjon (a Bíróság 236/86. sz., Dillinger Hüttenwerke kontra Bizottság ügyben 1988. július 6-án hozott ítéletének
[EBHT 1998., 3761. o.] 14. pontja és a C‑309/95. sz., Bizottság kontra Tanács ügyben 1998. február 19-én hozott ítéletének
[EBHT 1998., I‑655. o.] 18. pontja).
74     Ugyanennek a rendelkezésnek az értelmében a közlés alatt azt a magatartást kell érteni, amelynek révén valamely egyedi jogi
aktus megalkotója erről az aktusról értesíti annak címzettjeit, és így lehetővé teszi számukra, hogy azt megismerhessék (lásd
e tekintetben a Bíróság 6/72. sz., Europemballage és Continental Can kontra Bizottság ügyben 1973. február 21-én hozott ítéletének
[EBHT 1973., 215. o.] 10. pontját és az Elsőfokú Bíróság T‑338/94. sz., Finnboard kontra Bizottság ügyben 1998. május 14-én
hozott ítéletének [EBHT 1998., II‑1617. o.] 70. pontját). Ez az értelmezés az EK 254. cikk (3) bekezdéséből is következik,
amelynek értelmében a határozatokról értesíteni kell a címzettjeiket, és azok az értesítéssel lépnek hatályba.
75     A jelen ügyben a Spanyol Királyság a megtámadott határozat egyetlen címzettje, amelyet a Bizottság alelnökének 2001. július
25-én keltezett levelével közöltek vele.
76     Ebből kifolyólag a felperes nem címzettje a megtámadott határozatnak, a jogi aktus közlésének követelménye tehát reá nem alkalmazható
(lásd e tekintetben a Bizottság kontra Tanács ítélet [hivatkozás a 73. pontban] 17. pontját). Mindenesetre még akkor is, ha
valamely határozatot olyan személlyel lehetne közölni, aki annak nem címzettje a 254. cikk (3) bekezdése alapján, meg kell
állapítani, hogy a megtámadott határozatot a jelen esetben a felperessel nem közölték. E tekintetben először is megjegyzendő,
hogy a Bizottság azzal, hogy a 2001. szeptember 27-i elektronikus levelében megjelölte, hogy a szóban forgó levél semmiképpen
nem minősül a részéről hivatalos kötelezettségvállalásnak, megtagadta a helytállást azért, hogy a levélhez csatolt dokumentum
valóban megfelel a spanyol hatóságokkal közölt határozatnak. Ez a levél tehát nem tette a felperes számára lehetővé azt, hogy
a megtámadott határozat tartalmát és indokolását pontosan megismerhesse úgy, hogy keresetindítási jogával élni tudjon. Ebből
következően az nem tekinthető az EK 230. cikk ötödik bekezdése szerinti, a felperessel történő közlésnek (lásd e tekintetben
a Bíróság 76/79. sz., Könecke kontra Bizottság ügyben 1980. március 5-én hozott ítéletének [EBHT 1980., 665.] 7. pontját).
Továbbá ki kell emelni, hogy a szóban forgó elektronikus levelet, amelyhez csatolták a spanyol hatóságokhoz 2001. július 25-én
intézett levél másolatát, amelyet nem kelteztek, nem írták alá, illetve törölték belőle a bizalmas adatokat, közvetlenül nem
a felperesnek, hanem annak ügyvédjének címezték.
77     Ami pedig azokat a jogi aktusokat illeti, amelyeket az érintett intézmény állandó gyakorlata szerint az Európai Unió Hivatalos
Lapjában annak ellenére tesznek közzé, hogy az a hatálybalépésüknek nem feltétele, a Bíróság és az Elsőfokú Bíróság elfogadták,
hogy az esetükben a tudomásszerzés napjának figyelembevétele nem alkalmazható, és hogy a keresetindítási határidőt a közzététel
napjától kell számítani (lásd a Közösséget kötelező nemzetközi szerződések megkötéséről szóló tanácsi jogi aktusok vonatkozásában
a Németország kontra Tanács ítélet [hivatkozás a 66. pontban] 39. ponját, illetve az állami támogatásoknak az EK 88. cikk
(2) bekezdése alapján történő vizsgálati eljárásának lezárásáról szóló bizottsági határozatok vonatkozásában a BAI kontra
Bizottság ítélet [hivatkozás a 67. pontban] 36. pontját). Ilyen körülmények között az érintett harmadik fél valóban jogosan
számíthat arra, hogy a szóban forgó határozatot közzé fogják tenni.
78     A 659/1999 rendelet 26. cikkének (1) bekezdése szerint azon határozatokról, amelyekben az előzetes vizsgálatot követően a
Bizottság úgy találja, hogy nem merül fel kétség a bejelentett intézkedés közös piaccal való összeegyeztethetőségét illetően,
amennyiben az az EK 87. cikk (1) bekezdésének hatálya alá tartozik, és úgy határoz, hogy az intézkedés összeegyeztethető a
közös piaccal, a Bizottság összefoglaló közleményt tesz közzé az Európai Unió Hivatalos Lapjában, és ebben a közleményben
felhívja a figyelmet arra, hogy a határozat egy példányát hiteles nyelvi változatban vagy változatokban be lehet szerezni.
Az ilyen közlemény, amelynek célja a határozat lényeges elemeinek az érdekelt harmadik felek részére történő összefoglalása,
lényegében megjelöli az érintett tagállamot, a támogatás számát, nevét, célját, jogalapját, összegét, intenzitását, a hozzá
rendelt költségvetést és az időtartamát.
79     A Bizottság 1999 májusa óta, az 1999/659 rendelet hatálybalépését követően kialakított állandó gyakorlata szerint az előző
pontban említett összefoglaló közlemény tartalmaz egy linket a Bizottság főtitkárságának internetes honlapjához, megjelölve,
hogy a szóban forgó határozat teljes szövege, amelyből a bizalmas adatok törlésre kerültek, ott a hiteles nyelvi változatban
vagy változatokban hozzáférhető.
80     Az, hogy a Bizottság harmadik feleknek teljes hozzáférést biztosít az internetes honlapjára felhelyezett határozat szövegéhez,
együttesen azzal, hogy összefoglaló közleményt tesz közzé az Európai Unió Hivatalos Lapjában, lehetővé téve az érdekeltek
számára a szóban forgó határozat azonosítását, és tájékoztatva őket erről az internetes hozzáférési lehetőségről, az EK 230. cikk
ötödik bekezdése értelmében vett kihirdetésnek minősül.
81     Ilyen körülmények között kevéssé számít az, hogy a felperes kellően megismerte-e a megtámadott határozatot 2001. szeptember
27-e után, amikor a fent hivatkozott elektronikus levelet megküldték. Ennek a kérdésnek az eldöntése nem bír jelentőséggel
a keresetindítási határidő kezdő napjának megállapítása szempontjából, mivel a jelen esetben nem kell alkalmazni a megtámadott
határozatról történő tudomásszerzés feltételét, amelyet az EK 230. cikk ötödik bekezdése kiegészítő jelleggel állapít meg.
A felperes ugyanis jogosan számíthatott arra, hogy a megtámadott határozatot az előző pontban leírt eljárás szerint kihirdetik
az Európai Unió Hivatalos Lapjában.
82     A jelen ügyben az eljárás irataiból egyébként kitűnik, hogy a Bizottság 2002. április 20-án közzétett az Európai Unió Hivatalos
Lapjába egy összefoglaló közleményt a megtámadott határozatról, megjelölve a szóban forgó határozat elfogadásának napját,
az érintett tagállamot, a támogatás számát, nevét, célját, jogalapját, a hozzá rendelt költségvetést és az időtartamát. Ez
a közlemény arra is utalt, hogy a megtámadott határozat teljes szövege, amelyből a bizalmas adatok törlésre kerültek, a Bizottság
honlapján hozzáférhető a hiteles nyelvi változatban vagy változatokban, és e tekintetben megjelölte azt az elektronikus címet,
ahol a szöveghez hozzá lehet férni. Egyébként a felek nem vitatják, hogy a megtámadott határozat szövege a megjelölt internetes
honlapon valóban megtalálható volt.
83     A kereset nem elkésett, mivel azt 2002. január 29-én nyújtották be, vagyis még a megtámadott határozat kihirdetése előtt.
84     Hozzá kell tenni, hogy ráadásul a jelen ügyben a kereset még a tudomásszerzés napja kiegészítő feltételének alkalmazásával
sem lett volna elkésett.
85     Ugyanis általánosan elfogadott, hogy bár nem tekinthető úgy, hogy a megtámadott határozatot a felperessel a 2001. szeptember
27-i közleményben (lásd a fenti 76. pontot) szabályszerűen közölték, a felperest ezen a napon tájékoztatták a határozat létezéséről.
Ezért az ítélkezési gyakorlatnak (hivatkozás a 72. pontban) megfelelően kérnie kellett volna annak teljes szövegét a 2001.
szeptember 27-én kezdődő ésszerű határidőn belül.
86     A jelen ügy körülményei között, és különös tekintettel arra, hogy a 2001. szeptember 27-i elektronikus levél kifejezetten
tartalmazta, hogy a megtámadott határozatot hamarosan közzéteszik az Európai Unió Hivatalos Lapjában, úgy kell tekinteni,
hogy a megtámadott határozat teljes szövegének igénylésére szolgáló ésszerű határidő nem rövidebb annál, mint amilyen határidő
a Bizottság részére szükséges a szóban forgó határozatra vonatkozó közlemény közzétételére. Márpedig nem vitatott, hogy e
közlemény közzétételére 2002. április 20-án, vagyis a jelen kereset benyújtását követően került sor. A kereset tehát nem elkésett.
87     Az előző megfontolásokra figyelemmel el kell utasítani a kereset elkésettségén alapuló elfogadhatatlansági okot, és a keresetet
elfogadhatónak kell nyilvánítani.

Az ügy érdeméről
88     A felperes azzal érvel, hogy a megtámadott határozat jogellenes mind az 1997-es és a felszámolási támogatás, mind az 1998-as
támogatás tekintetében.
89     A Bizottság – akinek álláspontját a Spanyol Királyság is támogatja ‑ azzal érvel, hogy a megtámadott határozat mindkét tekintetben
jogszerű.
I –
Az 1997-es és a felszámolási támogatásokat illetően
90     Az 1997-es és a felszámolási támogatások vonatkozásában a felperes két jogalapra hivatkozik. Az első az indokolási kötelezettség
megsértésén alapul. A második azon, hogy a Bizottság mérlegelési hibát követett el.
91     A Spanyol Királyság támogatásával a Bizottság vitatja e jogalapok helytállóságát.
A –
Az indokolási kötelezettség megsértésére alapított jogalapról
1.     A felek érvei
92     A felperes azzal érvel, hogy annak ellenére, hogy a panaszai kifejezetten az 1997‑es pénzügyi évre elszámolt személyzeti átszervezési
kiadásokra vonatkoztak, a megtámadott határozat erről semmilyen külön indokolást nem tartalmaz. Ehhez hozzáteszi, hogy a megtámadott
határozat egyáltalán nem pontosítja az 1997-es támogatás összegét, és megelégszik annak megjelölésével, hogy a fizetések a
szerződésből folyó jogokkal és kötelezettségekkel kapcsolatosak. Ezen tömör indokolásból nem ismerhetőek meg azok az indokok,
amelyek alapján a Bizottság megállapította, hogy a személyzeti átszervezési kiadásokat helyesen számolták el, ami már önmagában
a határozat megsemmisítésének alapjául szolgál.
93     A felperes hozzáteszi, hogy pusztán az 1978-as szerződés két kikötésére történő utalás ‑ azok alkalmazását alátámasztó jogi
vagy ténybeli indokok minimális ismertetése hiányában ‑ nem tekinthető megfelelő indokolásnak. Különösképpen a felperes azzal
érvel, hogy a dokumentáció 28. alapelve a spanyol kormány által jóváhagyott olyan befektetési tervekre vonatkozik, amelyeket
a megtámadott határozat nem említ meg, és amelyekkel a Bizottság írásos anyagaiban egyáltalán nem foglalkozik.
94     A Bizottság azzal érvel, hogy a személyzeti átszervezési kiadásokra vonatkozó fizetések szerződéses alapja ugyanaz az 1997-es
támogatás keretében és a felszámolási támogatás keretében teljesített fizetések esetében, és hogy ezért a megtámadott határozatban
kifejtett indokolása mindkét támogatásra ugyanúgy alkalmazandó. Egyébként ez az indokolás kellőképpen megmagyarázza azt, hogy
a Bizottság miért ítélte úgy, hogy ezek a fizetések az 1978-as szerződésen alapulnak.
2.     Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
95     Emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EK 253. cikkel előírt indokolásnak igazodnia kell
a szóban forgó jogi aktus természetéhez, továbbá világosan és egyértelműen ki kell fejtenie a jogi aktust megalkotó intézmény
érvelését úgy, hogy az érdekeltek megismerhessék a meghozott intézkedés indokait, és az illetékes bíróság felülvizsgálatot
gyakorolhasson. Az indokolási kötelezettséget az adott esetben fennálló körülmények alapján kell értékelni, többek között
a jogi aktus tartalma, a felhozott indokok jellege és a címzetteknek vagy egyéb, a jogi aktus által közvetlenül és személyükben
érintett személyeknek a magyarázatokhoz fűződő érdekei alapján. Az indokolásnak nem kell megjelölnie az összes vonatkozó ténybeli
és jogi elemet, mivel azt, hogy valamely jogi aktus indokolása megfelel-e az EK 253. cikkben felsorolt követelményeknek, nemcsak
a szövege, hanem a háttere, valamint az érintett jogterületre vonatkozó jogszabályok összessége alapján kell megítélni (lásd
a Bíróság C‑17/99. sz., Franciaország kontra Bizottság ügyben 2001. március 22-én hozott ítéletének [EBHT 2001., I‑2481. o.]
35. és 36. pontját és az Elsőfokú Bíróság T‑158/99. sz., Thermenhotel Stoiser Franz kontra Bizottság ügyben 2004. január 13-án
hozott ítélete [EBHT 2004., II‑0000. o.] 94. pontja, valamint a hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
96     A jelen ügyben mindenekelőtt meg kell állapítani, hogy a megtámadott határozat megjelöli azt, hogy az 1997-es támogatás és
a felszámolási támogatás az 1978-as szerződés teljesítésével kapcsolatosak.
97     Továbbá rá kell mutatni arra, hogy a megtámadott határozatot a felperes által jól ismert körülmények között fogadták el. Az
eljárás irataiból kitűnik ugyanis, hogy a felperesnek már a megtámadott határozat meghozatala előtt is birtokában volt a Tribunal
de Cuentas-nak (spanyol számvevőszék) az 1978-as szerződés lejárata gazdasági hatásairól szóló jelentése (a továbbiakban:
a Tribunal de Cuentas jelentése), amely elfogadja a Trasmediterráneának e szerződés felszámolása keretében nyújtott támogatások
összességét. E jelentés többek között megvizsgálja a szervezeti átszervezési kiadásoknak az állami számlán való, a szerződés
felszámolása, illetve az 1997-es pénzügyi év címén történő elszámolását. Ezen túl világosan megjelöli az állami számlán az
egyik és a másik jogcímen elszámolt kiadások összegét.
98     Egyébként, ami a személyzeti átszervezési kiadásoknak a felszámolási támogatás keretében történő ellentételezését illeti,
a megtámadott határozat világosan rámutat arra, hogy ez az ellentételezés a dokumentáció 25. és 28. alapelvén alapul. Ez az
indokolás valóban nem kifejezetten az 1997-es támogatásra vonatkozik. Azonban a megtámadott határozat elfogadásának körülményei
a gyakorlatban világossá tehették a felperes számára azt, hogy ez az indokolás az összes személyzeti átszervezési kiadásra
vonatkozik, függetlenül attól, hogy azt az állami számlán az 1997-es pénzügyi év vagy az 1978-as szerződés felszámolása címén
számolták-e el. A felperes nem állíthatja azt, hogy nem úgy értette, hogy az indokolás az átszervezési kiadások egészére vonatkozik,
mivel a beadványaiban vitatja, hogy a dokumentáció 25. és a 28. alapelvére történő hivatkozással a megtámadott határozat megfelelően
indokolná azt, hogy a személyzeti átszervezési kiadások miatti ellentételezés az 1978-as szerződésen alapul-e.
