CELEX: 62005CJ0246
Kaubamärgiõigus
Direktiivi 89/104/EMÜ artikli 10 lõige 1
Kaubamärgi tegelikult kasutusele võtmata jätmine
Mõiste "registreerimismenetluse lõpetamise kuupäev"

Eelotsusetaotlus käsitleb nõukogu 21. detsembri 1988. aasta esimese direktiivi 89/104/EMÜ kaubamärke käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (
EÜT 1989, L 40, lk 1
; ELT eriväljaanne 17/01, lk 92; edaspidi „direktiiv”) artikli 10 lõike 1 ja artikli 12 lõike 1 tõlgendamist.
Taotlus esitati A. Häupli ja Lidl Stiftung & Co. KG (edaspidi „Lidl”) vahelises kohtuvaidluses seoses viimasele kuuluva kaubamärgi tühistamisega.
Õiguslik raamistik
Ühenduse õigusnormid
Direktiivi artikli 10 lõige 1 näeb ette:
„Kui omanik ei ole viie aasta jooksul pärast registreerimismenetluse lõpetamise kuupäeva liikmesriigis kaubamärki tegelikult kasutusele võtnud kaupade või teenuste puhul, mille jaoks see on registreeritud, või kui selle kasutamine on olnud katkematu viieaastase ajavahemiku jooksul peatatud, siis rakendatakse kaubamärgi suhtes käesoleva direktiiviga ettenähtud sanktsioone, välja arvatud juhud, kui [kasutamatajätmiseks on õigustatud põhjendus].” [parandatud tõlge]
Direktiivi artikli 12 lõikes 1 on sätestatud, et „[k]aubamärgi võib tühistada, kui seda ei ole liikmesriigis viie järjestikuse aasta jooksul kasutatud kaupade või teenuste puhul, mille jaoks see registreeriti ja kasutamatajätmisel ei ole [õigustatud] põhjendusi […]” [parandatud tõlge].
Rahvusvahelised õigusnormid
Märkide rahvusvahelise registreerimise 14. aprilli 1891. aasta Madridi kokkulepe, mis on uuesti läbi vaadatud Stockholmis 14. juulil 1967. aastal ja parandatud 28. septembril 1979. aastal (edaspidi „Madridi kokkulepe”), sätestab oma artikli 3 lõikes 4, et „[Ülemaailmse Intellektuaalomandi Organisatsiooni (WIPO)] rahvusvaheline büroo [edaspidi „rahvusvaheline büroo”] registreerib viivitamatult märgid, mis on esitatud artikli 1 kohaselt. Registreerimine kannab kuupäeva, mil rahvusvaheline taotlus registreeriti päritoluriigis, tingimusel et rahvusvaheline büroo on taotluse vastu võtnud kahe kuu jooksul nimetatud kuupäevast arvates”.
Intellektuaalomandi õiguste kaubandusaspektide leping, mis on toodud Maailma Kaubandusorganisatsiooni asutamislepingu (Marrakeši lepingu) 1C lisas, on ühenduse nimel heaks kiidetud nõukogu 22. detsembri 1994. aasta otsusega, mis käsitleb Euroopa Ühenduse nimel sõlmitavaid tema pädevusse kuuluvaid küsimusi puudutavaid kokkuleppeid, mis saavutati mitmepoolsete kaubandusläbirääkimiste Uruguay voorus (1986–1994) (
EÜT L 336, lk 1
; ELT eriväljaanne 11/21, lk 80; edaspidi „TRIPS leping”). Selle lepingu artikli 19 lõikes 1 on sätestatud registreeritud kaubamärgi kasutamisnõue järgmiselt:
„Kui registreeringu kehtivuse säilitamiseks nõutakse kasutamist, võib registreeringu tühistada alles pärast vähemalt kolmeaastast katkestamatut mittekasutamise aega, juhul kui kaubamärgi omanik ei näita mõjuvaid põhjusi, mis takistavad sellist kasutamist. Mittekasutamise mõjuvaks põhjuseks loetakse kaubamärgi omaniku tahtest sõltumatuid asjaolusid, mis takistavad kaubamärgi kasutamist, nagu näiteks kaubamärgiga kaitstud kaupade või teenuste impordi piirangud või teised valitsuse poolt neile esitatavad nõuded.”
