CELEX: 61994TJ0115
Tarifu koncesiju atsaukšana
Eiropas Ekonomikas zonas nolīgums
Pienākums saskaņā ar starptautiskajām publiskajām tiesībām nevērsties pret līguma objektu un mērķi pirms līguma stāšanās spēkā
Tiesiskās paļāvības aizsardzības princips
Tiesiskās drošības princips
Publikācija "Oficiālajā Vēstnesī"

Tiesiskais regulējums un prāvas rašanās fakti
Šī ir prasība par to, lai tiktu atcelta Padomes 1993. gada 20. decembra regula (EK) Nr. 3697/93, kas atceļ tarifu koncesijas
saskaņā ar 23. panta 2. punktu un 27. panta 3. punkta a) apakšpunktu Brīvās tirdzniecības līgumā, kas noslēgts starp Kopienu
un Austriju (
General Motors Austria
) (OV 1993, L 343, 1. lpp.; turpmāk tekstā – apstrīdētā regula). Šī regula, pamatojoties uz EK līguma 113. pantu un Padomes
1972. gada 19. decembra regulu (EEK) Nr. 2837/72, tika pieņemta par aizsardzības pasākumiem, ko paredz Eiropas Ekonomikas
kopienas un Austrijas Republikas nolīgums (OV L 300, 94. lpp.; turpmāk tekstā – Regula Nr. 2837/72), kas grozīta ar Padomes
1990. gada 5. marta regulu (EEK) Nr. 638/90 (OV 1990, L 74, 1. lpp.).
Apstrīdētās regulas 1. pants paredz:
“Tiek atjaunots 4,9 % ievedmuitas nodeva
General Motors Austria
ražoto automašīnu F15 ātrumkārbām, uz ko attiecas kods
ex
KN 8708 40 10 (papildu kods
Taric
8996, papildu kods
Taric
8997) un kuru izcelsme ir Austrija Brīvās tirdzniecības līguma starp Kopienu un Austriju 3. protokola nozīmē.
Šis 4,9 % nodoklis ir piemērojams tik ilgi, līdz Padome pēc Komisijas ieteikuma nenolemj, ka nodokļi vairs nekropļo konkurenci
un tirdzniecību, vai uz laika posmu, kas ir ekvivalents vidējam fiskālās amortizācijas periodam.” [Neoficiāls tulkojums]
Prasītājs
Opel Austria GmbH
, agrāk
General Motors Austria GmbH
, uzņēmums, kas reģistrēts saskaņā ar Austrijas tiesībām, ir saskaņā ar ASV tiesībām reģistrēta Detroitas [
Detroit
] uzņēmuma
General Motors Corporation
meitas sabiedrība. Tas ir vienīgais F15 ātrumkārbu ražotājs. Kopš 1993. gada tās tiek eksportētas Kopienā.
Laikā no 1989. līdz 1990. gadam uzņēmums
General Motors
, kas ir prasītājs, nolēma, ka tam ir jāpalielina jaunajos motoros izmantojamo manuālo ātrumkārbu, cilindru galvu un sadales
vārpstu ražošanas jauda, lai apmierinātu Eiropas ražošanas centru vajadzības.
Ražošanas vietu novērtēšanas procesa laikā, kad tika apsvērta
General Motors
izvietošanās Japānā, Brazīlijā, Ungārijā un Austrijā, tāpat arī Čehoslovākijā, Austrijas iestādes norādīja, ka tās ir paredzējušas
prasītājam sniegt valsts atbalstu, ja ieguldījumi atbildīs noteiktiem Austrijas likumu noteikumiem.
Austrijas Republika un prasītājs 1991. gada martā informēja Komisiju par Austrijas valdības nodomu piešķirt prasītājam atbalstu
ieguldījumiem, kas paredzēti, lai paplašinātu ātrumkārbu, sadales vārpstu un cilindru galvu ražošanu prasītāja rūpnīcā Aspernā
[
Aspern
], Vīnē.
Komisijā 1991. gada 19. martā notika neformāla sanāksme, kurā tikās Austrijas valdības pārstāvji, prasītājs un Komisijas Konkurences
ģenerāldirektorāta (
DG IV
) amatpersonas. Šīs sanāksmes laikā notika iepazīstināšana ar prasītāja plānotajiem ieguldījumiem un atbalstu, ko paredzējusi
sniegt Austrijas valdība.
DG IV
amatpersonas uzdeva virkni jautājumu Austrijas valdībai un prasītājam. Austrijas valdība atbildes uz jautājumiem nosūtīja
pa faksu 1991. gada 20. martā, bet prasītājs atbildes pa faksu nosūtīja 1991. gada 21. martā.
Starp
DG IV
un Austrijas valdību, kā arī starp
DG IV
un prasītāju 1991. gada aprīļa vidū notika telefona sarunas.
Austrijas valdība 1991. gada 26. aprīlī prasītājam norādīja, ka valsts atbalsts ir sagaidāms un ka tā to uzskata par saderīgu
ar 23. un 27. punktu Brīvās tirdzniecības līgumā starp Kopienu un Austriju (turpmāk tekstā – BTL), kas noslēgts saskaņā ar
Padomes 1972. gada 19. decembra regulu (EEK) Nr. 2836/72, ar kuru tiek noslēgts līgums starp Eiropas Ekonomikas kopienu un
Austrijas Republiku un pieņemti noteikumi šīs regulas piemērošanai (OV L 300, 1. lpp.). Tā ļāva prasītājam uzsākt ieguldījumu
veikšanu, lai gan līgums ar valdību par valsts atbalstu nebija oficiāli noslēgts.
Saskaņā ar Padomes apgalvoto 1991. gada 22. jūlija sanāksmē Briselē, kurā saistībā ar Austrijas pievienošanos Eiropas Savienībai
tikās Komisijas priekšsēdētāja vietnieks Leons Britens [
Leon Brittan
] un Austrijas politiskās partijas pārstāvji, Leons Britens, vēršoties pie Austrijas vēstnieka, pieminēja prasītājam piešķirto
valsts atbalstu.
Prasītāja jaunās rūpnīcas būvniecība Aspernā, Vīnē, sākās 1991. gada 27. jūlijā.
Komisija 1991. gada 1. augustā pieņēma atzinumu par Austrijas lūgumu par dalību [
SEC
(91) 1590
galīgā redakcija]. Atzinumā, kas publicēts Eiropas Kopienu Biļetena Pielikumā Nr. 4/92, Komisija attiecībā uz valsts atbalstu
norādīja, ka, lai gan Austrijas valsts atbalsta apjoms pēdējo gadu laikā ir samazinājies, Kopienas noteikumu piemērošanai
ir jāizvēršas par nozīmīgām pārmaiņām šajā sistēmā. Šajā ziņā Komisija īpaši norādīja, ka “nesenie piemēri par valsts atbalstu
autorūpniecībā norāda uz to, ka pat tad, ja šajā rūpniecībā nav sektorālas atbalsta sniegšanas sistēmas, tādu finanšu instrumentu
izmantošana kā
Financial Guarantee Act
(
General Motors
) [..] padara nepieciešamu veikt rūpīgu Austrijas sektorālā valsts atbalsta sniegšanas kontroli”.
Prasītājs 1992. gada 21. jūlijā noslēdza līgumu ar
Finanzierungs-garantiegesellschaft
[Finansēšanas un garantiju sabiedrība], nosakot valsts atbalstu 10 % apmērā no maksimālās konkurences cenas – līdz 450 miljoniem
Austrijas šiliņu, lai ieguldījumu apjomu varētu piemērot atbalstam 4,5 miljardu Austrijas šiliņu apjomā. 1992. gada 1. decembrī
prasītājs noslēdza līdzīgu līgumu ar Vīnes pilsētu, kura bija piešķīrusi papildu atbalstu 5 % apmērā līdz maksimālajai summai
– 225 miljoniem Austrijas šiliņu.
Komisija 1992. gada oktobrī Austrijas iestādēm mutiski norādīja, ka
General Motors
projekts var radīt problēmas, par kurām tā vēlas apspriesties
Komisijas Ārējo ekonomisko sakaru ģenerāldirektorāta (
DG I
) ģenerāldirektors 1992. gada 21. decembrī nosūtīja vēstuli Austrijas vēstniekam Briselē, informējot viņu, ka kompetentie
Komisijas dienesti uzskata, ka
General Motors
ieguldījumi Aspernā neatbilst BTL noteikumiem, un lūdza viņu aicināt Austrijas iestādes paust savu viedokli, pirms Komisija
nav formāli sasaukusi BTL Apvienoto komiteju [
FTA Joint Committee
].
Komisija 1993. gada 25. februārī iesniedza jautājumu BTL Apvienotās komitejas sanāksmē. Šīs sanāksmes laikā Komisija Austrijas
valdībai iesniedza anketas, kas datētas ar 1993. gada 17. un 24. februāri, kā arī informācijas piezīmes, kas datētas ar 1993. gada
17. februāri, rezumējot savu nostāju attiecībā uz
General Motors
projektu Aspernā.
Vēlāk, 1993. gada 16. martā un 15. aprīlī, notika Komisijas un Austrijas Republikas darba apspriedes. Otrās sanāksmes laikā
prasītāja pārstāvji, kuri šajā apspriedē piedalījās pēc Austrijas valdības uzaicinājuma, iesniedza Komisijai memorandu par
Austrijas Republikas piešķirtā atbalsta saderību ar BTL.
Nākamās Komisijas un Austrijas Republikas tikšanās, kas notika 1993. gada 21. jūnijā, laikā Austrijas valdība iesniedza Komisijai
memorandu par valsts atbalsta intensitāti.
Komisija 1993. gada 29. jūnijā iekšējās piezīmēs rezumēja savu nostāju. Prasītājam šīs piezīmes tika nosūtītas 1993. gada
29. novembrī.
Trešais prasītāja memorands, kurā izklāstīti politiskie apsvērumi attiecībā uz atbalstu, Komisijai tika nosūtīts 1993. gada
15. jūlijā.
Komisija 1993. gada 22. jūlijā pieņēma priekšlikumu par apstrīdēto regulu.
1993. gada 22. novembrī notika Komisijas amatpersonu un Austrijas Republikas un prasītāja pārstāvju sanāksme, kurā prasītāja
pārstāvjus piedalīties bija uzaicinājusi Austrijas Republika. Šīs sanāksmes laikā Komisijas amatpersonas no jauna apstiprināja,
ka, pēc viņu domām, valsts atbalstu nevar pamatot ne saskaņā ar BTL, ne arī saskaņā ar Kopienu tiesību aktiem. Tomēr saskaņā
ar prasītāja teikto viņi uzdeva jautājumu, vai kāda valsts atbalsta daļa ir paredzēta vides aizsardzībai, pētījumiem un attīstībai
vai apmācībai.
Ar EK Padomes un Komisijas 1993. gada 13. decembra lēmumu 94/1/EOTK par Eiropas Ekonomikas zonas līguma noslēgšanu starp Eiropas
Kopienu, tās dalībvalstīm un Austrijas Republiku, Somijas Republiku, Islandes Republiku, Lihtenšteinu, Norvēģijas Karalisti,
Zviedrijas Karalisti un Šveices Konfederāciju (OV 1994, L 1, 1. lpp.; turpmāk tekstā – Lēmums 94/1) un tā paša datuma EK Padomes
un Komisijas lēmumu 94/2/EOTK par protokola pieņemšanu par Eiropas Ekonomikas zonas līguma noslēgšanu starp Eiropas Kopienu,
tās dalībvalstīm un Austrijas Republiku, Somijas Republiku, Islandes Republiku, Lihtenšteinu, Norvēģijas Karalisti un Zviedrijas
Karalisti (OV 1994, L 1, 571. lpp.; turpmāk tekstā – Lēmums 94/2) Padome un Komisija Eiropas Kopienas un Eiropas Ogļu un tērauda
kopienas vārdā apstiprināja Eiropas Ekonomikas zonas līgumu (turpmāk tekstā – EEZ līgums vai Līgums) un Protokolu par EEZ
līguma pieņemšanu (turpmāk tekstā – Pieņemšanas protokols). Tajā pašā dienā Kopienas kā pēdējās līgumslēdzējas puses iesniedza
savus apstiprināšanas rakstus (informāciju par EEZ līguma un Pieņemšanas protokola spēkā stāšanās datumiem skat. OV 1994,
L 1, 606. lpp.).
