CELEX: 62003CJ0220
Euroopa ühenduste privileegide ja immuniteetide protokoll
Kokkulepe Euroopa Keskpanga asukoha kohta
Vahekohtuklausel
EKP poolt renditud kinnisvara
Rendisummades sisalduvad kaudsed maksud

Oma hagis palub Euroopa Keskpank (EKP) Euroopa Kohtult sisuliselt seda, et viimane kohustaks Saksamaa Liitvabariiki tagastama
talle kõigi Saksamaal ametlikuks kasutuseks tarnitud kaupade ja osutatud teenustega, eelkõige renditud kinnisvaraga seotud
käibemaksusummad, mille sisaldumist kõnealuse institutsiooni poolt makstud hindades on võimalik tuvastada või vähemalt mõistliku
majandusanalüüsi tulemusena eeldada. Lisaks sellisele põhimõttelisele väitele palub EKP, et seda liikmesriiki kohustataks
talle hüvitama 8 794 023,37 eurot seoses tasutud rendis sisalduva käibemaksuga ja 1 925 689,23 eurot seoses kõnealuse rentimisega
kaasnenud muude kulude ja erinevate töödega seotud käibemaksuga.

Õiguslik raamistik
EKP nõue, mis on esitatud Saksamaa Liitvabariigi ja Euroopa Keskpanga vahel asjaomase institutsiooni asukoha kohta 18. septembril
1998 sõlmitud kokkuleppes (
BGBl.
1998 II, lk 2745, edaspidi „asukohakokkulepe”) sisalduva vahekohtuklausli alusel, tugineb nimetatud asukohakokkuleppe artikli 8
lõikel 1, tõlgendatuna 8. aprilli 1965.aasta Euroopa ühenduste prioriteetide ja immuniteetide protokolli (EÜT 1967, 152, lk 13,
edaspidi „protokoll”) artikli 3 teist lõiku ja artikli 23 esimest lõiku arvestades.
EÜ artikkel 291 sätestab:
„Ühendusel on liikmesriikide territooriumil oma ülesannete täitmiseks vajalikud privileegid ja immuniteedid vastavalt tingimustele,
mis on sätestatud 8. aprilli 1965. aasta Euroopa ühenduste privileegide ja immuniteetide protokollis. Seesama kehtib Euroopa
Keskpanga, Euroopa Rahainstituudi ja Euroopa Investeerimispanga kohta.”

Protokoll
Protokolli artikli 3 teine lõik sätestab:
„Alati kui võimalik, võtavad liikmesriikide valitsused asjakohased meetmed, et hüvitada või tagastada vallas- ja kinnisvara
hinnas sisalduvad kaudsed maksud ja müügimaksud, kui ühendused teevad ametlikuks kasutuseks ulatuslikke oste, mille hind sisaldab
selliseid makse. Neid sätteid ei kohaldata, kui nende mõjul ühenduste piires kahjustataks konkurentsi.”
Protokolli artikli 23 esimese lõigu kohaselt kohaldatakse seda ka Euroopa Keskpanga suhtes.

Asukohakokkulepe
Vastavalt preambuli viiendale lõigule on asukohakokkuleppe eesmärk „määratleda Euroopa Keskpanga prioriteedid ja immuniteedid
Saksamaa Liitvabariigis, kooskõlas Euroopa ühenduste privileegide ja immuniteetide protokolliga”.
Asukohakokkuleppe artikli 8 lõige 1 sätestab:
„Protokolli artikli 3 teisest lõigust tulenevalt tagastab Bundesamt für Finanzen (föderaalne maksuamet) vastava taotluse korral
käibemaksuna saadud summade alusel selle käibemaksu, mida EKP eraldi maksab talle kaupu tarnivatele ja teenuseid osutavatele
ettevõtjatele, juhul kui need tarnitavad kaubad ja osutatavad teenused on mõeldud ametlikuks kasutamiseks. Nende tehingutega
seotud käibemaksusumma peab igal juhul olema suurem kui 50 Saksa marka ja EKP peab olema selle summa ettevõtjatele tasunud.
[…]”
Asukohakokkuleppe artikkel 21 sätestab järgmise vahekohtuklausli:
„Kõik käesoleva kokkuleppe tõlgendamist või kohaldamist puudutavad vaidlused [Saksamaa Liitvabariigi] valitsuse ja EKP vahel,
mida ei ole võimalik otse poolte vahel lahendada, võivad kõik asjaomased pooled anda lahendamiseks Euroopa Ühenduste Kohtule
vastavalt EKPS [Euroopa Keskpankade Süsteem ja Euroopa Keskpank] põhikirjade artiklile 35.4.”

