CELEX: 61994CJ0055
Direktīva 77/249/EEK
Pakalpojumu sniegšanas brīvība
Advokāti
Prakses atvēršanas iespēja
EK līguma 52. un 59. pants

Ar
1993. gada 16. decembra rīkojumu, kas Tiesā saņemts
1994. gada 8. februārī,
Consiglio Nazionale Forense
[Nacionālā krimināllietu padome] atbilstoši EK līguma 177. pantam
iesniedza Tiesai divus prejudiciālus jautājumus par to, kā
interpretējama Padomes 1977. gada 22. marta Direktīva
77/249/EEK par pasākumiem, kas palīdz advokātiem sekmīgi īstenot brīvību
sniegt pakalpojumus (OV L 78, 17. lpp.).
Šie
jautājumi tika izvirzīti disciplinārlietā, ko Milānas Advokātu un
prokuroru ordeņa padome (turpmāk tekstā – “Milānas Advokātu kolēģijas
padome”) uzsāka pret R. Gebhardu, kuram pārmet pienākumu, ko tam
uzliek 1982. gada 9. februāra Likums Nr. 31 par
pakalpojumu sniegšanas brīvību advokātiem, kas ir kādas Eiropas Kopienas
dalībvalsts pilsoņi (1982. gada 12. februāra
GURI
Nr. 42), neizpildi, veicot Itālijā pastāvīgu profesionālo darbību paša izveidotajās praksēs un izmantojot titulu “
avvocato
” (advokāts).
No
lietas materiāliem un informācijas, kas sniegta, atbildot uz Tiesas
uzdotajiem rakstveida jautājumiem, izriet, ka Vācijas pilsonis
R. Gebhards Vācijā bija tiesīgs praktizēt advokāta [
Rechtsanwalt
]
profesijā kopš 1977. gada 3. augusta. Viņš ir Štutgartes
Advokātu kolēģijas loceklis, un Štutgartē viņš ir “neatkarīgs
līdzstrādnieks” vairākās praksēs [
Bürogemeinschaft
], lai gan viņam pašam Vācijā prakses nav.
Kopš
1978. gada marta R. Gebhards kopā ar sievu, Itālijas pilsoni,
un trim bērniem dzīvo Itālijā. Viņa ienākumi tiek pilnīgi aplikti ar
nodokli Itālijā, kas ir viņa dzīvesvietas valsts.
R. Gebhards
profesionālo darbību Itālijā veicis kopš 1978. gada 1. marta
vispirms kā brīvais līdzstrādnieks [
con un rapporto di libera collaborazione
]
vairākās advokātu praksēs, kas asociēti darbojas Milānā, bet no
1980. gada 1. janvāra līdz 1989. gada sākumam – kā šo
prakšu asociētais loceklis [
associato
]. Par viņa darbību šajās praksēs nav izteikti nekādi pārmetumi.
1989. gada
30. jūlijā R. Gebhards Milānā atvēra savu praksi, kurā kopā
ar viņu strādā itāliešu advokāti [
avvocati
] un prokurori [
procuratori
].
Atbildot uz Tiesas rakstveida jautājumu, R. Gebhards norāda, ka
viņš reizēm ir uzdevis saviem līdzstrādniekiem darboties tiesvedībā,
kurā iesaistīti itāliešu klienti Itālijā.
R. Gebhards
apliecina, ka viņš Itālijā galvenokārt veic darbību, kas neietilpst
juridiskās darbības jomā, sniedzot palīdzību un pārstāvību vācu valodā
runājošiem klientiem (65 % no viņa apgrozījuma), kā arī pārstāv
itāļu valodā runājošus klientus Vācijā un Austrijā (30 % no viņa
apgrozījuma). Atlikušie 5 % gadījumu ir palīdzība itāliešu
juristiem praktiķiem, kuru klienti saskārušies ar Vācijas tiesību
problēmām.
