CELEX: 62004CJ0343
Briseles konvencija
16. panta 1. punkta a) apakšpunkts
Izņēmuma jurisdikcija tiesvedībā, kuras priekšmets ir nekustamā īpašuma lietu tiesības
Darbība, kuras mērķis ir izbeigt traucējumus vai traucējumu risku, kas zemes īpašumiem radušies sakarā ar atomelektrostacijas, kas atrodas šo zemesgabalu kaimiņvalsts teritorijā, darbību
Nepiemērošana

1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 16. panta 1. punkta a) apakšpunktu 1968. gada 27. septembra
Konvencijā par jurisdikciju un spriedumu izpildi civillietās un komerclietās (OV 1972, L 299, 32. lpp.), kas grozīta ar 1978. gada
9. oktobra Konvenciju par Dānijas Karalistes, Īrijas un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes pievienošanos
(OV L 304, 1. lpp., un redakcija ar grozījumiem – 77. lpp.), ar 1982. gada 25. oktobra Konvenciju par Grieķijas Republikas
pievienošanos (OV L 388, 1. lpp.), ar 1989. gada 26. maija Konvenciju par Spānijas Republikas un Portugāles Republikas pievienošanos
(OV L 285, 1. lpp.), kā arī ar 1996. gada 29. novembra Konvenciju par Austrijas Republikas, Somijas Republikas un Zviedrijas
Karalistes pievienošanos (OV 1997, C 15, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Briseles konvencija”).
2       Šis lūgums tika izteikts tiesvedībā starp
Land Oberösterreich
un
ČEZ as
(turpmāk tekstā – “
ČEZ
”) par traucējumiem, kuri
Land Oberösterreich
piederošajām lauksaimniecības zemēm Austrijā varētu rasties sakarā ar Čehijas Republikas teritorijā atrodošās Temelinas [
Temelin
] atomelektrostacijas izmantošanu, ko veic
ČEZ
.

Atbilstošās tiesību normas

Briseles konvencija
3       Briseles konvencijas II nodaļas, kas veltīta jurisdikcijas noteikumiem, I iedaļas ar nosaukumu “Vispārīgi noteikumi ” 2. panta
pirmā daļa paredz:
“Saskaņā ar šo konvenciju personas, kuru domicils ir kādā Līgumslēdzējā valstī, neatkarīgi no viņu pilsonības var iesūdzēt
attiecīgās dalībvalsts tiesā.” [Neoficiāls tulkojums]
4       Atbilstoši šīs pašas konvencijas 4. panta pirmajai daļai:
“Ja atbildētāja domicils nav kādā Līgumslēdzējā valstī, katras Līgumslēdzējas valsts tiesas jurisdikciju saskaņā ar 16. pantu
nosaka attiecīgās valsts tiesību akti.” [Neoficiāls tulkojums]
5       Briseles konvencijas II nodaļas 2. iedaļas ar nosaukumu “Īpašā jurisdikcija” 5. pants nosaka:
“Personu, kuras domicils ir kādā Līgumslēdzējā valstī, citā Līgumslēdzējā valstī var iesūdzēt:
[..]
3)      lietās, kas attiecas uz deliktu vai kvazideliktu, tās valsts tiesā, kur kaitējums noticis;
[..].” [Neoficiāls tulkojums]
6       Briseles konvencijas II nodaļas 5. iedaļas ar nosaukumu “Izņēmuma jurisdikcija” 16. pants paredz:
“Šādām tiesām ir izņēmuma jurisdikcija neatkarīgi no domicila:
1) a) tiesvedībā, kuras priekšmets ir nekustamā īpašuma lietu tiesības vai nekustamā īpašuma noma – tās Līgumslēdzējas valsts tiesām,
kurā atrodas īpašums.