Siseriiklikud õigusnormid
Austria kaubamärgi kaitset käsitleva 1970. aasta seaduse (Markenschutzgesetz 1970,
BGBl
. 1970 nr 260/1970; edaspidi „MSchG”) artikkel 19 sätestab, et „kaubamärgiõigus hakkab kehtima kaubamärgiregistrisse kandmise kuupäevast (registreerimine). Kaitseaeg lõpeb registreerimise kuust kümne aasta möödumisel”.
MSchG artikli 33a lõige 1 on sõnastatud järgmiselt:
„Iga isik võib taotleda sellise kaubamärgi tühiseks tunnistamist, mis on vähemalt viis aastat olnud Austrias registreeritud või mida artikli 2 lõike 2 alusel Austrias kaitstakse, kui tühiseks tunnistamise taotluse esitamisele eelnenud viie aasta jooksul ei ole omanik ega viimase nõusolekul kolmas isik seda kaubamärki nende kaupade või teenuste puhul, mille jaoks see on registreeritud, Austrias tegelikult kasutanud (artikkel 10a), välja arvatud juhul, kui kaubamärgi omanik on võimeline kaubamärgi kasutamatajätmist põhjendama.”
Vastavalt MSchG artikli 2 sõnastusele kohaldatakse seda seadust analoogia korras Austria Vabariigi territooriumil rahvusvaheliste konventsioonide alusel omandatud kaubamärgialastele õigustele.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Lidl on kujutis- ja sõnamärgi Le Chef DE CUISINE omanik. Asjaomast Saksa põhimärki kaitstakse alates 8. juulist 1993 ning asjaomast rahvusvahelist kaubamärki – mis on ka Austrias registreeritud – alates 12. oktoobrist 1993. Rahvusvaheline büroo avaldas viimatinimetatud rahvusvahelise kaubamärgi 2. detsembril 1993 ning teavitas sellest asjaomaseid osalisriike.
Lidl haldab Saksamaal alates 1973. aastast turulolevat selvehallide ketti. Austrias avati esimene selvehall Lidl 5. novembril 1998. Põhikohtuasja kostja turustab kaubamärki Le Chef DE CUISINE kandvaid valmistoite üksnes oma müügipunktides. Enne esimeste selvehallide avamist Austrias esitles Lidl asjaomast toodet äriühingusiseselt, sõlmis oma tarnijatega kokkulepped ning hakkas juba tarnitud tooteid ladustama.
A. Häupl esitas Austria Vabariigi territooriumil asjaomase kaubamärgi kasutamatajätmise tõttu MSchG artikli 33a lõike 1 alusel 13. oktoobril 1998 taotluse kõnealuse kaubamärgi tühistamise kohta. Ta leidis, et selles sättes ettenähtud viieaastase tähtaja kulgemine algas kaitseaja algusest ehk 12. oktoobrist 1993. Lidl vaidlustas tühistamistaotluse. Ta väitis, et nimetatud tähtaja kulgemine algas 2. detsembrist 1993, mistõttu see möödus alles 2. detsembril 1998. Sel ajal müüs ta aga kõnealust kaubamärki kandvaid kaupu oma esimeses Austria selvehallis. Lisaks rõhutas Lidl, et alates 1994. aastast oli tal kavatsus Austrias laieneda, kuid selles liikmesriigis hilines uute selvehallide avamine „bürokraatlike takistuste”, eelkõige viivituste tõttu tegevuslubade väljastamisel.
Nichtigkeitsabteilung des Patentamtes (Austria patendiameti tühistamisosakond) teatas, et kaubamärk ei ole Austrias alates 12. oktoobrist 1998 enam kaitstud. Lidl esitas selle otsuse peale Oberster Patent- und Markensenatile (kõrgem patendi- ja kaubamärgikohus) kaebuse.
Neil asjaoludel otsustas Oberster Patent- und Markensenat menetluse peatada ning esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas direktiivi 89/104/EMÜ artikli 10 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et „registreerimismenetluse lõpetamise kuupäeva” all mõeldakse kaitseaja algust?
2.
Kas [selle] direktiivi artikli 12 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et kaubamärgi kasutamatajätmisel on õigustatud põhjendusi siis, kui kaubamärgi omaniku ettevõtjastrateegiat ei saa ettevõtjavälistel põhjustel õigeaegselt rakendada või kui kaubamärgi omanik on kohustatud oma ettevõtjastrateegiat muutma, nii et kaubamärki saaks õigeaegselt kasutada?”