Vairāki
praktizējoši itāliešu juristi, arī itāliešu advokāti, ar kuriem
R. Gebhards bijis saistīts līdz 1989. gadam, iesniedza sūdzību
Milānas Advokātu kolēģijas padomē. Viņi sūdzējās par to, ka viņš
izmanto titulu “advokāts” savā veidlapā, ko lieto profesionāliem
mērķiem, ka viņš izmantojis šo titulu, piedaloties tiesas sēdēs Pirmās
instances tiesā [
Pretura
] un Milānas tiesā [
Tribunale di Milano
], kā arī veicis profesionālo darbību, izmantojot nosaukumu “
Studio Legale Gebhard
”.
Milānas
Advokātu kolēģijas padome aizliedza R. Gebhardam izmantot titulu
“advokāts”. Pēc tam 1991. gada 19. septembrī tā nolēma uzsākt
pret viņu disciplinārlietu par to, ka viņš pārkāpis pienākumus, ko
nosaka Likums Nr. 31/82, paša izveidotajās praksēs Itālijā
pastāvīgi veicot profesionālu darbību un izmantojot advokāta titulu.
1991. gada
14. oktobrī R. Gebhards iesniedza Milānas Advokātu kolēģijas
padomē pieteikumu par iekļaušanu Advokātu kolēģijas biedru sarakstā.
Viņa pieteikums bija pamatots ar Padomes 1988. gada
21. decembra Direktīvu 89/48/EEK par vispārējo sistēmu tādu
augstākās izglītības diplomu atzīšanai, ko piešķir par vismaz trīs gadu
profesionālo izglītību (OV 1989, L 19, 16. lpp.), un
faktu, ka viņš Itālijā bija veicis 10 gadu ilgu pārbaudes praksi.
Nekādi fakti neliecina, ka Advokātu kolēģijas padome būtu pieņēmusi
oficiālu lēmumu saistībā ar šo pieteikumu.
1991. gada
19. septembrī sāktā disciplinārlieta beidzās ar 1992. gada
30. novembra lēmumu, ar kuru Milānas Advokātu kolēģijas padome
noteica R. Gebhardam sankcijas, uz sešiem mēnešiem apturot
profesionālās darbības veikšanu [
sospensione dell' esercizio dell'attività professionale
].
R. Gebhards
par šo lēmumu iesniedza apelācijas sūdzību Nacionālajā krimināllietu
padomē, tomēr precizējot, ka viņa apelācijas sūdzība attiecas arī uz
netiešo atteikumu uz viņa pieteikumu par iekļaušanu Advokātu kolēģijas
locekļu sarakstā. Apelācijas sūdzībā viņš īpaši uzsvēra, ka Direktīva
77/249/EEK piešķir viņam tiesības veikt profesionālo darbību, izmantojot
savas prakses Milānā.
Direktīva
77/249/EEK attiecas uz advokātu darbību, sniedzot pakalpojumus. Tā
nosaka, ka pakalpojumu sniedzējam advokātam jāizmanto profesionālais
nosaukums, kas tiek lietots dalībvalstī, no kuras viņš nāk, izsakot šo
nosaukumu attiecīgās valsts valodā vai vienā no tās valodām, ar norādi
uz profesionālo organizāciju, kura viņam atļāvusi praktizēt, vai tiesas
nosaukumu, kurā viņš ir pilnvarots praktizēt saskaņā ar attiecīgās
valsts tiesību aktiem (3. pants).
Direktīva
nošķir, pirmkārt, darbības, kas saistītas ar klienta pārstāvēšanu
tiesvedības procesā vai valsts iestādēs, un, otrkārt, visas citas
darbības.
Veicot
pārstāvības darbības, advokātam jāievēro uzņēmējdalībvalsts
profesionālās ētikas normas, neierobežojot viņa pienākumus tajā
dalībvalstī, no kuras viņš nāk (4. panta 2. punkts). Attiecībā
uz visām citām darbībām advokāts ir pakļauts tās dalībvalsts
profesionālās ētikas nosacījumiem un normām, no kuras viņš nāk,
neierobežojot tās normas, lai kāds būtu to avots, kuras reglamentē šo
profesiju uzņēmējdalībvalstī, it īpaši tās, kuras attiecas uz advokāta
darbības nesavienojamību ar citu darbību veikšanu šajā valstī,
profesionālo noslēpumu, attiecībām ar citiem advokātiem, aizliegumu tam
pašam advokātam pārstāvēt puses, kurām ir savstarpēji konfliktējošas
intereses, un publicitāti (4. panta 4. punkts).