99     A fentiek fényében úgy kell tekinteni, hogy még ha a megtámadott határozat nem a kívánatos pontossággal került is megfogalmazásra
az átszervezési kiadásokat illetően, ez a körülmény sem a felperest, sem az Elsőfokú Bíróságot nem akadályozta meg abban,
hogy a Bizottság indokolását megértse, és annak megalapozottságát mérlegelhesse.
100   Következésképpen az indokolási kötelezettség megsértésén alapuló jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani.
B –
Az EK 88. cikk alkalmazásánál elkövetett mérlegelési hibákra alapított jogalapról
1.     A felek érvei
101   A felperes lényegében azzal érvel, hogy a Bizottság mérlegelési hibát követett el, amikor megállapította, hogy az 1997-es
és a felszámolási támogatás az 1978-as szerződésen alapulnak. Ezért a Bizottság az EK 88. cikk megsértésével minősítette létezőknek
ezeket a támogatásokat. Ez a jogalap két részből áll: az első a személyzeti átszervezési kiadásokkal, a második pedig a Trasmediterráneánál
felmerült, a felszámolási támogatással fedezett kiadások elszámolásával kapcsolatos.
a)     Az első részről
102   A felperes elsősorban vitatja, hogy a személyzeti átszervezési költségek az 1978‑as szerződésből következnének.
103   E tekintetben először is azt állítja, hogy a dokumentáció 25. alapelve, amelyre a megtámadott határozat hivatkozik, csak az
általános kiadásokra vonatkozik, az olyan rendkívüli kiadásokra, mint például a személyzeti átszervezés címén vállalt kiadások,
nem. Ráadásul szemben azzal, amit a Bizottság a beadványaiban állít, nem következik a dokumentáció 25. alapelve A. bekezdése
b) pontja 7. alpontjának szövegéből, amely a technikai átszervezésre vonatkozik, hogy a Trasmediterránea jogosult volna áthárítani
a személyzet átszervezésének rendkívüli költségeit, és azokat az állami számlán elszámolni. E rendelkezés célja pusztán a
Trasmediterránea ösztönzése arra, hogy jól gazdálkodjon, és növelje termelékenységét. Ez az ösztönző mechanizmus rendelkezik
arról, hogy a Trasmediterránea egy pénzügyi évre vonatkozó díjazása emelkedjen, amikor az e pénzügyi évben keletkezett működési
hiány fedezésére szolgáló állami hozzájárulás csökken. Ilyen körülmények között a szóban forgó rendelkezés alapján nem tekinthető
sem jogosnak, sem szerződésszerűnek állami ellentételezés követelése a vállalati átszervezés érdekében vállalt rendkívüli
kiadásokért.
104   Annak a nézetének az alátámasztására, hogy a rendkívüli kiadások kívül esnek a dokumentáció 25. alapelvének hatókörén, a felperes
kéri az IGAE-nek az állami számlára vonatkozó jelentései benyújtását az 1990-től 1997-ig terjedő pénzügyi évekre vonatkozóan.
105   A felperes ezután azzal érvel, hogy a dokumentáció 28. alapelve, amelyet a megtámadott határozat szintén érintett, nem indokolhatja
a személyzeti átszervezés miatti ellentételezést a felszámolási támogatás útján, mivel ez a rendelkezés csak a spanyol kormány
hozzájárulásához kötött négyéves tervekre vonatkozik. Márpedig a felperes szerint, szemben azzal, amire a megtámadott határozat
rámutat, a felszámolási támogatással kiegyenlített átszervezési kiadások nem az 1990–1994-es és az 1995–1997-es átszervezési
tervekből következnek, hanem az 1996–1997-es átszervezési tervből adódnak, amely nem négyéves terv. Egyébként még akkor is,
ha – ahogyan a Spanyol Királyság állítja – ez az átszervezési terv valóban az 1996-tól 1999-ig terjedő időszakra vonatkozna,
olyan tervről volna szó, amely célja szerint hatásait akkor fejtené ki, amikor az 1978-as szerződést már felmondták, és olyan
pénzügyi években, amelyekben az már nem volna hatályos. Egyébként ehhez a tervhez a szerződő közigazgatási szerv csak 1999-ben
járult hozzá.
106   Az állításai alátámasztásául a felperes azt kéri az Elsőfokú Bíróságtól, hogy kötelezze a központi spanyol hatóságokat az
1995-től 1997-ig terjedő időszakra vonatkozó tervvel kapcsolatos minden irat benyújtására.
107   A felperes másodsorban azt állítja, hogy a személyzeti átszervezés kiadásai miatti, a felszámolási és az 1997-es támogatásból
történő ellentételezés a szerződő közigazgatási szerv önálló határozatain alapul.
108   Ami a felszámolási támogatást illeti, az átszervezési kiadásoknak az állami számla terhére való elszámolása a szerződő közigazgatási
szerv 1998. október 26-i és 1999. február 25-i határozataiból következik, amelyekkel az 1978-as szerződést módosították. Ehhez
a felperes lényegében hozzáteszi, hogy szemben azzal, amit a Spanyol Királyság állít, ez a két határozat nem tekinthető a
1978-as szerződés pusztán egyoldalú értelmezésének, amit a spanyol közigazgatási jog lehetővé tesz, hanem az 1978-as szerződés
tényleges módosításának, mivel a kezdetben kikötött szolgáltatások és ellenszolgáltatások egyensúlytalanságához vezetnek,
ahogyan arra a Tribunal de Cuentas is rámutatott.
109   Az 1997-es támogatás vonatkozásában az átszervezés miatti ellentételezés a szerződő közigazgatási szerv 1995. októberi határozatán
alapul, amellyel az jóváhagyta az 1995-től 1997-ig terjedő időszakra vonatkozó átszervezési tervet.
110   Még akkor is, ha ezt a határozatot kizárólag az 1978-as szerződés megengedett egyoldalú értelmezésének kellene tekinteni,
az 1997-es támogatás nyújtása nem felel meg az 1978-as szerződés ilyen értelmezésének. Az 1995. októberi határozat ugyanis
megkövetelte volna, hogy az állam ezáltal csökkenteni tudja az éves hozzájárulások értékét a személyzeti kiadások növekedését
kiegyenlítő más kiadások csökkentése révén, márpedig ez a jelen esetben nem történt meg.
111   Ez utóbbi tény bizonyítására a felperes arra kéri az Elsőfokú Bíróságot, hogy rendelje el az IGAE-nek az állami számlára vonatkozó
jelentései benyújtását az 1990-től 1997-ig terjedő pénzügyi évekre vonatkozóan.
112   A Bizottság szerint a felszámolási és az 1997-es támogatás keretében nyújtott, személyzeti átszervezések miatti ellentételezés
az 1978-as szerződésen alapul.
113   E tekintetben egyrészről azzal érvel, hogy a dokumentáció 25. alapelve A. bekezdése b) pontjának 1., 5. és 7. pontja valamint
a 28. alapelve értelmében a Trasmediterránea személyzete átszervezésének költségeit költségvetési hozzájárulásokkal lehet
finanszírozni az 1978-as szerződés keretében.
114   Szerinte a felperes ezeket az alapelveket indokolatlanul szűken értelmezi a nyilvánvaló szó szerinti értelmük ellenére. Ez
az értelmezés lényegében azokon a kétségeken alapszik, amelyeket az IGAE az említett támogatások kifizetését megelőző belső
közigazgatási eljárás keretében fogalmazott meg.
115   A Bizottság hozzáteszi, hogy a külső felügyeleti hatóság – a Tribunal de Cuentas – megállapította, hogy a személyzeti átszervezési
kiadások költségvetési forrásokból történő finanszírozása teljesen megfelel a 1978-as szerződés rendelkezéseinek, és hogy
ez a finanszírozás összességében 12,255 milliárd ESP összegű költségvetési megtakarítást tett lehetővé az 1990-től 1997-ig
terjedő időszakban.
116   Való igaz, hogy a Tribunal de Cuentas véleménye nem ügydöntő. Azonban az alátámasztja azt, hogy a Bizottság ésszerűen értelmezi
az 1978-as szerződést. Ráadásul azt sem állítja senki, hogy a nemzeti bíróságok előtt eljárást indítottak annak megállapítására,
hogy a szóban forgó fizetések ellentétesek az 1978-as szerződéssel.
117   Másodsorban a Bizottság azt állítja, hogy nehezen elképzelhető, hogy bármilyen más jogcím hiányában a szerződő közigazgatási
szerv határozata elegendő lenne a szóban forgó fizetések teljesítéséhez. Szerinte a felperes által hivatkozott határozatok
nem módosították az 1978-as szerződést, hanem pusztán a spanyol államigazgatás igenlő válaszát jelentik arra a kérdésre, hogy
a Trasmediterránea jogosult volt-e az említett fizetésekre az 1978-as szerződés alapján.
118   A Bizottság arra következtet, hogy a szerződés szövege, annak alkalmazása, valamint a spanyol államigazgatás álláspontja és
a Tribunal de Cuentasnak a jelentésében kifejtett álláspontja fényében a személyzeti átszervezésekre szánt költségvetési pénzek
az 1978-as szerződésen alapulnak, és ezért létező állami támogatásnak minősülnek.
119   A Spanyol Királyság azt állítja, hogy az 1978-as szerződés nem tartalmazott kimerítő és pontos felsorolást arra vonatkozóan,
hogy az állami számla „működési” részének kiadásai és bevételei között milyen tételek szerepelhetnek. Hozzáteszi, hogy az
1978-as szerződés közigazgatási jogi szerződés, és hogy a közbeszerzésekről szóló nemzeti szabályokkal előírt szerződésértelmezési
hatásköre keretében a szerződő közigazgatási szerv jogkörébe tartozik annak eldöntése, hogy az állami számlán milyen kiadások
szerepelhetnek. A szerződő közigazgatási szerv által állítólag adott hozzájárulások, amelyeket alapul véve kívánja indokolni
a felperes az 1997-es és a felszámolási támogatás új állami támogatásként történő minősítését, valójában csak annak az értelmezési
hatáskörnek az 1978-as szerződéssel kapcsolatos megnyilvánulásai, amely hatáskörrel mint a szerződés megkötéséért felelős
szerv rendelkezik.
b)     A második részről
120   A felperes lényegében azzal érvel, hogy az 1978-as szerződés megfelelő alkalmazásához a spanyol hatóságoknak össze kellett
volna vezetniük az egyes pénzügyi évekre elszámolható kötelezettségek összegét e pénzügyi év többletével, úgy, hogy a felszámolás
miatti támogatást csak a veszteséges pénzügyi évekre, vagy azokra a pénzügyi évekre fogadják el, amelyekben a jelentkező többlet
az érintett kötelezettségeket nem fedezi. A felperes ehhez hozzáteszi, hogy mivel a spanyol hatóságok nem így jártak el, a
Bizottság nem állapíthatta meg azt, hogy a felszámolási támogatás az 1978-as szerződésen alapul, ebből kifolyólag pedig azt
sem, hogy e támogatás létező támogatásnak minősül.
121   Állításai alátámasztására a felperes mindenekelőtt azzal érvel, hogy az 1978-as szerződés felszámolására vonatkozó különleges
szabály hiányában ezt a felszámolást az állami számlára vonatkozó szabályok szerint kell elvégezni, ami szerinte szükségessé
teszi azt, hogy a felszámolási támogatás keretében ellentételezés alapjául szolgáló minden kötelezettséget el kell számolni
annak a pénzügyi évnek a terhére, amelyben a kötelezettség keletkezett.
122   A felperes ezután azzal érvel, hogy a dokumentáció 25. alapelvéből az következik, hogy a Trasmediterránea kizárólag a pénzügyi
év végén az adott esetben az állami számla „működés” és „befektetések” részeiből eredő hiányok miatti gazdasági ellentételezésre
jogosult. Márpedig szerinte az állami számla „működés” része az 1991 és 1995 közötti pénzügyi években többlettel zárt, és
ez lett volna a helyzet az 1997-es pénzügyi évben is a személyzeti átszervezési kiadások megalapozatlan elszámolása nélkül.
123   Ugyanakkor a felperes vitatja, hogy a dokumentáció 25. alapelvéből következne, hogy a „működés” rész többletét a „befektetések”
rész esetleges hiányával kell összevezetni. Szerinte a dokumentáció 25. alapelve A. bekezdése a) pontja 3. alpontjának és
a B. bekezdése a) pontja 1. alpontjának szövegezése alapján az egyes pénzügyi években juttatott költségvetési támogatást az
egymástól külön kezelt részek ellentételezésére szolgáló bevételként kezelték. A két rész elkülönítése pontosan azt hivatott
biztosítani, hogy a Trasmediterránea megkapja a „befektetések” részben szereplő pénzügyi kiadásaival megegyező összegű támogatást
függetlenül attól, hogy mekkora volt a bevételének összege. Ezeket a kiadásokat csak azért veszik figyelembe, hogy adott esetben
egyensúlyba hozzák a „működés” részt, amely a Trasmediterránea további folyó kiadásait tükrözi.
124   A felperes szerint a Spanyol Királyság kijelentéseit a két rész közötti összevezetésről semmilyen olyan bizonyíték nem támasztja
alá, amely kétséget kizáróan bizonyítaná, hogy milyen módon alkalmazták az 1978-as szerződést a két rész közötti esetleges
összevezetéssel kapcsolatban. A Tribunal de Cuentas jelentésében szereplő táblázatra történő hivatkozással ezt a tényt nem
lehet bizonyítottnak tekinteni, mivel nem lehet kizárni, hogy ez a táblázat hibás.
125   A felperes vitatja továbbá, hogy a dokumentáció 26. alapelve összevezetést engedne valamely pénzügyi év esetleges működési
többlete és más pénzügyi évek hiánya között, amely összevezetés az állam által bevitt eszközök csökkentéséhez vezetett volna.
Szerinte a 26. alapelv által szabályozott hiány vagy többlet kizárólag az állam által folyósított eszközöknek a költségvetési
előrejelzések szerinti előzetes összege, valamint az állami számla végső lezárását követően ténylegesen járó hozzájárulás
egyensúlyba hozatalából ered.
126   Egyfelől annak megállapítására, hogy volt-e összevezetés a működési többlet és a befektetési hiány között, másfelől a dokumentáció
26. alapelvének értelmezésére a felperes arra kéri az Elsőfokú Bíróságot, hogy rendelje el az IGAE-nek az állami számlára
vonatkozó jelentései benyújtását az 1990-től 1997-ig terjedő pénzügyi évekre vonatkozóan.
127   A felperes továbbá arra kéri az Elsőfokú Bíróságot, hogy kötelezze a spanyol hatóságokat az 1978-as szerződés felszámolásával
kapcsolatos minden irat benyújtására annak megismerése végett, hogy a szerződés felszámolásakor a Trasmediterránea és a spanyol
állam között milyen tárgyalások zajlottak le, illetve hogy melyek azok a jogi vagy ténybeli elemek, amelyekre alapozva a spanyol
állam a felszámolási számlát végül megállapította.
128   A Spanyol Királyság támogatásával a Bizottság lényegében azzal érvel, hogy a felperes ténybeli tévedést követ el azzal, hogy
úgy véli, a Trasmediterránea által bizonyos pénzügyi években realizált működési többlet a költségvetési hozzájárulások kiegyenlítése
helyett vagyonának növelését szolgálta volna.
129   Az állami számla „működés” része valóban mutatott többletet bizonyos pénzügyi években. Azonban az állami számla „befektetések”
részének mérlege minden pénzügyi évben hiánnyal zárt. Egyébként a Tribunal de Cuentas jelentéséből az következik, hogy az
említett működési többleteket szisztematikusan a „befektetések” részre számolták el, az éves költségvetési hozzájárulás csökkentése
céljából. Ezért a működési többlet soha nem volt magasabb a befektetési hiánynál; az állami számla egyetlen pénzügyi évben
sem mutatott többletet. E tekintetben a Spanyol Királyság lényegében rámutat arra, hogy az 1978-as szerződés 20 éves fennállása
alatt a „működés” és a „befektetések” rész – amely részek ugyanazon számla két részét alkotják – ellentételezését követően
az állami számla mindig hiánnyal zárt.
130   Ilyen körülmények között felesleges volna a dokumentáció 26. alapelvének értelmezésével foglalkozni, amely egyébként is rendelkezik
a pénzügyi évek közötti átvezetésről.
