CELEX: 62003CJ0458
Riigihankelepingud
Riigihankelepingute sõlmimine
Teenuste kontsessioon
Tasuliste avalike parklate haldamine

Eelotsusetaotlus käsitleb nõukogu 18. juuni 1992. aasta direktiivi 92/50/EMÜ, millega kooskõlastatakse riiklike teenuslepingute
sõlmimise kord (EÜT L 209, lk 1; ELT eriväljaanne 06/01, lk 322), EÜ artiklite 43, 49 ja 86 ning mittediskrimineerimise, läbipaistvuse
ja võrdse kohtlemise põhimõtete tõlgendamist.
Nimetatud taotlus esitati ühelt poolt äriühing Parking Brixen GmbH (edaspidi „Parking Brixen”) ning teiselt poolt Gemeinde
Brixeni (Brixeni vald) ja äriühing Stadtwerke Brixen AG vahelises kohtuvaidluses viimasele nimetatud valla territooriumil
asuva kahe parkla haldusesse andmise küsimuses.

Õiguslik raamistik

Ühenduse õigus
EÜ artikkel 43 sätestab:
„Allpool esitatud sätete kohaselt keelatakse piirangud, mis kitsendavad liikmesriigi kodaniku asutamisvabadust teise liikmesriigi
territooriumil. [...]
Kui kapitali käsitleva peatüki sätetest ei tulene teisiti, hõlmab asutamisvabadus õigust alustada ja jätkata tegutsemist füüsilisest
isikust ettevõtjana ning asutada ja juhtida ettevõtjaid, eriti äriühinguid artikli 48 teises lõigus määratletud tähenduses,
neil tingimustel, mida oma kodanike jaoks sätestab selle riigi õigus, kus niisugune asutamine toimub.”
EÜ artikli 49 esimene lõik näeb ette:
„Järgnevate sätete kohaselt keelatakse ühenduse piires teenuste osutamise vabaduse piirangud liikmesriikide kodanike suhtes,
kes asuvad mõnes teises ühenduse riigis kui see isik, kellele teenuseid pakutakse.”
Direktiivi 92/50 kaheksas põhjendus täpsustab:
”käesolev direktiiv hõlmab teenuste osutamist üksnes juhul, kui see põhineb lepingutel; direktiiv ei hõlma teenuste osutamist
muudel alustel nagu näiteks õigusaktid või töölepingud”.
Direktiivi artikkel 1 sätestab:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
a)
riiklikud teenuslepingud
– teenuseosutaja ja tellija vahel kirjalikult sõlmitud rahaliste huvidega seotud lepingud […]
[…]
b)
tellija
– riik, piirkondlikud või kohalikud omavalitsused, avalik-õiguslikud isikud ning ühest või mitmest kõnealusest organist või
avalik-õiguslikust isikust koosnevad ühendused.
[…]”.

Siseriiklik õigus
Itaalia 8. juuni 1990. aasta seaduse, mis käsitleb kohalike omavalituste autonoomset korraldust (
GURI
nr 135 regulaarne lisa, 12.6.1990; edaspidi „seadus nr 142/1990”), artikli 22 lõige 3 näeb ette, et vallad ja provintsid võivad
seaduse alusel nende pädevuses olevate avalike teenuste osutamisel kasutada järgmisi haldamise vorme:
„a)      käitis (haldusasutusele kuuluv õiguslikult iseseisvusetu käitis) – kui teenuse väikse mahu või omaduste tõttu ei ole otstarbekas
asutust või ettevõtjat moodustada;
b)      kolmandatele isikutele antav kontsessioon – kui selleks on tehnilised, majanduslikud või sotsiaalse iseloomuga põhjused;
c)      eriotstarbelised ettevõtjad – sealhulgas mitme majandus- ja ärihuvi teenuse osutamiseks;
d)      asutused – ilma ärihuvita sotsiaalteenuste osutamiseks;
e)      aktsiaselts, milles kohalikule omavalitsusele kuulub enamus – kui teiste avalik-õiguslike või eraõiguslike isikute osalus
on osutatava teenuse iseloomust lähtudes otstarbekas.”
Maakonna 4. jaanuari 1993. aasta seaduse nr 1 esialgse redaktsiooni artikkel 44 kordab suures ulatuses seaduse nr 142/1990
artiklit 22. Hiljem muudeti artiklit 44 maakonna 23. oktoobri 1998. aasta seadusega nr 10.
Seaduse nr 1, muudetud maakonna seadusega nr 10, artikkel 44 sätestab:
„[…]
6.      Vallad kehtestavad määrusega avalike majandus- ja ärihuvi teenuste osutamiseks allpool nimetatud haldamise vormide valimise
korra ja kriteeriumid:
a)      eriotstarbeliste ettevõtjate loomine;
b)      sobivate aktsiaseltside või osaühingute, milles kontrolliõigus kuulub kohalikule avalikule võimuorganile, loomine või osalus
nendes;
c)      avalike teenuste osutamise võib delegeerida kolmandatele isikutele, kui selleks on ette nähtud vastav konkursimenetlus. Kui
seadus ei sätesta teisiti, ei või niisugune leping kesta kauem kui kakskümmend aastat ja sama isikuga võib seda pikendada
vaid käesolevas sättes loetletud tingimustel. Seaduse alusel puuetega isikuid esindavaid kooperatiive ja liite ning vabatahtlike
ühendusi ja mittetulundusühinguid võib võrdsete tingimuste alusel eelistada.