Direktīvas
77/249/EEK 4. panta 1. punkts noteic: “Darbības saistībā ar
klienta pārstāvēšanu tiesvedības procesā vai valsts iestādēs veic katrā
uzņēmējdalībvalstī saskaņā ar nosacījumiem, kuri piemērojami attiecībā
uz šajā valstī reģistrētajiem advokātiem, izņemot jebkurus nosacījumus,
kas prasa uzturēšanās tiesības vai reģistrāciju profesionālā
organizācijā šajā valstī”.
Direktīva
77/249/EEK Itālijā tika ieviesta ar Likumu Nr. 31/82, kura
2. pants nosaka:
“[Dalībvalstu
pilsoņiem, kuriem piešķirtas tiesības praktizēt advokāta profesijā tajā
dalībvalstī, no kuras viņi nāk,] ir atļauts veikt īslaicīgu [
con carattere di temporaneità
]
advokāta profesionālo darbību ar tiesvedību saistītās un ar tiesvedību
nesaistītās lietās saskaņā ar detalizētiem noteikumiem, kas ietverti
šajā sadaļā.
Iepriekšējā daļā minēto
profesionālo darbību veikšanai Republikas teritorijā dibināt praksi vai
galveno biroju, vai filiāli nav atļauts.”
Šādos
apstākļos Nacionālā krimināllietu padome apturēja tiesvedību un vērsās
Tiesā, lai saņemtu prejudiciālu nolēmumu šādos jautājumos:
“a)
Vai 1982. gada 9. februāra Likuma Nr. 31 2. pants,
kas attiecas uz pakalpojumu sniegšanas brīvību advokātiem, kuri ir
Eiropas Kopienas dalībvalsts pilsoņi (likums pieņemts, lai īstenotu
Padomes 1977. gada 22. marta Direktīvu 77/249/EEK), un kas
aizliedz “Republikas teritorijā dibināt praksi vai galveno biroju, vai
filiāli”, atbilst minētās direktīvas normām, ņemot vērā, ka direktīvā
nav nekādas atsauces uz faktu, ka biroja atvēršanas iespēja varētu tikt
interpretēta kā praktizējošā advokāta nodoms veikt darbības nevis
īslaicīgi vai neregulāri, bet gan pastāvīgi?
b)
Kādi kritēriji piemērojami, lai izvērtētu, vai advokāta darbībai, ko
tas veic saskaņā ar minētajā direktīvā noteikto sistēmu, ir vai nav
īslaicīgs raksturs – kritēriji, kas balstās uz advokāta sniegto
pakalpojumu ilgumu vai regularitāti?”
Attiecībā
uz prejudiciālo jautājumu formulējumu ir jāatgādina, ka saskaņā ar
pastāvīgo judikatūru Tiesas kompetencē neietilpst lēmumi par valstu
tiesību normu atbilstību Kopienu tiesībām. Tomēr Tiesas kompetencē ir
sniegt valsts tiesai visus ar Kopienu tiesību interpretāciju saistītos
kritērijus, kas tai ļautu izvērtēt šo atbilstību saistībā ar lēmumu, kas
tai jāpieņem izskatāmajā lietā (īpaši skat. 1995. gada
11. augusta spriedumu lietā C‑63/94
Belgapom
,
Recueil
, I‑2467. lpp., 7. punkts).
Vispirms
ir jānorāda, ka situācijā, ja Kopienas pilsonis pārceļas uz citu
Kopienas dalībvalsti, lai tur veiktu saimniecisko darbību, uz viņu
attiecas vai nu Līguma nodaļa par darba ņēmējiem, vai nodaļa par
tiesībām veikt uzņēmējdarbību, vai arī nodaļa par pakalpojumiem – šīs
nodaļas ir savstarpēji izslēdzošas.