EKPS põhikirjad
EÜ asutamislepingule lisatud protokolli Euroopa Keskpankade Süsteemi ja Euroopa Keskpanga põhikirja kohta (edaspidi „EKPS
põhikirjad”) artikkel 35.4 on sõnastatud järgmiselt:
„Euroopa Kohtu pädevusse kuulub otsuse tegemine EKP poolt või nimel sõlmitud era- või avalik-õiguslikus lepingus sisalduva
vahekohtuklausli kohta.”

Käibemaksu puudutavad sätted
Umsatzsteuergesetz’i (Saksamaa käibemaksuseadus, edaspidi „UStG”), mille käesolevas asjas tähtsust omav redaktsioon pärineb
9. juunist 1999 (
BGBl.
1999 I, lk 1270), eesmärk on võtta Saksa õigusesse üle nõukogu 17. mai 1977. aasta kuuenda direktiivi 77/388/EMÜ kumuleeruvate
käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta – ühine käibemaksusüsteem: ühtne maksubaas (EÜT L 145,
lk 1; edaspidi „kuues direktiiv”) sätted.
Vastavalt UStG artikli 4 lõike 12 punktile a, mis põhineb kuuenda direktiivi artikli 13 osa B punktil b, on kinnisvara rendileandmine
käibemaksust vabastatud. See maksuvabastus laieneb kõigile rendileandmisega kaasnevatele teenustele ja eelkõige rendileandja
poolt rendilepingu alusel rentijalt sissenõutavatele summadele.
UStG artikli 9 lõige 1, mis põhineb kuuenda direktiivi artikli 13 osal C, sätestab võimaluse käsitleda nimetatud seaduse artikli 4
lõike 12 punkti a alusel tavaliselt käibemaksust vabastatud tehinguid maksustatavate tehingutena, kui need tehingud sooritatakse
sellise ettevõtja kasuks, kelle osutatavad teenused on ise käibemaksuga maksustatavad ning kellel on võimalik makstud sisendkäibemaks
maha arvestada.
EKP ei ole ettevõtja Saksa maksuõiguse tähenduses ja tema poolt renditavate kinnisvaraobjektide rendileandjatel ei ole seega
UStG artikli 9 lõikes 1 sätestatud õigust käsitleda maksustatavate tehingutena kõnealusele institutsioonile kinnisvara rendileandmist
ning sellega seonduvate teenuste osutamist. Nimetatud valikuõigus maksustamise suhtes on lisaks kõigele ka Saksa maksuõiguses
välistatud, kuna EKP, nagu ka erasektori pangad ja kindlustusettevõtted, sooritab ainult selliseid tehinguid, millelt sisendkäibemaksu
maha ei arvestata.
Vastavalt UStG artikli 15 lõikele 1, mis põhineb kuuenda direktiivi artikli 17 lõikel 2, võivad ettevõtjad, kes sooritavad
käibemaksuga maksustatavaid tehinguid, arvestada käibemaksust maha selle summa, mis nad on oma tarnijatele vahepealsete teenuste
eest sisendkäibemaksuna maksnud. Siiski ei ole neil seda võimalust käibemaksuvabastusega tehingute puhul, nagu kinnisvara
rendileandmine ning sellega seotud teenused seda UStG artikli 4 lõike 12 punkti a alusel on, kuna niisugusel juhul käibemaksu
ei kohaldata ja seega puudub võimalus ka selle mahaarvamiseks.