[..]” [Neoficiāls tulkojums]

Valsts tiesiskais regulējums
7       Austrijas Civilkodeksa (
Allgemeines bürgerliches Gesetzbuch
, turpmāk tekstā – “
ABGB
”) 364. panta 2. punkts nosaka:
“Nekustamā īpašuma īpašnieks var aizliegt kaimiņam iedarbību, kas rodas no viņa nekustamā īpašuma sakarā ar netīriem ūdeņiem,
dūmiem, gāzi, siltumu, smaku, troksni, satricinājumu un citiem līdzīgiem traucējumiem, tiktāl, ciktāl tie attiecībā uz vietējiem
apstākļiem pārsniedz parasto līmeni un ievērojami ietekmē nekustamā īpašuma normālu izmantošanu. Katrā ziņā tieša novadīšana
ir nelikumīga, izņemot, ja tas īpaši atļauts.” [Neoficiāls tulkojums]
8       Iesniedzējtiesa precizē, ka uz šo normu balstītās tiesvedības mērķis ir izbeigt traucējumus, kas rodas nekustamajam īpašumam,
vai vismaz novērst tos ar atbilstošu līdzekļu palīdzību. Saskaņā ar valsts judikatūru minētā tiesvedība ir pielīdzināma
action négatoire
(tiesvedība, kurā īpašnieks apliecina, ka viņa nekustamais īpašums nav apgrūtināts ar servitūtu) (
Eigentumsfreiheitsklage
), kurā tiek celta prasība, pamatojoties uz īpašuma tiesībām.
9
ABGB
364. pants paredz:
“Tomēr, ja traucējumu, kas pārsniedz šo līmeni, rada pazemes iekārtas vai iekārtas, kas uz kaimiņa īpašuma ir ierīkotas, pamatojoties
uz administratīvu atļauju, īpašnieks nevar tiesā prasīt, lai tiktu atlīdzināts nodarītais zaudējums, pat ja tas rodas sakarā
ar apstākļiem, kuri nav tikuši ņemti vērā administratīvās atļaujas procesā.”
10     Iesniedzējtiesa precizē, ka šādas tiesības uz mantisko atlīdzinājumu nav atkarīgas no jebkādas vainas pastāvēšanas un izriet
no kaimiņattiecību tiesībām.

Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
11
Land Oberösterreich
pieder vairāki zemes īpašumi, kas piešķirti lauksaimniecībai un agronomijas izmēģinājumu veikšanai un uz kuriem atrodas lauksaimniecības
skola. Šie īpašumi atrodas aptuveni 60 km attālumā no Temelinas atomelektrostacijas, kura eksperimentālā kārtā tika nodota
ekspluatācijā 2000. gada 9. oktobrī.
ČEZ
, kas izmanto šo elektrostaciju, ir čehu energopiegādes uzņēmums, kurā 70 % pieder Čehijas valstij, uz kurai piederošās zemes
atrodas elektrostacija.
12
Land Oberösterreich
, rīkojoties kā minēto nekustamo īpašumu īpašnieks un uzskatot, ka atomelektrostacijas izmantošana notiek, nevis īstenojot
publisko varu, bet gan veicot pārvaldes darbību privātās ekonomikas jomā, kas ir pakļauta civillietu tiesām, 2001. gada 31. jūlijā
Landesgericht Linz
(Lincas Federālās zemes tiesa) cēla prasību pret
ČEZ
.
13     Šīs prasības galvenais mērķis bija panākt, lai
ČEZ
uzdotu izbeigt iedarbību uz
Land Oberösterreich
īpašumiem, ko rada Temelinas elektrostacijas izdalītais jonizētais starojums, tiktāl, ciktāl šī iedarbība pārsniedz ietekmi,
ko rada atomelektrostacija, kas tiek izmantota saskaņā ar atzītiem tehnoloģiskiem standartiem. Pakārtoti
Land Oberösterreich
lūdza, lai tiktu izdots rīkojums izbeigt šī starojuma radītos riskus tiktāl, ciktāl šie riski pārsniedz riskus, kurus rada
atomelektrostacija, kas tiek izmantota saskaņā ar atzītiem tehnoloģiskiem standartiem.