Euroopa Kohtu pädevus
Enne esitatud küsimustele vastamist tuleb kindlaks teha, kas Oberster Patent- und Markensenat on kohus EÜ artikli 234 tähenduses, ning sellest tulenevalt, kas Euroopa Kohus on pädev temale esitatud küsimuste üle otsustama.
Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale võtab Euroopa Kohus, kui ta hindab seda, kas eelotsusetaotluse esitanud organ on kohus kõnealuse sätte tähenduses –mis on üksnes ühenduse õiguse valdkonda kuuluv küsimus –, arvesse järgmiste asjaolude kogumit: organi õiguslik alus, alalisus, otsuste kohustuslikkus, menetluse võistlevus, õigusnormide kohaldamine organi poolt ning tema sõltumatus (vt eelkõige 17. septembri 1997. aasta otsus kohtuasjas
C-54/96: Dorsch Consult, EKL 1997, lk I-4961
, punkt 23, ja 31. mai 2005. aasta otsus kohtuasjas
C-53/03: Syfait jt, EKL 2005, lk I-4609
, punkt 29).
Selles suhtes tuleb arvesse võtta, nii nagu seda on teinud kohtujurist oma ettepaneku punktides 25–29, Austria 1970. aasta patendiseaduse sätteid (Patentgesetz 1970,
BGBl
. 1970 nr 259/1970; edaspidi „Patentgesetz”).
Selle seaduse artiklitest 74 ja 75 – milles määratakse kindlaks Oberster Patent- und Markensenati pädevus ja koosseis – tuleneb, et kõnealune organ vastab õigusliku aluse ja sõltumatuse kriteeriumidele. Nimetatud seaduse artikli 74 lõikes 9 sätestatakse sõnaselgelt muuseas see, et kõnealuse organi liikmed täidavad oma kohustusi täiesti sõltumatult ega ole seotud ühegi juhisega. Selle seaduse artiklites 6 ja 7 nähakse ette, et neil on viieaastane pikendatav ametiaeg ning et seda ametiaega on võimalik varem lõpetada üksnes erandlikel ning selgelt määratletud põhjustel, nagu Saksa kodakondsusest ilmajäämine või teovõime piiramine.
Oberster Patent- und Markensenati alalisuse võib tuletada Patentgesetz’i artikli 70 lõigetest 2 ja 3 ning artikli 74 lõikest 1, milles nähakse ette, et selle organi pädevuses on otsustada Nichtigkeitsabteilung des Patentamtes ja Beschwerdeabteilung des Patentamtes (Austria patendiameti apellatsioonikoda) otsuste peale esitatud kaebuste üle ilma ajalise piiranguta. Selle organi otsuste kohustuslikkus tuleneb samadest nimetatud sätetest, kuna tema pädevus eelnimetatud kaebusi menetleda on seadusega ettenähtud ega ole valikuline.
Oberster Patent- und Markensenati menetluse osas viitab Patentgesetz’i artikli 140 lõige 1 selle seaduse artiklitele 113–127 ja 129–136, milles sätestatakse täpselt menetlusnormid ning millest nähtub, et see organ kohaldab õigusnorme ning et tema menetlus on võistlev.
Eeltoodust tulenevalt on Oberster Patent- und Markensenat kohus EÜ artikli 234 tähenduses, mistõttu Euroopa Kohus on pädev vastama selle kohtu poolt esitatud küsimustele.
Eelotsuse küsimused
Esimene küsimus
Oma esimeses küsimuses soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas direktiivi artikli 10 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et „registreerimismenetluse lõpetamise kuupäeva” all mõeldakse kaitseaja algust. Nimetatud kohus soovib seega teada, kas kaubamärgi omanikule antud viieaastane tähtaeg seda kaubamärki tegelikult kasutama hakata hakkab kulgema hetkest, mil algab asjaomase kaubamärgi kaitseaeg.
Põhikohtuasja hageja ning Austria valitsus leiavad, et registreerimiskuupäev ehk hetk, mil Austria õiguse kohaselt algab asjaomase kaubamärgi kaitseaeg, vastab mõistele „registreerimismenetluse lõpetamise kuupäev” direktiivi artikli 10 lõike 1 tähenduses.