Ar 1993. gada 14. decembra vēstuli prasītājs nosūtīja Komisijai memorandu par atbalsta atbilstību Kopienas iekšējiem noteikumiem
attiecībā uz valsts atbalstu vides aizsardzībai, pētījumiem un attīstībai vai apmācībai. 1993. gada 15. decembrī Komisija
sagatavoja informācijas piezīmes ar komentāriem par šo memorandu. Šīs piezīmes vēstulē tika nosūtītas prasītājam 1994. gada
1. februārī.
Padome 1993. gada 20. decembrī pieņēma apstrīdēto regulu.
EEZ līgums stājās spēkā 1994. gada 1. janvārī.

Process
Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 1994. gada 21. martā, prasītājs cēla šo prasību.
Pirmās instances tiesas priekšsēdētājs nodeva lietu otrajai palātai. 1994. gada 7. jūlijā Pirmās instances tiesa nolēma lietu
pārsūtīt trīs tiesnešu palātai. Ar 1995. gada 23. janvāra lēmumu lieta tika nodota ceturtajai palātai.
Ar lūgumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā tika iesniegts 1994. gada 12. augustā, Komisija lūdza atļauju iestāties lietā
atbildētājas prasījumu atbalstam. Ar lūgumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 1994. gada 26. augustā, Austrijas
Republika lūdza atļauju iestāties lietā prasītāja prasījumu atbalstam. Ar otrās palātas priekšsēdētāja 1994. gada 7. oktobra
un 20. oktobra rīkojumiem Komisijai un Austrijas Republikai atļaujas tika dotas.
Ņemot vērā tiesneša referenta ziņojumu, Pirmās instances tiesa (ceturtā palāta) nolēma uzsākt mutvārdu procesu, neveicot iepriekšēju
izmeklēšanu. Tomēr Pirmās instances tiesa Padomei un Eiropas Kopienu Oficiālo publikāciju birojam (turpmāk tekstā – Publikāciju
birojs) iesniedza rakstiskus jautājumus. Atbildes uz tiem tika saņemtas vēstulēs, kas Pirmās instances tiesas kancelejā tika
iesniegtas attiecīgi 1996. gada 20. augustā un 26. jūlijā.
Mutvārdu process tika uzsākts 1996. gada 19. septembrī. Lietas dalībnieku pārstāvji sniedza mutvārdu apsvērumus un atbildes
uz Tiesas uzdotajiem jautājumiem.

Lietas dalībnieku apsvērumi

Opel Austria GmbH
kā prasītājs lūdz Pirmās instances tiesu:
–        pilnībā atcelt apstrīdēto regulu;
–        pakārtoti – atcelt to tiktāl, ciktāl tā attiecas uz prasītāju vai ciktāl nodevas pārsniedz 1,23 %;
–        piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Austrijas Republika kā persona, kas iestājusies lietā, lūdz Pirmās instances tiesu:
–        apmierināt prasītāja prasību;
–        piespriest Padomei segt Austrijas Republikas tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Pirmās instances tiesas Reglamenta 87. panta
4. punkta otro daļu vai – pakārtoti – piespriest Padomei segt Austrijas Republikas tiesāšanās izdevumus, kas tai radušies,
pirms Austrija kļuva par dalībvalsti, vai izdevumus, kas attiecas uz šo laiku.
Padome kā atbildētāja lūdz Pirmās instances tiesu:
–        noraidīt prasību;
–        piespriest prasītājam segt tiesāšanās izdevumus.
Komisija kā persona, kas iestājusies lietā, lūdz Tiesu noraidīt prasību.

Par lietas būtību
Prasītājs prasības atcelt tiesību aktu atbalstam sniedz desmit pamatus:
–        EEZ līguma 10., 26. un 62. panta pārkāpums;
–        pārkāpums attiecībā uz pagaidu režīmu, kas sagatavotu EEZ līguma stāšanos spēkā, un attiecībā uz pienākumu saskaņā ar starptautiskajām
publiskajām tiesībām nevērsties pret līguma objektu un mērķi pirms līguma stāšanās spēkā;
–        pilnvaru nepareiza izmantošana, tāpēc ka Padome piemērojusi BTL procedūras, lai atceltu tarifu koncesijas, kas piešķirtas
saskaņā ar EEZ līgumu;
–        Vispārējās vienošanās par tarifiem un tirdzniecību (turpmāk tekstā – GATT) VI panta pārkāpums un pārkāpums attiecībā uz Nolīgumu
par to, kā interpretējams un piemērojams GATT VI, XVI un XXIII pants (noslēgts 1979. gada 12. aprīlī Ženēvā;
BISD
, Pielikums Nr. 26, 1980, 63. lpp.);
–        konsultāciju un BTL strīdu izšķiršanas procedūru pārkāpums, kā arī ļaunticīga BTL piemērošana;
–        BTL 23. un 27. panta pārkāpums;
–        pārkāpums attiecībā uz 1988. gada 11. jūlija Padomes regulu (EEK) Nr. 2423/88 par aizsardzību pret dempingu vai subsidētu
importu no valstīm, kas nav Eiropas Ekonomikas kopienas dalībvalstis (OV 1988, L 209, 1. lpp.), un Regulas Nr. 2837/72 pārkāpums;
–        prasītāja pamattiesību pārkāpums;
–        valsts atbalsta saderība ar EK līguma 92. un 93. pantu;
–        apstrīdētās regulas pamatojuma nepietiekams izklāsts vai acīmredzamas kļūdas novērtējumā.
Tā kā pirmais pamats ir saistīts ar otrā pamata otro daļu, tie izskatāmi kopā.
Pirmais pamats un otrā pamata otrā daļa, izskatāmi kopā: EEZ līguma 10., 26. un 62. panta pārkāpums un pārkāpums attiecībā
uz pienākumu saskaņā ar starptautiskajām publiskajām tiesībām nevērsties pret līguma objektu un mērķi pirms līguma stāšanās
spēkā
Šiem apvienotajiem pamatiem ir vairākas daļas. Pirmā daļa attiecas uz to, ka Padome ar nolūku datējusi ar atpakaļejošu datumu
Eiropas Kopienu
Oficiālā Vēstneša
izdevumu, kurā tika publicēta apstrīdētā regula. Otrā, trešā un ceturtā daļa attiecas uz EEZ līguma 10., 26. un 62. panta
pārkāpumu. Piektā daļa saistīta ar pārkāpumu attiecībā uz pienākumu saskaņā ar starptautiskajām publiskajām tiesībām nevērsties
pret līguma objektu un mērķi pirms līguma stāšanās spēkā.

Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājs un Austrijas Republika uzskata, ka apstrīdētā regula ir stājusies spēkā pēc EEZ līguma stāšanās spēkā (skat. šā
sprieduma 41. un 42. punktu) un tādējādi tai jābūt saderīgai ar Līgumu. Prasītājs uzskata, ka sakarā ar tās neatbilstību EEZ
līgumam tā ir jāatzīst par spēkā neesošu
ab
inito
.
Padome un Komisija apgalvo, ka izšķirošais datums apstrīdētās regulas spēkā esamības izvērtēšanai ir datums, kad tā tikusi
pieņemta. Tā kā šī regula ir pieņemta pirms EEZ līguma spēkā stāšanās, minētais līgums konkrētajā gadījumā nav piemērojams.
–
Oficiālā Vēstneša
izdevuma, kurā tika publicēta apstrīdētā regula, datēšana ar atpakaļejošu datumu
Prasītājs uzsver, ka apstrīdētās regulas 2. pantā norādīts, ka tā stājas spēkā “dienā, kad tā publicēta
Oficiālajā Vēstnesī
”. Atsaucoties uz 1977. gada 31. marta Tiesas spriedumu lietā 88/76
Société pour l’exportation des sucres
/Komisija (
Recueil
, 709. lpp., 14. un turpmākie punkti) un 1979. gada 25. janvāra Tiesas spriedumu lietā 98/78
Racke
(
Recueil
, 69. lpp., 15. punkts), prasītājs norāda, ka
Oficiālais Vēstnesis
ir jāizdod tajā datumā, ar kuru tas datēts, un ka lietas dalībnieki var pierādīt, ka tas patiešām ticis publicēts vēlāk.
Lai arī
Oficiālais Vēstnesis
, kurā bija publicēta apstrīdētā regula (OV L 343), datēts ar 1993. gada 31. decembri, patiesībā tas izdots 1994. gada 11. vai
12. janvārī. Šī apgalvojuma pamatojumam prasītājs atsaucas uz Publikāciju biroja vēstuli un uz Luksemburgas tiesu izpildītāja
oficiālajiem konstatējumiem. Regula tādējādi stājusies spēkā, agrākais, 1994. gada 11. janvārī.
Prasītājs atzīst, ka līdz šim Tiesa uzskatīja, ka kļūdas attiecībā uz
Oficiālajā Vēstnesī
iedrukāto publicēšanas datumu nepadara par spēkā neesošu tajā publicēto aktu (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā
Société pour l’exportation des sucres
/Komisija, 14. un turpmākie punkti, un lietā
Racke
, 15. punkts). Taču šie spriedumi attiecas uz Publikāciju biroja kļūdainu datējumu, kas atšķiras tikai par vienu darba dienu.
Taču, tā kā šajā lietā Padome ar nolūku
Oficiālajā Vēstnesī
apstrīdēto regulu publicēja ar atpakaļejošu datumu, Pirmās instances tiesai tā būtu jāatceļ, pamatojoties tikai uz šo faktu
vien. Tā kā Padomes rīcība bija vērsta uz to, lai radītu iespaidu, ka regula bija stājusies spēkā pirms EEZ līguma spēkā stāšanās,
šāda rīcība ir labas pārvaldības principa pārkāpums un tā apdraud sabiedrības ticību
Oficiālā Vēstneša
autentiskumam. Šāda rīcība bija īpaši neadekvāta, jo tiesiskais regulējums 1993. gada 31. decembrī bija pilnīgi atšķirīgs
no tā regulējuma, kāds tas bija 1994. gada 11. janvārī. Padome apstrīdētās regulas oriģinālo versiju nosūtīja Publikāciju
birojam 1994. gada janvārī, taču tik un tā tika norādīts
Oficiālajā Vēstnesī
regulu publicēt 1993. gada izdevumā.
Prasītājs apgalvo, ka Padomes sniegtais paskaidrojums, ka aizkavēšanās bija saistīta ar darba pārslodzi gada beigās, neatbrīvo
Publikāciju biroju no pienākuma pareizi norādīt īsto
Oficiālā Vēstneša
publicēšanas datumu. Vēl jo vairāk, Padomes izmantotā pieeja nav ne ierasta, ne arī nepieciešama. Trīs citi 1993. gada decembrī
pieņemtie akti
Oficiālajā Vēstnesī
tika publicēti 1994. gadā. Tādējādi Padome ar nolūku publicēja apstrīdēto regulu
Oficiālā Vēstneša
1993. gada izdevumā.
Austrijas Republika uzskata, ka neatkarīgi no tā, vai
Oficiālais Vēstnesis
bija vai nebija ar nolūku izdots ar atpakaļejošu datumu, atbilstība nosacījumiem publicēšanai
Oficiālajā Vēstnesī
ir būtiska formas prasība. Tā piebilst, ka apstrīdētās regulas spēkā stāšanās datumam ir būtiska ietekme uz tās likumību,
jo EEZ līgums pēc tā spēkā stāšanās aizliedz jaunu muitas nodevu ieviešanu.
Padome apstiprina, ka apstrīdētā regula bija publicēta 1994. gada 11. janvārī
Oficiālā Vēstneša
izdevumā, kas datēts ar 1993. gada 31. decembri, un ka apstrīdētā regula tādējādi ir stājusies spēkā 1994. gada 11. janvārī.