14
Land Oberösterreich
uzskata, ka Temelinas atomelektrostacijas izdalītais jonizētais starojums ir traucējums
ABGB
364. panta 2. punkta izpratnē. Radioaktivitāte, ko pašreizējā eksperimentālajā stadijā ģenerē šī elektrostacija, vai, katrā
ziņā, elektrostacijas parastās darbības rezultātā un
a fortiori
– tās nepareizas darbības rezultātā pastāvošais zemju saindēšanas risks pārsniegtu vietējo parasto līmeni un ilgstoši traucētu
Land Oberösterreich
piederošā nekustamā īpašuma normālai izmantošanai dzīvošanas, mācību un lauksaimniecības nolūkā. Tādējādi būtu izpildīti tiesvedības
(attiecīgā gadījumā – preventīvas) par izmantošanas izbeigšanu uzsākšanas nosacījumi.
15
ČEZ
secināja, ka Austrijas tiesām nav jurisdikcijas, it īpaši norādot, ka Briseles konvencijas 16. panta 1. punkta a) apakšpunkts
nav piemērojams attiecībā uz tiesvedību, kuras mērķis ir izbeigt traucējumus. Šādai tiesvedībai faktiski būtu atlīdzības raksturs,
un tādēļ uz to attiektos minētās konvencijas 5. panta 3. punkts.
ČEZ
turklāt uzskata, ka rīkojums par izbeigšanu, ko savas atrašanās vietā pieņemtu Austrijas tiesa, apdraudētu Čehijas Republikas
teritoriālo un tiesisko suverenitāti, pārkāpjot starptautiskās tiesības, un Čehijas Republikas teritorijā to nevarētu izpildīt.
16     Ar 2002. gada 17. aprīļa spriedumu
Landesgericht Linz
atzina, ka
Land Oberösterreich
prasība nav piekritīga tās jurisdikcijai. Ar 2003. gada 19. septembra spriedumu
Oberlandesgericht Linz
(Lincas Federālās zemes Augstākā tiesa) apelācijas kārtībā atcēla šo spriedumu, uzskatot, ka šī lieta ir piekritīga Austrijas
tiesu jurisdikcijai saskaņā ar Briseles konvencijas 16. panta 1. punkta a) apakšpunktu.
17     Izskatot prasību par šī minētā nolēmuma pārskatīšanu,
Oberster Gerichtshof
konstatēja, ka no lietas materiāliem neizriet, vai attiecībā uz Temelinas atomelektrostaciju tika vai netika izdota administratīva
atļauja, kā to paredz
ABGB
364. pants.
18     Turklāt minētā tiesa uzskatīja, ka Tiesas judikatūra neļauj ar pārliecību noteikt, vai uz tiesvedību, kas uzsākta, pamatojoties
uz
ABGB
364. panta 2. punktu, attiecas Briseles konvencijas 16. panta 1. punkta a) apakšpunkts vai uz to attiecas minētās konvencijas
5. panta 3. punktā paredzētais gadījums.
19     Šajos apstākļos
Oberster Gerichtshof
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālo jautājumu:
“Vai Briseles konvencijas 16. panta 1. punkta a) apakšpunktā minētā frāze “tiesvedībā, kuras priekšmets ir nekustamā īpašuma
lietu tiesības” ir jāinterpretē tādā nozīmē, ka tā ietver arī prasību (preventīvu) par rīkojuma izbeigšanu, kura mērķis, piemērojot
[
ABGB
] 364. panta 2. punktu, ir aizliegt izplūdes (šajā lietā – Čehijas Republikā atrodošās atomelektrostacijas izdalītā jonizētā
starojuma iedarbība), ko prasītājai piederošajiem zemes īpašumiem rada nekustamais īpašums, kas atrodas kaimiņvalstī, kura
nav Eiropas Savienības dalībniece?”

Par prejudiciālo jautājumu
20     Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa vēlas zināt, vai Briseles konvencijas 16. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē
tādējādi, ka lietu kategorijā “tiesvedībās, kuras priekšmets ir nekustamā īpašuma lietu tiesības” šīs normas izpratnē ietilpst
tiesvedība, kuras mērķis, tāpat kā tiesvedībai, kas, pamatojoties uz
ABGB
364. panta 2. punktu, uzsākta pamata prāvā, ir izbeigt traucējumus, kas rodas vai var rasties zemes īpašumiem, kuru īpašnieks
ir uzsācis šo tiesvedību, un ko izraisījis jonizētais starojums, ko izdala elektrostacija, kura atrodas kaimiņvalstī, tai
valstij, kurā atrodas šie īpašumi.