Seevastu põhikohtuasja kostja, Prantsuse valitsuse ning Euroopa Ühenduste Komisjoni arvates ei tähenda mõiste „registreerimismenetluse lõpetamise kuupäev” kaitseaja algust, vaid kuupäeva, mil kaubamärgi taotluse menetlus on seda menetlust läbiviivas ametis lõpetatud. Madridi kokkuleppe alusel toimuv rahvusvahelise registreerimise menetlus lõpeb alles tähtaja möödumisel, mille jooksul võivad asjaomased siseriiklikud asutused kaitse andmisest esialgselt, ilma otsust tegemata keelduda, või pärast seda, kui asjaomased asutused on kaitse lõplikult kinnitanud.
Esitatud küsimusele vastamiseks tuleb kõigepealt rõhutada, et selline märgi rahvusvaheline registreerimine nagu põhikohtuasjas käsitletav omab kokkupuudet mitme õiguskorraga. Kohaldamisele kuuluvad esiteks Madridi kokkuleppe sätted, millega määratakse suurel määral kindlaks registreerimise see osa, mis viiakse läbi rahvusvahelises büroos, ning teiseks siseriiklikud seadusesätted, mis peavad olema kooskõlas ühenduse õigusega, eriti direktiiviga. Selle kohta on direktiivi artiklis 1 ette nähtud, et selle „sätteid kohaldatakse […] kaubamärkide suhtes, […] mille rahvusvaheline registreerimine kehtib liikmesriigis”.
Lisaks on oluline tõdeda – nagu märgitakse direktiivi kolmandas põhjenduses –, et selle direktiivi eesmärgiks ei ole liikmesriikide kaubamärke käsitlevate õigusaktide täiemahuline ühtlustamine. Direktiivi viiendas põhjenduses rõhutatakse sellega seoses, et „liikmesriikidele jääb vabadus määratleda registreerimise teel omandatava kaubamärgi registreerimise, tühistamise ja kehtetuks tunnistamise kord; näiteks võivad liikmesriigid määrata kindlaks kaubamärgi registreerimise ja kehtetuks tunnistamise vormi, otsustada, kas varasematele õigustele tuleks toetuda registreerimiskorra või kehtetuks tunnistamise korra või mõlema puhul ning, kui nad lubavad varasematele õigustele toetuda registreerimiskorra puhul, otsustada, kas kasutada vaidlustamismenetlust või ametiülesande korras läbivaatamist või mõlemat […]”. Nendest direktiivi põhjendustest tuleneb seega, et selle direktiiviga ei ühtlustata kaubamärkide registreerimise menetluse küsimusi.
Neid põhjendusi tuleb direktiivi artikli 10 lõike 1 tõlgendamisel arvesse võtta. Selles osas tuleb märkida, et kõnealune säte ei määra ühemõtteliselt kindlaks kasutamisaja ning seega selles sättes ettenähtud viieaastase tähtaja algust. Selle sätte sõnastus määratleb kõnealust algusaega seoses registreerimismenetlusega ehk siis valdkonnaga, mis ei ole selle direktiivi alusel ühtlustatud. Nagu väidab komisjon, võimaldab see sõnastus kohandada kõnealust tähtaega siseriiklike menetluste eripäradele.
Sellest tuleneb, et liikmesriigid võivad korraldada registreerimismenetlust neile sobival viisil ning seega on nende ülesandeks otsustada muuseas selle üle, millal tuleb registreerimismenetlus lõpetatuks lugeda.
Märgi rahvusvahelise registreerimise puhul nagu põhikohtuasjas käsitletav tuleb liikmesriigil, kellele on esitatud registreerimistaotlus, määrata registreerimismenetluse lõppemise ajahetk kindaks vastavalt oma menetlusnormidele.
Eeltoodust tulenevalt ei saa nõustuda põhikohtuasja hageja väitega, mille kohaselt vastab „registreerimismenetluse lõpetamise kuupäevale” direktiivi artikli 10 lõike 1 tähenduses kaubamärgi registreerimise kuupäev. Kõnealune väide viib selleni, et viimatinimetatud sätet tõlgendatakse üksnes Austria menetlusnormide põhjal, olgugi et selles sättes viidatud kuupäeva kindlaksmääramine võib eelnimetatud punktides esitatud põhjustel erineda siseriiklike õigusaktide lõikes.