[…]
18.      Lõike 6 alusel moodustatud äriühingutele ja lõikes 17 viidatud äriühingutele võivad kohalike omavalitsuste liidud igal ajal
volikogu otsusega, millega samaaegselt kiidetakse heaks vastava teenuse leping, delegeerida ettevõtja eesmärgiga kooskõlas
oleva muu avaliku teenuse osutamise.”
Maakonna seaduse nr 1 artikli 44 lõiked 6 ja 18, muudetud maakonna seadusega nr 10, on üle võetud ka Trentino-Südtirol’i autonoomse
maakonna vallakorraldust käsitlevate konsolideeritud õigusnormide artikli 88 lõigete 6 ja 18 sõnastamisel.
18. augusti 2000. aasta dekreetseaduse nr 267 kohalike omavalitsuste korralduse seaduste konsolideeritud redaktsioon (
GURI
nr 227 regulaarne lisa, 28.9.2000; edaspidi „dekreetseadus nr 267/2000”) artikkel 115 lubab valdadel kujundada oma eriotstarbelised
ettevõtjad ümber aktsiaseltsideks ja jääda nende enamusaktsionäriks ajavahemikul, mis ei ole ümberkujundamise kuupäevast arvestades
pikem kui kaks aastat.

Vaidlus põhikohtuasjas ja eelotsuse küsimused
Kohaldades seaduse nr 142/1990 artiklit 22, oli Gemeinde Brixen kasutanud tema pädevusse kuuluvate teatud kohalike avalike
teenuste osutamiseks Stadtwerke Brixenit, kes oli nimetatud vallale kuuluv eriotstarbeline ettevõtja.
Stadtwerke Brixen oli tema põhikirja artikli 1 kohaselt alates 1. jaanuarist 1999 juriidiline isik ja autonoomne ettevõtja
ning kujutas endast kohaliku omavalitsuse üksust, mille eriülesanne oli ühetaoline ja terviklik kohalike avalike teenuste
pakkumine.
Põhikirja artikli 2 kohaselt oli Stadtwerke Brixeni tegevuse eesmärk eelkõige:
„f)      parklate ja mitmekorruseliste parkimismajade haldamine ja kõik sellega seonduvad tegevused”.
Kohaldades dekreetseaduse nr 267/2000 artiklit 115, kujundas Gemeinde Brixen 25. oktoobri 2001. aasta otsusega nr 97 eriotstarbelise
ettevõtja Stadtwerke Brixen ümber aktsiaseltsiks nimega „Stadtwerke Brixen AG”.
Aktsiaseltsi põhikirja artikli 1 lõike 3 alusel „jäävad kõik eriotstarbelise ettevõtja [Stadtwerke Brixen] õigused ja kohustused
kehtima ka pärast ümberkujundamist ja seetõttu on äriühing [Stadtwerke Brixen AG] kõigis aktiivsetes ja passiivsetes õigussuhetes
[eriotstarbelise] ettevõtja Stadtwerke Brixen õigusjärglane”.
Põhikirja artikli 4 kohaselt võib Stadtwerke Brixen AG kohalikul, riiklikul ja rahvusvahelisel tasandil tegeleda eelkõige
allpool nimetatud tegevustega:
„g)      parklate ja garaažide haldamine ning sellega seonduvad tegevused”.
Stadtwerke Brixen AG põhikirja artikkel 18 näeb ette, et äriühingu nõukogul on järgmised volitused:
„1)      Nõukogu pädevuses on äriühingu tavapärane juhtimine, sealhulgas on tal õigus teha kõiki toiminguid, mida ta peab äriühingu
eesmärgi saavutamiseks vajalikuks.
2)      Ilma aktsionäride üldkoosoleku otsuseta on nõukogul keelatud anda tagatisi, mille väärtus on suurem kui 5 (viis) miljonit
eurot ning anda enda nimel välja vahetusvõlakirju või võtta vastu veksleid nimetatud summast suuremale summale.
3)      Teistes äriühingutes osaluse omandamine või võõrandamine, ettevõtjate või tütarettevõtjate omandamine, võõrandamine ja nende
juhtimisõiguse üleandmine ning sõidukite ost või müük, mille puhul summa ühe tehingu kohta ulatub kuni 5 (viie) miljoni euroni,
on käsitletavad nõukogu tavapäraste juhtimistoimingutena.
4)      Nõukogu ainupädevuses on otsused, millega määratakse kindlaks või muudetakse erakorraliste kulude tegemine Itaalia tsiviilkoodeksi
artikli 2389 teise lõigu tähenduses.”
Stadtwerke Brixen AG põhikirja artikli 5 lõike 2 kohaselt „ei ole Gemeinde Brixeni osalus aktsiakapitalis mitte mingil juhul
väiksem aktsiakapitali absoluutsest enamusest”. Peale selle on Gemeinde Brixenil õigus määrata enamus äriühingu nõukogu liikmetest.