Tā
kā jautājumi būtībā ir saistīti ar jēdzieniem “uzņēmējdarbība” un
“pakalpojumu sniegšana”, nodaļu par darba ņēmējiem kā nesaistītu ar
konkrētajiem jautājumiem var neņemt vērā.
Turklāt
ir jānorāda, ka noteikumi nodaļā par pakalpojumiem ir pakļauti nodaļai
par uzņēmējdarbību tādā ziņā, ka, pirmkārt, 59. panta pirmās daļas
formulējums paredz attiecīgā pakalpojuma sniedzēja un saņēmēja
“uzņēmējdarbību” divās dažādās dalībvalstīs, otrkārt, 60. panta
pirmā daļa paredz piemērot noteikumus par pakalpojumiem tikai tad, ja
nav piemērojami noteikumi par uzņēmējdarbību. Tāpēc jāizvērtē
“uzņēmējdarbības” jēdziena saturs.
Tiesības
veikt uzņēmējdarbību, ko nosaka Līguma 52. un 58. pants, tiek
piešķirtas gan juridiskām personām 58. panta izpratnē, gan
fiziskām personām, kas ir Kopienas dalībvalsts pilsoņi. Ievērojot Līgumā
noteiktos izņēmumus un nosacījumus, tas ļauj pašnodarbinātām personām
uzsākt un izvērst jebkādu darbību, dibināt uzņēmumus un īstenot to
darbību, veidot pārstāvniecības, filiāles vai meitasuzņēmumus jebkuras
citas dalībvalsts teritorijā.
Tātad
persona Līguma izpratnē var veikt darbību vairāk nekā vienā
dalībvalstī, un tas īpaši attiecas uz uzņēmumiem, veidojot
pārstāvniecības, filiāles vai meitasuzņēmumus (52. pants), bet, kā
to noteikusi Tiesa brīvo profesiju gadījumā, – izveidojot otru
profesionālās darbības bāzes vietu (skat. 1984. gada
12. jūlija spriedumu lietā 107/83
Klopp
,
Recueil
, 2971. lpp., 19. punkts).
Līguma
izpratnē uzņēmējdarbības jēdziens ir ļoti plašs; tas dod iespēju
Kopienas pilsonim stabili un ilgstoši iesaistīties arī tās dalībvalsts
saimnieciskajā dzīvē, kas nav viņa izcelsmes valsts, un gūt no tā
labumu, tādējādi Kopienā sekmējot savstarpēju saimniecisku un sociālu
mijiedarbību pašnodarbinātu personu darbības jomā (šajā sakarā skat.
1974. gada 21. jūnija spriedumu lietā 2/74
Reyners
,
Recueil
, 631. lpp., 21. punkts).
Turpretī
gadījumā, kad pakalpojumu sniedzējs pārceļas uz citu dalībvalsti,
nodaļa par pakalpojumiem, īpaši 60. panta trešā daļa, noteic, ka šā
pakalpojumu sniedzēja darbībai jābūt īslaicīgai.
Kā
norādījis ģenerāladvokāts, izvērtējamo darbību īslaicīgums jānosaka ne
tikai pēc pakalpojuma sniegšanas ilguma, bet arī pēc regularitātes,
periodiskuma un pastāvīguma. Fakts, ka pakalpojumu sniegšana ir
īslaicīga, nenozīmē, ka Līguma izpratnē pakalpojumu sniedzējs
uzņēmējvalstī nevar sev nodrošināt kādu infrastruktūru (tostarp biroju,
prakses vai pieņemšanas telpas) tiktāl, ciktāl tā nepieciešama attiecīgo
pakalpojumu sniegšanai.