Asjaolud põhikohtuasjas
EKP rendib erinevaid kinnisvaraobjekte oma asukohalinnas Frankfurdis (Saksamaa). Kaks peamist hoonet on:
–        Eurotower’i hoone, asukoht Kaiserstraße 29 (edaspidi „Eurotower”), ja
–        Eurotheum’i hoone, asukoht Neue Mainzer Straße ja Junghofstraße (edaspidi „Eurotheum”).
Teatavasti on UStG artikli 4 lõike 12 punkti a kohaselt sellise kinnisvara rendileandmine käibemaksust vabastatud. Samuti
on vastavalt põhimõttele, et lisateenuste suhtes kohaldatakse põhiteenusega sama korda, vabastatud kõnealusest maksust ka
rendileandmisega kaasnevad kommunaalkulud (hooldus-, elektri-, vee‑, kindlustus- jne kulud, edaspidi „kommunaalkulud”). Järelikult
rendileandja, kes kinnisvara EKP-le rendib ja kes kaasnevaid kommunaalkulusid haldab, ei arvesta sellelt institutsioonilt
nende tehingute pealt käibemaksu.
Rendileandjad on kõigi renditavate hoonetega seotud lisateenuste (ehitus-, planeerimis- ja hooldustööd, elektri-, vee-, kindlustus-
jne kulud, edaspidi „tehingud”) osas ise käibemaksukohustuslased. Kui rendileandja poolt sooritatud renditehingu suhtes kehtib
niisugune maks, siis on selge, et rendileandja võib UStG artikli 15 lõike 1 alusel arvata maksustatavate tehingutega seotud
käibemaksust maha selle maksu, mida ta on tehingute pealt ise maksnud (edaspidi „sisendkäibemaks”). Ta võib selle summa ka
tagasi saada.
Sel põhjusel on rendileandjad huvitatud UStG artikli 9 lõikes 1 sätestatud võimaluse kasutamisest käsitleda rendileandmist
maksustatava tehinguna, kui tavaliselt on see käibemaksust vabastatud. Juhul kui selline võimalus rendileandjale avaneb, st
kui rendileping sõlmitakse selliste rentnikega, kes ise on maksustatavaid tehinguid sooritavad ettevõtjad, võib rentnik rendiga
seotud käibemaksu summa sellest maksust maha arvata, mida ta oma sooritatud tehingutega seoses maksab. Põhimõtteliselt võib
rentnik rendisummalt arvestatud maksusumma ka tagasi saada ning asjaolu, et rendileandja on teinud valiku maksustatava tehingu
kasuks, ei too rentnikule selles osas mingeid rahaliselt negatiivseid tagajärgi.
EKP sõnul tuleb tal sellise maksuvabastussüsteemi tulemusena maksta rendileandjatele need käibemaksu summad, mis on viimaste
poolt tehingutega seoses tasutud. Tõepoolest, rendileandjad arvutavad rendisummad oma kasumimarginaali alusel ja seetõttu
küsivad kõrgemat rendisummat EKP-taolistelt rentnikelt, kellele esitatud arvele ei saa käibemaksu märkida. Kuigi need summad
arvel eraldi ei kajastu, on EKP sõnul võimalik näidata, et need summad sisalduvad rendisummas ja kommunaalkuludes, mille kohta
on esitatud arve. EKP järeldab sellest, et ta maksab varjatult käibemaksu.
Saksamaa Liitvabariik vaidleb vastu sellele, nagu sisalduksid käibemaksu summad EKP poolt makstavates rendisummades ja kommunaalkuludes.
Ta väidab, et arvukatel teistel rentnikel, sh erasektori pankadel ja kindlustusettevõtjatel, on samasugune maksupositsioon
kui EKP-l. Rendi ja kommunaalkulude hinna määrab turg ja EKP ei ole esitanud tõendeid selle kohta, et tema poolt makstud rent
ja kommunaalkulud oleksid suuremad nende summade võrra, mis tegelikult vastavad nendele sisendkäibemaksu summadele, mida rendileandjad
maksid rentimisega seotud maksustatavate tehingute eest.
Finanzamt Wiesbaden, mis on asjas pädev kohalik maksuamet, jättis oma 9. aprilli 2001. aasta kirjas rahuldamata EKP taotluse
selle käibemaksu tagastamiseks, mis EKP väitel sisaldus rendileandja poolt talle rendi ja kommunaalkulude kohta saadetud arvetes.
EKP vaidlustas selle keeldumise, tuginedes asukohakokkuleppe artikli 8 lõikele 1 ja protokolli artikli 3 teisele lõigule.
Kuna vaidlus Saksa maksuameti ja EKP vahel ei lahenenud, esitas EKP käesoleva hagi.