Äriühingu järelevalvenõukogu koosneb kolmest tegevliikmest ja kahest asendusliikmest ning vald määrab vähemalt kaks selle
tegevliiget ja ühe asendusliikme.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu väitel lisab ettevõtja ümberkujundamine eriotstarbelisest ettevõtjast aktsiaseltsiks ilmselt
viimasele autonoomiat. Stadtwerke Brixen AG tegevusvaldkond on Stadtwerke Brixeniga võrreldes tunduvalt laienenud, kuna ta
võib tegutseda nii kohalikul, riiklikul kui ka rahvusvahelisel tasandil, samas kui eriotstarbelise ettevõtja Stadtwerke Brixeni
tegevus oli piiratud Gemeinde Brixeni territooriumiga. Peale selle oli Stadtwerke Brixen vallavolikogu otsese järelevalve
ja mõju all, Stadtwerke Brixen AG puhul aga piirdub nimetatud valla kontroll selle tegutsemisvabadusega, mis on enamusaktsionäridel
äriühinguõiguse alusel.
23. märtsi 2000. aasta otsusega nr 37 volitas Brixeni vallavolikogu Stadtwerke Brixeni ehitama ja haldama ühte avalikku ujulat.
Ettevõtja ümberkujundamisel aktsialseltsiks 25. oktoobri 2001. aastal sai Stadtwerke Brixen AG­st nimetatud otsusest tulenevate
õiguste ja kohustuste õigusjärglane.
18. detsembri 2001. aasta otsusega nr 118 andis Brixeni vallavolikogu Stadtwerke Brixen AG­le ehitusloa ujula ehituseks ette
nähtud maapealsele ja maa-alusele krundile, muu hulgas Gemeinde Brixeni territooriumil asuvale maatükile katastrinumbriga
491/11 maa-aluse parkla ehitamiseks.
Maa-aluse parkla projekteerimise ajaks oli ette nähtud avada ajutine maapealne parkla. Selleks otstarbeks sai siiani jalgpalliväljakuna
kasutatud maatükk 491/11, ajutise kivikillustikust katte, et sellele rajada umbes 200­kohaline maapealne parkla. Eelotsusetaotluse
esitanud kohtu väitel ei sõlmitud maatüki 491/11 maapealse parklana kasutamiseks ühtegi lepingut.
Selleks, et suurendada parkimiskohtade arvu, anti kõrvalkrundil asuv maapealne parkla – nimelt asub maatükk katastrinumbriga 491/6,
millel on 200 parkimiskohta, samuti Gemeinde Brixeni territooriumil ja viimane oli seda juba üle 10 aasta otseselt hallanud
– Brixeni vallavolikogu 28. novembri 2002. aasta otsusega nr 107 Stadtwerke Brixen AG haldusesse. Nimetatud otsuses on täpsustatud,
et „Stadtwerke Brixen AG on ujula tarbeks valla krundi vahetus läheduses juba ühe ajutise parkla ehitanud” ning et „seega
on vajalik ja otstarbekas delegeerida Stadtwerke Brixen AG-le ka maatükil 491/6 asuva kõrvalkrundi […] pindalaga 5137 m² haldamine,
mida hetkel haldab vald”.
19. detsembril 2002 sõlmis Gemeinde Brixen otsuse nr 107 täitmiseks Stadtwerke Brixen AG­ga lepingu, millega andis maatükil 491/6
asuva parkla üheksaks aastaks viimase haldusesse.
Vastutasuks nimetatud parkla haldamise eest saab Stadtwerke Brixen AG parkimistasu. Siiski maksab ta Gemeinde Brixenile iga‑aastast
hüvitist 151 700 eurot, mida indekseeritakse parkimispiletite hinnaga selliselt, et nende hinna tõustes tõuseb ka vallale
makstav hüvitis. Peale parkla haldamise võtab Stadtwerke Brixen AG enda ülesandeks jalgarataste tasuta laenutamise ja nõustub
sellega, et kõnealusel maa-alal peetakse iganädalast turgu. Samuti võttis Stadtwerke Brixen AG üle varem sellel maa-alal Gemeinde
Brixeni poolt tööle võetud töötajad. Lõpuks peab nimetatud äriühing tegelema maa­ala tavapärase ja erakorralise hooldusega
ning tal on selles osas täielik vastutus.
Parking Brixen oli 19. juunil 1992 Gemeinde Brixeniga sõlmitud kontsessioonilepingu alusel ehitanud ja hallanud ühte põhikohtuasjas
käsitletavatest parklatest eraldi seisvat parklat, mis asub samuti nimetatud valla territooriumil. Parking Brixen vaidlustas
maatükkidele 491/6 ja 491/11 rajatud parklate Stadtwerke Brixen AG haldusesse andmise Verwaltungsgericht, Autonome Sektion
für die Provinz Bozenis. Tema väitel oleks Gemeinde Brixen pidanud kohaldama avalikke hankeid reguleerivaid õigusnorme.
Põhikohtuasja kostjad Stadtwerke Brixen AG ja Gemeinde Brixen vaidlustasid kõik kohustused korraldada avalikku pakkumismenetlust.
Viimane väitis, et tal on Stadtwerke Brixen AG üle täielik kontroll ja seega ei ole toimunud lepingu sõlmimist kolmandate
isikutega.
Neil asjaoludel otsustas Verwaltungsgericht, Autonome Sektion für die Provinz Bozen menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule
järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas kõnealune tasuliste avalike parklate haldusse andmine kujutab endast riiklikku teenuslepingut direktiivi 92/50/EMÜ tähenduses
või avalike teenuste kontsessiooni, mis allub Euroopa Ühenduse konkurentsieeskirjadele ja eelkõige võrdse kohtlemise ja läbipaistvuse
kohustustele?