Tomēr
šī situācija ir jānošķir no R. Gebharda gadījuma, jo viņš, būdams
vienas dalībvalsts pilsonis, stabili un pastāvīgi veic profesionālu
darbību citā dalībvalstī, kurā, izmantojot profesionālās darbības bāzes
vietu, tostarp vēršas pie šīs dalībvalsts pilsoņiem. Uz tādu pilsoni
attiecas nodaļa par tiesībām veikt uzņēmējdarbību, nevis nodaļa par
pakalpojumiem.
Milānas
Advokātu kolēģijas padome norādīja, ka tādu personu kā R. Gebhards
Līguma izpratnē nevar uzskatīt par tādu, kas veic “uzņēmējdarbību”
dalībvalstī, kas šajā gadījumā ir Itālija, ja viņš nav iesaistīts šīs
valsts profesionālajā organizācijā vai vismaz neveic darbību sadarbībā
vai saistībā ar personām, kas iesaistītas šādā organizācijā.
Šāda argumentācija nav pieņemama.
Noteikumi
par tiesībām veikt uzņēmējdarbību attiecas uz darbības uzsākšanu un tās
īstenošanu (it īpaši skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Reyners
,
46. un 47. punkts). Faktiski piederība profesionālajai
organizācijai var būt nosacījums attiecīgu darbību uzsākšanai un to
īstenošanai, taču to nevar uzskatīt par šīs uzņēmējdarbības
pamatelementu.
Tātad
jautājums par to, vai kādas dalībvalsts pilsonim ir iespējams īstenot
savas tiesības uz uzņēmējdarbību un kādi ir nosacījumi to īstenošanai,
ir jāskata saistībā ar tām darbībām, kuras viņš nodomājis veikt
uzņēmējdalībvalsts teritorijā.
Saskaņā
ar 52. panta otrās daļas noteikumiem tiesības veikt uzņēmējdarbību
ir izmantojamas atbilstoši nosacījumiem, kas tiesību aktos noteikti tās
dalībvalsts pilsoņiem, kurā uzņēmējdarbību plānots veikt.
Ja
uzņēmējdalībvalsts tiesību normas neregulē konkrētās darbības un tās
pilsoņiem tātad nav vajadzīga nekāda konkrēta kvalifikācija, lai veiktu
šādu darbību, arī jebkuras citas dalībvalsts pilsonim ir tiesības uzsākt
un īstenot uzņēmējdarbību minētās dalībvalsts teritorijā.
Tomēr
normatīvajos un administratīvajos aktos var noteikt konkrētas prasības
atsevišķu pašnodarbināto darbības veidu uzsākšanai un to īstenošanai, ja
tas ir pamatots ar vispārējas nozīmes interesēm, piemēram, prasības,
kas attiecas uz organizāciju, kvalifikāciju, profesionālo ētiku,
uzraudzību un atbildību (skat. 1977. gada 28. aprīļa spriedumu
lietā C‑71/76
Thieffry
,
Recueil
, 765. lpp.,
12. punkts). Tādos aktos var noteikt, ka konkrētas darbības
veikšanai ir vajadzīgs diploms, apliecība vai cits oficiāls
kvalifikācijas apliecinājums, personu piederība noteiktai
profesionālajai organizācijai vai pakļaušanās konkrētām prasībām vai
uzraudzībai. Tajos var arī definēt nosacījumus profesionālā nosaukuma
(titula), piemēram, “advokāts” [
avvocato
] lietošanai.
Ja
konkrētu darbību uzsākšanu un īstenošanu uzņēmējdalībvalstī regulē šādi
noteikumi, citas dalībvalsts piederīgajam, kas nodomājis
uzņēmējdalībvalstī veikt attiecīgās darbības, ir jāievēro šie noteikumi.
Šā iemesla dēļ 57. pantā ir noteikts, ka Padomei jāizdod
direktīvas, piemēram, Direktīva 89/48, kas nosaka, pirmkārt, diplomu,
apliecību un citu oficiālo kvalifikācijas dokumentu savstarpējo atzīšanu
un, otrkārt, valstu tiesību normu saskaņošanu attiecībā uz
pašnodarbināto personu darbības uzsākšanu un īstenošanu.