131   Ezért nyilvánvaló, hogy az a kérdés, hogy a fizetendő kötelezettségeket valamely adott pénzügyi évre elszámolták-e, vagy sem,
egyáltalán nem bír jelentőséggel, mivel még akkor is, ha erre az elszámolásra sor került volna, ez egyáltalán nem befolyásolná
a Trasmediterránea részére nyújtott költségvetési pénzek teljes összegét az 1978-as szerződés egészére vonatkozóan.
2.     Az Elsőfokú Bíróság értékelése
a)     A jogalap első ágáról
132   Mindenekelőtt emlékeztetni kell arra, hogy a megtámadott határozat szerint a Trasmediterránea személyzeti átszervezésének
kiadásai miatti ellentételezés a dokumentáció két alapelvén, tudniillik a 25. és a 28. alapelven nyugszik.
133   A felperes szerint a személyzeti átszervezési kiadások miatti ellentételezés szerződéses jellege nem alapulhat a 25. alapelv
A. bekezdése b) pontjának 7. alpontján, amelyik a Trasmediterránea termelékenységének javítására ösztönöz. Ez az érv nem helytálló,
mivel a megtámadott határozat a 25. alapelvre annak teljességében hivatkozik, és nem utal külön e termelékenység javítására
ösztönző elvnek a rendelkezésére. Még ha igaza volna is a felperesnek abban, hogy a dokumentáció 25. alapelve A. bekezdésének
b) alpontjában található rendelkezés nem alapozhatja meg a személyzeti átszervezési kiadások miatti ellentételezés szerződéses
jellegét, ebből nem következik az, hogy a Bizottság helytelenül mérlegelte az 1978-as szerződést annak megállapításával, hogy
a 25. alapelv – amelyről szükséges felidézni, hogy az állami számla könyvelési mechanizmusát szabályozza – szerződéses alapul
szolgált az átszervezési kiadások miatti szóban forgó ellentételezésnek.
134   A felperes azt is állítja, hogy a dokumentáció 25. alapelve ‑ annak teljességében szemlélve ‑ nem vonatkozik a rendkívüli
kiadásokra, és hogy a személyzeti átszervezés miatti kiadások ilyeneknek minősülnek. E tekintetben elég megjegyezni, hogy
a felperes semmivel nem támasztja alá azon véleményét, miszerint a 25. alapelv különbséget tesz egyfelől az elfogadható általános
kiadások és az alkalmazási köre alól kizárt rendkívüli kiadások között. Ráadásul egyetlen indokot sem hoz fel annak alátámasztására,
hogy a személyzeti átszervezési kiadásokat rendkívüli kiadásoknak kell tekinteni. Ilyen körülmények között nincs helye bizonyításfelvétel
elrendelésének e különbségtétel, valamint annak bizonyítására, hogy e különbségtételnek milyen következményei vannak a személyzeti
átszervezési kiadások miatti ellentételezés elfogadhatósága tekintetében.
135   A fentiekből az következik, hogy a felperes nem bizonyította kellőképpen azt, hogy a Bizottság mérlegelési hibát követett
el azzal, hogy megállapította, az 1997-es és a felszámolási támogatás összegének meghatározásához figyelembe vett, személyzeti
átszervezés miatti ellentételezés az 1978-as szerződéses alapul a 25. alapelv értelmében. Egyébként rá kell mutatni arra,
hogy a Bizottság mérlegelése összeegyeztethető a Tribunal de Cuentasnak – a nemzeti külső pénzügyi felügyeleti hatóságnak
– az 1978-as szerződésről készített jelentésében található értékelésével, amely jelentés helytállóságát az illetékes spanyol
hatóságok előtt nem vonták kétségbe. Ilyen körülmények között a jelen ügy szempontjából meg kell állapítani, hogy a 25. alapelv
az átszervezési kiadások miatti ellentételezés érvényes szerződéses jogalapja.
136   Nem szükséges ezért megvizsgálni, hogy hibás volt-e megállapítani azt, hogy a személyzeti átszervezési kiadások miatti ellentételezés
a dokumentáció 28. alapelvén is alapult. Azt sem szükséges vizsgálni, hogy ez az ellentételezés a spanyol hatóságok önálló
hozzájárulásából ered-e. Az Elsőfokú Bíróságnak nem kell továbbá határoznia a 28. alapelvvel kapcsolatos bizonyos tények,
valamint a spanyol hatóságok azon önálló engedélyei bizonyítására irányuló bizonyítási indítványról, amelyek az előző pontban
tett megállapítást egyébként sem változtathatnák meg.
137   Következésképpen a jogalap első részét mint megalapozatlant el kell utasítani.
b)     A jogalap második részéről
138   A jogalap második részének keretében a felperes lényegében azt sérelmezi, hogy a Bizottság mérlegelési hibát követett el azzal,
hogy megállapította, hogy a felszámolási támogatás egésze az 1978-as szerződésen alapult. A felperes szerint az 1978-as szerződés
előírja, hogy a felszámolási költségeket azokra a pénzügyi évekre kell elszámolni, amelyekhez kapcsolódnak, valamint azt,
hogy e kiadásokat és a pénzügyi években mutatkozó esetleges többleteket össze kell vezetni. A felszámolási támogatás tehát
csak annyiban fedezhette a felszámolási költségeket, amennyiben a vonatkozó pénzügyi években nem mutatkozott elegendő többlet
az összevezetéshez.
139   Még akkor is, ha az 1978-as szerződés előírná azt, hogy a felszámolási költségeket el kell számolni azokra a pénzügyi évekre,
amelyekre vonatkoznak, valamint azt, hogy e kiadásokat és a pénzügyi években esetleg keletkezett többleteket össze kell vezetni,
ebből még nem következik, hogy a Bizottság mérlegelési hibát követett el annak megállapításával, hogy a felszámolási támogatás
összegének egésze az 1978-as szerződésen alapul.
140   Az iratokból ugyanis kiderül, hogy az állami számla „befektetések” része az 1978-as szerződés hatálya alatt végig hiánnyal
zárult, ahogyan hiánnyal zárt az állami számla „működés” része az 1978-as szerződés fennállása alatti összes pénzügyi évben,
az 1987-es, 1988-as és 1991–1995-ös pénzügyi évek kivételével. Ebből kifolyólag ez utóbbi pénzügyi évek kivételével az állami
számla soha nem zárult többlettel.
141   Ami pedig az 1987-es, 1988-as és 1991–1995-ös pénzügyi éveket illeti, nem vitatott, hogy a „befektetések” rész nagyobb hiányt
mutatott, mint a „működés” rész többlete, így a két rész összevezetése esetén az állami számla szintén nem mutatott többletet
ezekben a pénzügyi években.
142   Való igaz, hogy a felperes vitatja, hogy az állami számla két részének összevezetése megfelel a dokumentáció 25. alapelvének.
Azonban ennek az elvnek a felperes által javasolt értelmezését sem e rendelkezés megfogalmazása, sem annak az 1978-as szerződés
keretében történt alkalmazása nem támasztja alá. A felperes állításával szemben ugyanis az, hogy a dokumentáció 25. alapelve
lehetővé teszi állami hozzájárulás nyújtását az állami számla mindkét részének egyensúlyba hozatalára, nem zárja ki, hogy
e hozzájárulások összegét az egyik rész esetleges többletének és a másik rész hiányának összevezetése után számolják ki. E
tekintetben a Tribunal de Cuentas jelentéséből az következik, ahogyan arra a Bizottság helyesen rámutat, hogy a működési többletet
szisztematikusan kivonták a „befektetések” rész hiányából az éves állami hozzájárulás csökkentése érdekében.
143   Bár a felperes azt állítja, hogy a Tribunal de Cuentas jelentése helytelen lehet az állami számlák összevezetését illetően,
meg kell állapítani, hogy semmiféle olyan bizonyítékot nem terjesztett elő, amely a jelentésben szereplő adatok hitelességét
megkérdőjelezné, amely jelentést egyébként ő maga terjesztett elő a jelen eljárás keretében. Ilyen körülmények között el kell
utasítani a felperesnek az arra irányuló kérelmét, hogy az Elsőfokú Bíróság rendelje el az IGAE-nek az állami számlára vonatkozó
felügyeleti jelentései benyújtását az 1990-től 1997-ig terjedő pénzügyi évekre vonatkozóan annak bizonyítására, hogy az állami
számla két része között történt-e összevezetés (lásd e tekintetben a Bíróság 119/81. sz., Klöckner-Werke kontra Bizottság
ügyben 1982. július 7-én hozott ítéletének [EBHT 1982., 2627. o.] 8. pontját).
144   Ennélfogva mivel nem bizonyított, hogy az állami számla olyan – akár minimális – többletet mutatott volna, amelyet a felszámolási
kiadások ellentételezésére lehetett volna fordítani, meg kell állapítani, hogy a Bizottság helyesen állapította meg azt, hogy
a felszámolási támogatás az összes felszámolási kiadást fedezte, és helyesen tett, hogy nem terhelte rá e kiadásokat azokra
a pénzügyi évekre, amelyekhez kapcsolódnak. A jelen jogalap második részét is el kell tehát utasítani.
145   Végül, ami a felperes arra irányuló kérelmét illeti, hogy az Elsőfokú Bíróság kötelezze a spanyol hatóságokat az 1978-as szerződés
felszámolásával kapcsolatos minden irat benyújtására a Trasmediterránea és a spanyol hatóságok közötti tárgyalások bizonyítása
végett, elég rámutatni arra, hogy a felperes nem magyarázza el, hogy ezek a tárgyalások vagy a felszámolási számla létrehozása
mennyiben bizonyítanák azt, hogy a Bizottság mérlegelési hibát követett el annak megállapításával, hogy az 1997-es támogatás
és a felszámolási támogatás az 1978-as szerződésen alapulnak. Ilyen körülmények között a felperes bizonyítási indítványát
el kell utasítani.
146   Az eddigiek fényében az azon alapuló második jogalapot is el kell utasítani, hogy a megtámadott határozat jogellenes az 1997-es
és a felszámolási támogatásra vonatkozó részében.
II –
Az 1998-as támogatást illetően
147   A felperes vitatja továbbá a megtámadott határozat jogszerűségét annyiban, amennyiben az engedélyezi az 1998-as támogatás
folyósítását azon az alapon, hogy az a közös piaccal összeegyeztethető új támogatás. E tekintetben azzal érvel, hogy a megtámadott
határozat sérti az EK 88. cikket, az EK 86. cikk (2) bekezdését, valamint az intézményi jogi aktusok indokolásának kötelezettségét.
148   A Bizottság – akinek álláspontját a Spanyol Királyság támogatja ‑ vitatja e jogalapok megalapozottságát.
A –
Az EK 88. cikk megsértésére alapított jogalapról
1.     A felek érvei
149   A felperes lényegében azzal érvel, hogy a megtámadott határozat sérti az EK 88. cikket annyiban, hogy a Bizottság nem vette
figyelembe az 1978-as szerződés vonatkozásában javasolt megfelelő intézkedéseket azzal, hogy új támogatásnak minősítette az
1998-as támogatást, és az EK 86. és 87. cikk alapján megvizsgálta annak összeegyeztethetőségét.
150   E tekintetben a felperes mindenekelőtt azzal érvel, hogy a 659/1999 rendelet 19. cikkéből és az ítélkezési gyakorlatból az
következik, hogy amennyiben az érintett tagállam elfogadja a Bizottság által javasolt intézkedéseket, ez az elfogadás kötelezi
a tagállamot a megfelelő intézkedések végrehajtására (a Bíróság C‑313/90. sz., CIRFS és társai kontra Bizottság ügyben 1993.
március 24-én hozott ítélete [EBHT 1993., I‑1125. o.] és a C‑311/94. sz., IJssel-Vliet Combinatie ügyben 1996. október 15-én
hozott ítéletének [EBHT 1996., I‑5023. o.] 35. és azt követő pontjai). A javasolt és elfogadott megfelelő intézkedésekre a
Bizottsággal szemben is lehet hivatkozni, aki utólag nem hivatkozhat arra, hogy nem ismeri azok tartalmát és hatásait.
151   A felperes ezt követően azzal érvel, hogy a Spanyol Királyság elfogadta a megfelelő intézkedésekre vonatkozó, az 1978-as szerződéssel
kapcsolatban a Bizottság által megfogalmazott javaslatot. Véleménye szerint a javasolt és elfogadott megfelelő intézkedések
arra hívták fel a spanyol hatóságokat, hogy 1997. december 31-i hatállyal mondják fel az 1978-as szerződést, és egy új közszolgáltatási
szerződés megkötése érdekében írjanak ki közbeszerzést. E tény bizonyításához arra kéri az Elsőfokú Bíróságot, hogy kötelezze
a Bizottságot a megfelelő intézkedésekre vonatkozó iratok csatolására.
152   A felperes szerint a spanyol hatóságok nem tették meg a megfelelő intézkedéseket a Kanári-szigetek közötti tengeri járatokra
vonatkozóan
,
és 1998. január 1-jétől kezdődően a Trasmediterránea folytatta e járatok üzemeltetését, és az elméletileg hatálytalan 1978-as
szerződésben rögzített feltételekkel azonos feltételek mellett kapott támogatást, anélkül, hogy e szolgáltatás odaítélése,
és következésképpen a közszolgáltatási kötelezettség költségének meghatározása közbeszerzés útján történt volna. Az elfogadott
megfelelő intézkedéseket tehát nem tartották be.
153   Egyébként a Bizottság egyetlen új elem alapján sem kérdőjelezheti meg a megfelelő intézkedésekre vonatkozó javaslatban található
azon értékelését, amely szerint a Trasmediterránea által nyújtott szolgáltatások nem minősülnek általános gazdasági érdekű
szolgáltatásoknak, mivel e szolgáltatások piacán verseny volt.
154   Először is az, hogy az 1998-as támogatás által fedett szolgáltatások csak a Kanári-szigetek közötti járatokra vonatkoztak,
míg a megfelelő intézkedésekre vonatkozó javaslat az 1978-as szerződés hatálya alá tartozó minden járatra, nem jelenti azt,
hogy az 1978-as szerződésre tekintettel javasolt megfelelő intézkedések keretében végzett értékelések az 1998-as támogatás
vizsgálata szempontjából ne bírnának jelentőséggel.
155   A felperes szerint ugyanis az 1978-as szerződéssel kapcsolatos megfelő intézkedésekre vonatkozó javaslat kifejezetten vonatkozott
a kanári-szigeteki tengeri járatokra. E tekintetben azzal érvel, hogy a megfelelő intézkedésekre vonatkozó javaslat bevezetőjében
szereplő megfontolásokból az következik, hogy e javaslatot a Trasmediterráneának a kanári-szigeteki járatok üzemeltetésével
kapcsolatos versenykorlátozó magatartására vonatkozó panaszok miatt hozták. Ráadásul e megfelelő intézkedéseken keresztül
a Bizottság hallgatólagosan a kanári-szigeteki járatokat célozta meg. Ez abból következik, hogy a Bizottság az 1978-as szerződésben
kikötött gazdasági mozgásteret kritizálta, márpedig pontosan ez a mozgástér képezte a felperesnek a Tenerife–Agaete–Gran Canaria
járatra vonatkozó panaszának tárgyát. Ez abból is következik, hogy a megfelelő intézkedésekre vonatkozó javaslatában a Bizottság
megjegyezte, hogy komoly kétségei vannak afelől, hogy a szóban forgó tengeri útvonalak némelyikére indokolt-e közszolgáltatási
kötelezettséget előírni, mivel ezeket az útvonalakat magánvállalkozások piaci alapon is megfelelően ki tudnák vagy tudják
szolgálni.
156   Annak megállapítása végett, hogy a Bizottság különös tekintettel volt-e a kanári-szigeteki piac helyzetére, a felperes arra
kéri az Elsőfokú Bíróságot, hogy kötelezze a Bizottságot a megfelelő intézkedésekre vonatkozó javaslatának benyújtására.