2.      Kas juhul, kui on tegemist kohaliku omavalitsuse teenuste osutamist käsitleva teenuste kontsessiooniga, on avalike parklate
haldusesse andmine – mis 4. jaanuari 1993. aasta maakonna seaduse nr 1, muudetud 23. oktoobri 1998. aasta maakonna seaduse
nr 10 artikliga 10, artikli 44 lõike 6 punkti b kohaselt ja vallakorraldust käsitlevate konsolideeritud õigusnormide artikli 88
lõike 6 punktide a ja b kohaselt võib toimuda ilma avaliku pakkumismenetluseta – kooskõlas ühenduse õigusega ja eelkõige teenuste
osutamise vabaduse, vaba konkurentsi ja mittediskrimineerimise põhimõtetega ja neist tulenevate võrdse kohtlemise ja läbipaistvuse
kohustustega ning samuti proportsionaalsuse põhimõttega, kui tegemist on vastavalt dekreetseaduse nr 267/2000 artiklile 115
valla eriotstarbelisest ettevõtjast ümberkorraldamise teel loodud aktsiaseltsiga, mille aktsiakapital kuulub haldusse andmise
hetkel täielikult vallale enesele, kuid mille nõukogul on laiaulatuslik tavapärase juhtimise pädevus, ulatudes kuni 5 miljoni
euroni ühe tehingu kohta?”
Euroopa Kohtu presidendi 25. mai 2004. aasta määrusega jäeti Energy Service Srl’i esitatud menetlusseastumise taotlus vastuvõetamatuse
tõttu rahuldamata.

Esimene küsimus
Esimeses küsimuses küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus, kas põhikohtuasjas kõne all olevate avalike parklate haldusesse
andmine kujutab endast riiklikku teenuslepingut direktiivi 92/50 tähenduses või avalike teenuste kontsessiooni.
Esmalt tuleb täpsustada, et Euroopa Kohtu ülesanne ei ole põhikohtuasja toimingute konkreetne kvalifitseerimine. Niisugune
kvalifikatsioon jääb siseriikliku kohtu ainupädevusse. Euroopa Kohtu ülesanne piirdub sellega, et anda siseriiklikule kohtule
selline ühenduse õiguse tõlgendus, mis on talle lahendamiseks esitatud vaidluses otsuse tegemisel vajalik.
Selleks võib Euroopa Kohus põhikohtuasja toimikust eraldada need asjaolud, mis on ühenduse õiguse tõlgendamise seisukohalt
olulised.
Sellega seoses tuleb mainida, et põhikohtuasi puudutab kahe eraldiseisva parkla: esitaks parkla, mis asub maatükil 491/11,
ja teiseks parkla, mis asub maatükil 491/6, haldusesse andmist.
Maatükil 491/11 asuva maapealse parklaga seoses märgitakse eelotsusetaotluses vaid seda, et selle haldamiseks ei ole sõlmitud
ühtegi lepingut. Eelotsusetaotlus ei sisalda mingisugust teavet selle parkla haldamise tasustamise tingimuste kohta.
Neil tingimustel saab Euroopa Kohus vaid sedastada, et tal puudub piisav teave, et vastuseks sellele osale küsimusest anda
vajalik ühenduse õiguse tõlgendus.
Mis puudutab parklat maatükil 491/6, siis selgub eelotsusetaotlusest, nagu käesoleva kohtuotsuse punktides 24–26 on mainitud,
et Gemeinde Brixen oli parklat juba üle kümne aasta hallanud, kui selle haldamine 19. detsembri 2002. aastal Stadtwerke Brixen AG
ja kõnealuse valla vahel sõlmitud lepinguga üheksaks aastaks nimetatud äriühingu haldusesse anti. Vastutasuks parkla haldamise
eest saab Stadtwerke Brixen AG parkla kasutajate makstud parkimistasu ja maksab Gemeinde Brixenile iga‑aastast hüvitist. Peale
selle nõustub Stadtwerke Brixen AG sellega, et kõnealusel maa-alal peetakse iganädalast turgu, tagab jalgarataste tasuta laenutamise
ja hooldab nimetatud maa‑ala.
Neid asjaolusid arvestades võib mõista, et esimese küsimusega tahab eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada seda,
kas avaliku võimuorgani poolt tasulise avaliku parkla haldusesse andmine, mille eest selle teenuse osutaja saab vastutasuks
kolmandate isikute poolt nimetatud parkla kasutamise eest makstud summad, kujutab endast riiklikku teenuslepingut direktiivi 92/50
tähenduses või avalike teenuste kontsessiooni, millele nimetatud direktiivi ei kohaldata.
Nagu direktiivi 92/50 kaheksandast põhjendusest selgub, kohaldatakse direktiivi „riiklikele teenuslepingutele”, mis on artikli 1
punktis a defineeritud kui „teenuseosutaja ja tellija vahel kirjalikult sõlmitud rahaliste huvidega seotud lepingud”. Sellest
definitsioonist tuleneb, et riiklik teenusleping direktiivi tähenduses hõlmab vastutasu, mida tellija maksab otse teenuse
osutajale.