Hagi vastuvõetavus
Saksamaa Liitvabariik vaidlustab hagi vastuvõetavuse, võttes arvesse nii protokolli kui ka asukohakokkulepet.
Saksamaa Liitvabariik leiab esmalt, et asukohakokkuleppe artiklis 21 sätestatud vahekohtuklausel on sõnaselgelt ja üheselt
kohaldatav „käesoleva kokkuleppe” tõlgendamist või kohaldamist puudutavate vaidluste puhul. Seega on Saksamaa seisukohal,
et Euroopa Kohus ei ole pädev protokolli tõlgendamist ja kohaldamist puudutavates küsimustes, eelkõige protokolli artikli 3
teise lõigu osas ja et hagi on seega vastuvõetamatu.
Selle väite osas piisab, kui tõdeda, nagu ka EKP on kohtuistungil väitnud, et hagis ei taotleta protokolli artikli 3 teise
lõigu tõlgendamist ega otsekohaldamist, vaid üksnes asukohakokkuleppe artikli 8 lõike 1 – mis moodustab käesolevas kontekstis
rakendamise erinormi – kohaldamist, tõlgendades seda protokolli artikli 3 teist lõiku arvestades. Euroopa Kohus on asukohakokkuleppe
artiklis 21 sätestatud vahekohtuklauslist tulenevalt pädev selle kokkuleppe artikli 8 lõiget 1 tõlgendama ja kohaldama sellises
õiguslikus kontekstis, mille osaks viimati nimetatud säte on.
Teiseks väidab Saksamaa Liitvabariik, et vahekohtuklausel, mida Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleb
kitsalt tõlgendada, ei ole käesolevas vaidluses kohaldatav, kuna „kokkuleppe tõlgendamist või kohaldamist puudutavad vaidlused”
puuduvad. Tõepoolest, Saksamaa ja EKP on üksmeelel selles osas, et asukohakokkuleppe artikli 8 lõige 1 näeb oma sõnastuse
kohaselt ette üksnes sellise käibemaksu tagastamise, mis arvetel kajastub eraldi ja seega ei ole nimetatud säte kohaldatav,
kuna käesolev asi ei puudutata sellise maksu tagastamist.
Selles osas väidab EKP õigesti, et tema ja Saksamaa Liitvabariigi vahel on ilmne vaidlus asukohakokkuleppe artikli 8 lõike 1
tõlgendamise ja kohaldamise üle, eelkõige selle üle, kas selle sätte laiem tõlgendus on protokolli artikli 3 teist lõiku arvestades
vajalik selliselt, et asjaomane liikmesriik peaks EKP-le käibemaksu tagastama mitte ainult siis, kui see maks on arvetel eraldi
kajastatud – nagu nimetatud artikli 8 lõike 1 sõnastus ette näeb –, vaid ka siis, kui isegi arvetes eraldi kajastamata on
võimalik ära näidata, et EKP on tegelikult sellist maksu maksnud.
Neid põhjendusi arvesse võttes tuleb Saksamaa Liitvabariigi tõstatatud vastuvõetamatuse vastuväited kõrvale jätta ja tõdeda,
et Euroopa Kohus on vastavalt asukohakokkuleppe artiklile 21, koosmõjus EÜ artikli 238 ja EKPS põhikirjade artikli 35 lõikega 4,
pädev EKP esitatud hagi lahendama.