Tomēr tas nepadara regulu par spēkā neesošu. Saskaņā ar Tiesas praksi (iepriekš minētie spriedumi lietā
Société pour l’exportation des sucres
/Komisija, 14. un turpmākie punkti, un lietā
Racke
, 15. punkts) kļūda
Oficiālā Vēstneša
publicēšanas datumā nepadara Kopienas tiesību aktu par spēkā neesošu. Tas, ka
Oficiālā Vēstneša
izdevums nejauši vai ar nolūku publicēts ar atpakaļejošu datumu, var padarīt Kopienas tiesību aktu par spēkā neesošu tikai
tad, ja akta spēkā stāšanās datumam ir būtiska ietekme uz šā akta likumību, kā tas nav šajā gadījumā.
Padome apstrīd to, ka
Oficiālais Vēstnesis
ar nolūku ir datēts ar atpakaļejošu datumu.
Oficiālā Vēstneša
L 343 izdošanas aizkavēšanās izskaidrojama ar to, ka katra kalendārā gada decembra beigās ir jābūt publicētam ļoti lielam
Kopienas iestāžu pieņemto aktu skaitam. Turklāt Padome nekad nav apgalvojusi, ka apstrīdētā regula būtu stājusies spēkā pirms
tās faktiskās publicēšanas.
–        EEZ līguma 10. panta pārkāpums
Prasītājs uzskata, ka, tā kā apstrīdētā regula paredz “4,9 % nodevas atjaunošanu”, kopš EEZ līguma spēkā stāšanās tā ir pretrunā
Līguma 10. punktam.
No Tiesas prakses var secināt, ka EEZ līguma noteikumi ir Kopienu tiesību sistēmas sastāvdaļa (skat. Tiesas 1974. gada 30. aprīļa
spriedumu lietā 181/73
Haegeman
,
Recueil
, 449. lpp., 3.–5. punkts). Līguma 10. pants, kas starp līgumslēdzējām pusēm aizliedz ievedmuitas nodokļus un visus maksājumus
ar līdzvērtīgu iedarbību, atbilst EK līguma 12., 13., 16. un 17. pantam. Būtībā tie ir identi iekšējiem Kopienas tiesību aktiem,
un atbilstoši EEZ līguma 6. pantam tie būtu analizējami, ņemot vērā Tiesas praksi attiecībā uz EK līguma noteikumiem, kuri
būtībā ir identi.
Šajā ziņā EK līguma 12. panta noteikums atbilst EEZ līguma 10. pantam tiktāl, ciktāl tas attiecas uz ievedmuitas nodokļiem.
Tiesa attiecībā uz EK līguma 12. pantu ir noteikusi, ka “ievedmuitas nodokļi ir aizliegti neatkarīgi no mērķa, kura dēļ tie
ieviesti, kā arī no ieņēmumiem, kādi no tiem radušies” (skat. Tiesas 1969. gada 1. jūlija spriedumu apvienotajās lietās 2/69
un 3/69
Sociaal Fonds voor de Diamantarbeiders
,
Recueil
, 211. lpp., 13. punkts; skat. arī Tiesas 1963. gada 5. februāra spriedumu lietā 26/62
Van Gend en Loos
,
Recueil
, 1. lpp.). Tiesa ir norādījusi, ka šis noteikums ir visbūtiskākais to noteikumu kopumā, kas nodrošina preču brīvu apriti.
Preču brīva aprite ir ne tikai EK līguma galvenais mērķis, bet arī viens no EEZ līguma galvenajiem mērķiem. Tiesa attiecībā
uz Kopienu ir noteikusi, ka jebkuram šā būtiskā noteikuma izņēmumam ir jābūt Līgumā skaidri izteiktam un precīzi interpretētam
(skat. Tiesas 1964. gada 13. novembra spriedumu apvienotajās lietās 90/63 un 91/63 Komisija/Luksemburga un Beļģija,
Recueil
, 1217. lpp., un Tiesas 1978. gada 20. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās 80/77 un 81/77
Commissionnaires réunis
,
Recueil
, 927. lpp.).
Prasītājs secina, ka, ņemot vērā EEZ līguma 6. pantu, 10. pants jāinterpretē tādējādi, ka “muitas nodokļi ir aizliegti neatkarīgi
no mērķa, kura dēļ tie tika ieviesti”, t.i., kā tāds, kas nosaka vispārēju un pilnīgu aizliegumu.
EEZ līgums aizliedz muitas nodokļu saglabāšanu un,
a fortiori
, šādu nodokļu ieviešanu. Taču, pieņemot apstrīdēto regulu, Kopiena ieviesa jaunus muitas nodokļus, kuri stājās spēkā pēc
tam, kad bija stājies spēkā EEZ līgums.
Attiecībā uz Padomes norādēm par EK līguma un EEZ līguma atšķirībām, kurās tā uzsvērusi, ka EEZ līguma 10. pants ir jāinterpretē
citādi nekā EK līguma 12. pants, prasītājs norāda, ka EEZ līguma veidotāji, kuri zināja par šīm atšķirībām, tomēr pieņēma
EEZ līguma 6. pantu.
EEZ līguma un Kopienas tiesību aktu viendabīgas interpretācijas nozīmīgums ir apliecināts Līgumā, īpaši tā 1. pantā un preambulas
ceturtajā un piecpadsmitajā apsvērumā.
Attiecībā uz Padomes argumentu, ka EK ir muitas savienība, bet Eiropas ekonomikas zona (turpmāk tekstā – EEZ) ir brīvās tirdzniecības
zona, prasītājs apgalvo, ka šādai atšķirībai nav nekādas ietekmes uz beznodokļu režīmu līgumslēdzēju pušu ražotajai produkcijai.
Tāpat, atbildot uz Padomes argumentu, ka EEZ līgumā paredzētajām drošības klauzulām EK līgumā nav līdzīgu, prasītājs norāda,
ka Kopienas tiesību aktos šādas klauzulas bija noteiktas pārejas posmā un ka
Sociaal Fonds voor de Diamantarbeiders
spriedumā tie bija tieši pārejas laika nodokļi, kurus Tiesa atzina par nelikumīgiem. Tādējādi Tiesa muitas nodokļiem noteica
beznosacījumu aizliegumu, kaut arī konkrētos apstākļos dalībvalstīm ir tiesības izmantot aizsardzības pasākumus.
Attiecībā uz Komisijas argumentu, ka EEZ līguma 10. pants un attiecīgie EK līguma nosacījumi būtībā nav identi, prasītājs
norāda, ka EEZ līgums gan paredz dažus retus izņēmumus attiecībā uz noteikumu par visu nodokļu atcelšanu, bet katrs izņēmums
ir strikti definēts un papildus izskaidrots ar precīzu klauzulu, kas aizliedz šim izņēmumam pārkāpt tam noteiktās robežas.
Tādējādi Līguma 10. panta otrais teikums paredz, ka fiskāli muitas nodokļi ir aizliegti, izņemot gadījumus, kas minēti 5. protokolā,
un ka Līguma 26. pants paredz, ka kompensācijas nodokļi un citi tirdzniecības politikas paņēmieni ir aizliegti, izņemot tos,
kurus atļauj 13. protokols. Tāpat nodokļus, kas pieņemti saskaņā ar Līguma 64. pantu, varēja noteikt tāpēc, ka šis pants ir
Līguma 10. panta izņēmums.
Prasītājs uzskata, ka šajā gadījumā nav atbilstošs Komisijas arguments par to, ka BTL paliek vienīgās piemērojamās tiesības,
jo EEZ līguma mērķis nav novērst konkurences un tirdzniecības izkropļojumus, ko radītu šādi valsts atbalsti. EEZ līgums paredz
muitas nodokļu aizliegumu neatkarīgi no tā, vai regulas par valsts atbalstu ir piemērojamas vai nav piemērojamas.
Prasītājs arī noraida Padomes argumentu, ka ar apstrīdēto regulu atjaunotais nodoklis ir
sui generis
nodoklis. Prasītājs arī piebilst, ka EEZ līgums ietver vispārēju muitas nodokļu aizliegumu ar pavisam nedaudziem un skaidri
izteiktiem izņēmumiem. Tādējādi attiecībā uz
sui generis
nodokļiem nevar būt neviena cita nerakstīta un nenorādīta izņēmuma, jo saskaņā ar vispārpieņemtiem interpretācijas principiem
vispārēju noteikumu izņēmumi jāpamato ar skaidri noteiktām tiesību normām, kuras savukārt ir jāinterpretē šauri. Prasītājs
piebilst, ka pat tad, ja ar apstrīdēto regulu ieviestais nodoklis tiktu nošķirts no citiem muitas nodokļiem, pamatojoties
uz to, ka tā ir BTL piešķirto priekšrocību atcelšana, tas nemainītu šā nodokļa būtību. Muitas nodokļi paliek muitas nodokļi
neatkarīgi no apsvērumiem, kuru dēļ Padome tos noteikusi.
Visbeidzot, prasītājs apgalvo, ka, pamatojoties uz EEZ līguma 120. pantu, EEZ līgums gūst virsroku pār BTL, jo EEZ līgums
aptver vispārēju jomu, un šajā lietā izskatāmajā jomā abi līgumi attiecas uz “vienu un to pašu objektu”. Ir skaidrs, ka EEZ
līgums paredz rūpniecības ražojumu muitas nodokļu atcelšanu starp pusēm, ierobežojumus attiecībā uz valsts atbalsta piešķiršanu
un priekšnosacījumiem drošības pasākumu noteikšanai. Turklāt EEZ līguma mērķi ir plašāki nekā BTL mērķi.
Austrijas Republika uzsver, ka saskaņā ar EEZ līguma 6. pantu šā līguma 10. pants jāanalizē, ņemot vērā Tiesas praksi attiecībā
uz atbilstošajiem EK līguma noteikumiem. Attiecībā uz atšķirībām starp EK līgumu un EEZ līgumu tā uzsver, ka tik un tā Eiropas
Brīvās tirdzniecības asociācijas tiesa 1994. gada 16. decembra spriedumā lietā E‑1/94
Restamark
(
Report of the EFTA Court
, 1994. gada 1. janvāris – 1995. gada 30. jūnijs, 15. lpp., 32.–34., 46., 56., 63. un 64. punkts) ir noteikusi, ka EEZ līguma
panti, kuri būtībā ir identi, ir jāinterpretē saskaņā ar attiecīgo Kopienu tiesu praksi. Austrijas Republika uzskata arī,
ka gan EEZ līgums, gan BTL paredz beznodokļu režīmu rūpniecības ražojumiem, tostarp arī ražojumiem, uz kuriem attiecas šī
lieta, un ka saskaņā ar EEZ līguma 120. pantu BTL kopš 1994. gada 1. janvāra vairs nav piemērojams.
Padome uzskata, ka apstrīdētā regula atbilst EEZ līguma 10. pantam. Šajā ziņā tā norāda, ka arī tad, ja saskaņā ar EEZ līguma
6. pantu 10. pants būtu interpretējams, ņemot vērā Tiesas praksi attiecībā uz atbilstošiem EK līguma noteikumiem, it īpaši
12. pantu, to nevar interpretēt tādā nozīmē, ka tas aizliedz “muitas nodokļus [..] neatkarīgi no mērķa, kā dēļ tie tika ieviesti”
(iepriekš minētais spriedums lietā
Sociaal Fonds voor de Diamantarbeiders
, 13. punkts). Pēc Padomes domām, ir ievērojama atšķirība starp EK līgumu un EEZ līgumu (skat. Tiesas 1991. gada 14. decembra
atzinumu 1/91 attiecībā uz EEZ līgumu,
Recueil
, I‑6079. lpp., 13.–22. punkts), kas noteic, ka EEZ līguma 10. pants ir jāinterpretē citādi. Tādējādi EEZ līgums neparedz
radīt vienotu tirgu bez iekšējām robežām un tā noteikumi par preču brīvu apriti attiecas vienīgi uz līgumslēdzēju pušu ražojumiem.
EK līgums ir konstitucionāls līgums, un tas rada jaunu tiesisko kārtību, turklāt EK līguma noteikumi par brīvu pārvietošanos
un konkurenci nav pašmērķis, bet līdzeklis ekonomikas integrācijas mērķu sasniegšanai, vienotā tirgus un ekonomiskās un monetārās
savienības izveidei, tādējādi palīdzot panākt ciešāku Eiropas vienotību.