Esimeses küsimuses viidatud olukorras seevastu saab teenuse osutaja tasu mitte asjaomaselt avalikult võimuorganilt, vaid kolmandate
isikute poolt parkla kasutamise eest makstud summadest. Niisugune tasumise viis tähendab seda, et teenuse osutaja võtab enda
kanda teenuse osutamisega seonduva riski ja see iseloomustab järelikult avalike teenuste kontsessiooni. Seega ei ole põhikohtuasja
olukorras tegemist mitte riikliku teenuslepinguga, vaid avalike teenuste kontsessiooniga.
Selles osas on asjakohane mainida, et niisugust tõlgendust kinnitab ka Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta
direktiiv 2004/18/EÜ ehitustööde riigihankelepingute, asjade riigihankelepingute ja teenuste riigihankelepingute sõlmimise
korra kooskõlastamise kohta (ELT L 134, lk 114; ELT eriväljaanne 06/07, lk 132), kuigi nimetatud direktiiv ei olnud põhikohtuasja
sündmuste toimumise ajal veel kohaldatav. Nimetatud direktiivi artikli 1 lõike 4 kohaselt on „[t]eenuste kontsessioon sama
liiki leping kui teenuste riigihankeleping, välja arvatud asjaolu, et vastutasuks teenuste osutamise eest antakse üksnes õigus
teenust kasutada või see õigus koos tasuga”.
On selge, et avalike teenuste kontsessioonid jäävad väljapoole direktiivi 92/50 kohaldamisala (vt 30. mai 2002. aasta määrus
kohtuasjas C‑358/00: Buchhändler Vereinigung, EKL 2002, lk I‑4685, punkt 28).
Seega tuleb esimesele küsimusele vastata selliselt, et avaliku võimuorgani poolt tasulise avaliku parkla haldusesse andmine,
mille eest selle teenuse osutaja saab vastutasuks kolmandate isikute poolt nimetatud parkla kasutamise eest makstud summad,
kujutab endast avalike teenuste kontsessiooni, millele direktiivi 92/50 ei kohaldata.

Teine küsimus
Teise küsimusega tahab eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas avalike teenuste kontsessiooni andmine ilma
konkurssi korraldamata on kooskõlas ühenduse õigusega juhul, kui kontsessionääriks on avaliku võimuorgani eriotstarbelisest
ettevõtjast ümberkorraldamise teel loodud aktsiaselts, mille aktsiakapital kuulub kontsessiooni andmise hetkel täielikult
seda andvale avalikule võimuorganile, kuid mille nõukogul on laiaulatuslik tavapärase juhtimise pädevus ja ta võib autonoomselt
ilma aktsionäride üldkoosoleku nõusolekuta teha tehinguid, mille väärtus ulatub kuni viie miljoni euroni.
Nimetatud küsimus käsitleb ühelt poolt kontsessiooni andva võimuorgani käitumist erikontsessiooni andmisel ja teiselt poolt
siseriiklikku õigust, mis võimaldab niisuguse kontsessiooni andmist ilma pakkumismenetluseta.
Vaatamata asjaolule, et avalike teenuste kontsessioonilepingud on käesoleva hetke ühenduse õiguse kohaselt väljaspool direktiivi 92/50
kohaldamisala, on neid sõlmivad avaliku võimu organid siiski kohustatud järgima EÜ asutamislepingu põhinorme üldiselt ja eriti
kodakondsuse alusel mittediskrimineerimise põhimõtet (vt selle kohta 7. detsembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑324/98: Telaustria
ja Telefonadress, EKL 2000, lk I‑10745, punkt 60, ja 21. juuli 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑231/03: Coname, EKL 2005, lk I‑7287,
punkt 16).
Igasugune kodakondsuse alusel diskrimineerimise keeld on sätestatud EÜ artiklis 12. Konkreetselt avalike teenuste kontsessioonidele
kohaldatavate sätete hulgas on eelkõige EÜ artikkel 43, mille esimene lõik sätestab, et keelatakse piirangud, mis kitsendavad
liikmesriigi kodaniku asutamisvabadust teise liikmesriigi territooriumil, ja EÜ artikkel 49, mille esimene lõik sätestab,
et ühenduse piires keelatakse teenuste osutamise vabaduse piirangud liikmesriikide kodanike suhtes, kes asuvad mõnes teises
ühenduse riigis kui see isik, kellele teenuseid pakutakse.
Euroopa Kohtu praktika kohaselt kujutavad EÜ artiklid 43 ja 49 endast võrdse kohtlemise põhimõtte erilist väljendust (vt 5. detsembri
1989. aasta otsus kohtuasjas C‑3/88: komisjon
vs.
Itaalia, EKL 1989, lk 4035, punkt 8). Kodakondsuse alusel diskrimineerimise keeld on samuti võrdse kohtlemise üldpõhimõtte
eriline väljendus (vt 8. oktoobri 1980. aasta otsus kohtuasjas 810/79: Überschär, EKL 1980, lk 2747, punkt 16). Riigihankelepingute
valdkonna ühenduse direktiive käsitlevas kohtupraktikas täpsustas Euroopa Kohus, et pakkujate võrdse kohtlemise põhimõtte
eesmärk on see, et kõikidel pakkujatel oleksid oma pakkumiste koostamisel samad võimalused, sõltumata nende kodakondsusest
(vt selle kohta 25. aprilli 1996. aasta otsus kohtuasjas C‑87/94: komisjon
vs.