157   Másodsorban annak a szabályozásnak az állítólagos ideiglenes volta, amelynek keretében az 1998-as támogatást kifizették, sem
indokolhatja kellőképpen a Bizottság által az 1978-as szerződés tekintetében tett, megfelelő intézkedésekre vonatkozó javaslat
keretében alkalmazott kritériumok felülvizsgálatát. Egyfelől az a szabályozás, amelynek keretében az 1998-as támogatást nyújtották,
valójában nem ideiglenes, mivel az 1998. október 9-i határozat lehetővé teszi a Trasmediterránea számára azt, hogy a szóban
forgó járatokat időbeli korlátozás nélkül üzemeltesse. Másfelől, ahogyan arra a Bizottság az 1998-as szerződés vizsgálatának
keretében is rámutatott (Spanyolország által a tengeri szállítás ágazata részére nyújtott állami támogatásról szóló, 2000.
július 19-i 2001/156/EK bizottsági határozat [új tengeri szállítási közszolgáltatási szerződések] [HL 2001 L 57., 32. o.]),
a kanári-szigeteki hatóságoknak kellő idejük volt a közösségi jogba nem ütköző, illetve a közszolgáltatás folyamatosságát
nem veszélyeztető jogi szabályozás létrehozására. Mindenesetre a Kanári-szigetek közötti összeköttetés folyamatossága nem
volt veszélyben, mert ezeket az útvonalakat nemcsak a Trasmediterránea, hanem más tengeri szállítási társaságok is kellőképpen
kiszolgálták.
158   Annak bizonyítása érdekében, hogy a szabályozást alkotó hozzájárulások nem ideiglenes jellegűek voltak, a felperes azt kéri
az Elsőfokú Bíróságtól, hogy kötelezze a spanyol hatóságokat arra, hogy nyújtsák be egyfelől a közszolgáltatási kabotázsjáratoknak
az 1998-as, 1999-es és 2000-es pénzügyi években történő üzemeltetése vesztesége fedezésének címén részére járó összegek kifizetése
miatt a Trasmediterránea által benyújtott panasz keretében a Kanári-szigetek Autonóm Közösség Turisztikai és Közlekedési Tanácsa
által végzett vizsgálat iratait, másfelől pedig a kanári-szigeteki közszolgáltatási járatok üzemeltetésére a 113/1998 rendelet
hatálybalépését követően kiírt közbeszerzésekkel kapcsolatos minden iratot, valamint a 113/1998 rendelet meghozatalát előkészítő
iratokat, különösen azokat a tanulmányokat, jelentéseket és gazdasági adatokat, amelyek alapján a közszolgáltatási kötelezettségeket
meghatározó mellékletet kidolgozták.
159   A Spanyol Királyság támogatásával a Bizottság elsőként azzal érvelt, hogy az 1978-as szerződés tekintetében foganatosítandó
megfelelő intézkedésekre vonatkozó, a Spanyol Királyság által elfogadott javaslat az ideiglenes szabályozás tekintetében jogilag
nem kötelező.
160   E tekintetben a Bizottság azzal érvel, hogy az 1978-as szerződés megszüntetésével a spanyol hatóságok „kimerítették” a megfelelő
intézkedésekre vonatkozó javaslat „közvetlen joghatását”. Szerinte ettől az időponttól kezdve a különböző spanyol hatóságok
által elfogadott új intézkedéseket, azaz egyfelől a kanári-szigeteki hatóságok hatáskörébe tartozó ideiglenes szabályozást,
másfelől a nemzeti hatóságok hatáskörébe tartozó 1998-as szerződést új támogatásként kell vizsgálni. Szerinte a hatálya időtartamának
megváltoztatása miatt az ideiglenes szabályozás új támogatásnak minősül annak ellenére, hogy valójában ugyanolyan, mint 1978-as
szerződés. Hozzáteszi, hogy ha figyelembe vette volna azt, hogy az 1978-as szerződés és az ideiglenes szabályozás teljesen
megegyeznek, az ideiglenes szabályozást létező támogatásnak kellett volna tekinteni, ami lehetetlenné tette volna az e szabályozás
alapján kifizetett állami támogatások visszatéríttetését. Az ilyen megközelítés amellett, hogy a jelen ügyben nyilvánvalóan
helytelen lenne, a felperes szándékaival valószínűleg ellentétes eredményre vezetett volna.
161   A Bizottság másodsorban azt állítja, hogy az 1978-as szerződésnek a megfelelő intézkedésekre vonatkozó javaslatban szereplő
elemzése közvetlenül nem vonatkoztatható a kanári-szigeteki 1998-as helyzetre, mert ez az elemzés a spanyol területek egészén
található tengeri útvonalakra vonatkozik, és nem a Kanári-szigetek közötti kabotázs különleges helyzetére. Ezt a következtetést
egyáltalán nem befolyásolja az, hogy a megfelelő intézkedésekre vonatkozó javaslatot a felperes panaszai előzték meg, mivel
még akkor is, ha a felperes kizárólag a kanári-szigeteki helyzettel foglalkozott volna, a Bizottság a maga teljességében vizsgálta
volna a felvetett problámát.
162   A Bizottság hozzáteszi, hogy a kanári-szigeteki helyzetet a hatályos szabályok alapján kellett vizsgálnia, amelyek között
szerepel egyfelől a 3577/92 rendelet 6. cikkének (2) bekezdése, amely szerint a kabotázs kanári-szigeteki piacának liberalizációja
1999. január 1-jéig nem volt kötelező, másfelől a tengeri szállításnak nyújtott állami támogatásra vonatkozó közösségi iránymutatások,
amelyek nem írtak elő közbeszerzést a közszolgáltatási szerződések odaítéléséhez.
163   Ebből a Bizottság arra következtet, hogy teljesen indokolt volt külön elvégezni az ideiglenes szabályozás összeegyeztethetőségének
vizsgálatát, valamint azt a vizsgálatot, amelyet az 1978-as szerződéssel kapcsolatos megfelelő intézkedésekre vonatkozó javaslat
keretében tett. Következésképpen megalapozatlan a felperes arra alapított jogalapja, hogy a megfelelő intézkedésekre vonatkozó
javaslat be nem tartásával megsértették az EK 88. cikket.
2.     Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
164   Ahogyan azt a felperes is helyesen állítja, a 659/1999 rendelet 19. cikkének (1) bekezdéséből az következik, hogy a létező
állami támogatási rendszerek vizsgálata keretében, amennyiben az érintett tagállam elfogadja a részére javasolt intézkedéseket,
ez az elfogadás kötelezi a tagállamot ezen intézkedések végrehajtására.
165   A jelen ügyben, szemben azzal, amit a felperes állít, a Bizottság nem vitatja azt, hogy a spanyol hatóságok elfogadták a megfelelő
intézkedésekre vonatkozó javaslatot. Ezért ezt a tényt bizonyítottnak kell tekinteni anélkül, hogy szükséges volna helyt adni
a felperes arra irányuló kérelmének, hogy az Elsőfokú Bíróság kötelezze a Bizottságot a megfelelő intézkedésekre vonatkozó
javaslattal kapcsolatos iratok benyújtására.
166   Ezt követően rá kell mutatni arra, hogy ‑ ahogyan azzal a Bizottság és a Spanyol Királyság helyesen érvelnek ‑ az 1978-as
szerződés módosításával kapcsolatos, elfogadott megfelelő intézkedések kötelező jogi ereje megszűnt ugyanakkor, amikor az
1978-as szerződés.
167   Végül meg kell jegyezni, hogy nem vitatott, hogy az 1998-as támogatás új támogatásnak minősül a 659/1999 rendelet 1. cikkének
c) pontja szerint, ami eleve kizárja azt, hogy ezt a támogatást az 1978-as szerződés végrehajtásával nyújtották.
168   Ilyen körülmények között nem lehet az elfogadott megfelelő intézkedések alapján mérlegelni, hogy az 1998-as támogatás összeegyeztethető-e
a közös piaccal. Ezt az összeegyeztethetőséget tehát közvetlenül az EK-Szerződés szabályainak tükrében kell értékelni.
169   Azonban meg kell vizsgálni azt, hogy – ahogyan a felperes állítja – a Bizottságnak a megfelelő intézkedésekre vonatkozó javaslatban
szereplő megállapításai az 1978-as szerződéssel kapcsolatban kifejezetten a kanári-szigeteki kabotázsra vonatkoztak-e, és
ezért a Bizottság az 1998-as támogatás összeegyeztethetőségének mérlegelésével nem juthatott volna-e más megállapításra, mint
amely alapján az 1978-as szerződéssel kapcsolatban megtette a megfelelő intézkedésekre vonatkozó javaslatát anélkül, hogy
indokolta volna, mi vezette értékelésének megváltoztatására.
170   Ebben a tekintetben mindenekelőtt emlékeztetni kell arra, hogy az ideiglenes szabályozás kizárólag a Kanári-szigetek közötti
tengeri járatok üzemeltetésére vonatkozik, szemben az 1978-as szerződéssel, amelynek célja nemcsak a Kanári-szigetek közötti,
hanem a félsziget egyéb pontjai valamint a Baleár-szigetek, Észak-Afrika és a Kanári-szigetek közötti tengeri járatok üzemeltetésének
szabályozása is.
171   Ezt követően rá kell mutatni arra, hogy a felperes nem bizonyítja be, hogy az 1978-as szerződéssel kapcsolatos megfelelő intézkedésekre
vonatkozó javaslatban szereplő megállapítások a Kanári-szigetek közötti tengeri járatokra vonatkoztak.
172   Először is az, hogy a megfelelő intézkedésekre vonatkozó javaslatot a Trasmediterráneának a kanári-szigeteki tengeri járatok
üzemeltetésében tanúsított versenykorlátozó magatartásával kapcsolatos panasza folytán tették meg, nem bizonyítja azt, hogy
a megfelelő intézkedésekre vonatkozó javaslat feltétlenül a kanári-szigeteki kabotázs különleges helyzetére vonatkozott. Mivel
ugyanis a megfelelő intézkedésekre vonatkozó javaslat az 1978-as szerződésre annak teljességében vonatkozott, úgy kell tekinteni,
hogy a Bizottság értékelése az 1978‑as szerződés egészére vonatkozott, és nem kizárólag a kanári-szigeteki helyzetre.
173   Másodszor, semmi nem utal arra, hogy a megfelelő intézkedésekre vonatkozó javaslatában a Bizottság a kanári-szigeteki tengeri
járatokra vonatkozóan fejezte volna ki komoly aggodalmait azzal kapcsolatban, hogy szükséges-e közszolgáltatási kötelezettséget
előírni bizonyos útvonalakra akkor, ha ezeket az útvonalakat magánvállalkozások megfelelően ki tudják vagy tudnák szolgálni
piaci alapú üzemeltetéssel. Különösen a felperes nem terjesztett elő semmit, ami azt bizonyítaná, hogy mindenképpen a kanári-szigeteki
járatok azok, amelyeken a megfelelő intézkedésekre vonatkozó javaslat szerint megfelelő verseny volt.
174   Harmadszor, a Bizottság azon értékelése, amely szerint az 1978-as szerződés a közszolgáltatási feladattal kevéssé összeegyeztethető
gazdasági mozgásteret nyújtott a Trasmediterráneának, szintén nem jelzi azt, hogy a megfelelő intézkedésekre vonatkozó javaslat
kifejezetten a Kanári-szigetek közötti helyzetre vonatkozna.
175   Éppen ellenkezőleg, az a tény, hogy a megfelelő intézkedésekre vonatkozó javaslat felhívta a spanyol hatóságokat arra, hogy
igazítsák az 1978-as szerződést a közösségi joghoz, különösen a közszolgáltatási szerződésekre alkalmazandó szabályokhoz,
arra enged következtetni, hogy a megfelelő intézkedésekre vonatkozó ezen javaslat nem a Trasmediterránea által az 1978-as
szerződés értelmében kiszolgált kanári-szigeteki útvonalakra vonatkozik. A 3577/92 rendelet 6. cikkének (2) bekezdése szerint
ugyanis 1999. január 1-jét megelőzően a kabotázs kanári-szigeteki piacának semmilyen liberalizációja nem volt kötelező. Ilyen
körülmények között a Bizottság nem javasolhatta megfelelő intézkedésként a spanyol hatóságoknak a Kanári-szigetek közötti
tengeri járatok üzemeltetése szabályozásának megváltoztatását.
176   Ebből kifolyólag nem bizonyított, hogy a Bizottság bíráló megállapításai a megfelelő intézkedésekre vonatkozó javaslatban
kifejezetten a kanári-szigeteki tengeri járatokra vonatkoztak.
177   Mivel állításainak alátámasztására a felperes nem terjesztett elő komoly érveket, nem szükséges kötelezni a Bizottságot arra,
hogy csatoljon a megfelelő intézkedésekre vonatkozó javaslattal kapcsolatos minden iratot annak bizonyítására, hogy a Bizottság
különös tekintettel volt-e a kanári-szigeteki piac helyzetére. Ezenkívül, mivel az előző pontban tett megállapítás független
attól, hogy az 1997. december 18-i határozattal létrehozott ideiglenes szabályozás valóban átmeneti-e, még kevésbé szükséges
elrendelni azokat a bizonyításfelvételi intézkedéseket, amelyek az ideiglenes szabályozás nem átmeneti voltát állítólag bizonyíthatnák.
178   A fentiekre figyelemmel mint megalapozatlant el kell utasítani az arra vonatkozó jogalapot, hogy a Bizottság megsértette az
EK 88. cikk (1) bekezdését azzal, hogy helytelenül értelmezte az 1978-as szerződéssel kapcsolatos megfelelő intézkedések joghatásait.
B –
Az EK 86. cikk (2) bekezdésének és az indokolási kötelezettségnek a megsértésére alapított jogalapról
179   A jelen jogalapot a felperes öt részben támasztja alá. Az első rész a Trasmediterráneát általános gazdasági érdekű szolgáltatás
működtetésével megbízó hatósági jogi aktus hiányán alpul. A második azon, hogy nincs konkrét tartalma azoknak a közszolgáltatási
kötelezettségeknek, amelyekkel a Trasmediterráneát állítólag megbízták. A jogalap harmadik részében a felperes a Trasmediterránea
által 1998-ban a Kanári-szigeteken nyújott szolgáltatás általános gazdasági érdekű szolgáltatáskénti minősítését vitatja.
A jogalap negyedik részében a felperes azt sérelmezi, hogy a Trasmediterránea megbízása az állítólagos közszolgáltatással
nem nyilvános közbeszerzés útján történt, és hogy e tekintetben az indokolás hiányos. Az ötödik rész az 1998-as támogatás
nem megfelelő jellegén, és e tekintetben a megtámadott határozat indokolásának hiányos minőségén alapul.
1.     A jogalapnak a hatósági jogi aktus hiányára alapított első részéről
a)     A felek érvei
180   A felperes azzal érvel, hogy az ítélkezési gyakorlat alapján valamely vállalkozás akkor tekinthető általános gazdasági érdekű
szolgáltatás működtetésével megbízott vállalkozásnak az EK 86. cikk (2) bekezdésének értelmében, ha e szolgáltatás működtetését
hatósági jogi aktus ruházta rá (a Bíróság C‑159/94. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 1997. október 23-án hozott
ítéletének [EBHT 1997., I‑5815. o.] 65. pontja).
181   Márpedig a jelen ügyben egyetlen olyan hatósági aktus sem áll fenn, amely a Trasmediterráneát azon szolgáltatások nyújtására
kötelezné, amelyekért az 1998-as támogatásban részesítették. Ugyanis az 1997. december 18-i határozat, amelyben a kanári-szigeteki
hatóságok engedélyezték a Trasmediterránea számára a Kanári-szigetek közötti tengeri járatok üzemeltetését, a Trasmediterráneát
egyáltalán nem kötelezi. Ebben a tekintetben egyfelől azzal érvel, hogy ezt az engedélyt a Trasmediterránea kérelme folytán
adták meg, másfelől azzal, hogy a Trasmediterránea egyoldalúan felhagyott az engedély által lefedett bizonyos járatok üzemeltetésével,
vagy ezeket a járatokat megváltoztatta akkor, amikor ez kereskedelmi érdekei szempontjából célszerűnek tűnt. Mivel következésképpen
nem áll fenn a Trasmediterránea részére kötelezettséget előíró hatósági jogi aktus, ami az EK 86. cikk (2) bekezdése alkalmazásának
egyik feltétele, a Bizottság nem állapíthatta volna meg azt, hogy az 1998-as támogatás összeegyeztethető e rendelkezéssel.
182   A Bizottság azzal érvel, hogy a kanári-szigeteki hatóságok 1997. december 18-i, 1998. március 30-i és az 1998. június 11-i
határozatai határozott időre bízták meg a Trasmediterráneát a Kanári-szigetek közötti tengeri járatok üzemeltetésében álló
közszolgáltatással. E határozatok állapítják meg e szolgáltatások tartalmát és az azokra vonatkozó szabályozást még akkor
is, ha ez az 1978-as szerződés szabályozására történő utalással történik. Ezek elegendőek ahhoz, hogy úgy lehessen tekinteni,
hogy a Trasmediterráneát megbízták az EK 86. cikk (2) bekezdésében meghatározott típusú feladattal.