Tomēr
no Tiesas judikatūras izriet, ka valstu pasākumiem, kas var traucēt vai
apgrūtināt ar Līgumu nodrošināto pamatbrīvību piemērošanu, jāatbilst
četriem nosacījumiem: tie jāīsteno bez diskriminācijas, tiem jābūt
attaisnojamiem ar vispārējas nozīmes interešu noteiktām obligātām
prasībām, tiem jāspēj nodrošināt plānotā mērķa sasniegšanu un tie
nedrīkst pārsniegt šā mērķa sasniegšanai nepieciešamo (skat.
1993. gada 31. marta spriedumu lietā C‑19/92
Kraus
,
Recueil
, I‑1663. lpp., 32. punkts).
Tāpat,
piemērojot savus noteikumus, dalībvalstis nedrīkst ignorēt attiecīgās
personas citā dalībvalstī jau iegūtās zināšanas un pieredzi (skat.
1991. gada 7. maija spriedumu lietā C‑340/89,
Vlassopoulou
,
Recueil
,
I‑2357. lpp., 15. punkts). Tātad dalībvalsts tiesību aktos
jāņem vērā diplomu līdzvērtība (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Thieffry
,
19. un 27. punkts) un vajadzības gadījumā jāsalīdzina valsts
tiesību normās noteiktās zināšanu un kvalifikācijas prasības ar
attiecīgās personas zināšanām un kvalifikāciju (skat. iepriekš minēto
spriedumu lietā
Vlassopoulou
, 16. punkts).
Ievērojot iepriekš minēto, uz
Consiglio Nazionale Forense
jautājumiem ir jāatbild šādi:
–        pakalpojumu
sniegšanas īslaicīgums, ko nosaka EK līguma 60. panta trešā daļa,
ir jāizvērtē pēc pakalpojumu ilguma, regularitātes, periodiskuma un
pastāvīguma;
–        pakalpojumu
sniedzējs Līguma izpratnē uzņēmējdalībvalstī var veidot infrastruktūru,
kas nepieciešama attiecīgo pakalpojumu sniegšanai;
–        uz
vienas dalībvalsts pilsoni, kurš stabili un pastāvīgi veic profesionālu
darbību citā dalībvalstī, kurā, izmantojot profesionālās darbības bāzes
vietu, tostarp vēršas pie šīs dalībvalsts pilsoņiem, attiecas nodaļa
par tiesībām veikt uzņēmējdarbību, nevis nodaļa par pakalpojumiem;
–        vienas
dalībvalsts pilsoņa iespējas īstenot savas tiesības veikt
uzņēmējdarbību un šo tiesību izmantošanas nosacījumi jānosaka, ņemot
vērā, kādu darbību viņš ir nodomājis veikt uzņēmējdalībvalsts
teritorijā;
–        ja
uzņēmējdalībvalstī noteikta darbības veida uzsākšana netiek regulēta,
jebkuras citas dalībvalsts pilsonim ir tiesības uzsākt attiecīgo darbību
uzņēmējdalībvalsts teritorijā. Savukārt tad, ja noteiktas darbības
uzsākšanu vai tās īstenošanu uzņēmējdalībvalstī regulē konkrēti
nosacījumi, citas dalībvalsts pilsonim, kurš nodomājis šajā dalībvalstī
īstenot attiecīgo darbību, principā ir jāievēro minētie nosacījumi;
–        tomēr
valstu pasākumiem, kas var traucēt vai apgrūtināt ar Līgumu nodrošināto
pamatbrīvību piemērošanu, jāatbilst četriem nosacījumiem: tie jāīsteno
bez diskriminācijas, tiem jābūt pamatotiem ar vispārējas nozīmes
interešu noteiktām obligātām prasībām, tiem jāspēj nodrošināt plānotā
mērķa sasniegšanu un tie nedrīkst pārsniegt šā mērķa sasniegšanai
nepieciešamo;
–        tāpat
dalībvalstīm ir jāņem vērā diplomu līdzvērtība un vajadzības gadījumā
jāsalīdzina valsts likumos noteiktās zināšanu un kvalifikācijas prasības
ar attiecīgās personas zināšanām un kvalifikāciju.