Belgia, EKL 1996, lk I‑2043, punktid 33 ja 54). Sellest tuleneb, et pakkujate võrdse kohtlemise põhimõtet tuleb avalike teenuste
kontsessioonidele kohaldada isegi siis, kui kodakondsuse alusel diskrimineerimist ei ole.
Võrdse kohtlemise põhimõte ja kodakondsuse alusel mittediskrimineerimise põhimõte eeldavad eelkõige läbipaistvust, mis võimaldab
kontsessiooni andval avaliku võimu organil tagada nende põhimõtete täitmine. Nimetatud võimuorgani kohustuse sisuks läbipaistvuse
tagamisel on tagada vastav avalikustatuse tase kõigile potentsiaalsetele pakkujatele, mis võimaldab teenuste kontsessioonile
avatud konkurentsi ning samuti hankemenetluse erapooletuse kontrolli (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Telaustria
ja Telefonadress, punktid 61 ja 62).
Kontsessiooni andev avalik võimuorgan peab pädeva kohtuliku kontrolli all hindama konkursitingimuste vastavust kõnealuse teenuste
kontsessiooni eripärasustele. Siiski ei ole põhikohtuasjas kõne all olevate avalike teenuste kontsessiooni andmisel pakkumismenetluse
korraldamata jätmine kooskõlas EÜ artiklitega 43 ja 49 ega ka võrdse kohtlemise, mittediskrimineerimise ja läbipaistvuse põhimõtetega.
Peale selle näeb EÜ artikli 86 lõige 1 ette, et riigi osalusega ettevõtjate ja nende ettevõtjate puhul, kellele liikmesriigid
annavad eri- või ainuõigused, ei jõusta ega säilita liikmesriigid mingeid meetmeid, mis on vastuolus asutamislepingu eeskirjadega,
eelkõige nendega, mis on sätestatud artiklites 12 ja 81–89.
Sellest tuleneb, et liikmesriigid ei või kehtivana säilitada niisuguseid siseriiklikke õigusnorme, mis võimaldavad avalike
teenuste kontsessioonide andmist pakkumismenetlust korraldamata, kuna sel viisil rikutakse kas EÜ artiklit 43 või 49 või võrdse
kohtlemise, mittediskrimineerimise ja läbipaistvuse põhimõtteid.
Toetamaks väidet, et asutamislepingu sätteid ega käesoleva kohtuotsuse punktides 46–52 nimetatud üldpõhimõtteid avalike teenuste
kontsessioonile põhikohtuasja asjaolude korral ei kohaldata, on esitatud kaks argumenti.
Ühelt poolt väidab Stadtwerke Brixen AG, et EÜ artiklid 43–55 ei ole põhikohtuasja asjaolude korral kohaldatavad, sest tegemist
on ühe liikmesriigi sisemise olukorraga, kuna Parking Brixeni ja Stadtwerke Brixen AG tegevuskoht on Itaalias ning Gemeinde
Brixen asub samuti Itaalias.
Selle argumendiga ei saa nõustuda. Tegelikult ei ole põhikohtuasjas välistatud, et ka teistes liikmesriikides peale Itaalia
asutatud ettevõtjad võiksid kõnealuste teenuste pakkumisest huvitatud olla (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Belgia, punkt 33). Kuid avalikustamata ja avalike teenuste kontsessiooni andmiseks konkurssi korraldamata nagu põhikohtuasjas,
toimub vähemalt potentsiaalne teiste liikmesriikide ettevõtjate, kellel takistatakse asutamislepingus ette nähtud teenuste
osutamise vabaduse ja asutamisvabaduse kasutamist, diskrimineerimine (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Coname, punkt 17).
Teiselt poolt väidavad Itaalia Vabariik, Stadtwerke Brixen AG ja Gemeinde Brixen, et asutamislepingu normide ja ühenduse õiguse
üldpõhimõtete kohaldamine on põhikohtuasja olukorras välistatud, sest Stadtwerke Brixen AG ei ole nimetatud vallast sõltumatu
isik. Selle argumendi toetuseks viitavad nad 18. novembri 1999. aasta otsusele kohtuasjas C‑107/98: Teckal (EKL 1999, lk I‑8121,
punktid 49–51).
Sellega seoses on oluline meelde tuletada, et eespool viidatud kohtuotsuses Teckal otsustas Euroopa Kohus, et nõukogu 14. juuni
1993. aasta direktiivi 93/36/EMÜ, millega kooskõlastatakse riiklike tarnelepingute sõlmimise kord (EÜT L 199, lk 1; ELT eriväljaanne 06/02,
lk 110), kohaldatakse siis, kui tellija, nagu näiteks kohalik omavalitsus, kavatseb sõlmida isikuga, kes on temast formaalselt
eraldiseisev ja autonoomse otsustuspädevusega, kirjaliku rahaliste huvidega seotud lepingu, mille esemeks on toodete tarnimine.
Seoses niisuguse lepingu olemasoluga täpsustas Euroopa Kohus eespool viidatud kohtuotsuse Teckal punktis 50, et direktiivi 93/36
artikli 1 punkti a kohaselt piisab põhimõtteliselt sellest, et leping oleks sõlmitud ühelt poolt kohaliku omavalitsuse ja
teiselt poolt viimasest õiguslikult eraldiseisva isiku vahel. See on teisiti vaid juhul, kui kohalik omavalitsus teostab asjaomase
isiku suhtes analoogset kontrolli sellele, mida ta teostab oma üksuste üle, või juhul, kui see isik tegutseb peamiselt seda
kontrolliva omavalitsusega või kontrollivate omavalitsustega koos.