183   A Bizottság hozzáteszi, hogy az EK 86. cikk (2) bekezdése az ítélkezési gyakorlat értelmezésében nem ír elő alakszerű követelményt,
hanem a tartalmi tényezőkre összpontosít. Így ez a rendelkezés nem írja elő, hogy a feladattal megbízó jogi aktus törvény
vagy rendelet, illetve feltétlenül kötelező érvényű legyen, ahogyan azt az Általános érdekű szolgáltatások Európában című
bizottsági közlemény 22. pontjában is kifejtésre kerül. Kizárólag az számít, hogy a hatóságnak szándékában állt-e a szóban
forgó vállalkozást valamely feladattal megbízni, azaz hogy a szóban forgó vállalkozás nem egyoldalúan járt el.
184   A jelen esetben az ideiglenes szabályozás hatálya alatt a Trasmediterránea nem egyoldalúan járt el, hanem a kanári-szigeteki
kormány piacszabályozási hatáskörében hozott jogi aktusait alkalmazta.
185   A Spanyol Királyság lényegében azzal érvel, hogy a reá ruházott hatáskör keretében a kanári-szigeteki kormány által megadott
engedély a Trasmediterráneát az EK 86. cikk (2) bekezdése szerinti feladattal bízta meg.
b)     Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
186   Ahogyan a felperes helyesen állítja, az általános gazdasági érdekű szolgáltatás működtetésével megbízott vállalkozásokat hatósági
jogi aktus útján kell e feladattal megbízni (az Elsőfokú Bíróság T‑204/97. és T‑270/97. sz., EPAC kontra Bizottság ügyben
2000. június 13-án hozott ítéletének [EBHT 2000., II‑2267. o.] 126. pontja és a hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
187   A jelen ügyben nem vitatott, hogy a Trasmediterránea 1998. január 1-jétől üzemeltette a Kanári-szigetek közötti tengeri járatokat
a kanári-szigeteki hatóságoknak az 1998. március 30-i, június 11-i és október 9-i határozatával meghosszabbított, 1997. december
18-i határozatának megfelelően. Ebből kifolyólag a Trasmediterráneát valóban hatósági jogi aktussal bízták meg a szóban forgó
szolgáltatások nyújtásának feladatával.
188   Az előző pontban tett megállapítást nem kérdőjelezi meg az, hogy a Trasmediterráneát e feladattal a kérelme folytán bízták
meg. Valamely vállalkozást ugyanis közszolgáltatási feladattal koncessziós szerződés útján is meg lehet bízni (lásd ebben
az értelemben a Bíróság C‑393/92. sz., Almelo és társai ügyben 1994. április 27-én hozott ítéletének [EBHT 1994., I‑1477. o.]
47. pontját). Márpedig koncesszió kizárólag a koncesszió-jogosult elfogadásával jön létre. Ebből kifolyólag ezen ítélkezési
gyakorlatból az következik, hogy a közszolgáltatási feladattal megbízott vállalkozás részvétele abban a folyamatban, amellyel
e feladatot rábízzák, nem akadálya annak, hogy e feladat hatósági jogi aktuson alapuljon.
189   Egyébként a fenti 187. pontban tett megállapítást az a Bizottság által nem vitatott tény sem kérdőjelezheti meg, hogy a Trasmediterránea
felhagyott az ideiglenes szabályozás által fedett bizonyos járatok üzemeltetésével. Ebben a tekintetben rá kell mutatni arra,
hogy valamely szolgáltatás nyújtásával való egyoldalú felhagyás általában összeegyeztethető a közszolgáltatási kötelezettség
előírásával (lásd ebben az értelemben a Bíróság C‑205/99. sz., Analir és társai ügyben 2001. február 20-án hozott ítéletének
[EBHT 2001., I‑1271. o.] 64. pontját). Márpedig elméletileg a közszolgáltatási kötelezettségeket kizárólag hatósági jogi aktussal
lehet előírni. A jelen ügy körülményeire alkalmazott ezen ítélkezési gyakorlatból az következik tehát, hogy az a tény, hogy
a Trasmediterránea felhagyott bizonyos járatok üzemeltetésével, nem bizonyítja, hogy nincsen olyan hatósági jogi aktus, amellyel
a Trasmediterráneát általános gazdasági érdekű szolgáltatás működtetésével bízták volna meg.
190   Mindenesetre még akkor is, ha ez bizonyított volna, egyes tengeri járatok egyoldalú megszüntetése vagy azok feltételeinek
módosítása legfeljebb arra utalnak, hogy a Trasmediterránea nem teljesített bizonyos, az ideiglenes szabályozás által részére
előírt kötelezettségeket.
191   A fentiek alapján a jelen jogalap első részét mint megalapozatlant el kell utasítani.
2.     A jogalapnak a közszolgáltatási kötelezettségek pontos meghatározása hiányára alapított második részéről
a)     A felek érvei
192   A felperes azzal érvel, hogy a 3577/92 rendelet 4. cikkéből az következik, hogy a közszolgáltatási kötelezettségeknek pontosan
meghatározottaknak kell lenniük.
193   A közszolgáltatási kötelezettség pontos meghatározásának kötelezettsége a tengeri fuvarozásra vonatkozó közösségi iránymutatásból
is következik. Való igaz, hogy a tengeri fuvarozás részére nyújtott állami támogatásról szóló közösségi iránymutatás nem minősül
olyan jogforrásnak, amely a közigazgatási szerv számára kötelező. Azonban olyan magatartási szabályokat fogalmaz meg a követendő
gyakorlatról, amelytől a közigazgatási szerv nem térhet el anélkül, hogy ezt az eltérést ne indokolná, különben megsérti az
egyenlő bánásmód elvét (lásd ebben az értelemben a Bíróság 148/73. sz., Louwage kontra Bizottság ügyben 1974. január 30-án
hozott ítéletének [EBHT 1974., 81. o.] 12. pontját; a 343/82. sz., Michael kontra Bizottság ügyben 1983. december 1-jén hozott
ítélet [EBHT 1983., 4023. o.] 14. pontját, és a 80/81–83/81. és 182/82–185/82. sz., Adam és társai kontra Bizottság egyesített
ügyekben 1984. október 9-én hozott ítélet [EBHT 1984., 3411. o.] 22. pontját).
194   A jelen ügyben nem merül fel olyan ‑ egyoldalú vagy szerződéses ‑ szabály vagy jogi aktus, amely világosan és pontosan meghatározná
az általános gazdasági érdekű szolgáltatás működtetésére vonatkozó azon állítólagos kötelezettségeket, amellyel a Trasmediterráneát
állítólag megbízták.
195   Így az ideiglenes engedélyt megadó 1997. december 18-i határozat csak utalást tesz azokra a szolgáltatásokra, amelyeket a
Trasmediterránea már az 1978-as szerződés keretében is nyújtott. Márpedig ahogyan a Bizottság már a megfelelő intézkedésekre
vonatkozó javaslatban is rámutatott, az 1978-as szerződés a meghatározás és a pontosság minimális követelményét sem teljesíti.
Különösen ami néhány olyan lényeges jellemzőt illet, mint a szolgáltatások jegyzéke vagy a díjtáblázat, a megfelelő intézkedésekre
vonatkozó javaslat rámutatott arra, hogy az 1978-as szerződés széles gazdasági mozgásteret engedett a Trasmediterráneának,
ami összeegyeztethetetlen azzal a szerepével, hogy költségvetési pénzekből finanszírozott, menetrend szerinti tengeri járatokat
üzemeltet.
196   Ehhez a felperes lényegében hozzáteszi azt, hogy a 113/1998 rendelet által előírt kötelezettségek meghatározására nem lehet
hivatkozni annak igazolására, hogy az EK 86. cikk (2) bekezdését betartották. Egyfelől a jogszabályok visszaható hatályának
tilalmába ütközne, hogy az említett rendeletet egy korábbi határozattal kiadott ideiglenes engedélyre alkalmaznák. Másfelől
a Trasmediterránea még csak nem is törekedett arra, hogy az ideiglenes engedélyek megfeleljenek az említett rendelet követelményeinek.
197   A Trasmediterráneára bízott feladat világos és pontos meghatározásának hiányában az 1998-as támogatás nem tartozhat az EK 86. cikk
(2) bekezdésének hatálya alá.
198   A Spanyol Királyság támogatásával a Bizottság úgy érvel, hogy az ideiglenes engedélyek a Trasmediterráneára átmeneti jelleggel
bízott szolgáltatások olyan meghatározását tartalmazzák, amely utal az 1978-as szerződésben található meghatározásra. Ez utóbbi
meghatározás nem általános, hanem rendkívül részletes és pontos. Ebből az következik, hogy a kanári-szigeteki hatóságok által
a Trasmediterráneára ideiglenes jelleggel bízott közszolgáltatási kötelezettségek megfelelően meghatározottak voltak az EK 86. cikk
(2) bekezdése alapján.
b)     Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
199   Elsőként rá kell mutatni arra, hogy a 3577/92 rendelet 4. cikke, amely a felperes szerint előírja a közszolgáltatási kötelezettség
tartalmának pontos meghatározását, nem bír jelentőséggel annak eldöntése során, hogy az 1998-as támogatás az EK 86. cikk (2) bekezdésének
hatálya alá tartozik-e. A 3577/92 rendelet 6. cikke ugyanis 1999. január 1-jéig ideiglenesen kivonta a Kanári-szigetek közötti
kabotázst az említett rendelet hatálya alól. Márpedig nem vitatott, hogy az 1998-as támogatás a kanári-szigetek közötti, kizárólag
1998-ban nyújtott kabotázsszolgáltatásokkal kapcsolatos. Következésképpen a 3577/92 rendelet a jelen ügy körülményeire nem
alkalmazandó.
200   Ugyanígy hiábavalóan hivatkozik a felperes a jelen jogalaprész keretében a tengeri fuvarozásra vonatkozó közösségi iránymutatásra.
Való igaz, hogy az iránymutatás 9. pontja megemlíti, hogy a közszolgáltatási kötelezettségeket világosan kell meghatározni.
Azonban ez a követelmény csak akkor alkalmazandó, amikor azt kell eldönteni, hogy a közszolgáltatási kötelezettség teljesítéséből
közvetlenül fakadó működési veszteségek ellentételezése mentesülhet-e az alól, hogy az EK 87. cikk (1) bekezdése szerint állami
támogatásnak minősüljön. Márpedig a jelen ügyben nem vitatott, hogy az 1998-as támogatás ilyen állami támogatás. Ezért a jelen
ügy körülményei között a közszolgáltatási kötelezettség tartalma pontos meghatározásának a tengeri szállítással kapcsolatos
közösségi iránymutatással lefektetett kötelezettsége nem alkalmazandó.
201   Ráadásul, még akkor is, ha az EK 86. cikk (2) bekezdése az 1998-as támogatást csak annyiban tudná kivonni az állami támogatásokra
vonatkozó szabályok alkalmazása alól, amennyiben világosan meghatároznák az e támogatásra okot adó közszolgáltatási kötelezettségeket,
meg kell állapítani, hogy a jelen ügyben nem ez a helyzet. A később meghosszabbított 1997. december 18-i határozat ugyanis
a Trasmediterráneát azzal a feladattal bízza meg, hogy üzemeltesse azokat a Kanári-szigetek közötti tengeri járatokat, amelyek
üzemeltetésére e társaság az 1978-as szerződés alapján volt köteles. E szerződés meghatározza az üzemeltetendő járatokat,
ezek sűrűségét és az e járatokat teljesítő kiszolgáló hajók technikai jellemzőit. Ebből kifolyólag meg kell állapítani, hogy
a szóban forgó kötelezettségeket világosan meghatározták.
202   Ez utóbbi tekintetben megállapítandó – szemben azzal, amit a felperes állít –, hogy az 1978-as szerződéssel kapcsolatos megfelelő
intézkedésekre vonatkozó javaslatból egyáltalán nem következik az, hogy a Bizottság úgy ítélte volna meg, hogy e szerződés
nem teljesítette a Trasmediterráneára bízott közszolgáltatási kötelezettségek meghatározásának minimális követelményeit. A
megfelelő intézkedésekre vonatkozó javaslatában ugyanis a Bizottság csak annyit jegyzett meg, hogy a Trasmediterránea „az
illetékes hatóságok előzetes hozzájárulásának beszerzését követően megváloztathatta a szolgáltatási jegyzékét és a menetrendjét
[…], [ami] olyan piaci mozgásteret [adott neki], ami összeegyeztethetetlen azzal a szerepével, hogy költségvetési forrásokból
finanszírozott, menetrend szerinti tengeri szállítási szolgáltatásokat teljesít.” Ez a mozgástér egyáltalán nem zárja ki azt,
hogy a Trasmediterráneára bízott közszolgáltatási kötelezettségek világosan meghatározásra kerüljenek. Mivel ugyanis a dokumentáció
5. alapelvének megfelelően minden módosítást el kell fogadtatni a szerződő közigazgatási szervvel, a közszolgáltatási kötelezettség
meghatározása az 1978-as szerződés és az e kötelezettségek esetleges módosításaihoz hozzájáruló határozatokból együtt adódik.
Egyébként a felperes semmilyen bizonyítékot nem terjesztett elő annak bizonyítására, hogy a Trasmediterránea a szerződő közigazgatási
szerv hozzájárulása nélkül módosította a szolgáltatási jegyzékét, vagy hogy e szerv hozzájáruló határozatai jogellenesek volnának.
203   Következésképpen meg kell állapítani, hogy a Trasmediterráneára az ideiglenes szabályozás keretében bízott közszolgáltatási
kötelezettségek világosan meghatározásra kerültek, és ezért a jelen jogalap második részét mint megalapozatlant el kell utasítani.
3.     A jogalap közszolgáltatásra való tényleges igény hiányára alapított harmadik részéről
a)     A felek érvei
204   A felperes azzal érvel, hogy a Trasmediterránea által a Kanári-szigetek között nyújtott szolgáltatásokat nem kellett volna
általános gazdasági érdekű szolgáltatásnak minősíteni. Ebben a tekintetben először is kifejti, hogy még akkor is, ha a tagállam
bizonyos szabadsággal rendelkezik az általános gazdasági érdekű szolgáltatás megszervezésében és meghatározásában, a közösségi
hatóságok feladata annak vizsgálata, hogy az említett szolgáltatás megfelel-e az előírt tartalmi követelményeknek.
205   A felperes szerint e követelmények először is az Általános gazdasági érdekű szolgáltatások Európában című bizottsági közleményből
következnek, amelynek 14. pontja szerint ezek a szolgáltatások abban különböznek a szokásos szolgáltatásoktól, hogy a hatóságok
véleménye szerint ezeket akkor is biztosítani kell, ha a piacon nincsenek erre megfelelő mértékben ösztönző tényezők. Továbbá
a tengeri fuvarozás ágazatára vonatkozóan a 3577/92 rendelet olyan kötelezettségekként határozza meg a közszolgáltatási kötelezettségeket,
amelyeket a közösségbeli hajótulajdonos ‑ amennyiben a saját kereskedelmi érdekeit tartaná szem előtt ‑ nem vállalna, illetve
azonos mértékben vagy azonos feltételek mellett nem vállalna.
206   A felperes továbbá azzal érvel, hogy a megfelelő intézkedésekre vonatkozó javaslat már rámutatott arra, hogy igen kétséges,
hogy a szóban forgó tengeri útvonalak némelyikére indokolt-e közszolgáltatási kötelezettséget előírni, mivel ezeket az útvonalakat
piaci alapon is megfelelően ki tudnák vagy tudják szolgálni olyan magánvállalkozások, amelyek hasonló járatsűrűséget, folyamatosságot,
menetrendet és díjakat alkalmaznak. Ez az 1997-ben megfogalmazott értékelés még inkább érvényes az 1998-as évre, amelynek
folyamán nemcsak erős verseny volt a támogatott járatok szinte mindegyikén, hanem megfelelő tengeri és légi összeköttetés
is fennállt a szigetek között.