Par tiesāšanās izdevumiem
Tiesāšanās
izdevumi, kas radušies Itālijas valdībai, Grieķijas valdībai, Spānijas
valdībai, Francijas valdībai un Apvienotās Karalistes valdībai, kā arī
Eiropas Kopienu Komisijai, kuras ir iesniegušas Tiesai savus apsvērumus,
nav atlīdzināmi. Tā kā lietas dalībniekiem pamata prāvā šī tiesvedība
ir stadija procesā, ko izskata valsts tiesa, minētā tiesa lemj par
tiesāšanās izdevumiem.
Ar šādu pamatojumu
TIESA,
atbildot uz jautājumiem, kurus tai ar 1993. gada 16. decembra rīkojumu uzdevusi
Consiglio Nazionale Forense
, nospriež:
1)
Pakalpojumu
sniegšanas īslaicīgums, ko paredz EK līguma 60. panta trešā daļa,
ir jāizvērtē pēc pakalpojumu ilguma, regularitātes, periodiskuma un
pastāvīguma;
2)
pakalpojumu
sniedzējs Līguma izpratnē uzņēmējdalībvalstī drīkst veidot
infrastruktūru, kas vajadzīga attiecīgo pakalpojumu sniegšanai;
3)
uz
vienas dalībvalsts pilsoni, kas stabili un pastāvīgi veic profesionālu
darbību citā dalībvalstī, kurā, izmantojot profesionālās darbības bāzes
vietu, tostarp vēršas pie šīs dalībvalsts pilsoņiem, attiecas nodaļa par
tiesībām veikt uzņēmējdarbību, nevis nodaļa par pakalpojumiem;
4)
vienas
dalībvalsts pilsoņa iespēja īstenot savas tiesības veikt uzņēmējdarbību
un šo tiesību īstenošanas nosacījumi jānosaka, ņemot vērā, kādu darbību
viņš nodomājis veikt uzņēmējdalībvalsts teritorijā;
5)
ja
uzņēmējdalībvalstī noteikta darbības veida uzsākšana netiek regulēta,
jebkuras citas dalībvalsts pilsonim ir tiesības uzsākt un izvērst
attiecīgo darbību uzņēmējdalībvalsts teritorijā. Savukārt tad, ja
noteiktas darbības uzsākšanu vai tās īstenošanu uzņēmējdalībvalstī
regulē konkrēti nosacījumi, citas dalībvalsts pilsonim, kas nodomājis
uzņēmējdalībvalstī veikt attiecīgo darbību, ir jāievēro šie nosacījumi;
6)
valstu
pasākumiem, kas var traucēt vai apgrūtināt ar Līgumu nodrošināto
pamatbrīvību piemērošanu, jāatbilst četriem nosacījumiem: tie jāīsteno
bez diskriminācijas, tiem jābūt pamatotiem ar vispārējas nozīmes
interešu noteiktām obligātām prasībām, tiem jāspēj nodrošināt plānotā
mērķa sasniegšanu un tie nedrīkst pārsniegt šā mērķa sasniegšanai
nepieciešamo;
7)
dalībvalstīm
jāņem vērā diplomu līdzvērtība un vajadzības gadījumā jāsalīdzina
valsts likumos noteiktās zināšanu un kvalifikācijas prasības ar
attiecīgās personas zināšanām un kvalifikāciju.
Rodríguez Iglesias
Kakouris
Edward
Hirsch
Mancini
Schockweiler
Moitinho de Almeida
Kapteyn
Gulmann
Murray
Jann
Ragnemalm

Sevón

Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 1995. gada 30. novembrī.
Tiesas sekretārs

Priekšsēdētājs
R. Grass

G. C. Rodríguez Iglesias
*
Tiesvedības valoda – itāļu.