Eeltoodud kaalutlustest tulenevalt tuleb esimesele eelotsuse küsimusele vastata, et „registreerimismenetluse lõpetamise kuupäev” tuleb direktiivi artikli 10 lõike 1 tähenduses igas liikmesriigis kindlaks määrata vastavalt selles riigis kehtivatele registreerimismenetlust käsitlevatele normidele.
Teine küsimus
Oma teises küsimuses soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas direktiivi artikli 12 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et kaubamärgi kasutamatajätmiseks on õigustatud põhjendusi siis, kui kaubamärgi omaniku ettevõtjastrateegiat ei saa ettevõtjavälistel asjaoludel õigeaegselt rakendada, või on kaubamärgi omanik sel juhul kohustatud seda ettevõtjastrateegiat muutma nii, et kaubamärki saaks õigeaegselt kasutada.
Selles osas tuleneb eelotsusetaotlusest, et põhikohtuasjas käsitletavat kaubamärki kandvate kaupade turustamise edasilükkamine Austria turul tulenes esiteks Lidli ettevõtjastrateegiast, mis seisnes otsuses turustada neid kaupu üksnes oma müügipunktide, ja teiseks sellest, et esimeste Austria selvehallide avamine hilines „bürokraatlike takistuste” tõttu.
Austria valitsus kahtleb, kas see küsimus on vastuvõetav, kuna see on esitatud väga üldsõnaliselt ning asjaolude kirjeldus ei ole piisavalt täpne.
Kuigi vastab tõele, et eelotsusetaotluses on esitatud üksnes lühikokkuvõte teise küsimuse aluseks olevatest faktilistest asjaoludest, olgugi et põhikohtuasja pooled viitavad paljudele faktilistele asjaoludele, ei muuda see seik kõnealust küsimust käesoleval juhul siiski vastuvõetamatuks. Kuigi eelotsusetaotluse esitanud kohtu koostatud faktiliste asjaolude tutvustus on napp, võimaldab see Euroopa Kohtul mõista piisavalt selle küsimuse tausta, et olla võimeline andma eelotsusetaotluse esitanud kohtule asjakohast vastust, mis võimaldab sel kohtul põhikohtuasja vaidlust lahendada, pidades seejuures silmas kõiki faktilisi asjaolusid, mida üksnes eelotsusetaotluse esitanud kohus saab hinnata. Seega tuleb leida, et teine küsimus on vastuvõetav.
Mis puutub asja sisusse, siis ühtivad Euroopa Kohtule direktiivi artikli 12 lõike 1 tõlgendamise kohta esitatud märkused osas, milles sõnadele „õigustatud põhjendused” omistatakse asjaomase ettevõtja tahte väliste või tahtest sõltumatute asjaolude tähendus.
Põhikohtuasja hageja märgib samas, et ettevõtjastrateegia kui selline ei saa kuidagi olla vabandav põhjendus ning et igal juhul tuleb hinnata kaubamärgiomaniku konkreetset käitumist ettevõtjavälistele raskustele reageerimisel.
Põhikohtuasja kostja leiab, et ettevõtjavälised põhjused, mis majanduslikult põhjustasid vaidlusaluse ettevõtjastrateegia elluviimise hilinemise, on kaubamärgi kasutamatajätmise õigustatud põhjendus.
Komisjon leiab, et kaubamärgi kasutamatajätmisele ei ole õigustatud põhjendust, kui selle kaubamärgi omaniku ettevõtjastrateegia elluviimine – mis on tavaliselt viimase otsustada – hilineb omanikuvälistel põhjustel, kuid kaubamärgi omanik ei ole seda ettevõtjastrateegiat õigeaegselt kohandanud.
Austria valitsuse arvates on kaubamärgi kasutamatajätmiseks õigustatud põhjendus, kui see tuleneb tegelikult järgitava ettevõtjastrateegia elluviimise hilinemisest, mille on tinginud ettevõtjavälised põhjused, eelkõige õiguslikud või möödapääsmatud majanduslikud põhjused.