207   Azon álláspontjának alátámasztására, amely szerint a szigetközi tengeri járatok nem minősülnek közszolgáltatási feladatnak,
a felperes azzal is érvelt a tárgyaláson, hogy a 2003. október 24-i ítéletében a Tribunal Superior de Justicia de Canarias
megsemmisítette a 113/1998 rendeletet. A felperes szerint a 113/1998 rendelet megsemmisítésének fő indoka az, hogy a Kanári-szigetek
közötti tengeri szállítás piacán fennálló verseny intenzitása miatt nem volt szükséges közszolgáltatási kötelezettséget előírni,
és az, hogy volt más olyan hajózási társaság, amely ezeket a szolgáltatásokat több kapacitással, több hajóval és támogatás
nélkül nyújtotta. Az 113/1998 rendelet megsemmisítése azon is alapult, hogy a rendeletet és annak összes mellékletét a Trasmediterráneára
„szabták”, és hogy a rendelet teljességgel ellentétes a közösségi és a spanyol joggal.
208   A tárgyaláson a felperes hivatkozott még a kanári-szigeteki kormány közlekedési főigazgatóságának egyik, a kérelem 28. mellékletében
található igazolására, amely 1998-ra és 1999-re azonosítja az összes olyan társaságot, amely a Kanári-szigetek közötti forgalmat
bonyolítja, e forgalomra vonatkozóan megjelölve a hajókat, a járatokat, a kapacitásokat és a járatsűrűségeket. E forgalmat
a közszolgáltatási kötelezettség előírása nélkül is le lehetne bonyolítani.
209   A Spanyol Királyság támogatásával a Bizottság először is megjegyzi, hogy az EK 86. cikk (2) bekezdésére és az Általános gazdasági
érdekű szolgáltatások Európában című közleményére vonatkozó ítélkezési gyakorlatnak megfelelően a tagállamok széles körű mérlegelési
szabadsággal rendelkeznek a közszolgáltatási kötelezettségek meghatározásában, és a Bizottság ellenőrzési jogköre főszabály
szerint arra korlátozódik, hogy nyilvánvaló hibák vagy visszaélések észlelése esetén lépjen fel.
210   Ehhez lényegében hozzáteszi, hogy a vizsgálata csak arra vonatkozhatott, hogy az 1998-as ideiglenes szabályozás létrehozásakor,
vagyis 1997 végén a közszolgáltatási kötelezettség előírása szükséges volt-e. Ebből kifolyólag sem a megfelelő intézkedésekre
vonatkozó javaslatban szereplő állítások, sem pedig az, hogy a helyzet későbbi változása lehetővé tette-e a Kanári-szigetek
valamilyen kiszolgálását a közszolgáltatási kötelezettségek nélkül is, a jelen ügyben nem bírnak jelentőséggel.
211   A Bizottság szerint mivel az érintett járatok 1997 decemberéig mindig is közszolgáltatási kötelezettség tárgyai voltak, nem
volt ésszerűtlen az illetékes hatóságok részéről az, hogy intézkedéseket kívántak tenni a folyamatosságnak a végleges szabályozás
hatálybalépéséig történő biztosítása érdekében.
212   A Tribunal Superior de Justicia de Canarias-nak a 113/1998 rendeletet megsemmisítő ítéletével kapcsolatban a Bizottság és
a Spanyol Királyság egyrészről azzal érvelnek, hogy az említett rendelet megsemmisítése nem bír jelentőséggel annak mérlegeléséhez,
hogy az ideiglenes szabályozás keretében a Trasmediterráneára bízott szolgáltatások általános gazdasági érdekű szolgáltatásnak
minősítése szükséges volt-e.
213   Ebben a tekintetben a Bizottság és a Spanyol Királyság azt állítják, hogy a Tribunal Superior de Justicia de Canarias által
megsemmisített 113/1998 rendelet 2. cikke az összes piaci szereplő részére írt elő közszolgáltatási kötelezettségeket, míg
az ideiglenes szabályozás egy, a Trasmediterráneával kötött közszolgáltatási szerződés, amely ellentételezést ír elő. A 113/1998
rendeletet megsemmisítő ítélet tehát másfajta helyzetre vonatkozik, mint amilyen a jelen kereset tárgya.
214   Egyébként a Spanyol Királyság azzal érvel, hogy a Tribunal Superior de Justicia de Canarias ítélete ellen a Tribunal supremóhoz
(spanyol legfelsőbb bíróság) fellebbezést nyújtottak be.
b)     Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
215   Elsőként érdemes felidézni, hogy a fenti 199. pontban már kifejtett indokok miatt a 3577/92 rendelet a jelen ügy körülményeire
nem alkalmazandó. Ebből kifolyólag a felperes hiábavalóan hivatkozik e rendelet 2. cikkére azon tartalmi feltételek meghatározása
érdekében, amelyek fennállása esetén valamely szolgáltatás általános gazdasági érdekű szolgáltatásnak minősül az EK 86. cikk
(2) bekezdése szerint.
216   Ezután meg kell állapítani, hogy ‑ ahogyan azt a Bizottság az Általános gazdasági érdekű szolgáltatások Európában című közleményének
22. pontjában kifejti ‑ a tagállamok széles körű mérlegelési jogkörrel rendelkeznek annak meghatározásánál, hogy mit tekintenek
általános gazdasági érdekű szolgáltatásnak (lásd e tekintetben az Elsőfokú Bíróság T‑106/95. sz., FFSA és társai kontra Bizottság
ügyben 1997. február 27-én hozott ítéletének [EBHT 1997., II‑229. o.] 99. pontját). Ebből kifolyólag e szolgáltatásoknak valamely
tagállam általi meghatározását a Bizottság kizárólag nyilvánvaló hiba esetén kérdőjelezheti meg.
217   Meg kell tehát vizsgálni, hogy a Bizottság helyesen állapította-e meg a megtámadott határozatban, hogy a kanári-szigeteki
hatóságok nem követtek el nyilvánvaló mérlegelési hibát akkor, amikor úgy vélték, hogy 1998. január 1-je és december 31-e
között az addig a Trasmediterránea által kiszolgált kanári-szigeteki útvonalakon közszolgáltatásra volt szükség.
218   Ebben a tekintetben a Bizottsággal egyetértésben rá kell mutatni arra, hogy az 1978-as szerződés lejártakor a kanári-szigeteki
hatóságok részéről nem volt ésszerűtlen úgy vélni, hogy a piaci helyzet nem teszi lehetővé a Kanári-szigetek közötti tengeri
járatok folyamatosságának biztosítását oly módon, ahogyan 1997. december 31-ig a Trasmediterránea tette.
219   Nem vitatott, hogy a Trasmediterránea valóban más piaci szereplőkkel ‑ köztük a felperes ‑ versenyezve nyújtotta e szolgáltatásait.
Azonban a felperes nem bizonyítja, hogy a versenytársak képesek lettek volna a folyamatosság, rendszeresség és járatsűrűség
tekintetében a Trasmediterránea szolgáltatásaihoz hasonló szolgáltatásokat biztosítani a Trasmediterránea által az ideiglenes
szabályozás keretében kiszolgált valamennyi útvonalon.
220   Ebben a tekintetben meg kell állapítani, hogy szemben azzal, amit a felperes állít, az 1978-as szerződéssel kapcsolatos megfelelő
intézkedésekre vonatkozó javaslatban tett azon bizottsági megállapításból, amely szerint „bizonyos útvonalakat megfelelően
ki tudnának szolgálni (vagy már ki is szolgálnak) olyan magánvállalkozások, amelyek […] hasonló járatsűrűséget, folyamatosságot,
rendszerességet és díjakat kínálnak”, nem következik az, hogy léteztek olyan versenytársak, amelyek a kanári-szigeteki járatokon
biztosították volna ugyanazt a színvonalat, mint a Trasmediterránea. A fenti 173. pontban kifejtett indokok miatt ugyanis
nem bizonyított, hogy ez a megállapítás a Kanári-szigetekre vonatkozott.
221   Az, hogy 1998-ban a Kanári-szigetek bizonyos szigetei között légi összekötetés is volt, szintén nem bizonyítja azt, hogy a
versenytársak járatsűrűség, folyamatosság és rendszeresség tekintetében hasonló szigetközi összeköttetést biztosítottak, mint
a Trasmediterránea az ideiglenes szabályozás keretében.
222   A Tribunal Superior de Justicia de Canarias-nak a felperes által a tárgyaláson hivatkozott ítéletére vonatkozóan mindenekelőtt
meg kell állapítani, hogy mivel az a megtámadott határozat után született, a Bizottság e határozat meghozatalakor nem vehette
figyelembe. Ebből kifolyólag az Elsőfokú Bíróság sem veheti azt figyelembe a megtámadott határozat jogszerűségének vizsgálatakor.
223   Egyébként annak ellenére, hogy a felperes azt állítja, hogy ebben az ítéletben a nemzeti bíróság azt állapította meg, hogy
más piaci szereplők a Trasmediterránea járataihoz hasonló szigetközi járatokat üzemeltettek több kapacitással és több hajóval,
az Elsőfokú Bíróság megállapítja, hogy az ítélet ilyen megállapítást nem tartalmaz.
224   Továbbá rá kell mutatni arra, hogy a felperes nem jelöli meg a nemzeti bíróság szóban forgó ítéletében található azon piacelemzési
megállapításokat, amelyek azt bizonyítanák, hogy a kanári-szigeteki hatóságok nyilvánvaló mérlegelési hibát követtek el a
közszolgáltatásra való tényleges igény fennállásával kapcsolatban.
225   Ráadásul a felperes által hivatkozott egyéb olyan megállapítások, amelyeket az az ítélet állítólag tartalmaz, szintén nem
bizonyítják azt, hogy a kanári-szigeteki hatóságok olyan nyilvánvaló mérlegelési hibát követtek volna el, amelyet a Bizottságnak
a megtámadott határozatban meg kellett volna állapítania. Az az állítólagos megállapítás ugyanis, amely szerint a 113/1998
rendeletet és annak összes mellékletét a Trasmediterráneára „szabták”, ami miatt e rendelet sérti a közösségi és a spanyol
jogot, nem bír jelentőséggel annak mérlegelése során, hogy a piaci erők képesek voltak-e biztosítani a Trasmediterránea által
1998-ban a szigetcsoporton nyújtott szolgáltatásokat.
226   Végül pedig ‑ szemben azzal, amit a felperes állít ‑ sem a kereseti kérelem 28. mellékletében, sem máshol az iratok között
nem szerepel a kanári-szigeteki kormány közlekedési főigazgatóságának azon igazolása, amely 1998-ra megnevezné az összes olyan
társaságot, amely a Kanári-szigetek közötti forgalmat bonyolítja, e forgalomra vonatkozóan megjelölve a hajókat, a járatokat,
a kapacitásokat és a járatsűrűségeket.
227   Mivel tehát a felperes által előterjesztett egyetlen bizonyíték sem cáfolja meg a kanári-szigeteki hatóságok azon értékelésének
elfogadhatóságát, amely szerint a piaci helyzet nem volt elég kedvező a Trasmediterránea által az ideiglenes szabályozás keretében
üzemeltetettekhez hasonló járatok szolgáltatásához, nem bizonyított, hogy a később meghosszabbított 1997. december 18-i határozat
meghozatalával ezek a hatóságok túllépték volna a mérlegelési hatáskörük kereteit. Ilyen körülmények között arra kell következtetni,
hogy a megtámadott határozat, amelyben a Bizottság elismeri, hogy a kanári-szigeteki hatóságok ésszerűen bízhatták meg a Trasmediterráneát
egy általános gazdasági érdekű feladattal, nem tartalmaz mérlegelési hibát.
228   A fentiekben elmondottak alapján a jelen jogalap harmadik részét mint megalapozatlant el kell utasítani.
4.     A jogalapnak a nyilvános közbeszerzés hiányára és az indokolási kötelezettség megsértésére alapított negyedik részéről
a)     A felek érvei
229   A felperes lényegében azzal érvel, hogy a közszolgáltatási kötelezettség finanszírozására szolgáló támogatás odaítélése nem
sértheti a vállalkozások közötti hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvét, ezért a vállalkozások ugyanolyan feltételekkel
kell, hogy részesülhessenek a szóban forgó támogatásban. Ezt az elvet a 3577/92 rendelet 4. cikke mondja ki. Egyébként a tengeri
szállítás részére nyújtott állami támogatásról szóló közösségi iránymutatás ezen elv alkalmazásával javasolja a nyilvános
közbeszerzést.
230   A felperes szerint a jelen ügyben e követelményeknek nem tettek eleget, mivel a Trasmediterráneának nyújtott támogatásokat
közbeszerzés kiírása nélkül közvetlenül ítélték oda neki. Az odaítélést követően valóban írtak ki közbeszerzést a 113/1998
rendelet értelmében. Azonban e kiírás feltételei nyilvánvalóan elfogadhatatlanok voltak, mivel a rendelet a közszolgáltatási
kötelezettséget tartalmazó járatok üzemeltetéséhez nem rendelt semmiféle támogatást, hanem kizárólag olyan legmagasabb érvényesíthető
díjakról rendelkezett, amelyek a felperes szerint elégtelenek.
231   A felperes végül azzal érvel, hogy a megtámadott határozat nem tér ki arra a lényeges kérdésre, hogy a Trasmediterráneára
bízott feladat ellátását akadályozná a hátrányos megkülönböztetés tilalma elvének érvényesítése, amely elv szerint a támogatásokat
közbeszerzés útján kell odaítélni. Szerinte ezt a kérdést a megtámadott határozatnak pontosan ki kellett volna fejtenie, mivel
a megfelelő intézkedésekre vonatkozó javaslatban a Bizottság arra a megállapításra jutott, hogy az állami támogatásra vonatkozó
szabályok alkalmazása sem jogilag, sem a gyakorlatban nem akadályozta volna a szóban forgó szolgáltatások nyújtását amiatt,
hogy e szabályok nyilvános közbeszerzést írnak elő. Ebből arra következtet, hogy ennek kifejtése hiányában a megtámadott határozat
nem csak az EK 86. cikk (2) bekezdésével ellentétes, hanem önkényes is és hiányosan indokolt.
232   A Bizottság lényegében azzal érvel ‑ amely álláspontot a Spanyol Királyság is támogatja ‑, hogy a spanyol hatóságok nem voltak
kötelesek közbeszerzés útján odaítélni a közszolgáltatási szerződéseket. Így a tengeri szállítás részére nyújtott állami támogatásról
szóló iránymutatás 9. pontjából adódik, hogy ugyan a Bizottság bátorítja a közszolgáltatási szerződések közbeszerzés útján
történő odaítélését, más odaítélési módszerek használata elfogadható többek között a rendszeres kompjáratok által végzett
szigeti kabotázs vonatkozásában.
233   Ráadásul mivel a jelen ügyben a tények az 1998-as évre vonatkoznak, a 3577/92 rendelet 4. cikkére történő hivatkozás helytelen
a 3577/92 rendelet 6. cikkének (2) bekezdése alapján, amelyik úgy rendelkezik, hogy az említett rendelet rendelkezései a Kanári-szigetekre
1999. január 1-je előtt nem alkalmazandóak.
234   Ehhez a Bizottság hozzáteszi, hogy a közösségi jog jelenlegi állapotában az EK 86. cikkből nem vezethető le semmiféle általános
kötelezettség a közszolgáltatási szerződések közbeszerzés útján történő odaítélésére. Ilyen körülmények között nem kell megvizsgálni,
hogy ez a közbeszerzés nélküli odaítélés összeegyeztethető-e az EK 86. cikk (2) bekezdésével.
235   A Bizottság azzal is érvel, hogy még ha a jelen esetben a közbeszerzési kötelezettséget elméletileg alkalmazni kellett volna
is, noha nem ez a helyzet, a szóban forgó szabályozás ideiglenes és átmeneti jellege, illetve a közszolgáltatás folytonosságának
az Amszterdami Szerződéshez csatolt nyilatkozatban elismert elve ad hoc kezelést indokolhattak volna, mert ésszerű volna azt
gondolni, hogy csak a szolgáltatásokat korábban teljesítő piaci szereplő képes azokat azonnal és olyan rövid időtartamon keresztül
teljesíteni, mint amilyen időtartamra az ideiglenes szabályozás szólt.
236   Végül a Bizottság azzal érvel, hogy a 113/1998 rendeleten alapuló végleges szabályozás csak nyilvános közbeszerzés útján teszi
lehetővé az olyan közszolgáltatási szerződések odaítélését, amelyek ellentételezést vonhatnak maguk után.
237   E megállapítások alapján nyilvánvaló, hogy a közbeszerzés hiánya nem zárhatta ki az EK 86. cikk (2) bekezdésének a jelen ügyben
történő alkalmazását.
b)     Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
238   A felperes hiába hivatkozik a 3577/92 rendeletre és a tengeri szállítás részére nyújtott állami támogatásról szóló közösségi
iránymutatásra annak bizonyítása végett, hogy az általános gazdasági érdekű szolgáltatásokat közbeszerzés útján kell odaítélni.