Atšķirībā no EK līguma, kas pēc pārejas posma beigām liedz dalībvalstīm piemērot aizsardzības pasākumus, EEZ līguma 64. pants
ietver noteikumus, kas ļauj līgumslēdzējām pusēm piemērot pasākumus, lai novērstu konkurences izkropļojumus, kas radušies
saistībā ar līgumslēdzējas puses vai valsts monopolu valsts atbalsta piešķiršanu. Turklāt 26. pants saistībā ar 13. protokolu
ietver noteikumus, kas atļauj ieviest kompensācijas nodokli gadījumos, kad
acquis communautaire
nav pilnībā iekļauts EEZ līgumā. Atšķirībā no EEZ līguma klauzulām EK līguma drošības klauzulas, uz kurām atsaucas prasītājs,
neļauj piemērot autonomus pasākumus, bet paredz, ka Padome vai Komisija var piemērot pasākumus vai arī to var darīt dalībvalsts
saskaņā ar īpašu Komisijas atļauju.
Atbildot uz prasītāja argumentiem par to, ka EK ir muitas savienība, bet EET – brīvās tirdzniecības zona un ka tas neietekmē
līgumslēdzēju pušu ražojumu beznodokļu režīmu, Padome uzsver, ka Kopienā vairs nav robežkontroles attiecībā uz dalībvalstu
ražojumiem vai ārpuskopienas valstu ražojumiem, kuri ir brīvā apritē. Savukārt EEZ pat līgumslēdzēju pušu ražojumi joprojām
tiek pakļauti robežkontrolei, ko veic Kopiena vai citas līgumslēdzējas puses.
Padome secina, ka atsevišķos gadījumos līgumslēdzējas puses var ieviest un/vai izmantot nodokļus kā aizsardzības pasākumus,
lai novērstu atsevišķus konkurences izkropļojumus, kas ietekmē tirdzniecību.
Tā piebilst, ka ar apstrīdēto regulu ieviestais nodoklis nav parasts muitas nodoklis, bet gan aizsargpasākums, kas pieņemts
saskaņā ar BTL noteikumiem. Tāpat kā
sui generis
nodoklis, arī šis nodoklis neizriet no EEZ līguma 10. panta pat tad, ja šo noteikumu interpretētu tā, kā to norādījis prasītājs.
Pirmkārt, apstrīdētā regula nepiemēro nodokli, bet gan atceļ tarifu koncesiju, atjaunojot nodokli. Otrkārt, šim nodoklim nav
vispārējas ietekmes, jo tas attiecas vienīgi uz konkrēta ražotāja konkrētā valstī ražotām noteikta veida ātrumkārbām. Treškārt,
nodoklis ir atjaunots noteiktam mērķim, proti, lai novērstu kropļojošu ietekmi uz Austrijas Republikas sniegto valsts atbalstu,
kas nav zudis arī pēc EEZ līguma spēkā stāšanās. Ceturtkārt, nodoklis ticis atjaunots uz noteiktu un ierobežotu laiku posmu.
Visbeidzot, runājot par EEZ līguma 120. pantu, muitas nodokļi starp Kopienu un Austrijas Republiku tika atcelti ar BTL 3. pantu.
EEZ līgums tikai saglabā ar BTL noteiktās tarifu koncesijas, taču nepavisam neparedz tarifu koncesijas. Tātad BTL noteikumi
attiecībā uz tarifu koncesijām joprojām tika piemēroti, un saskaņā ar EEZ līguma 120. pantu muitas nodokļi, kas likumīgi ieviesti
saskaņā ar BTL, tādējādi varēja palikt spēkā pēc EEZ līguma spēkā stāšanās neatkarīgi no tā, vai tie atbilst vai neatbilst
Līguma 10. panta prasībām. Situācija ir nepārprotami atšķirīga no situācijas, kāda tā bija tad, kad Austrija pievienojās Eiropas
Savienībai. Līdz ar to regula vairs nav piemērojama, jo arī BTL ir pārtraucis tās piemērošanu.
Komisija uzskata, ka EEZ līguma 10. pants un atbilstošie EK līguma noteikumi būtībā nav identi un ka Līguma 6. pants līdz
ar to nav piemērojams. No 10. panta izriet, ka fiskāli muitas nodokļi nav piemērojami attiecībā uz ievedmuitas un izvedmuitas
nodokļiem vai maksājumiem ar līdzvērtīgu iedarbību. Situācija ir tāda pati kā attiecībā uz muitas nodokļiem aizsardzības nolūkā,
un, kaut arī tie veido ne vairāk kā pusi no vispārējās muitas nodokļu politikas, tie ir paredzēti konkrētam mērķim. Ja 10. pantu
interpretētu tā, kā to pieprasa prasītājs, tad nebūtu iespējams piemērot Līguma 64. pantu. Vēl jo vairāk, šajā gadījumā Līguma
26. pants nav nepieciešams. Tā kā EEZ līgums neparedz novērst konkurences un tirdzniecības izkropļojumu, ko izraisījis šajā
lietā iesaistītais valsts atbalsts, tad BTL ir vienīgās piemērojamās tiesības. Komisija uzsver, ka EEZ līguma 120. pants paredz,
ka šis līgums ir ar augstāku spēku nekā BTL vienīgi tad, ja tas attiecas uz vienu un to pašu objektu. Tas ļauj turpināt piemērot
atsevišķus BTL noteikumus – tādus kā tie, kurus Kopiena piemēroja šajā gadījumā.
–        Iespējamais EEZ līguma 26. panta pārkāpums
Prasītājs apgalvo, ka ar apstrīdēto regulu ieviestais pasākums ir kompensācijas nodoklis un, pamatojoties uz šo apgalvojumu,
inter alia
apgalvo, ka saskaņā ar GATT VI panta 3. punkta pēdējā teikuma definīciju kompensācijas nodokļi ir “īpaši nodokļi, kas piemēroti,
lai izlīdzinātu visus tieši vai netieši ražošanai vai preču eksportam piešķirtos maksājumus vai subsīdijas”. Tādējādi apstrīdētā
regula arī pārkāpj EEZ līguma 26. pantu, kas atbilstoši Līguma 10. pantā noteiktajam vispārējam principam aizliedz kompensācijas
nodokļus starp līgumslēdzējām pusēm, ja vien Līgumā nav paredzēts citādi.
No Līguma 13. protokola attiecībā uz antidempinga pasākumu un kompensācijas nodokļu nepiemērošanu izriet, ka, lai šajā gadījumā
darbotos 26. pantā paredzētais aizlieguma izņēmums, ir nepieciešams, lai
acquis communautaire
attiecībā uz atsevišķām automašīnu detaļām netiktu pilnībā iekļauts EEZ līgumā, kā tas nav šajā gadījumā. Visi noteikumi
par valsts atbalstu, kas piemērojams automašīnu sektorā, ir atsevišķi norādīti EEZ līguma XV pielikumā. Prasītāja ražotā produkcija
ir Austrijas izcelsmes produkcija un atbilst Preču aprakstīšanas un kodēšanas harmonizētās sistēmas 25.–97. nodaļai (skat.
EEZ līguma 8. panta 2. punktu un 3. punkta a) apakšpunktu).
Austrijas Republika uzskata, ka apstrīdētā regula ir pretrunā EEZ līguma 26. pantam. Padomes piešķirtais nosaukums šiem nodokļiem
nav būtisks; nodokļa mērķis un radītās sekas nosaka tā būtību, proti, to, ka tas ir kompensācijas nodoklis.
Padome apgalvo, ka apstrīdētā regula neievieš kompensācijas nodokli, bet, pamatojoties uz BTL 23. pantu un 27. panta 3. punkta
a) apakšpunktu, atceļ tarifu koncesijas, kas bija piešķirtas Austrijas Republikai saskaņā ar šo līgumu. Tādējādi nav pārkāpts
EEZ līguma 26. pants.
Komisija uzskata, ka apstrīdētā regula neievieš kompensācijas nodokli, bet ir uzskatāma par
sui generis
aizsardzības pasākumu, kas saskaņā ar EK līguma 113. pantu atceļ tarifu koncesijas, kā paredzēts BTL, gadījumā, ja pastāv
neatrisinātas domstarpības par Līgumā ietvertajiem valsts atbalsta noteikumiem.
–        Iespējamais EEZ līguma 62. panta pārkāpums
Prasītājs uzskata, ka EEZ līguma 62. pants skaidri norāda, ka Kopienas kompetence valsts atbalsta jomā ir ierobežota attiecībā
uz atbalstu, ko sniedz dalībvalstis. Tas uzskata, ka 1994. gada 1. janvārī Kopiena zaudēja savu kompetenci attiecībā uz valsts
atbalsta piešķiršanu Eiropas Brīvās tirdzniecības asociācijas valstīs. Tādējādi pēc apstrīdētās regulas spēkā stāšanās datuma
tā vairs neatbilst EEZ līguma 62. pantam. Apgalvojot, ka Padome varēja pieņemt apstrīdēto regulu kā aizsardzības pasākumu
atbilstoši EEZ līguma 62. pantam, Padome atzīst, ka tā nav ievērojusi šajā pantā noteikto procedūru.
Padome vispirms norāda, ka apstrīdētā regula ir pieņemta nevis atbilstoši EEZ līgumam, bet gan atbilstoši BTL. Otrkārt, tā
nav noteikusi, ka atbalsts ir spēkā neesošs vai neatbilst EEZ līguma darbībai, jo to varēja noteikt vienīgi Eiropas Brīvās
tirdzniecības asociācijas Uzraudzības iestāde. Saskaņā ar EEZ līgumu Padomes veiktais aizsardzības pasākums bija atbilstošs
Līguma 64. pantam.
–        Iespējamais pārkāpums attiecībā uz pienākumu saskaņā ar starptautiskajām publiskajām tiesībām nevērsties pret līguma objektu
un mērķi pirms līguma stāšanās spēkā
Prasītājs uzsver, ka 18. pants 1969. gada 23. maija Vīnes konvencijā par starptautisko līgumu tiesībām (
United Nations Treaty Series
, 788. sēj., 354. lpp.; turpmāk tekstā – Pirmā Vīnes konvencija) un 18. pants 1986. gada 21. marta Vīnes konvencijā par līgumtiesībām
starp valstīm un starptautiskām organizācijām vai starp starptautiskām organizācijām (
UN General Assembly Document
A/Conf. 129/15
, 1986. gada 20. marts; turpmāk tekstā – Otrā Vīnes konvencija) aizliedz visām valstīm un starptautiskām organizācijām ar
nodomu pārkāpt starptautiskus līgumus, izmantojot aktus, kas pieņemti tieši pirms līguma stāšanās spēkā un ir pretrunā līguma
pamatprincipiem. Tātad šie noteikumi paredz, ka laika posmā starp starptautiska līguma parakstīšanu un stāšanos spēkā valstīm
“ir pienākums atturēties no aktiem, kas vēršas pret” šā līguma “objektu un mērķi”.
Ir vispāratzīts, ka Pirmā Vīnes konvencija kodificē atsevišķas vispārsaistošas starptautisko paražu tiesību normas, tādējādi
šīs konvencijas kodificētie noteikumi ir Kopienai saistoši. To apstiprina fakts, ka vairākos gadījumos Tiesa ir atsaukusies
uz konvencijas noteikumiem, interpretējot Kopienas noslēgtos līgumus, tostarp arī BTL (skat. iepriekš minēto atzinumu 1/91,
14. punkts, un Tiesas 1993. gada 1. jūlija spriedumu lietā C‑312/91
Metalsa
,
Recueil
, I‑3751. lpp., 12. punkts).
Turklāt Pirmās Vīnes konvencijas 18. pants un Otrās Vīnes konvencijas 18. pants ietver pamatprincipu par tiesiskās paļāvības
aizsardzību starptautiskajās publiskajās tiesībās un saskaņā ar šo principu starptautisko tiesību subjektu atsevišķos gadījumos
var saistīt paļāvība, ko tā darbība radījusi citiem starptautisko tiesību subjektiem.