Ievada apsvērumi
21     Vispirms ir jānorāda, ka, lai gan datumā, kad
Land Oberösterreich
uzsāka tiesvedību Austrijas tiesās, Čehijas Republika nebija Briseles konvencijas līgumslēdzēja valsts un ka tādējādi atbildētājas
pamata prāvā domicils šajā pašā datumā nebija Līgumslēdzējas valsts teritorijā, šis apstāklis neliedz iespēju piemērot šīs
konvencijas 16. pantu, kā tas turklāt skaidri izriet no minētās konvencijas 4. panta pirmās daļas.
22     Turklāt ir jāatgādina, ka Briseles konvencijas 1. panta pirmās daļas izpratnē to neatkarīgi no tiesu iestādes būtības piemēro
“civillietās un komerclietās”, bet to “cita starpā nepiemēro ieņēmumu, muitas vai ar administratīviem jautājumiem saistītās
lietās”. No Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka jēdziens “civillietas un komerclietas” ir jāuzskata par autonomu jēdzienu,
kurš jāinterpretē, atsaucoties, pirmkārt, uz minētās konvencijas mērķiem un sistēmu un, otrkārt, uz vispārējiem principiem,
kas izriet no visām valstu tiesību sistēmām. Turklāt Briseles konvencijas piemērošanas joma ir jānosaka galvenokārt sakarā
ar elementiem, kuri raksturo juridiskās saites starp tiesvedības pusēm vai tiesvedības priekšmetu (skat. it īpaši 1980. gada
16. decembra spriedumu lietā 814/79
Rüffer
,
Recueil
, 3807. lpp., 7. un 14. punkts).
23     Iesniedzējtiesa, kurai ir jāanalizē šādi elementi un, ņemot vērā Tiesas judikatūru, jānosaka, vai Briseles konvencija ir piemērojama
tai iesniegtajā lietā, nav uzdevusi Tiesai jautājumu par šīs konvencijas 1. panta interpretāciju. Ievērojot šo apstākli un
ņemot vērā atbildi, kas turpmāk sniegta uz uzdoto jautājumu, vairs nav jāizsakās par minētās normas piemērošanas apjomu.

Par Briseles konvencijas 16. panta 1. punkta a) apakšpunkta interpretāciju
24     Turklāt, kā izriet no Briseles konvencijas 16. panta 1. punkta a) apakšpunkta, izņēmuma jurisdikcija tiesvedībā, kuras priekšmets
ir nekustamā īpašuma lietu tiesības, ir tās Līgumslēdzējas valsts tiesām, kurā atrodas nekustamais īpašums.
25     Šajā sakarā ir jāatgādina, ka, lai pēc iespējas nodrošinātu no Briseles konvencijas izrietošo tiesību un pienākumu vienlīdzību
un vienveidību attiecībā uz Līgumslēdzējām valstīm un ieinteresētajām personām, ir neatkarīgā veidā jānosaka, kāda nozīme
Kopienu tiesībās ir frāzei “tiesvedībās, kuras priekšmets ir nekustamā īpašuma lietu tiesības” (skat. it īpaši 1990. gada
10. janvāra spriedumu lietā C‑115/88
Reichert
un
Kockler
,
Recueil
, I‑27. lpp., 8. punkts).
26     Tāpat no pastāvīgās judikatūras izriet, ka, tā kā Briseles konvencijas 16. panta noteikumi un it īpaši tā 1. punkta a) apakšpunkts
paredz izņēmumu Briseles konvencijas vispārīgajām normām par jurisdikciju, tie nav jāinterpretē plašāk, kā to prasa šo noteikumu
mērķis (skat. it īpaši 2005. gada 13. oktobra spriedumu lietā C‑73/04
Klein
, Krājums, I‑8667. lpp., 15. punkts, un tajā minēto judikatūru).