Egyfelől ugyanis a 3577/92 rendeletet a jelen ügy körülményeire nem kell alkalmazni (lásd a fenti 199. pontot). Másfelől a
korábban hivatkozott iránymutatás, amely egyébként sem követeli meg a nyilvános odaítélést a szigeti kabotázsszolgáltatás
nyújtásával megbízott vállalkozás megválasztása során, nem bír jelentőséggel az EK 86. cikk (2) bekezdése alkalmazási feltételeinek
meghatározása szempontjából (lásd a fenti 200. pontot).
239   Egyébként sem az EK 86. cikk (2) bekezdésének szövegéből, sem az e rendelkezésre vonatkozó ítélkezési gyakorlatból nem következik,
hogy valamely vállalkozást csak közbeszerzés útján lehet közérdekű feladattal megbízni. Ilyen körülmények között – szemben
azzal, amit a felperes állít – nem lehet elvárni, hogy a megtámadott határozatban külön indokolják az ilyen eljárás hiányát
a Trasmediterráneának a Kanári-szigetek közötti tengeri járatok üzemeltetésével történő megbízatásakor.
240   A jelen jogalap negyedik részét tehát el kell utasítani.
5.     A jogalapnak az 1998-as ellentételezés helytelen jellegére és az indokolási kötelezettség megsértésére alapított ötödik részéről
a)     A felek érvei
241   A felperes lényegében azzal érvel, hogy az 1998-as támogatás helytelen, és hogy a megtámadott határozat nem tartalmaz kellő
indokolást ebben a tekintetben.
242   Ami először is az indokolási kötelezettség állítólagos megsértését illeti, a felperes mindenekelőtt azzal érvel, hogy nem
ismerte a szóban forgó járatok költségének azon konrét elemeit, amelyeket az 1998-as támogatás összegének megállapításához
figyelembe vettek. A Bizottság megsértette az indokolási kötelezettséget azzal, hogy a megtámadott határozatban nem jelölte
meg azokat a pontos számszerű adatokat, amelyek alapján e támogatás összegét megfelelőnek fogadta el, ami a határozat semmisségét
vonja maga után. A felperes arra kéri az Elsőfokú Bíróságot, hogy kötelezze a Bizottságot a megtámadott határozat teljes szövegének
benyújtására, hogy védekezni tudjon.
243   Ami másfelől az ellentételezés helytelen jellegét illeti, a felperes először is azzal érvel, hogy a közösségi ítélkezési gyakorlatból
az következik, hogy ahhoz, hogy részesüljön az EK 86. cikk (2) bekezdésében szabályozott eltérés kedvezményében, az ellentételezés
csak valamely általános gazdasági érdekű szolgáltatás működtetésével megbízott vállalkozás által a sajátos feladat végrehajtása
miatt viselt többletköltségekre vonatkozhat. Ennek az ellentételezésnek továbbá szükségesnek kell lennie ahhoz, hogy az említett
vállalkozás pénzügyi egyensúly mellett teljesíthesse közszolgáltatási kötelezettségeit (az FFSA és társai kontra Bizottság
ítélet [hivatkozás a 216. pontban] 11. pontja). A felperes azt is állítja, hogy a tengeri fuvarozás részére nyújtott állami
támogatásról szóló közösségi iránymutatás rámutat arra, hogy a többletköltségeknek közvetlenül kapcsolódniuk kell a vállalkozás
által elszenvedett veszteségekhez, és hogy minden szolgáltatást külön kell elkönyvelni a túlzott ellentételezés, a kereszttámogatások,
valamint a helytelen ügyvezetés és üzemeltetési módszerek elkerülése végett.
244   A felperes szerint a jelen ügyben, a megtámadott határozat nem felel meg ezeknek a követelményeknek. Ebben a tekintetben négy
kifogást terjeszt elő.
245   Először is a Bizottság nem ellenőrizte a kanári-szigeteki hatóságok által az 1998-as ellentételezés megengedhető voltának
elemzésére kirendelt független szakértő jelentésében szereplő adatokat annak ellenére, hogy mivel e jelentést a kanári-szigeteki
hatóságok rendelték meg, a szerzőjének pártatlanságát fenntartásokkal kell kezelni. A kanári-szigeteki hatóságok által kirendelt
szakértő jelentésére vonatkozó állításainak bizonyítása végett a felperes arra kéri az Elsőfokú Bíróságot, hogy rendelje el
az említett jelentés benyújtását.
246   Másodszor helytelen az a módszertan, amelyen az említett jelentés nyugszik, mivel az egy hipotetikus vállalkozás költségeinek
vizsgálatán, és nem a Trasmediterránea által ténylegesen viselt költségeken alapul.
247   Harmadrészről ezt a módszertant a Trasmediterráneára szabva állapították meg, mivel a 113/1998 rendelet elfogadásakor maguk
a kanári-szigeteki hatóságok állapították meg azt, hogy az abban előírt szolgáltatások nyújtásához nem szükséges támogatás,
és hogy e szolgáltatások finanszírozását kellőképpen biztosítja a rendeletben meghatározott legnagyobb díjak érvényesítése
útján befolyó jövedelem. Márpedig ha az említett díjak elegendőek voltak a közbeszerzés kiírásánál, e díjaknak a Trasmediterránea
általi érvényesítése nem vezethetett volna a támogatással ellentételezendő veszteség kialakulásához.
248   Egyébként a felperes szerint hátrányos megkülönböztetés áll fenn egyfelől a Trasmediterránea, aki részesült a támogatási rendszerből,
másfelől a többi vállalkozás között, akik csak a 113/1998 rendelettel szabályozott rendszerben részesülhettek, amely semmilyen
támogatásról nem rendelkezett.
249   A kanári-szigeteki hatóságok által a közszolgáltatási kötelezettségeknek és az érvényesíthető díjaknak a 113/1998 rendeletben
történt meghatározásához figyelembe vett technikai és gazdasági feltételek bizonyítása érdekében a felperes azt kéri az Elsőfokú
Bíróságtól, hogy kötelezze a spanyol hatóságokat, hogy azok nyújtsák be annak a vizsgálatnak az iratait, amelyet a Kanári-szigetek
Autonóm Közösség Turisztikai és Közlekedési Tanácsa a Trasmediterránea által a szigetközi közszolgáltatási kabotázsjáratoknak
az 1998-as, 1999-es és 2000-es pénzügyi években történő üzemeltetése veszteségének fedezése címén részére járó összegek kifizetése
miatt benyújtott panaszával kapcsolatban végzett. Kéri ezenkívül a független szakértő jelentésének benyújtását. Azt kéri továbbá
az Elsőfokú Bíróságtól, hogy rendelje el a 113/1998 rendelet hatálybalépését követően a kanári-szigeteki közszolgáltatási
járatokra kiírt közbeszerzéssel kapcsolatos összes irat benyújtását
.
Végül kéri a 113/1998 rendelet meghozatalát előkészítő iratok, különösen azon tanulmányok, jelentések és gazdasági adatok
benyújtását, amelyek alapján a közszolgáltatási kötelezettségeket meghatározó mellékletet kidolgozták.
250   Negyedrészről a független szakértő jelentése sem a járatok üzemeltetése veszteségének indokait, sem a Trasmediterránea árpolitikáját
nem vizsgálja, pedig a felperes szerint ezek vizsgálata szükséges volt annak eldöntéséhez, hogy a veszteséget ténylegesen
a közszolgáltatási kötelezettség teljesítése vagy más kereskedelmi ok eredményezte-e.
251   Ebben a tekintetben a felperes azt állítja, hogy az ellentételezés többek között a Santa Cruz de Tenerife–Las Palmas nagy
sebességű járaton alkalmazott díjak szelektív csökkentésének politikájával okozott veszteséget fedezte. Ezen belül különösen
azzal érvel, hogy a Trasmediterránea ezen a vonalon 50%-al csökkentette a díjakat azokhoz a legmagasabb díjakhoz képest, amelyeket
a Trasmediterránea által naponta üzemeltetett és a felperessel versenyző öt járatból háromra engedélyeztek. A két másik járaton
a Trasmediterránea a legmagasabb díjjal szinte megegyező díjat érvényesít. Ez utóbbi állítás valószerűségének bizonyítására
a felperes azt kéri az Elsőfokú Bíróságtól, hogy kötelezze a Bizottságot azoknak az információknak a benyújtására, amelyekkel
a Trasmediterráneának az 1998-as pénzügyi évre vonatkozó, a Los Cristianos–La Gomera és Santa Cruz de Tenerife–Las Palmas
vonalakon alkalmazott árpolitikájával kapcsolatban rendelkezik. Azt kéri továbbá az Elsőfokú Bíróságtól, hogy kötelezze a
Trasmediterráneát a Las Palmas–Santa Cruz de Tenerife nagy sebességű járaton alkalmazott, 1998-ban hatályos hivatalos díjak
másolatának benyújtására idősávonkénti bontásban.
252   A felperes lényegében azt állítja, hogy jogellenes az elméletileg közérdekűnek minősített járatokat támogatni annak ellenére,
hogy e járatok üzemeltetője jelentős működési veszteségeket szenved el a megállapított díjakhoz képest alacsonyabb díjak alkalmazásának
politikája miatt, mindezt az EK-Szerződés jelentős rendelkezéseinek megsértésével. Ilyen körülmények között a Bizottság nem
nyilváníthatná az 1998-as támogatást a közös piaccal összeegyeztethetőnek.
253   A Bizottság – amelynek álláspontját a Spanyol Királyság támogatja ‑ azzal érvel, hogy az az ellentételezés, amelyben a Trasmediterránea
részesült, és amely ésszerű módszer alapján került kiszámolásra, megfelelő és arányos.
254   A módszertant illetően a Bizottság az állítja, hogy az egyfelől azon fix és változó költségek becslésén alapul, amelyeket
egy hipotetikus vállalkozásnak kellett volna viselnie a szóban forgó minden egyes járat üzemeltetéséhez, figyelembe véve a
hatóságok által előírt feltételeket és a korábbi pénzügyi években mért forgalom nagyságát, másfelől minden egyes járaton a
várható bevételeknek a becslésén, az említett forgalomra érvényesített díjakból kiindulva. Az objektíve indokolható veszteség
minden esetben e költségek és bevételek különbségén alapul. E kritériumok szerint a tanulmány arra következtet, hogy mindegyik
járat többé-kevésbé veszteséges. A teljes veszteség összege eléri az 1,652 milliárd ESP-t, ezzel szemben a Trasmediterránea
2,5 milliárd ESP összegű támogatást igényelt. A Trasmediterránea által igényelt és a kanári-szigeteki hatóságok által ténylegesen
nyújtott támogatás különbsége azt bizonyítja, hogy az ellentételezés számításánál a Trasmediterránea és a kanári-szigeteki
kormány érdekei nyilvánvalóan ellentétesek voltak. Ebből kifolyólag semmi ok nem volt arra gyanakodni, hogy a független szakértő
jelentését abból a célból készítették, hogy a Trasmediterráneának kedvezzenek.
255   Az, hogy nem kizárólag a Trasmediterránea által szolgáltatott adatokra támaszkodtak, hanem egy hipotetikus vállalkozásnál
elvileg felmerülő költségekre alapozott becslésekre, nem hogy nem vet fel problémát, hanem éppen ellenkezőleg, az elvégzett
elemzés szabatosságát bizonyítja. E módszer használatával ugyanis el lehetett kerülni, hogy olyan költségekre kelljen támaszkodni,
amelyeket a Trasmediterránea mesterségesen túlbecsülhetett volna.
256   Egyébként a Bizottság nem fogadta el vakon a független szakérő jelentését, hanem részletesen megvizsgálta annak alapjait,
az alkalmazott módszertant valamint az elvégzett számításokat, és arra a következtetésre jutott, hogy azok megbízható alapnak
tekinthetőek.
257   Arra az érvre, amely szerint a Trasmediterráneának nyújtott ellentételezés túl magas volt amiatt, hogy a korábban engedélyezett
díjakból befolyt bevételnek elegendőnek kellett volna lennie, a Bizottság azzal válaszol, hogy valamely ágazat szabályozása
keretében a hatóság jogszerűen rendelkezhet úgy, hogy a szolgáltatót részben a felhasználók által közvetlenül fizetett összegek,
részben állami támogatások finanszíroznak, mivel a hatóság számára fontosabb a közszolgáltatás felhasználóinak érdeke, mint
a szolgáltatóké.
258   Ami pedig azt a kifogást illeti, hogy a támogatások aránytalanok, és ezért sértik az EK 86. cikk (2) bekezdését azon oknál
fogva, hogy ez az ellentételezés a Trasmediterránea árpolitikájának finanszírozását szolgálja azokon a járatokon, ahol versenynek
van kitéve, a Bizottság lényegében azzal érvel, hogy ez a kifogás nyilvánvalóan nem állja meg a helyét. Először is valamely
ágazat szabályozásának keretében a hatóság jogszerűen rendelkezhet úgy, hogy a közszolgáltatás nyújtásával megbízott vállalkozást
részben a felhasználók által közvetlenül fizetett összegek, részben állami támogatások útján finanszíroznak. Az EK 86. cikk
(2) bekezdését pontosan ezen helyzetek szabályozására szánták. E rendelkezés előírja, hogy az állami támogatások útján finanszírozott
veszteségek ténylegesen a vállalkozásra bízott közszolgáltatási feladat végrehajtásából eredjenek, márpedig a jelen ügyben
ez a helyzet.
259   A Bizottság hozzáteszi, hogy amikor a felperes azt állítja, hogy az 1998-as támogatás aránytalan pusztán amiatt, hogy a Trasmediterránea
és közte árverseny van, a felperes összemos két külön vizsgálandó kérdést: egyfelől az 1998-as támogatás összeegyeztethetőségének
eldöntését, másfelől azt a kérdést, hogy milyen a Trasmediterránea esetleges piaci magatartása.
260   Annak eldöntése, hogy a Trasmediterránea a versenyjogba ütköző magatartást tanúsított-e többek között azzal, hogy költségen
aluli árakon nyújtott szolgáltatást azokon a piacokon, ahol adott esetben erőfölényben volt, teljesen különálló kérdés, amelyet
a megfelelő jogi úton kell megválaszolni. Még ha bebizonyítanák is azt, hogy a Trasmediterránea a versenyjogba ütköző magatartásokat
tanúsított, ebből nem következne az, hogy ezeket a magatartásokat az 1998-as támogatással finanszírozták, amely támogatás
összege pusztán 1,65 milliárd ESP, míg 1998-ban a Trasmediterránea 2,5 milliárd ESP veszteséget szenvedett el az ideiglenes
szabályozás alapján 1998-ban kiszolgált járatok összességén.
b)     Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
261   Először is meg kell vizsgálni, hogy a felperes által az 1998-as támogatás helytelen jellegésel kapcsolatban megfogalmazott
négy kifogás megalapozott-e.
262   Az első kifogásával a felperes lényegében azt kifogásolja, hogy a Bizottság nem ellenőrizte a független szakértő által készített
azon jelentés adatait, amely alapján az 1998-as támogatás összegét kiszámították, pedig szerinte e szakértő pártatlanságát
fenntartásokkal kell kezelni, mivel őt a kanári-szigeteki hatóságok rendelték ki.
263   Mindenekelőtt rá kell mutatni arra, hogy a felperes semmiféle olyan érvet nem hoz fel, amely komolyan kétségbe vonná az érintett
szakértői jelentés szerzőjének pártatlanágát. Ezzel szemben ki kell emelni, hogy a szóban forgó jelentés 1,652 milliárd ESP-ben
határozza meg a Trasmediterráneának visszatérítendő költségek összegét, pedig ez utóbbi 2,5 milliárd ESP összegű ellentételezést
kért. Ilyen körülmények között meg kell állapítani, hogy egyáltalán nem bizonyított, hogy a jelentés készítője bármilyen részrehajlást
tanúsított volna a Trasmediterránea iránt. Egyébként mivel a Spanyol Királyság rámutatott arra – anélkül, hogy ezt a felperes
megcáfolta volna –, hogy ez utóbbi már a jelen ügybeli válaszának benyújtása előtt rendelkezett a szóban forgó jelentés egy
másolatával, nem szükséges bizonyításfelvételi intézkedésként elrendelni azt, hogy a kanári-szigeteki hatóságok nyújtsák be
az említett jelentést.