Prasītājs noraida Padomes argumentu, ka Pirmās Vīnes konvencijas 18. pants nevar piešķirt indivīdiem tiesības, uz kurām tie
var atsaukties Pirmās instances tiesā. Pirmkārt, arguments par tiešās iedarbības trūkumu nav atbilstošs tiesvedībā, kas ierosināta
saskaņā ar EK līguma 173. pantu. Starptautiskie līgumi ir Kopienas tiesiskā regulējuma sastāvdaļa, un tie attiecas uz Kopienas
iestādēm, tostarp uz Eiropas Kopienu Tiesu un Pirmās instances tiesu, kurām jānodrošina to ievērošana. Tas, ka atsevišķi starptautiski
līgumi nav tieši piemērojami, nekādi neietekmē Kopienas pienākumu nodrošināt to ievērošanu (skat. Tiesas 1984. gada 10. jūlija
spriedumu lietā 126/83
STS
/Komisija,
Recueil
, 2769. lpp.; 1989. gada 22. jūnija spriedumu lietā 70/87
Fediol
/Komisija,
Recueil
, 1781. lpp., 20. punkts; 1991. gada 7. maija spriedumu lietā C‑69/89
Nakajima
/Padome,
Recueil
, I‑2069. lpp., 31. punkts, kā arī ģenerāladvokāta M. Lenca [
M. Lenz
] secinājumus šajā lietā 53. punkts, un ģenerāladvokāta M. Gulmana [
M. Gulmann
] secinājumus 1994. gada 5. oktobra spriedumā lietā C‑280/93 Vācija/Padome,
Recueil
, I‑4973. lpp., 135. un 137. punkts). Otrkārt, Pirmās Vīnes konvencijas 18. pants ietver nepārprotamu un absolūtu aizliegumu
attiecībā uz aktiem, kuri neatbilst starptautisko līgumu objektiem un mērķiem.
Tātad starp EEZ līguma parakstīšanas datumu un tā spēkā stāšanās datumu Kopienai bija jāatturas no jebkādu pasākumu veikšanas,
kas varētu apdraudēt Līguma objektu un mērķa sasniegšanu. Šim pienākumam bija jākļūst vēl jo svarīgākam pēc tam, kad visas
līgumslēdzējas puses bija ratificējušas EEZ līgumu.
Šajā ziņā prasītājs norāda, ka ratifikācija tika pabeigta 1993. gada 13. decembrī, kad Padome un Komisija kopīgi pieņēma Lēmumu
94/1 un apstiprināja ratifikācijas aktu kopijas ar ziņojumu, ka EEZ līgumam jāstājas spēkā 1994. gada 1. janvārī, un šīs kopijas
nosūtīja līgumslēdzējām pusēm. Tad, kad 1993. gada 20. decembrī tika pieņemta apstrīdētā regula, Padomei bija labi zināms,
ka EEZ līgums stāsies spēkā dažas dienas vēlāk. Tā kā muitas nodokļu atcelšana starp līgumslēdzējām pusēm bija viens no EEZ
līguma galvenajiem mērķiem, Kopiena apdraudēja EEZ līguma objekta un mērķa sasniegšanu, pieņemot apstrīdēto regulu pēc ratifikācijas
perioda beigām.
Austrijas Republika uzskata, ka, pieņemot apstrīdēto regulu nevis pirms EEZ līguma stāšanās spēkā, bet gan pēc tam, kad to
bija ratificējušas visas līgumslēdzējas puses, Padome ir pārkāpusi Austrijas Republikas un tās pilsoņu tiesības. Padome ir
rīkojusies, pārkāpjot dalībvalstu tiesību vispārējo principu, proti, savstarpēju labas ticības principa pienākumu starp līgumslēdzējām
pusēm, pirms ir stājies spēkā līgums, kas saskaņā ar Pirmās Vīnes konvencijas 18. pantu atzīts par starptautisko publisko
tiesību principu.
Papildus, atsaucoties uz Itālijas, Vācijas, Beļģijas, Spānijas un Lielbritānijas tiesībām, Austrijas Republika uzsver, ka
pastāv arī tiesību princips, kas ir kopējs visu dalībvalstu tiesību sistēmām, saskaņā ar kuru līgumslēdzējam pusēm ir jāievēro
labas ticības princips, lai aizsargātu citu pušu vai savas līgumiskās intereses līguma darbības apturēšanas laikā. Šis princips
izriet no tiesiskās paļāvības aizsardzības principa. Tiesai šis princips tāpēc jāatzīst par Kopienu tiesību vispārējo principu.
Taču arī šis princips tika pārkāpts, pieņemot apstrīdēto regulu. Austrijas Republika uzskata, ka prasītājam kā labuma guvējam
no EEZ līguma ir jābūt tiesīgam paļauties uz šo principu.
Padome neapstrīd prasītāja apgalvojumu, ka Pirmās Vīnes konvencijas 18. pants un Otrās Vīnes konvencijas 18. pants kodificē
starptautisko paražu tiesību noteikumus, kas ir Kopienai saistoši.
Tomēr tā uzskata, ka, pirmkārt, tā nav pārkāpusi šos noteikumus, jo apstrīdētā regula pilnībā atbilst EEZ līgumam. Tādējādi
nav ne akta, kas būtu vērsts pret līguma objektu un mērķi, ne Austrijas Republikas tiesiskās paļāvības pārkāpuma.
Otrkārt, tā apgalvo, ka noteikumi, uz kuriem atsaucas prasītājs, ir līgumtiesību daļa starptautisko tiesību jomā, kas attiecas
vienīgi uz suverēnu valstu un starptautisku organizāciju tiesībām, kā arī to savstarpējām attiecībām. Šādi noteikumi nepiešķir
indivīdiem tiesības, uz kurām tie varētu atsaukties Pirmās instances tiesā. Turklāt attiecīgais noteikums nav pietiekami precīzs,
lai tas būtu tieši piemērojams, un vēl jo vairāk tas attiecas uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principu.

Pirmās instances tiesas secinājumi
Saistībā ar prasību atcelt tiesību aktu apstrīdētās regulas likumība saskaņā ar EK līguma 173. pantu ir jāizvērtē, pamatojoties
uz faktiem un tiesībām, kādas pastāvējušas apstrīdētā akta pieņemšanas laikā (skat. Tiesas 1979. gada 7. februāra spriedumu
apvienotajās lietās 15/76 un 16/76 Francija/Komisija,
Recueil
, 321. lpp., 7. punkts, un Pirmās instances tiesas 1996. gada 22. oktobra spriedumu apvienotajās lietās T‑79/95 un T‑80/95
SNCF
un
British Railways
/Komisija,
Recueil
, II‑1491. lpp., 48. punkts).
Prasītāja arguments par to, ka apstrīdētās regulas likumība ir jāizvērtē laikā, kad tā stājās spēkā, tādējādi ir noraidāms.
Prasītājs vēl apgalvo, ka EEZ līgums ir daļa no tās faktiskās un tiesiskās situācijas, kāda bija tajā laikā, kad tika pieņemta
apstrīdētā regula, t.i., 1993. gada 20. decembrī, un ka, pieņemot apstrīdēto regulu dažas dienas pirms EEZ līguma stāšanās
spēkā, Padome ir pārkāpusi starptautisko publisko tiesību principu, tā saukto “labas ticības principu”, saskaņā ar kuru starptautiskā
līguma parakstītājas puses līdz starptautiskā līguma spēkā stāšanās dienai nevar veikt pasākumus, kas būtu vērsti pret līguma
objektu un mērķi.
Šajā saistībā jānorāda, ka, pirmkārt, labas ticības princips ir starptautisko paražu tiesību noteikums, kuru ir atzinusi Starptautiskā
Tiesa (skat. 1926. gada 25. maija spriedumu “Vāciešu intereses Polijas Augšsilēzijā” [
German interests in Polish Upper Silesia
],
CPJI
, A sērija, Nr. 7., 30. un 39. lpp.), un tādējādi tas ir Kopienai saistošs.
Šis princips ir kodificēts Pirmās Vīnes konvencijas 18. pantā, kurā noteikts:
“Valstij ir pienākums nevērsties pret līguma objektu un mērķi, ja:
a)     valsts ir parakstījusi līgumu vai apmainījusies ar dokumentiem, kas ir tā sastāvdaļa un paredzēti ratifikācijai, pieņemšanai
vai apstiprināšanai, līdz brīdim, kad tā ir tieši paudusi savu apņemšanos nekļūt par līguma dalībnieku; vai
b)     valsts ir akceptējusi to, ka tikmēr, kamēr līgums nav stājies spēkā, tas ir šai valstij saistošs, ar noteikumu, ka šāda stāšanās
spēkā pārmērīgi nekavējas.”
Šajā gadījumā apstrīdēto regulu Padome pieņēma 1993. gada 20. decembrī, t.i., septiņas dienas pēc tam, kad Kopienas un līgumslēdzējas
puses bija devušas piekrišanu EEZ līgumam un iesniegušas savus apstiprināšanas dokumentus (skat. iepriekš sprieduma 23. punktu).
Tātad jau no 1993. gada 13. decembra Kopienām bija zināms EEZ līguma spēkā stāšanās datums. Saskaņā ar EEZ līguma 129. panta
3. punktu, kas aizstāts ar Pieņemšanas protokola 6. pantu, un Pieņemšanas protokola 1. panta 1. punktu un 22. panta 3. punktu
EEZ līgumam bija jāstājas spēkā nākošā mēneša pirmajā dienā pēc pēdējās apstiprināšanas vai pēc ratifikācijas.
Otrkārt, labas ticības princips starptautiskajās publiskajās tiesībās izriet no tiesiskās paļāvības aizsardzības principa,
kas saskaņā ar judikatūru ir Kopienu tiesiskās kārtības daļa (skat. Tiesas 1978. gada 3. maija spriedumu lietā 112/77
Töpfer
/Komisija,
Recueil
, 1019. lpp., 19. punkts). Jebkurš uzņēmējs, kuram iestāde ir devusi pamatotas cerības, var atsaukties uz tiesiskās paļāvības
aizsardzības principu (skat. it īpaši Pirmās instances tiesas 1995. gada 13. jūlija spriedumu apvienotajās lietās T‑466/93,
T‑469/93, T‑473/93, T‑474/93 un T‑477/93
O’Dwyer
u.c./Padome,
Recueil
, II‑2071. lpp., 48. punkts).
Situācijā, kad Kopienas ir iesniegušas savus starptautiskā līguma apstiprināšanas dokumentus un kad ir zināms šā līguma spēkā
stāšanās datums, uzņēmēji var atsaukties uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principu, lai apstrīdētu kādas iestādes pirms
šā līguma stāšanās spēkā pieņemtos aktus, kas ir pretrunā šā līguma, kuram pēc tā stāšanās spēkā ir tieša iedarbība uz šiem
aktiem, noteikumiem.
Tātad prasītājam ir tiesības lūgt noskaidrot apstrīdētās regulas likumību atbilstoši EEZ līguma noteikumiem, kuriem pēc tā
stāšanās spēkā ir tieša iedarbība.
Tomēr, pirms tiek izskatīti dažādi prasītāja argumenti šajā sakarā, vispirms ir jānoskaidro, vai un cik lielā mērā EEZ līguma
noteikumi atbilst BTL noteikumiem un vai EEZ līgums ir piemērojams attiecībā uz šajā lietā izskatāmajiem ražojumiem.