27     Tikai atkāpjoties no Konvencijas 4. panta pirmajā daļā paredzētā vispārējā principa, saskaņā ar kuru, ja atbildētāja domicils
nav kādā Līgumslēdzējā valstī, katras Līgumslēdzējas valsts tiesas starptautisko jurisdikciju nosaka attiecīgās valsts tiesību
akti, šīs pašas konvencijas 16. panta 1. punkta a) apakšpunkts paredz, ka attiecībā uz nekustamā īpašuma lietu tiesībām vai
nekustamā īpašuma nomu izņēmuma jurisdikcija ir tās Līgumslēdzējas valsts tiesām, kurā atrodas īpašums (iepriekš minētais
spriedums lietā
Klein
, 14. punkts). Turklāt minētā 16. panta noteikumu mērķis ir liegt pusēm tiesas izvēli, kas tām citādi būtu bijusi, un noteiktos
gadījumos nogādāt tās tiesā, kurai nav nevienai no pušu domicilam atbilstošās jurisdikcijas (skat. it īpaši iepriekš minēto
spriedumu lietā
Reichert
un
Kockler
, 9. punkts).
28     Attiecībā uz Briseles konvencijas 16. panta 1. punkta a) apakšpunktā izvirzīto mērķi gan no Ženāra [
Jenard
] ziņojuma par Briseles konvenciju (OV 1979, C 59, 1. lpp.), gan no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka būtisks iemesls
izņēmuma jurisdikcijai Līgumslēdzējai valstij, kurā atrodas nekustamais īpašums, ir apstāklī, ka tiesa, kas atrodas notikuma
vietā, ir vispiemērotākā, lai lemtu tiesvedībā, kuras priekšmets ir nekustamā īpašuma lietu tiesības vai nekustamā īpašuma
noma (skat. it īpaši 1977. gada 14. decembra spriedumu lietā 73/77
Sanders
,
Recueil
, 2383. lpp., 11. un 12. punkts).
29     Faktiski, it īpaši tiesvedībās, kas skar nekustamā īpašuma lietu tiesības, ir jālemj saskaņā ar tās Līgumslēdzējas valsts
tiesību normām, kurā atrodas nekustamais īpašums, un strīdi, kas rodas šajās tiesvedībās, bieži liek veikt pārbaudes, izmeklēšanu
un ekspertīzes, kurām jānotiek uz vietas – tādējādi izņēmuma jurisdikcijas piešķiršana tiesai, kas atrodas nekustamā īpašuma
atrašanās vietā, kas pats par sevi ir vislabāk, ņemot vērā attālumu un nepieciešamību labi pārzināt faktiskos apstākļus, atbilst
pareizas tiesvedības interesēm (skat. it īpaši iepriekš minētos spriedumus lietā
Sanders
, 13. punkts, kā arī lietā
Reichert
un
Kockler
, 10. punkts).
30     Turklāt attiecībā uz interpretācijas principiem ir jāatgādina, ka Tiesa ir lēmusi – Briseles konvencijas 16. panta 1. punkta
a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka izņēmuma jurisdikcija tās Līgumslēdzējas valsts tiesai, kurā atrodas nekustamais
īpašums, neaptver visas tiesvedības saistībā ar nekustamā īpašuma lietu tiesībām, bet tikai tās, kuras acīmredzami ietilpst
minētās konvencijas piemērošanas jomā un ir starp tām, kuru mērķis ir noteikt nekustamā īpašuma platību, sastāvu, īpašumtiesības
un piederību vai citu lietu tiesību esamību attiecībā uz šiem īpašumiem, un nodrošināt šo tiesību īpašniekiem ar viņu īpašumtiesībām
saistīto priekšrocību aizsardzību (iepriekš minētais spriedums lietā
Reichert
un
Kockler
, 11. punkts).
31     Turklāt, kā to pamatoti norāda
ČEZ
, Apvienotās Karalistes valdība un Eiropas Kopienu Komisija, tiesvedība par traucējuma izbeigšanu, kas attiecīgajā gadījumā
ir preventīva, kā tas ir pamata prāvā, neietilpst iepriekšējā punktā minēto tiesvedību kategorijā.