Lõpuks märgib Prantsuse valitsus, et „õigustatud põhjenduste” all tuleb mõista ettevõtja tahtest sõltumatuid asjaolusid nagu avaliku võimu ettekirjutused või vääramatu jõu olukorrad.
Kõigepealt tuleb hinnata, kas mõistele „õigustatud põhjendused” direktiivi artikli 12 lõike 1 tähenduses on tarvis anda ühetaolist tõlgendust.
Ühenduse õiguse ühetaolise kohaldamise nõudest ja võrdsuse põhimõttest tulenevalt peab ühenduse õigusnormi, mis ei sisalda sõnaselget viidet liikmesriigi õigusele, mis võimaldaks kindlaks määrata selle sätte tähenduse ja ulatuse, tõlgendama kogu Euroopa Ühenduses autonoomselt ja ühetaoliselt (vt selle kohta Euroopa Kohtu 19. septembri 2000. aasta otsus kohtuasjas
C-287/98: Linster, EKL 2000, lk I-6917
, punkt 43, ja 11. märtsi 2003. aasta otsus kohtuasjas
C-40/01: Ansul, EKL 2003, lk I-2439
, punkt 26).
Eespool viidatud kohtuasja Ansul punktis 31 leidis Euroopa Kohus, et kaubamärgi „tegeliku kasutamise” mõistet, nagu seda on kasutatud direktiivi artiklites 10 ja 12, tuleb tõlgendada ühetaoliselt. Direktiivi põhjendustest 7, 8 ja 9 ning selle artiklitest 10–15 tuleneb, et ühenduse seadusandja soovis seada kaubamärgiga seotud õiguste säilimise tingimuseks kaubamärgi tegeliku kasutamise kõigis liikmesriikides, mille tulemusel ei erine kaubamärgile tagatud kaitse sõltuvalt asjaomasest seadusest (eespool viidatud kohtuotsus Ansul, punktid 27–29). Kuna õigustatud põhjenduste eesmärk on võimaldada õigustada kaubamärgi tegeliku kasutamatajätmise olukordi kaubamärgi tühistamise vältimiseks, siis on nende põhjenduste ülesanne otseselt seotud tegeliku kasutamise ülesandega, mistõttu „õigustatud põhjenduste” mõiste vastab samale ühetaolise tõlgendamise nõudele kui kaubamärgi „tegeliku kasutamise” mõiste.
Seetõttu tuleb Euroopa Kohtul anda ühetaoline tõlgendus sõnaühendile „kasutamatajätmisel ei ole õigustatud põhjendusi”, mis on sätestatud direktiivi artikli 12 lõikes 1.
Nimetatud säte reguleerib olukorda, mil kaubamärk on registreeritud, kuid asjaomase kaubamärgi omanik ei kasuta seda. Kui see on nii katkematu viieaastase ajavahemiku jooksul, võib kaubamärgi tühistada, välja arvatud juhul, kui kaubamärgi omanik on võimeline esitama õigustatud põhjendusi kasutamatajätmise kohta.
Siiski tuleb nentida, et nimetatud sättes ei ole märgitud midagi selles nimetatud „õigustatud põhjenduste” laadi ja omaduste kohta.
Samas käsitletakse ka TRIPS lepingu – mille osaline on Euroopa Ühendus – artikli 19 lõikes 1 kaubamärgi kasutamise kohustust ning põhjusi, mis võivad õigustada kaubamärgi kasutamatajätmist. Seega võib sellele mõistele nimetatud sättes antud määratlust kasutada ühe abivahendina direktiivis kasutatud õigustatud põhjendustega analoogilise mõiste tõlgendamisel.
Nii on TRIPS lepingu artikli 19 lõike 1 kohaselt kasutamatajätmise mõjuvaks põhjuseks kaubamärgi omaniku tahtest sõltumatud asjaolud, mis takistavad kaubamärgi kasutamist.
Seega tuleb kindlaks määrata, mis liiki asjaolud takistavad kaubamärgi kasutamist selle sätte tähenduses. Tegelikult ei ole haruldane, et kaubamärgi omaniku tahtest sõltumatud asjaolud takistavad mõnel hetkel kaubamärgi kasutuselevõtu ettevalmistamist, kuid paljudel sellistel juhtudel on tegemist raskustega, mida saab ületada.