264   Még ha a szóban forgó jelentés készítőjének elfogultságától függetlenül a Bizottság köteles lett volna is ellenőrizni a jelentésben
szereplő adatokat, meg kell állapítani, hogy a megtámadott határozat világosan rámutat arra, hogy minden egyes járat esetében
végeztek elemzést, és a határozat meghatározza a figyelembe vett költségtételeket. Egyébként a felperes semmi olyan bizonyítékot
nem terjesztett elő, amely alapján kétségbe lehetne vonni, hogy a Bizottság ténylegesen és részletesen megvizsgálta a jelentés
elkészítésének alapjait, az ahhoz használt módszertant és számításokat. Ilyen körülmények között a kifogást mint megalapozatlant
el kell utasítani.
265   Második kifogásával a felperes azt kérdőjelezi meg, hogy megfelelően ki lehetne számolni az állítólagos közszolgáltatás nyújtásából
származó többletköltséget oly módon, hogy egy hipotetikus vállalkozó költségeit, és nem a Trasmediterráneánál az érintett
szolgáltatás nyújtásával ténylegesen felmerült költségeket veszik figyelembe.
266   Mivel bonyolult gazdasági kérdések mérlegeléséről van szó, a Bizottság széles körű mérlegelési jogkörrel rendelkezik az érintett
szolgáltatásból származó többletköltségek értékelésénél. Következésképpen a Bizottság által elvégzett értékelés vonatkozásában
az Elsőfokú Bíróság felülvizsgálatának a tények tárgyi pontosságának és a nyilvánvaló mérlegelési hiba hiányának vizsgálatára
kell korlátozódnia (lásd ebben az értelemben az FFSA és társai kontra Bizottság ítélet [hivatkozás a 216. pontban] 101. pontját).
267   A jelen ügyben a Bizottság ésszerűen állapíthatta meg azt, hogy az objektív költségek figyelembevétele lehetővé tette az 1998-as
támogatás összegének megállapítását anélkül, hogy a Trasmediterránea által előadott költségeket kellett volna alapul venni.
Valóban, ha bizonyításra került volna, hogy a Bizottság által figyelembe vett objektív költségek indokolatlanul magasak, a
Bizottság értékelése az 1998-as támogatás megfelelő jellegéről ‑ adott esetben ‑ nyilvánvaló mérlegelési hibát tartalmazhatna.
Azonban a jelen ügyben a felperes nem bizonyította, és nem is állítja azt, hogy a felhasznált objektív költségek túlságosan
magasak. Ilyen körülmények között meg kell állapítani azt, hogy a második kifogás nem megalapozott.
268   Harmadik kifogásában a felperes azt sérelmezi, hogy a Bizottság elfogadta magának az érintett szolgáltatások támogatásának
a szükségességét, ami hátrányos megkülönböztetést jelent a Trasmediterránea és a többi vállalkozás között.
269   A felek valóban nem vitatják azt, hogy a 113/1998 rendelet is szabályozza a Trasmediterránea által az ideiglenes szabályozás
keretében nyújtott szolgáltatásokat, illetve hogy a Trasmediterránea által e szolgáltatások nyújtásánál érvényesített legmagasabb
díjak ugyanazok, mint amelyeket a 113/1998 rendelet megállapít. Az sem vitatott, hogy a 113/1998 rendelet nem rendelkezik
támogatásról az általa szabályozott általános gazdasági érdekű szolgáltatások nyújtásához azzal az indokkal, hogy e szolgáltatásokhoz
meghatározott díjak elegendőek a nyújtásukhoz kapcsolódó költségek fedezéséhez. Ebből azonban nem következik az, hogy a Bizottság
nyilvánvaló mérlegelési hibát vétett volna azzal, hogy magának az 1998-as támogatás nyújtásának a szükségességét elfogadta.
A Bizottság ugyanis ésszerűen vélhette úgy, hogy a Trasmediterráneára bízott általános gazdasági érdekű szolgáltatás nyújtásával
felmerülő költségeket a 113/1998 rendeletben szabályozott díjak nem fedezték megfelelően. Ebben a tekintetben rá kell mutatni
arra, hogy maga a felperes állítja azt, hogy ezek a díjak nyilvánvalóan elégtelenek a 113/1998 rendelettel szabályozott szolgáltatások
finanszírozására.
270   Ilyen körülmények között nem szükséges helyt adni a felperes azon kérelmének, amely különböző dokumentumok benyújtására irányul
a 113/1998 rendeletben szabályozott közszolgáltatási kötelezettségekre és az e szolgáltatásokért fizetendő díjakra vonatkozó
állításainak alátámasztására.
271   Egyébként szemben azzal, amit a felperes állít, maga az a tény, hogy a Trasmediterránea részesült az 1998-as támogatásban,
nem minősül hátrányos megkülönböztetésnek a többi piaci szereplőjével szemben. Az állandó ítélkezési gyakorlatnak megfelelően
ugyanis a hátrányos megkülönböztetés hasonló helyzetek különböző kezeléséből áll, amely bizonyos piaci szereplőket hátrányos
helyzetbe hoz másokhoz képest anélkül, hogy ezt a megkülönböztetést jelentősebb objektív különbségek igazolnák (a Bíróság
17/61. és 20/61. sz., Klöckner-Werke és Hoesch kontra Főhatóság egyesített ügyekben 1962. július 13-án hozott ítéletének [EBHT 1962.,
615. és 652. o.], a 250/83. sz., Finsider kontra Bizottság ügyben 1985. január 15-én hozott ítéletének [EBHT 1985., 131. o.]
8. pontja és a C‑351/98. sz., Spanyolország kontra Bizottság ügyben 2002. szeptember 26-án hozott ítéletének [EBHT 2002.,
I‑8031. o.] 57. pontja).
272   Márpedig a felperesnek nem sikerül bizonyítania, hogy a Trasmediterráneán kívüli piaci szereplők képesek lettek volna a Kanári-szigetek
közötti tengeri járatokat az ideiglenes szabályozásban meghatározott követelményeknek megfelelően üzemeltetni. Azt sem bizonyítja,
hogy e szolgáltatások nyújtását a Trasmediterráneán kívüli piaci szereplőkre bízták. Végül a felperes nem bizonyítja, hogy
ezeket a szolgáltatásokat a Trasmediterráneán kívüli piaci szereplők ténylegesen nyújtották.
273   Következésképpen meg kell állapítani, hogy lényeges objektív különbség volt a Trasmediterránea helyzete és a többi piaci szereplő
helyzete között, és hogy ez az objektív különbség elegendő volt annak igazolására, hogy csak a Trasmediterránea kapjon ellentételezést
azon Kanári-szigetek közötti tengeri járatokért, amelyeket csak ő üzemeltetett. A harmadik kifogás tehát megalapozatlan.
274   Negyedik kifogásában a felperes lényegében azt sérelmezi, hogy a Bizottság elfogadta, hogy az 1998-as támogatás összege általános
gazdasági érdekű szolgáltatás nyújtásából eredő költségeket fedezett, pedig ez a támogatás az EK‑Szerződés rendelkezéseivel
ellentétes árpolitikához kötődő működési veszteségeket ellentételezett.
275   Ebben a tekintetben elsőként rá kell mutatni arra, hogy a felperes nem határozza meg az EK‑Szerződés azon rendelkezéseit,
amelyeket az állítólagos árpolitika sértene. Amennyiben továbbá a felperes azt kívánja állítani, hogy a Trasmediterránea megsértette
az EK 82. cikket, meg kell állapítani, hogy a felperes csak arra hivatkozik, hogy a Trasmediterránea azokon a járatokon csökkentette
díjait, amelyen a felperessel versenyhelyzetben volt, és egyetlen érvet sem fejt ki annak indoklására, hogy ez a magatartás
szerinte miért minősül erőfölénnyel való visszaélésnek. Végül még akkor is, ha a szóban forgó árpolitika erőfölénnyel való
visszaélésnek minősül, ez nem tenné elfogadhatatlanná a megtámadott határozatban szereplő azon bizottsági állítást, amely
szerint az 1998-as támogatás összege szigorúan arányos a közszolgáltatás többletköltségével, és ezért a támogatás megfelel
az EK 86. cikk (2) bekezdésének. Mivel ugyanis nem vitatott, hogy a Trasmediterránea nem kapta meg az ideiglenes szabályozás
keretében üzemeltetett tengeri járatokkal kapcsolatos veszteségek teljes ellentételezését, és kénytelen volt viselni e veszteség
egy részét 850 millió ESP erejéig, nem lehet kizárni, hogy a támadott árpolitikával kapcsolatos veszteséget a Trasmediterránea
viselte anélkül, hogy azt az 1998-as támogatás bármilyen formában ellentételezte volna.
276   Ilyen körülmények között nem szükséges helyt adni a felperes arra irányuló kérelmének, hogy az Elsőfokú Bíróság kötelezze
a Bizottságot és a Trasmediterráneát az e vállalkozás által bizonyos járatokon tanúsított piaci magatartásokra vonatkozó dokumentumok
benyújtására.
277   A fentiek alapján a felperes által a jelen jogalap ötödik részének alátámasztására felhozott négy kifogás egyike sem megalapozott.
278   Másrészről meg kell vizsgálni, hogy a megtámadott határozat – mint azt a felperes állítja – sérti-e az indokolási kötelezettséget
egyfelől a szóban forgó járatok költségének azon konkrét elemeivel kapcsolatban, amelyeket az 1998-as támogatás összegének
megállapításához figyelembe vettek (lásd a fenti 242. pontot), másfelől pedig azokkal az indokokkal kapcsolatban, amelyek
alapján a Bizottság megállapította, hogy az állami támogatással kapcsolatos szabályok alkalmazása akadályozta a Trasmediterráneára
bízott feladat végrehajtását (lásd a fenti 243. pontot
).
279   Ami a szóban forgó járatok költsége konkrét elemeinek állítólagos hiányát illeti, elég rámutatni arra, hogy a megtámadott
határozat teljes változata, amelyet a Spanyol Királyságnak címeztek, és amelyből a felperes is rendelkezik egy másolattal
(lásd a fenti 264. pontot), tartalmazza azokat az adatokat, amelyek hiányát a megtámadott határozatnak a nyilvánosság részére
hozzáférhető változatában a felperes nehezményezi. E tekintetben tehát a megtámadott határozat nem sérti az indokolási kötelezettséget.
280   Ami pedig az indokolási kötelezettség azzal kapcsolatos állítólagos sérelmét illeti, hogy az állami támogatással kapcsolatos
közösségi szabályok alkalmazása akadályozta-e a Trasmediterráneára bízott feladat végrehajtását, meg kell állapítani, hogy
a megtámadott határozat világosan és egyértelműen kifejti azokat az indokokat, amelyek alapján a Bizottság megállapította,
hogy e szabályok alkalmazása akadályozná a Trasmediterráneára bízott feladat végrehajtását. Először is megjelöli, hogy annak
ellenőrzéséhez, hogy szükséges-e a Trasmediterráneát kártalanítani a feladata ellátásához felmerült költségeiért, a Bizottságnak
azt kell megvizsgálnia, hogy vannak-e más olyan piaci szereplők, akik a Trasmediterráneára bízott szolgáltatásokhoz hasonló
szolgáltatásokat kínálnak. Ezután kifejti, hogy egyetlen más piaci szereplő sem nyújtott ilyen szolgáltatásokat 1998-ban a
Kanári-szigeteken. Végül megjegyzi, hogy a nyújtott és állami támogatásnak minősülő támogatás szigorúan arányos a szóban forgó
közszolgáltatási kötelezettségek teljesítésével felmerülő többletköltséggel. Ezekre tekintettel meg kell állapítani, hogy
a megtámadott határozat legalább hallgatólagosan kitér arra, hogy az 1998-as támogatás – amelyet az állami támogatásokra vonatkozó
szabályok alapján meg kellett volna tiltani – szükséges volt az ideiglenes szabályozás keretében a Trasmediterráneára bízott
szolgáltatások biztosításához. A megtámadott határozat tehát e tekintetben nem sérti az indokolási kötelezettséget.
281   Az előzőekből az következik, hogy az első négy részhez hasonlóan a jelen jogalap ötödik része sem elfogadható. Ebből kifolyólag
a jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani.
282   Az eddigiek alapján a keresetet teljes egészében el kell utasítani.

A bizonyítási indítványokról
283   Azokon a felperes által előterjesztett, konkrét tények bizonyítására irányuló indítványokon kívül, amelyeket a különböző jogalapok
keretében az Elsőfokú Bíróság fentebb megvizsgált, a felperes egyéb dokumentumok benyújtatása iránti indítványokat is megfogalmaz,
anélkül azonban, hogy megjelölné, hogy ezek az intézkedések pontosan milyen tényeket bizonyítására szolgálnának. Ilyen körülmények
között meg kell állapítani, hogy ezen indítványok semmiféle ügydöntő jelentőséggel nem rendelkeznek a közösségi jogalkalmazó
által végzendő felülvizsgálat szempontjából. Következésképpen ezeket az indítványokat el kell utasítani.

A költségekről
284   Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §-a alapján az Elsőfokú Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére,
ha a pernyertes fél ezt kérte.. A felperest, mivel pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek
viselésére.
285   Az eljárási szabályzat 87. cikke 4. §-ának első albekezdésével összhangban a Spanyol Királyság maga viseli saját költségeit.
A fenti indokok alapján,
AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG (kibővített második tanács)
a következőképpen határozott:
1)
Az Elsőfokú Bíróság a keresetet elutasítja.
2)
Az Elsőfokú Bíróság kötelezi a felperest saját és a Bizottság részéről felmerült költségek viselésére.
3)
A Spanyol Királyság maga viseli saját költségeit.
Pirrung
Meij
Forwood
Pelikánová

Papasavvas
Kihirdetve Luxembourgban, a 2005. június 15-i nyilvános ülésen.
H. Jung

J. Pirrung
hivatalvezető

elnök
Tartalomjegyzék
Jogi háttér
I –  Közösségi jogi rendelkezések
A –  A 3577/92/EGK rendelet
B –  A 659/1999/EGK rendelet
C –  A tengeri fuvarozás részére nyújtott állami támogatásról szóló közösségi iránymutatás
D –  Az Általános érdekű szolgáltatások Európában című közlemény
II –  Spanyol jogi rendelkezések
A –  Az 1876/78. királyi rendelet
B –  Az 1466/1997. királyi rendelet
C –  A 113/1998 rendelet
A jogvita alapját képező tényállás
I –  Az 1978-as szerződés
II –  A felperes panaszai és javaslatok az 1978-as szerződésre vonatkozó megfelelő intézkedésekre
III –  A Kanári-szigetek szigetközi járataira vonatkozó ideiglenes szabályozás
A megtámadott határozat
Eljárás
A felek kereseti kérelmei
Az elfogadhatóságról
I –  A felek érvei
II –  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
Az ügy érdeméről
I –  Az 1997-es és a felszámolási támogatásokat illetően
A –  Az indokolási kötelezettség megsértésére alapított jogalapról
1.  A felek érvei
2.  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
B –  Az EK 88. cikk alkalmazásánál elkövetett mérlegelési hibákra alapított jogalapról
1.  A felek érvei
a)  Az első részről
b)  A második részről
2.  Az Elsőfokú Bíróság értékelése
a)  A jogalap első ágáról
b)  A jogalap második részéről
II –  Az 1998-as támogatást illetően
A –  Az EK 88. cikk megsértésére alapított jogalapról
1.  A felek érvei
2.  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
B –  Az EK 86. cikk (2) bekezdésének és az indokolási kötelezettségnek a megsértésére alapított jogalapról
1.  A jogalapnak a hatósági jogi aktus hiányára alapított első részéről
a)  A felek érvei
b)  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
2.  A jogalapnak a közszolgáltatási kötelezettségek pontos meghatározása hiányára alapított második részéről
a)  A felek érvei
b)  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
3.  A jogalap közszolgáltatásra való tényleges igény hiányára alapított harmadik részéről
a)  A felek érvei
b)  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
4.  A jogalapnak a nyilvános közbeszerzés hiányára és az indokolási kötelezettség megsértésére alapított negyedik részéről
a)  A felek érvei
b)  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
5.  A jogalapnak az 1998-as ellentételezés helytelen jellegére és az indokolási kötelezettség megsértésére alapított ötödik
részéről
a)  A felek érvei
b)  Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
A bizonyítási indítványokról
A költségekről
*
Az eljárás nyelve: spanyol.