32     Šajā sakarā ir jāatgādina, ka iepriekš minētajā Ženāra ziņojumā (1., 34. un 35. punkts) ir norādīts, ka jurisdikcijas norma
tādā redakcijā, kāda tā ir Briseles konvencijas 16. panta 1. punkta a) apakšpunktā, kas “balstās uz prasības priekšmetu”,
ir piemērojama gadījumā, ja pastāv “strīdi, kuru priekšmets ir lietu tiesības uz nekustamo īpašumu”.
33     Šlosers [
Schlosser
] ziņojumā par Konvenciju par Dānijas Karalistes, Īrijas un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes pievienošanos
(OV 1979, C 59, 71. lpp., 163. punkts) šajā sakarā norāda, ka komisijas ekspertiem minētā ziņojuma sākumā bija viegli konstatēt,
ka tiesvedības par zaudējumu atlīdzību, kas pamatotas ar lietu tiesību pārkāpumiem vai kaitējumiem, kas nodarīti ar lietu
tiesībām apgrūtinātam nekustamajam īpašumam, neietilpst minētās konvencijas 16. panta 1. punkta a) apakšpunkta piemērošanas
jomā tādēļ, ka šajā kontekstā lietu tiesību esamībai un būtībai, visbiežāk īpašuma tiesībām, ir tikai blakus nozīme.
34     Tiesvedība par traucējuma izbeigšanu, kas attiecīgā gadījumā ir preventīva – kā tas ir pamata lietā – jo vairāk nav strīds,
kura priekšmets ir lietu tiesības uz nekustamo īpašumu. Ir skaidrs, ka šādas tiesvedības pamatā ir nekustamā īpašuma lietu
tiesību apdraudējums, bet šīm tiesībām piemītošajam lietu un nekustamā īpašuma raksturam šajā kontekstā ir tikai blakus nozīme.
Turklāt, kā to norāda
ČEZ
un Komisija, šis attiecīgajām tiesībām piemītošais lietu un nekustamā īpašuma raksturs izšķirošā veidā neietekmē pamata lietas
struktūru, kas nebūtu apsverama principiāli citā kontekstā, ja tiesībām, kuras tiek aizsargātas pret iespējamiem traucējumiem,
būtu cits raksturs, kā, piemēram, tiesībām uz personas neaizskaramību vai kustamu lietu tiesībām. Tāpat kā tiesvedībai pamata
lietā šo tiesvedību mērķis būtībā ir panākt, lai tam, kas ir pamatā šādam apdraudējumam – reālam vai šķietamam – būtu tiesības,
it īpaši attiecībā uz atzīta tehniska stāvokļa neievērošanu, pieprasīt to izbeigt.
35     Turklāt ir jāuzsver, ka Briseles konvencijas 16. panta 1. punkta a) apakšpunkta pamatā esošie pareizas tiesvedības apsvērumi,
uz kuriem ir norādīts šī sprieduma 29. punktā, nav piemērojami gadījumā, ja ir uzsākta tiesvedība par traucējumu izbeigšanu,
kas attiecīgā gadījumā ir preventīva, kā tas ir pamata prāvā, un tādēļ šie apsvērumi nav pretrunā tam, ka šāda tiesvedība
atrodas ārpus šīs normas piemērošanas jomas.
36     Pirmkārt, tādā gadījumā, kā tas ir šajā lietā, kad divi nekustamie īpašumi atrodas divu dažādu valstu teritorijā, nevar uzskatīt,
ka šāda tiesvedība, kas ir iesniegta iesniedzējtiesā, parasti būtu jāizlemj drīzāk saskaņā ar vienas, nevis otras valsts tiesību
normām.
37     Turklāt, kā šajā sakarā atklāj
ABGB
364. panta 2. punkts, paredzot, ka traucējumi, kurus var uzdot izbeigt, ir tādi, ko rada “kaimiņš”, kas “pārsniedz parasto
līmeni un ievērojami ietekmē nekustamā īpašuma normālu izmantošanu” – šāda rakstura tiesvedība parasti nozīmē, ka tiek ņemti
vērā tai vietai, kurā atrodas attiecīgais nekustamais īpašums, atbilstošie kritēriji. Šajā kontekstā ir grūti uzskatīt, ka
šāda veida normas mērķis ir ekskluzīvas tiesības gadījumā, kad tieši attāluma starp abiem konkrētajiem nekustamajiem īpašumiem
dēļ tos ir iespējams pakļaut dažādu parasto vietējo normu iedarbībai.