Selles osas tuleb esile tuua, et direktiivi põhjenduses 8 märgitakse, et „ühenduses registreeritud […] kaubamärkide koguarvu […] vähendamiseks on oluline kehtestada nõue, et registreeritud kaubamärke tuleb tegelikult kasutada või, kui neid ei kasutata, siis tuleb nad tühistada”. Sellest põhjendusest tuleneb, et kaubamärgi kasutamatajätmise õigustatud põhjenduste mõistele väga laia tähenduse andmine oleks vastuolus direktiivi artikli 12 lõike 1 ülesehitusega. Selles põhjenduses nimetatud eesmärgi saavutamine luhtuks, kui kõik kaubamärgi omaniku tahtest sõltumatud takistused – ükskõik kui väikesed need on – oleksid piisavad kaubamärgi kasutamatajätmise õigustamiseks.
Eelkõige, nagu kohtujurist rõhutab õigesti oma ettepaneku punktis 79, ei piisa sellest, et niisugused „bürokraatlikud takistused” nagu põhikohtuasjas viidatud ei kuulu kaubamärgi omaniku valikuvabaduse alla, vaid need takistused peavad olema kaubamärgiga sedavõrd otseselt seotud, et kaubamärgi kasutamine sõltub haldustoimingute edukast lõpuleviimisest.
Siiski tuleb täpsustada, et asjaomane takistus ei pea selleks, et olla kaubamärgiga piisavalt otseselt seotud, muutma asjaomase kaubamärgi kasutamist ilmtingimata võimatuks, vaid selline seos võib esineda ka siis, kui see takistus muudab kaubamärgi kasutamise ebamõistlikuks. Kui takistus on sellist laadi, mis tõsiselt ohustab kaubamärgi asjakohast kasutamist, siis ei saa kaubamärgi omanikult mõistlikult nõuda, et ta seda kõigest hoolimata kasutaks. Nii näiteks ei ole võimalik kaubamärgi omanikult mõistlikult nõuda tema kaupade turustamist oma konkurentide müügipunktides. Sellisel juhul ei tundu mõistlik nõuda kaubamärgi omanikult, et ta muudaks oma ettevõtjastrateegiat selleks, et kaubamärki siiski kasutada.
Sellest tuleneb, et kaubamärgi kasutamatajätmise õigustatud põhjendustele võivad vastata üksnes takistused, mis on kaubamärgiga piisavalt otseselt seotud, muutes selle kaubamärgi kasutamise võimatuks või ebamõistlikuks, ning mis on selle kaubamärgi omaniku tahtest sõltumatud. Iga kord tuleb eraldi hinnata, kas ettevõtjastrateegia muutmine selleks, et võita asjaomast takistust, muudaks kõnealuse kaubamärgi kasutamise ebamõistlikuks. Seda saab kohtuvaidluses hinnata eelotsusetaotluse esitanud kohus, kes vaidlust lahendab ja saab ainukesena tuvastada asjakohased faktilised asjaolud ning neid nimetatud menetluses kohaldada.
Eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes tuleb teisele eelotsuse küsimusele vastata, et direktiivi artikli 12 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et „kaubamärgi kasutamatajätmise õigustatud põhjendusteks” on takistused, mis on selle kaubamärgiga otseselt seotud, muutes selle kaubamärgi kasutamise võimatuks või ebamõistlikuks, ning mis on kõnealuse kaubamärgi omaniku tahtest sõltumatud. Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab hindama põhikohtuasja faktilisi asjaolusid nende juhiste põhjal.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, v.a poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:

1.
„Registreerimismenetluse lõpetamise kuupäev” nõukogu 21. detsembri 1988. aasta esimese direktiivi 89/104/EMÜ kaubamärke käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artikli 10 lõike 1 tähenduses tuleb igas liikmesriigis kindlaks määrata vastavalt selles riigis kehtivatele registreerimismenetlust käsitlevatele normidele.

2.
Direktiivi 89/104/EMÜ artikli 12 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et „kaubamärgi kasutamatajätmise õigustatud põhjendusteks” on takistused, mis on selle kaubamärgiga otseselt seotud, muutes selle kaubamärgi kasutamise võimatuks või ebamõistlikuks, ning mis on kõnealuse kaubamärgi omaniku tahtest sõltumatud. Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab hindama põhikohtuasja faktilisi asjaolusid nende juhiste põhjal.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: saksa.