Euroopa Kohus on kinnitanud, et samad kaalutlused on kohaldatavad ka direktiivile 92/50, mis käsitleb riiklikke teenuslepinguid
ja nõukogu 14. juuni 1993. aasta direktiivile 93/37/EMÜ, millega kooskõlastatakse riiklike ehitustöölepingute sõlmimise kord
(EÜT L 199, lk 54; ELT eriväljaanne 06/02, lk 163) (vt vastavalt 11. jaanuari 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑26/03: Stadt
Halle ja RPL Lochau, EKL 2005, lk I‑1, punktid 48, 49 ja 52, ning 13. jaanuari 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑84/03: komisjon
vs.
Hispaania, EKL 2005, lk I‑139, punkt 39).
Need kaalutlused lähtuvad eeldusest, mille kohaselt direktiivide 92/50, 93/36 ja 93/37 kohaldamine sõltub kahe eraldiseisva
isiku vahel sõlmitud lepingu olemasolust (vt eespool viidatud kohtuotsus Teckal, punktid 46 ja 49). Kuid EÜ artiklite 12, 43
ja 49 ning nendega seonduvate võrdse kohtlemise, mittediskrimineerimise ja läbipaistvuse põhimõtete kohaldamine lepingu olemasolust
ei sõltu. Järelikult ei saa viidatud kohtupraktika punktides 56–59 toodud kaalutlusi automaatselt asutamislepingu nimetatud
sätetele ega põhimõtetele kohaldada.
Siiski tuleb sedastada, et nimetatud kaalutlusi saab üle kanda ka asutamislepingu normidele ja riigihankelepinguid käsitlevate
direktiivide kohaldamisalast väljapoole jäävatele avalike teenuste kontsessioonide suhtes kehtivatele põhimõtetele. Riigihankelepingute
ja avalike teenuste kontsessioonide puhul kohaldatakse võrdse kohtlemise põhimõtet ja selle erinevaid väljendusvorme, nagu
kodakondsuse alusel diskrimineerimise keeld, ning EÜ artikleid 43 ja 49 niisugusel juhul, kui avalik võimuorgan delegeerib
majandustegevuse kolmandale isikule. Seevastu ei ole riigihankelepinguid ja avalike teenuste kontsessioone käsitlevaid ühenduse
õigusnorme vaja kohaldada siis, kui avalik võimuorgan täidab avalike huvidega seotud ülesandeid tema enese administratiivsete,
tehniliste või muude vahenditega, ilma kolmandate isikute poole pöördumata (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Stadt
Halle ja RPL Lochau, punkt 48).
Järelikult avalike teenuste kontsessioonide valdkonnas on EÜ artiklites 12, 43 ja 49 sätestatud normide ning nendes väljendatud
üldpõhimõtete kohaldamine välistatud juhul, kui kontsessiooni andval avaliku võimu organil on kontsessionääri üle samasugune
kontroll nagu oma struktuuriüksuste üle ning kui selle kontsessionääri põhiline tegevus toimub koos osalust teostava võimuorganiga.
Kuna tegemist on erandiga ühenduse õiguse üldnormidest, siis tuleb eelmises punktis nimetatud kahte tingimust tõlgendada kitsalt
ning seda erandit kasutada soovijal lasub kohustus tõendada, et erandi kasutamist õigustavad erandlikud asjaolud tegelikult
esinevad (vt eespool viidatud kohtuotsus Stadt Halle ja RPL Lochau, punkt 46).
Esiteks tuleb uurida, kas kontsessiooni andev avalik võimuorgan teostab kontsessionääri üle analoogset kontrolli sellega,
mida ta teostab oma üksuste üle.
Hindamisel tuleb arvesse võtta kõiki asjakohaseid õigusnorme ja asjaolusid. Uurimisest peab tulenema, et kõnealune kontsessinäär
on allutatud niisugusele kontrollile, mis võimaldab kontsessiooni andval avalikul võimuorganil tema otsuseid mõjutada. Tegemist
peab olema otsustava mõjuga nii strateegilistele eesmärkidele kui ka tähtsatele otsustele.
Eelotsusetaotlusest selgub, et eriotstarbelise ettevõtja Stadtwerke Brixeni põhikirja artikli 1 alusel kujutas ettevõtja endast
kohaliku omavalitsuse üksust, mille eriülesanne oli ühetaoline ja terviklik kohalike avalike teenuste pakkumine. Vallavolikogu
kehtestas üldised suunised, doteeris, tagas võimalike sotsiaalsete kulude katmise, kontrollis majandustegevuse tulemusi ja
teostas strateegilist järelevalvet, samas oli ettevõtjale tagatud vajalik autonoomia.