38     Otrkārt, lai pārbaudītu tādu tiesvedību kā pamata lietā, nav jāvērtē fakti, kas, vairāk atbilstot vienai no abu konkrēto nekustamo
īpašumu atrašanās vietām, varētu attaisnot piekritību vienai no abu attiecīgo valstu tiesu jurisdikcijām, izslēdzot otras
valsts tiesas jurisdikciju. Turklāt 15. un 17. punktā 1976. gada 30. novembra spriedumā lietā 21/76
Bier
, saukta “Kālija hlorīda raktuves” (
Recueil
, 1735. lpp.), kas pasludināts saistībā ar tiesvedību par atbildību sakarā ar mantisku zaudējumu, ko dalībvalstī esošam nekustamajam
īpašumam radījusi tāda piesārņojuma nopludināšana upē, ko izraisījusi ieguve citā dalībvalstī, Tiesa uzsvēra, ka, pastāvot
šāda veida situācijai, cēloniskā notikuma vieta ne mazāk kā vieta, kurā ir materializējies kaitējums, var atkarībā no apstākļiem
sniegt īpaši noderīgu norādi attiecībā uz pierādījumu un procesa organizāciju.
39     Pamata prāvā, kā tas arī izriet no iesniedzējtiesas lēmuma,
Land Oberösterreich
uzsāktās tiesvedības mērķis ir noteikt, vai iedarbība, ko ir radījis vai ko var radīt jonizētais starojums, kas izdalās no
Temelinas atomelektrostacijas, pārsniedz tādu iedarbību vai iedarbības risku, kas parasti saistīti ar elektrostacijas izmantošanu
saskaņā ar atzītiem tehnoloģiskajiem standartiem. Turklāt, kā to pamatoti norādījušas
ČEZ
, Apvienotās Karalistes valdība un Komisija, šāds vērtējums paredz pierādījumu par pārbaudēm, kurām galvenokārt jābūt veiktām
minētās elektrostacijas izmantošanas vietā.
40     Ievērojot visu iepriekš minēto, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild tā, ka Briseles konvencijas 16. panta 1. punkta a) apakšpunkts
ir jāinterpretē tādējādi, ka šīs normas piemērošanas jomā neietilpst tiesvedība, kuras mērķis, tāpat kā tiesvedībai, kas,
pamatojoties uz
ABGB
364. panta 2. punktu, uzsākta pamata prāvā, ir izbeigt traucējumus, kas rodas vai var rasties zemes īpašumiem, kuru īpašnieks
ir uzsācis šo tiesvedību, un ko izraisījis jonizētais starojums, kuru izdala elektrostacija, kas atrodas kaimiņvalstī, tai
valstij, kurā atrodas šie īpašumi.

Par tiesāšanās izdevumiem
41     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, izņemot minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
izdevumus, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
16. panta 1. punkta a) apakšpunkts 1968. gada 27. septembra Konvencijā par jurisdikciju un spriedumu izpildi civillietās un
komerclietās, kas pēdējo reizi grozīta ar 1996. gada 29. novembra Konvenciju par Austrijas Republikas, Somijas Republikas
un Zviedrijas Karalistes pievienošanos, ir jāinterpretē tādējādi, ka šīs normas piemērošanas jomā neietilpst tiesvedība, kuras
mērķis, tāpat kā tiesvedībai, kas, pamatojoties uz Austrijas Civilkodeksa (
Allgemeines bürgerliches Gesetzbuch
) 364. panta 2. punktu, uzsākta pamata prāvā, ir izbeigt traucējumus, kas rodas vai var rasties zemes īpašumiem, kuru īpašnieks
ir uzsācis šo tiesvedību, un ko izraisījis jonizētais starojums, kuru izdala elektrostacija, kas atrodas kaimiņvalstī, tai
valstij, kurā atrodas šie īpašumi.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – vācu.