Jāatzīmē, ka BTL, kas tika piemērots attiecīgajā laikā un, uz kuru pamatojoties, tika pieņemta apstrīdētā regula, netika ne
izbeigts, ne arī apturēts, kad stājās spēkā EEZ līgums. Saskaņā ar EEZ līguma 120. pantu šā līguma noteikumu piemērošana ir
ar augstāku spēku nekā BTL noteikumi tiktāl, “ciktāl tie attiecas uz to pašu objektu”. EEZ līguma noteikumi šajā gadījumā
attiecas uz to pašu objektu, uz kuru attiecas BTL noteikumi. EEZ līguma 10. pants attiecas uz to pašu objektu, uz kuru attiecas
BTL 3. un 6. pants, proti, uz ievedmuitas nodokļiem un maksājumiem ar līdzvērtīgu iedarbību. EEZ līguma 61. pants attiecībā
uz valsts atbalstu ir daudz specifiskāks, un tam ir tikpat liela nozīme kā BTL 23. panta 1. punkta iii) apakšpunktam; tas
ir gandrīz idents arī EK līguma 92. pantam. Vēl jo vairāk, īpašie noteikumi, kurus piemēro valsts atbalstam Kopienā, ir ietverti
EEZ līguma XV pielikumā. Attiecībā uz BTL 27. panta 2. punktā un 3. panta a) punktā paredzētajām procedūrām jānorāda, ka saskaņā
ar EEZ līguma 108. pantu Eiropas Brīvās tirdzniecības asociācijas (turpmāk tekstā – EBTA) valstis ir nodibinājušas EBTA Uzraudzības
iestādi un EBTA tiesu. Šīs abas iestādes, īpaši konkurences un valsts atbalsta jomā, ir saskaņojušas pilnvaras un procedūras,
kas ir analogas tām, kādas attiecībā uz šīm jomām jau pastāv Kopienā. Konkurences un sadarbības sadalījumu starp EBTA Uzraudzības
iestādi un Komisiju valsts atbalsta jomā nosaka EEZ līguma 62. pants. Tādējādi pēc EEZ līguma stāšanās spēkā šā līguma noteikumu
piemērošana gūst virsroku pār atbilstošajiem BTL noteikumiem.
Šajā kontekstā, nelemjot par Austrijas Republikas piešķirtā atbalsta atbilstību BTL vai EEZ līgumam, Tiesa norāda, ka Padome
attiecībā uz valsts atbalstu ir ievērojusi BTL noteikumos paredzēto procedūru, pirms pieņēma apstrīdēto regulu. Tomēr, kā
izriet no iepriekšējā punkta, pēc EEZ līguma stāšanās spēkā šā līguma noteikumi par valsts atbalstu piemērošanu gūst virsroku
pār attiecīgajiem BTL noteikumiem. Šajā ziņā EEZ līgumam ir pašam savi noteikumi un procedūras, kas ļauj līgumslēdzējām pusēm
atcelt valsts atbalstu, kas neatbilst Līguma darbībai.
Attiecībā uz jautājumu, vai Līgums ir piemērojams ražojumiem, uz kuriem attiecas apstrīdētā regula, nav apstrīdēts, ka šie
ražojumi ir EEZ līgumslēdzēju pušu izcelsmes ražojumi un ka tie pēc klasifikācijas atbilst Preču aprakstīšanas un kodēšanas
harmonizētās sistēmas 25.–97. nodaļai. Tātad saskaņā ar EEZ līguma 8. panta 2. punktu un 3. panta a) punktu šis līgums ir
piemērojams šiem ražojumiem līdz ar tā stāšanos spēkā.
Otrkārt, ir jānoskaidro, vai pēc EEZ līguma stāšanās spēkā tā 10. pants var radīt tiešo iedarbību.
No EK līguma 228. panta 7. punkta izriet, ka starptautiskie līgumi, kurus Kopiena noslēgusi saskaņā ar Līgumu, ir saistoši
iestādēm un dalībvalstīm. Tiesu prakse noteic, ka šāda līguma noteikumi kopš līguma stāšanās spēkā ir Kopienas tiesiskā regulējuma
sastāvdaļa (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Haegeman
, 5. punkts). Pastāvīgajā judikatūrā arī noteikts, ka šāda līguma noteikumiem var būt tiešā iedarbība, ja tie ir pietiekami
precīzi beznosacījumu noteikumi (skat., piemēram, Tiesas 1976. gada 5. februāra spriedumu lietā 87/75
Bresciani
,
Recueil
, 129. lpp., 25. punkts, un 1982. gada 26. oktobra spriedumu lietā 104/81
Kupferberg
,
Recueil
, 3641. lpp., 23. punkts).
Šajā ziņā Pirmās instances tiesa norāda, ka nekas dokumentos neliecina, ka EEZ līgums, ko Kopiena noslēgusi, pamatojoties
uz EK līguma 238. pantu, būtu noslēgts neatbilstoši Līgumam. Tātad kopš 1994. gada 1. janvāra, kad [EEZ] līgums stājās spēkā,
līguma noteikumi ir Kopienas tiesiskā regulējuma sastāvdaļa. Jāatgādina, ka EEZ līguma 10. panta pirmajā teikumā noteikts,
ka ievedmuitas un izvedmuitas nodokļi un visi līdzvērtīgas iedarbības maksājumi starp līgumslēdzējām pusēm ir aizliegti. Šā
panta otrais teikums paredz, ka, neskarot līguma 5. protokola nosacījumus, tāpat ir aizliegti arī fiskālie muitas nodokļi.
Tādējādi 10. pants paredz precīzus beznosacījuma noteikumus, kas pakļauti vienīgam tikpat precīzam beznosacījumu izņēmumam.
No tā izriet, ka kopš EEZ līguma stāšanās spēkā 10. pantam ir tiešā iedarbība.
Treškārt, ir jāpārliecinās, vai apstrīdētā regula, atjaunojot 4,9 % nodokli, pārkāpj EEZ līguma 10. pantu.
EEZ līguma 6. pants nosaka:
“Neskarot tiesu prakses attīstību nākotnē, šā līguma noteikumus tiktāl, ciktāl tie būtībā ir līdzvērtīgi attiecīgajiem Eiropas
Ekonomikas kopienas dibināšanas līguma un Eiropas Ogļu un tērauda kopienas dibināšanas līguma noteikumiem, kā arī tiesību
aktiem, kas pieņemti, piemērojot šos abus Līgumus, tos ieviešot un piemērojot, interpretē saskaņā ar attiecīgajiem Eiropas
Kopienu Tiesas nolēmumiem līdz šā līguma parakstīšanas dienai.”
Padome uzsver, ka, neraugoties uz šo noteikumu, EEZ līguma 10. pants nav interpretējams tāpat kā atbilstošie EK līguma noteikumi,
jo ir ievērojamas atšķirības starp EK līgumu un EEZ līgumu (skat. iepriekš šā sprieduma 62. punktu).
Šo argumentu nevar pieņemt. No judikatūras izriet, ka, lai noteiktu, vai EK līgumā ietvertā noteikuma interpretācija ir jāpaplašina
līdz identam EEZ līgumā ietvertam noteikumam, šis noteikums jāanalizē saskaņā ar līguma mērķi un objektu, kā arī līguma kontekstu
(skat. Tiesas 1982. gada 9. februāra spriedumu lietā 270/80
Polydor
,
Recueil
, 329. lpp., 8. punkts, un 1992. gada 16. jūlija spriedumu lietā C‑163/90
Legros
u.c.,
Recueil
, I‑4625. lpp., 23. punkts). Atbilstoši EEZ līguma 1. panta 1. punktam šā līguma mērķis ir veicināt līgumslēdzēju pušu tirdzniecisko
un ekonomisko attiecību nepārtrauktu un līdzsvarotu stiprināšanu vienlīdzīgos konkurences apstākļos un vienu un to pašu noteikumu
ievērošanu, lai izveidotu viendabīgu Eiropas ekonomikas zonu. Šajā ziņā līgumslēdzējas puses nolēma novērst visus tirdzniecības
šķēršļus saskaņā ar GATT noteikumiem par brīvās tirdzniecības zonas izveidi.
Šajā saistībā EEZ līgums paredz augstu integrāciju, un tā mērķi ir plašāki nekā parastam brīvās tirdzniecības līgumam. Tādējādi
no Līguma 1. panta 2. punkta izriet, ka EEZ ietver,
inter alia
, preču, pakalpojumu, kapitāla brīvu apriti un personu brīvu pārvietošanos, kā arī tādas sistēmas izveidi, kas nodrošinātu,
ka netiek kropļota konkurence un ka tiek pienācīgi ievēroti attiecīgie noteikumi. Noteikumi, kas piemērojami attiecībām starp
līgumslēdzējām pusēm tajās jomās, kas ietvertas Līgumā, būtībā atbilst attiecīgiem EK līguma un EOTK līguma noteikumiem un
aktiem, kas pieņemti saskaņā ar šiem līgumiem. EEZ līguma mērķis ir arī EEZ nākotnē paplašināt Kopienu tiesības tajās jomās,
kuras ietver šis līgums, lai tās izveidotos, attīstītos vai mainītos, un šajā ziņā ir paredzēta lēmuma pieņemšanas procedūra.
Līgums arī paredz, ka EBTA valstis nodibina uzraudzības iestādi – EBTA Uzraudzības iestādi, kurai ir līdzvērtīgas tiesības
un līdzīgi pienākumi kā Komisijai, kā arī tiesu – EBTA tiesu. EEZ līguma 109. pants paredz, ka šā līguma saistību izpildi
uzrauga, no vienas puses, EBTA Uzraudzības iestāde un, no otras puses, EK Komisija, darbojoties saskaņā ar Eiropas Ekonomikas
kopienas dibināšanas līgumu, Eiropas Ogļu un tērauda kopienas dibināšanas līgumu un šo līgumu. Atbilstoši EEZ līguma 108. panta
2. punktam un 1992. gada 2. maija EBTA valstu līgumam par uzraudzības iestādes un tiesas izveidi (OV 1994, L 344, 1. lpp.;
turpmāk tekstā – EBTA Uzraudzības līgums) EBTA tiesai ir piešķirta Eiropas Kopienu Tiesai un Pirmās instances tiesai līdzīga
jurisdikcija.
Tādējādi, izveidojot EBTA Uzraudzības iestādi un EBTA tiesu ar Komisijai un Eiropas Kopienu Tiesai līdzīgām pilnvarām un jurisdikciju,
tika izveidota divu pīlāru sistēma, kurā EBTA Uzraudzības iestāde un EBTA tiesa uzrauga EEZ līguma piemērošanu attiecībā uz
EBTA valstīm, bet Komisija, Eiropas Kopienu Tiesa un Pirmās instances tiesa uzrauga šā līguma piemērošanu attiecībā uz Kopienu.
Šo sistēmu pastiprina daudzi faktori, kuru mērķis ir nodrošināt tās viendabību. Šie faktori papildus dažādu nosacījumu līdzībai
starp EEZ līgumu, EK līgumu un EOTK līgumu ietver EEZ līguma preambulas ceturto un piecpadsmito apsvērumu un šā līguma 6. pantu,
kā arī it īpaši EBTA Uzraudzības iestādes līguma 3. pantu. Cita starpā, pamatojoties uz Līguma preambulas ceturto apsvērumu,
līgumslēdzēju pušu mērķis ir “izveidot dinamisku un viendabīgu Eiropas Ekonomikas zonu, kas balstās uz kopīgiem noteikumiem
un vienādiem konkurences apstākļiem un kur tiek piemēroti tās īstenošanas līdzekļi, tostarp tiesu līmenī, un ko panāk uz vienlīdzības
un savstarpīguma pamata un ar vispārēju līdzsvaru starp līgumslēdzēju pušu ieguvumiem, tiesībām un pienākumiem”. Preambulas
piecpadsmitais apsvērums, ko līgumslēdzējas puses papildināja pēc tam, kad Tiesa iepriekš minētajā atzinumā 1/91 noteica,
ka līguma pirmās versijas tiesu sistēma, paredzot EEZ tiesu, neatbilst EEK līgumam, kā arī noteica, ka “pilnīgi ievērojot
tiesu neatkarību, līgumslēdzēju pušu mērķis ir panākt un saglabāt vienotu šā līguma un tajā atveidoto Kopienu tiesību aktu
interpretāciju un piemērošanu, kā arī panākt vienlīdzīgu attieksmi pret privātpersonām un uzņēmējiem attiecībā uz četrām pamatbrīvībām
un konkurences apstākļiem”. Kaut arī Tiesa atsaucas uz šā sprieduma 104. punktu, EEZ līguma 6. pants paredz, ka šā līguma
noteikumus tiktāl, ciktāl tie būtībā ir līdzvērtīgi attiecīgajiem Kopienas noteikumiem, interpretē saskaņā ar attiecīgajiem
Eiropas Kopienu Tiesas un Pirmās instances tiesas nolēmumiem, kas pieņemti pirms EEZ līguma parakstīšanas. Visbeidzot, no
EBTA Uzraudzības līguma 3. panta 2. punkta izriet, ka EBTA Uzraudzības iestādei un EBTA tiesai ir pienācīgi jāņem vērā principi,
kas noteikti atbilstošos Tiesas un Pirmās instances tiesas lēmumos, kas pieņemti pēc EEZ līguma parakstīšanas (skat. iepriekš
minēto EBTA tiesas spriedumu lietā
Restamark
, 24., 33. un 34. punkts, un EBTA Tiesas 1995. gada 21. marta spriedumu lietā E‑2/94
Scottish Salmon Growers Association
/EBTA Uzraudzības iestāde,
Report of the EFTA Court
, 1994. gada 1. janvāris – 1995. gada 30. jūnijs, 59. lpp., 11. un 13. punkts).