Seevastu Stadtwerke Brixen AG sai niisuguse turusuunitluse, mis teeb valla kontrolli keeruliseks. Selle kasuks räägivad:
a)      Stadtwerke Brixeni ümberkorraldamine – Gemeinde Brixeni eriotstarbeline ettevõtja – aktsiaseltsiks (Stadtwerke Brixen AG)
ja seda tüüpi ettevõtja laad;
b)      tegevusala laiendamine, äriühing alustas tegevust uutes olulistes valdkondades, milleks on eelkõige isikute ja kaupade vedu
ning samuti informaatika ja telekommunikatsioon. Tuleb mainida, et äriühing jätkas tegevust ka paljudes nendes valdkondades,
millega varem oli tegelenud eriotstarbeline ettevõtja, eelkõige vee juhtimine ja heitveepuhastus, soojuse ja energiaga varustamine,
jäätmekäitlus ja teedeehitus;
c)      lühikese aja jooksul toimuma pidav äriühingu kohustuslik avamine võõrkapitalile;
d)      ettevõtja territoriaalse tegevusvaldkonna laienemine üle kogu Itaalia ja välismaale;
e)      nõukogule antud märkimisväärne pädevus, ilma et vald juhtimist praktiliselt kontrolliks.
Mis puudutab nõukogule antud pädevust täpsemalt, siis selgub eelotsusetaotlusest, et Stadtwerke Brixen AG põhikiri, eelkõige
selle artikkel 18 annab nimetatud organile laiaulatusliku äriühingu juhtimise pädevuse, kuna tal on õigus teha kõiki toiminguid,
mida ta peab äriühingu eesmärgi saavutamiseks vajalikuks. Peale selle näitab artiklis 18 ette nähtud pädevus anda tagatisi,
mille väärtus ulatub kuni viie miljoni euroni, või teha muid äritoiminguid ilma aktsionäride üldkoosoleku eelneva nõusolekuta,
seda, et äriühingul on oma aktsionäridega võrreldes laiaulatuslik autonoomia.
Eelotsusetaotluses märgitakse ka seda, et Gemeinde Brixenil on õigus määrata enamus Stadtwerke Brixen AG nõukogu liikmetest.
Samas rõhutab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et nimetatud valla kontroll Stadtwerke Brixen AG üle piirdub peamiselt äriühinguõigusega
enamusaktsionäridele antud tegutsemisvabadusega, mis vähendab märkimisväärselt valla ja eriotstarbelise ettevõtja Stadtwerke
Brixen vahel olnud sõltuvussuhet, seda eriti Stadtwerke Brixen AG nõukogul oleva laiaulatusliku pädevuse suhtes.
Kui kontsessionääril on niisugusel määral autonoomiat, nagu seda näitavad käesoleva kohtuotsuse punktides 67–69 toodud asjaolud,
siis on välistatud, et kontsessiooni andev avalik võimuorgan teostab kontsessionääri suhtes analoogset kontrolli sellega,
mida ta teostab oma üksuste üle.
Neil tingimustel, ilma et oleks vaja uurida, kas kontsessionäär tegutseb peamiselt kontsessiooni andva avaliku võimuorganiga
koos, ei saa avalike teenuste kontsessiooni andmist avaliku võimuorgani poolt käsitleda selle võimuorgani sisemise toiminguna,
millele ühenduse õigusnormid ei kehti.
Sellest järeldub, et teisele esitatud küsimusele tuleb vastata järgnevalt:
EÜ artikleid 43 ja 49 ning samuti võrdse kohtlemise, mittediskrimineerimise ja läbipaistvuse põhimõtteid tuleb tõlgendada
selliselt, et nendega on vastuolus see, kui avalik võimuorgan annab ilma konkurssi korraldamata avalike teenuste kontsessiooni
äriühingule, mis on selle võimuorgani eriotstarbelisest ettevõtjast ümberkorraldamise teel loodud aktsiaselts, mille tegevusala
on laiendatud oluliste valdkondadega, mille kapital tuleb lühikese aja jooksul avada võõrkapitalile, mille territoriaalne
tegevusvaldkond on laiendatud üle kogu riigi ja välismaale, ning mille nõukogul on väga laiaulatuslik juhtimise pädevus selleks,
et ta võiks tegutseda autonoomselt.

Kohtukulud
Et põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud,
ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:
1.
Avaliku võimuorgani poolt tasulise avaliku parkla haldusesse andmine, mille eest selle teenuse osutaja saab vastutasuks kolmandate
isikute poolt nimetatud parkla kasutamise eest makstud summad, kujutab endast avalike teenuste kontsessiooni, millele nõukogu
18. juuni 1992. aasta direktiivi 92/50/EMÜ, millega kooskõlastatakse riiklike teenuslepingute sõlmimise kord, ei kohaldata.
2.
EÜ artikleid 43 ja 49 ning samuti võrdse kohtlemise, mittediskrimineerimise ja läbipaistvuse põhimõtteid tuleb tõlgendada
selliselt, et nendega on vastuolus see, kui avalik võimuorgan annab ilma konkurssi korraldamata avalike teenuste kontsessiooni
äriühingule, mis on selle võimuorgani eriotstarbelisest ettevõtjast ümberkorraldamise teel loodud aktsiaselts, mille tegevusala
on laiendatud oluliste valdkondadega, mille kapital tuleb lühikese aja jooksul avada võõrkapitalile, mille territoriaalne
tegevusvaldkond on laiendatud üle kogu riigi ja välismaale, ning mille nõukogul on väga laiaulatuslik juhtimise pädevus selleks,
et ta võiks tegutseda autonoomselt.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: saksa.