Põhiküsimus
On selge, et asukohakokkuleppe artikli 8 lõike 1 tegeliku tähenduse kohaselt näeb nimetatud säte ette üksnes selle käibemaksu
tagastamise, mida EKP „eraldi maksab […] kaupu tarnivatele ja teenuseid osutavatele ettevõtjatele”. Samuti on selge, et nimetatud
kaubatarned ega teenuseosutamised ei ole maksustatud mingisuguse käibemaksuga ja et seega ei saa nende tarnete ja teenuste
eest esitatavatel arvetel mingit maksu eraldi märkida.
EKP väidab siiski, et protokolli artikli 3 teist lõiku arvestades sätestab asukohakokkuleppe artikli 8 lõige 1 mitte ainult
eraldi makstud käibemaksu tagastamise, vaid ka kogu selle käibemaksu, mis sisaldub EKP makstud hindades, ning seega ka sellise
käibemaksu tagastamise, mida nimetatud institutsioon on kaudselt maksnud, kuna rendileandjate esitatud rendiarvetes see maks
kajastub, ja seda olenemata asjaolust, kas see maks oli märgitud eraldi või mitte. See tuleneb asjaolust, et protokolli artikli 3
teine lõik näeb sõnaselgelt ette, et „[a]lati kui võimalik” tagastavad liikmesriigid käibemaksu, lisaks kohustab neid üldiselt
tagastama „vallas- ja kinnisvara hinnas sisalduvad kaudsed maksud [...]”.
Seda argumentatsiooni ei saa toetada.
Asukohakokkuleppe artikli 8 lõige 1 allutab käibemaksu tagastamise sõnaselgelt ja ühemõtteliselt tingimusele – mis käesolevas
asjas ei ole täidetud –, et käibemaks oleks eraldi makstud. Kuigi asukohakokkuleppe sätte tõlgendamine sellises õiguslikus
kontekstis, mille osaks viimati nimetatud säte on, on põhimõtteliselt võimalik, et lahendada selle teksti mitmetähenduslikkust,
ei saa selline tõlgendus võtta kõnealuse sätte selgelt ja täpselt sõnastuselt kogu selle kasulikku mõju.
Lisaks on tingimus, et käibemaksu „eraldi makstakse”, vastuolus nii artikli 3 teise lõigu eesmärgi kui sõnastusega. Kõnealune
säte näeb ette vaid liikmesriikide võetavad „asjakohased meetmed”, et tagastada maksud üksnes olukorras, mis puudutab „ulatuslikke
oste” ning „[a]lati kui võimalik”. Ühenduse institutsioonidele ja liikmesriikidele on niisiis jäetud teatav valikuvõimalus
nimetatud artikli 3 teise lõigu rakendamist puudutavate kokkulepete sõlmimisel.
Jättes tagastamata sellise maksu, mida EKP-lt otse ei küsita, kuid mida teised tema lepingupartnerid maksavad käibemaksu näol
ning mis seega võib mõjutada talle esitatud arvetel olevaid hindu, ei ületata kõnealusele valikuvõimalusele seatud piire.
Sama kehtib ka asukohakokkuleppes maksude tagastamisele kehtestatud 50 Saksa marga suuruse piirmäära suhtes. Samuti on need
nõuded kooskõlas protokolliga.
Veelgi enam, kõnealune tingimus kaitseb nii Euroopa Ühenduse kui ka vastuvõtva liikmesriigi finantshuve, kuna sellega hoitakse
ära avalike vahendite kasutamine detailse ja keerulise tagastuskorra rakendamiseks, millega tõestatakse, et osa EKP kuludest
vastab tegelikult sellele käibemaksu summale, mille maksid tema lepingulised partnerid.
Lõpuks tuleb lisada, et 17. detsembri 1968. aasta määrus kohtuasjas 2/68: Ufficio Imposte di Consumo di Ispra
v
. komisjon (EKL 1968, lk 635), millele EKP tugineb, on käesolevas asjas täiesti asjakohatu, kuna kõnealune määrus puudutab
sellist olukorda, kus Itaalia Vabariigiga sõlmitud lepingus üritas Euroopa Ühenduste Komisjon vähendada lepingu poolteks mitteolevate
kolmandate isikute protokollist tulenevaid õigusi ja tagatisi.
Nendest põhjendustest lähtudes tuleb jätta EKP hagi rahuldamata.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 69 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda
nõudnud. Kuna Saksamaa Liitvabariik on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja komisjon on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud
temalt välja mõista.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:
1.
Jätta hagi rahuldamata.
2.
Mõista kohtukulud välja Euroopa Keskpangalt.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: saksa.