Pretēji Padomes argumentam līguma interpretācijas un piemērošanas nozīmīgums attiecībā uz līgumslēdzēju pušu mērķi izveidot
dinamisku un viendabīgu EEZ ar iepriekš minēto Tiesas atzinumu 1/91 netika mazināts. Kad Tiesa konstatēja, ka atšķirības starp
Līguma mērķiem un kontekstu, no vienas puses, un starp Kopienas tiesību aktu mērķiem un kontekstu, no otras puses, ir šķērslis
viendabīguma sasniegšanai EEZ tiesību interpretācijā un piemērošanā, šis secinājums radās, izanalizējot EEZ līgumā paredzēto
tiesu sistēmu, lai noteiktu, vai šī sistēma var apdraudēt Kopienas tiesiskā regulējuma autonomiju tās mērķu sasniegšanai,
neatsaucoties uz īpašiem gadījumiem, kad ir jānosaka, vai EEZ līguma noteikumi, kas būtībā ir līdzvērtīgi Kopienas tiesību
aktu noteikumiem, ir interpretējami saskaņā ar Tiesas un Pirmās instances tiesas lēmumiem.
No šiem secinājumiem izriet, ka EEZ līguma 6. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tad, ja EEZ līguma noteikums būtībā ir līdzvērtīgs
atbilstošiem EK līguma un EOTK līguma noteikumiem un aktiem, kas pieņemti šo abu līgumu piemērošanai, tas jāinterpretē saskaņā
ar attiecīgiem Tiesas un Pirmās instances tiesas nolēmumiem, kas pieņemti pirms EEZ līguma parakstīšanas.
Pirmās instances tiesa arī konstatē, ka EEZ līguma 10. pants būtībā ir līdzvērtīgs EK līguma 12., 13., 16. un 17. pantam,
kuri pēc pārejas posma beigām starp dalībvalstīm aizliedz ievedmuitas un izvedmuitas nodokļus un visus maksājumus ar līdzvērtīgu
iedarbību. Tādējādi, pamatojoties uz EEZ līguma 6. pantu, 10. pants ir interpretējams saskaņā ar attiecīgiem Tiesas un Pirmās
instances tiesas nolēmumiem, kas pieņemti pirms līguma parakstīšanas.
Šajā ziņā, pirmkārt, ir jānoraida Komisijas arguments par to, ka no EEZ līguma 10. panta izriet, ka, tā kā fiskālie muitas
nodokļi nav uzskatāmi par ievedmuitas un izvedmuitas nodokļiem un maksājumiem ar līdzvērtīgu iedarbību, šis pants un atbilstošie
EK līguma noteikumi būtībā nav līdzvērtīgi. Jāatgādina, ka EK līgums ietver atbilstošu noteikumu, proti, 17. pantu, kas precizē,
ka Līguma 9. pantā noteiktie aizliegumi ir piemērojami arī fiskāliem muitas nodokļiem, un tie ir paredzēti, lai novērstu ievedmuitas
un izvedmuitas nodokļu un visu maksājumu ar līdzvērtīgu iedarbību apiešanu (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Sociaal Fonds voor de Diamantarbeiders
, 8. un 9. punkts).
Otrkārt, pretēji Komisijas apgalvojumam prasītāja piedāvātā EEZ līguma 10. panta interpretācija tomēr neliedz piemērot EEZ
līguma 64. pantu. Valsts atbalsta jomā 64. pants noteiktos apstākļos ļauj līgumslēdzējas puses kompetentajai iestādei piemērot
pasākumus, kas novērš konkurences kropļošanu. Tā kā 64. pants ir EEZ līguma noteikumu izņēmums, to var piemērot, neievērojot
citus Līguma noteikumus. Tomēr, pirms tiek veikti pasākumi, ir jāievēro EEZ līguma 64. pantā noteiktā procedūra un tās nosacījumi.
Treškārt, dažādās EEZ līguma drošības klauzulas, kas ļauj līgumslēdzējām pusēm atkāpties no tā noteikumiem, var izmantot vienīgi
īpašos gadījumos un parasti tikai pēc argumentu izvērtēšanas BTL Apvienotajā komitejā. Ja nav īpašas situācijas, kas var būt
pamats to piemērošanai, šīm klauzulām nav ietekmes uz 10. pantā paredzēto mērķi saistībā ar EEZ līgumu vai uz šā panta interpretāciju.
Šo secinājumu apstiprina fakts, ka līdz tam, kad stājās spēkā Līgums par Eiropas Savienību, EEK līguma 115. pants ļāva dalībvalstīm
pašām pārejas posmā steidzamos gadījumos veikt nepieciešamos pasākumus un, kā to prasītājs pareizi norādījis, Tiesa iepriekš
minētajā spriedumā lietā
Sociaal Fonds voor de Diamantarbeiders
atzina pārejas posma laikā uzliktos naudas maksājumus par nelikumīgiem.
Ceturtkārt, Komisijas arguments, ka EEZ līguma 26. pants nav nepieciešams, ja 10. pants tiek interpretēts atbilstoši Tiesas
judikatūrai, arī ir noraidāms. EEZ līguma 26. pants paredz, ka antidempinga pasākumi, kompensācijas nodokļi un pasākumi, kas
vērsti pret trešo valstu nelikumīgu komercdarbības praksi, nav piemērojami attiecībās starp līgumslēdzējām pusēm, ja vien
EEZ līgumā nav paredzēts citādi. Līguma 13. protokola pirmā daļa noteic, ka 26. panta piemērošana ir ierobežojama jomās, kas
ietvertas Līguma noteikumos un kurās
acquis communautaire
ir pilnībā iekļauts Līgumā. No šā paša protokola otrās daļas izriet, ka 26. pants nav piemērojams situācijās, kad viena līgumslēdzēja
puse attiecībā uz trešām valstīm piemēro pasākumus, kas paredzēti, lai novērstu antidempinga pasākumu, kompensācijas nodokļu
vai pasākumu, kas vērsti pret nelikumīgu trešo valstu komercdarbības praksi, apiešanu.
Tādējādi 26. pants saistībā ar Līguma 13. protokolu jāinterpretē tā, ka tas ietver situācijas, kurās antidempinga pasākumus,
kompensācijas nodokļus vai pasākumus, kas vērsti pret nelikumīgu trešo valstu komercdarbības praksi, līgumslēdzējas puses
var ieviest savā starpā, neievērojot citus EEZ līguma noteikumus. Vēl jo vairāk, 26. pants ir piemērojams ne tikai pasākumiem,
kas pieņemti nodokļu formā, bet arī citiem pasākumiem neatkarīgi no to formas, tostarp Komisijas lēmumu noteiktajām saistībām
dempinga jomā. Tādējādi EEZ līguma 26. pantam ir savs, no EEZ līguma 10. panta neatkarīgs pamatojums.
Katrā ziņā apstrīdētā regula netika pieņemta tādēļ, lai novērstu antidempinga pasākumu, kompensācijas nodokļu vai pret trešo
valstu nelikumīgu komercdarbību vērstu pasākumu apiešanu. Uz valsts atbalsta jomu attiecas EEZ līguma 61.–64. pants. Turklāt
viss šīs jomas
acquis communautaire
, it īpaši Kopienas nostādnes par valsts atbalstu automašīnu nozarē (89/C 123/03; OV 1989, C 123, 3. lpp.), tika integrēts
Līgumā. Tātad šādus pasākumus saskaņā ar EEZ līguma 26. pantu nevar atļaut, un ir jānosaka, vai apstrīdētajā regulā paredzētie
pasākumi ir uzskatāmi par kompensācijas nodokļiem.
Vēl jāpiebilst, ka attiecībā uz brīvās tirdzniecības līgumiem ar EBTA valstīm, kuru objekts ir daudz ierobežotāks nekā EEZ
līgumam, Tiesa iepriekš minētajā spriedumā lietā
Legros
(26. punkts), kas attiecas uz 6. punktu līgumā starp Kopienu un Zviedrijas Karalisti [Padomes 1972. gada 19. decembra regula
(EEK) Nr. 2838/72, ar kuru noslēgts līgums starp Eiropas Ekonomikas kopienu un Zviedrijas Karalisti (OV 1972, L 300, 96. lpp.)],
par maksājumiem ar līdzvērtīgu iedarbību noteica, ka saistībā ar mērķi novērst tirdzniecības šķēršļus ievedmuitas nodokļu
atcelšana bija svarīgāka nekā maksājumu ar līdzvērtīgu iedarbību atcelšana, kas saskaņā ar Tiesas praksi ir ciešāk saistīti
ar muitas nodokļiem
stricto sensu
(skat. it īpaši Tiesas 1973. gada 13. decembra spriedumu apvienotajās lietās 37/73 un 38/73
Sociaal Fonds voor de Diamantarbeiders
,
Recueil
, 1609. lpp., 12. un 13. punkts, un 1992. gada 12. februāra spriedumu lietā C‑260/90
Leplat
,
Recueil
, I‑643. lpp., 15. punkts). Tiesa nolēma, ka brīvās tirdzniecības līgums zaudētu lietderību, ja Līguma 6. pantā ietvertais
jēdziens “maksājumi ar līdzvērtīgu iedarbību” tiktu interpretēts daudz šaurāk nekā tas pats EEK līgumā ietvertais jēdziens.
Ņemot vērā visus šos faktorus, ir jānoskaidro, vai pēc EEZ līguma stāšanās spēkā apstrīdētā regula ir pretrunā šā līguma 10. pantam,
kas saskaņā ar 6. pantu interpretēts atbilstoši Tiesas un Pirmās instances tiesas judikatūrai pirms EEZ līguma parakstīšanas.
Šajā ziņā jānoraida Padomes arguments, ka ar apstrīdēto regulu ieviestais akts nav uzskatāms par nodokli, bet par
sui generis
aizsardzības pasākumu, kas neizriet no EEZ līguma 10. panta. Pēc nosaukuma apstrīdētā regula attiecas uz “tarifu koncesiju
atcelšanu”. Turklāt tās 1. pants paredz, ka “
General Motors Austria
ražoto F15 automašīnu ātrumkārbu eksportam tiek atjaunots 4,9 % nodoklis” un ka tās preambulas divdesmit trešais apsvērums
attiecas uz “nodokļu ieviešanu tādā pašā līmenī, kāds ir muitas nodokļiem, kuri būtu bijuši piemērojami, ja līgums [BTL] nebūtu
stājies spēkā”. Visbeidzot, tiesas sēdē, atbildot uz Pirmās instances tiesas jautājumu, Padomes pārstāvis piekrita, ka akta
nosaukums ir mazsvarīgs, jo tā ietekme būs tāda pati neatkarīgi no tā, vai tas raksturots kā antidempinga maksājums, kā kompensācijas
nodoklis, kā tarifu koncesiju atcelšana, kā nodokļa ieviešana vai kā
sui generis
aizsardzības pasākums.
Jāpiebilst, ka saskaņā ar judikatūru “jebkurš naudas maksājums, lai arī cik neliels un lai arī kā nodēvēts un piemērots, kas
vienpusēji tiek uzlikts vietējiem vai ārvalstu ražojumiem, tiem šķērsojot robežu, un kas nav muitas nodoklis tiešā nozīmē,
ir uzskatāms par maksājumu ar līdzvērtīgu iedarbību Līguma 9. un 12. panta nozīmē, pat ja tas nav ieviests valsts labā, ja
nav diskriminējošs vai aizsargājošs, vai ja ražojums, kuram šis nodoklis piemērots, nekonkurē ar kādu vietējo ražojumu” (skat.
iepriekš minēto spriedumu lietā
Sociaal Fonds voor de
Diamantarbeiders
, 18. punkts).
Ar apstrīdēto regulu ieviestais pasākums ir uzskatāms par Kopienas vienpusēji piemērotu naudas maksājumu par F15 ātrumkārbām,
tām šķērsojot robežu. Tātad ir jāatzīst, ka pasākums ir uzskatāms vismaz par maksājumu ar līdzvērtīgu iedarbību EEZ līguma
10. panta nozīmē, un nav jālemj, vai tas ir uzskatāms par ievedmuitas nodokli tiešā nozīmē. No tā izriet, ka pēc EEZ līguma
stāšanās spēkā apstrīdētā regula ir bijusi pretrunā šim pantam.
No iepriekš minētā jāsecina, ka, pieņemot apstrīdēto regulu pirms EEZ līguma stāšanās spēkā, pēc tam, kad Kopienas bija iesniegušas
savus apstiprinājumus, Padome ir pārkāpusi prasītāja tiesisko paļāvību.
Vēl jo vairāk, saskaņā ar judikatūru Kopienas likumdošanai ir jābūt noteiktai un tās piemērošanai – indivīdiem paredzamai.
Atbilstoši tiesiskās drošības principam visiem iestāžu tiesību aktiem, kas rada tiesiskās sekas, ir jābūt skaidriem un precīziem,
un ieinteresētajai personai izprotamiem, lai tā varētu precīzi noteikt laiku, kad šis akts ir spēkā un sāk radīt tiesiskās
sekas. Šī tiesiskās drošības prasība it īpaši jāievēro tad, ja runa ir par aktu, kas var radīt finansiālas sekas, jo ieinteresētajai
personai ir precīzi jāzina tai uzlikto pienākumu apjoms (skat. Tiesas 1981. gada 9. jūlija spriedumu lietā 169/80
Gondrand Frères
un
Garancini
,
Recueil
, 1931. lpp., 17. punkts; 1984. gada 22. februāra spriedumu lietā 70/83
Kloppenburg
,
Recueil
, 1075. lpp., 11. punkts; 1987. gada 15. decembra spriedumu lietā 325/85 Īrija/Komisija,
Recueil
, 5041. lpp., 18. punkts, un Pirmās instances tiesas 1991. gada 7. februāra spriedumu apvienotajās lietās T‑18/89 un T‑24/89
Tagaras
/Eiropas Kopienu Tiesa,
Recueil
, II‑53. lpp., 40. punkts).
Padome, 1993. gada 20. decembrī pieņemot apstrīdēto regulu un skaidri zinot, ka EEZ līgums stāsies spēkā 1994. gada 1. janvārī,
ar nodomu ir radījusi tādu situāciju, ka, sākot no 1994. gada janvāra, vienlaikus pastāvēja divas pretrunīgas likuma normas,
proti, no vienas puses, apstrīdētā regula, kas ir tieši piemērojama valstu tiesību sistēmām un kas atjauno 4,9 % nodokli prasītāja
ražotajām F15 ātrumkārbām, un, no otras puses, EEZ līguma 10. pants, kam ir tieša iedarbība un kas aizliedz ievedmuitas nodokļus
un visus maksājumus ar līdzvērtīgu iedarbību. Tādējādi apstrīdēto regulu nevar uzskatīt par noteiktu Kopienas likumdošanas
aktu un tās piemērošanu nevar uzskatīt par paredzamu tiem, uz kuriem tā attiecas. Tātad Padome ir pārkāpusi arī tiesiskās
paļāvības principu.
Kaut arī šo divu vispārējo tiesību principu pārkāpšana vien ir pietiekams pamats, lai atceltu apstrīdēto regulu, ir jānoskaidro
arī, vai, kā apgalvo prasītājs, Padome ar nolūku ar atpakaļejošu datumu ir datējusi
Oficiālā Vēstneša
izdevumu, kurā tika publicēta šī regula.

Oficiālā Vēstneša
izdevums, kurā tika publicēta apstrīdētā regula, ir datēts ar 1993. gada 31. decembri. Saskaņā ar regulas 2. pantu tā stājas
spēkā tajā dienā, kad tiek publicēta
Oficiālajā Vēstnesī
. Tomēr no Publikāciju biroja rakstiskajām atbildēm uz Tiesas uzdotajiem jautājumiem izriet, ka 1993. gada 31. decembra
Oficiālais Vēstnesis
Publikāciju biroja galvenajā birojā visās oficiālajās Kopienas valodās sabiedrībai nebija pieejams līdz 1994. gada 11. janvāra
plkst. 16.45. Kaut gan saskaņā ar judikatūru pastāv prezumpcija, ka publikācijas datums ir katrā
Oficiālā Vēstneša
izdevumā norādītais datums, saskaņā ar judikatūru tad, ja tiek pierādīts pretējais, ir jāņem vērā faktiskais publicēšanas
datums (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Racke
, 15. punkts). Tātad šajā lietā apspriežamais faktiskais
Oficiālā Vēstneša
izdevuma publicēšanas datums ir 1994. gada 11. janvāris un regula ir stājusies spēkā tikai šajā datumā.
No lietas materiāliem, pēc Pirmās instances tiesas pieprasījuma Padomes iesniegtajiem dokumentiem un rakstiskajām atbildēm,
ko uz Pirmās instances tiesas jautājumiem sniegusi Padome un Publikāciju birojs, jāsecina, ka Padome apstrīdēto regulu Publikāciju
birojam ir nosūtījusi 1994. gada 3. vai 4. janvārī, ka Publikāciju birojam adresētajā pavadvēstulē tā ir norādījusi publicēt
regulu
Oficiālā Vēstneša
1993. gada izdevumā, ka Padome ir apstiprinājusi šo norādījumu, telefoniski zvanot Publikāciju birojam, un ka Publikāciju
birojs pilnu regulas tekstu pa faksu saņēmis 1994. gada 6. janvārī.
Tiesas sēdē, atbildot uz Pirmās instances tiesas uzdotajiem jautājumiem, Padome paskaidroja, ka tā nekad nav apgalvojusi,
ka apstrīdētajai regulai jāstājas spēkā pirms tās publikācijas. Tajā laikā Padomes administrācija, arī zinot judikatūru attiecībā
uz
Oficiālā Vēstneša
faktiskajiem publicēšanas datumiem (skat. iepriekš šā sprieduma 127. punktu), deva norādes Publikāciju birojam konkrētajā
gadā pieņemtus tiesību aktus publicēt tā paša gada
Oficiālā Vēstneša
izdevumā. Šī prakse kopš tā laika ir mainījusies.
Tomēr, nelemjot par šādas prakses likumību, kas jāuzskata vismaz par apšaubāmu, Pirmās instances tiesa norāda, ka vairāki
pretēji šai praksei 1993. gada decembrī pieņemti Padomes akti tika publicēti
Oficiālā Vēstneša
1994. gada izdevumā. Šie akti ietver Lēmumu 94/1 un Lēmumu 94/2, kas pieņemti 1993. gada 13. decembrī, bet publicēti
Oficiālajā Vēstnesī
L 1, kas datēts ar 1994. gada 3. janvāri, tāpat arī Padomes 1993. gada 22. decembra regula (EK) Nr. 5/94 par EBTA valstīm
piemēroto antidempinga pasākumu atcelšanu publicēta 1994. gada
Oficiālajā Vēstnesī
L 3, kas datēts ar 1994. gada 5. janvāri.
No iepriekš minētā izriet, ka Padome ar nolūku ar atpakaļejošu datumu ir datējusi
Oficiālā Vēstneša
izdevumu, kurā tika publicēta apstrīdētā regula.
Šādi rīkojoties, ir atkārtoti pārkāpts tiesiskās paļāvības princips, kas atbilstoši šā sprieduma 124. punktā minētajai tiesu
praksei noteic, ka visiem iestāžu pieņemtajiem aktiem, kam ir tiesiskas sekas, ir jābūt ne vien skaidriem un precīziem, bet
tie ir arī jādara zināmi ieinteresētajai pusei, lai tā varētu precīzi zināt laiku, kad šis akts stājas spēkā un sāk radīt
tiesiskās sekas.
Padomes administrācijas rīcība tādējādi ir uzskatāma par īpaši nopietnu gadījumu, jo tā ir pretrunā pašas Padomes oficiālajām
norādēm, kuras tā devusi Publikāciju birojam, proti, “lai tiktu nodrošināts, ka katra
Oficiālā Vēstneša
izdevuma publikācijas datums atbilstu datumam, kurā šis izdevums faktiski ir pieejams sabiedrībai visās publicēšanas valodās”
(skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Racke
, 15. punkts). Kā prasītājs pareizi norāda, tiesiskais regulējums, kāds bija spēkā 1993. gada 31. decembrī, atšķīrās no tiesiskā
regulējuma, kāds bija spēkā 1994. gada 1. janvārī – dienā, kad stājās spēkā EEZ līgums.
No visa iepriekš minētā jāsecina, ka pirmais prasības pamats un otrā prasības pamata otrā daļa, kas izskatīti kopā, ir pamatoti.
Tādējādi apstrīdētā regula ir jāatceļ, un nav jālemj par citiem prasītāja argumentiem un prasības pamatiem.

Par tiesāšanās izdevumiem
Saskaņā ar Pirmās instances tiesas reglamenta 87. panta 2. punktu lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Padomei spriedums nav
labvēlīgs un tā kā prasītājs ir prasījis atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, Padomei papildus saviem tiesāšanās izdevumiem jāatlīdzina
tiesāšanās izdevumi, kas radušies prasītājam.
Reglamenta 87. panta 4. punkts paredz, ka iestādes, kas iestājas lietā, pašas sedz savus tiesāšanās izdevumus. Tādējādi Komisija
pati sedz savus tiesāšanās izdevumus.
Austrijas Republikai tika atļauts iestāties lietā, pamatojoties nevis uz EK Tiesas Statūtu 37. panta otro daļu, bet gan saskaņā
ar Kopienas saistībām, kas ietvertas EEZ līguma pielikumā – deklarācijā “par EBTA valstu tiesībām EK Tiesā”, kas vērsta uz
to, lai EBTA valstis un EBTA Uzraudzības iestāde varētu iestāties tiesvedībā Tiesā saskaņā ar Tiesas Statūtu 37. pantu, “lai
stiprinātu juridisko vienotību Eiropas Ekonomikas zonā” (skat. Pirmās instances tiesas 1994. gada 20. oktobra rīkojumu lietā
T‑115/94,
Opel Austria
/Padome,
Recueil
nav publicēts). Šī deklarācija ir jāinterpretē tādējādi, ka Kopiena ir uzņēmusies paplašināt tādas pašas iespējas EBTA valstīm
un EBTA Uzraudzības iestādei iestāties lietā, kādas ir dalībvalstīm un Kopienas iestādēm. No tā izriet, ka tām jābūt tādām
pašām tiesībām un pienākumiem. Pirmās instances tiesas reglamenta 87. panta 4. punkts paredz, ka dalībvalstis, kas iestājas
lietā, pašas sedz savus tiesāšanās izdevumus. Tādējādi Austrijas Republika pati sedz savus tiesāšanās izdevumus.
Ar šādu pamatojumu
TIESA (ceturtā palāta)
nospriež:
1)
atcelt Padomes 1993. gada 20. decembra regulu (EK) Nr. 3697/93 par tarifu koncesiju atcelšanu saskaņā ar 23. panta 2. punktu
un 27. panta 3. punkta a) apakšpunktu Brīvās tirdzniecības līgumā, kas noslēgts starp Kopienu un Austriju (
General Motors Austria
);
2)
Padome sedz savus, kā arī atlīdzina prasītāja tiesāšanās izdevumus;
3)
Komisija un Austrijas Republika katra sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
Lenaerts
Lindh
Cooke
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 1997. gada 22. janvārī.
Sekretārs

Priekšsēdētājs
H. Jung

K. Lenaerts
*
Tiesvedības valoda – angļu.