CELEX: 62003CJ0131
Apellatsioonkaebus
Komisjoni otsus esitada hagi kolmanda riigi kohtusse
Tühistamishagi
Vastuvõetamatus

Apellatsioonkaebuses paluvad apellandid tühistada Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu 15. jaanuari 2003. aasta otsuse liidetud
kohtuasjades T-377/00, T‑379/00, T-380/00, T-260/01 ja T-272/01: Philip Morris jt
vs.
komisjon (EKL 2003, lk II-1, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus”), millega jäeti vastuvõetamatuse tõttu rahuldamata nende
hagid, mille esemeks oli nõue tühistada Euroopa Ühenduste Komisjoni 19. juuli 2000. aasta otsus, millega kiideti heaks „põhimõte
esitada komisjoni nimel tsiviilhagi teatavate Ameerika sigaretitootjate vastu” ja mille täitmiseks esitati Ameerika Ühendriikide
föderaalkohtusse United States District Court, Eastern District of New York (edaspidi „District Court”) tsiviilhagi Philip
Morrise kontserni (edaspidi „Philip Morris”) ja Reynoldsi kontserni (edaspidi „Reynolds”) kuuluva mitme äriühingu vastu ning
Japan Tobacco, Inc.’i (edaspidi „Japan Tobacco”) vastu ning 25. juuli 2001. aasta otsus, millega kiideti heaks „põhimõte esitada
varasemas menetluses kostjateks olnud sigaretitootjate kontsernide vastu Ameerika kohtutesse uus tsiviilhagi ühenduse ja vähemalt
ühe liikmesriigi poolt ühiselt” ja mille täitmiseks esitati District Court’i veel kaks hagi (edaspidi „vaidlusalused otsused”).

Vaidluse aluseks olevad asjaolud
Vaidluse aluseks olevad asjaolud on vaidlustatud kohtuotsuses esitatud järgmiselt:
„1      Euroopa Ühendusse suunatud sigarettide salakaubaveo vastu võitlemise raames kiitis komisjon 19. juulil 2000 heaks „põhimõtte
esitada komisjoni nimel tsiviilhagi teatavate Ameerika sigaretitootjate vastu”. Komisjon otsustas teatada sellest asjakohaste
kanalite kaudu alaliste esindajate komiteele (Coreper) ning volitas komisjoni presidenti ja eelarve eest vastutavat komisjoni
liiget andma õigustalitusele juhiseid vajalike meetmete võtmiseks.
2      3. novembril 2000 esitas Euroopa Ühendus (esindaja: komisjon) „iseenda ja liikmesriikide nimel, keda ta on pädev esindama”
[District Court’i] hagi [Philip Morrise, Reynoldsi ja Japan Tobacco] vastu.
3      Selle hagi raames (edaspidi „esimene hagi”) väitis komisjon, et tubakatootjatest hagejad osalevad salakaubaveosüsteemis, mille
eesmärk on tuua Euroopa Ühenduse territooriumile sigarette ja neid seal levitada. Ühendus nõudis eelkõige, et mõistetaks välja
hüvitis sellisest salakaubaveost tingitud kahju eest, mis peamiselt seisnes ilmajäämises tolli- ja käibemaksust, mida seadusliku
importimise korral oleks tasutud, ning et antaks kohtu määrus kaevatava käitumise lõpetamiseks.
4      Ühenduse nõuete aluseks olid Ameerika Ühendriikide 1970. aasta föderaalseadus Racketeer Influenced and Corrupt Organizations
Act (edaspidi „RICO”) ning teatavad
common law
teooriad –
common law fraud
,
public nuisance
ja
unjust enrichment
. RICO eesmärgiks on võitlus organiseeritud kuritegevuse vastu ning eelkõige hõlbustab see ettevõtjate vastutusele võtmist
kuritegeliku käitumise eest. Sel eesmärgil annab RICO kannatanutele õiguse esitada hagi. Tsiviilhagide esitamise soodustamiseks
sätestab RICO, et hageja kasuks võidakse välja mõista kahjuhüvitis, mille suurus vastab talle tegelikult tekkinud kahju kolmekordsele
suurusele (
treble damages
).
5      District Court jättis 16. juuli 2001. aasta otsusega Euroopa Ühenduse nõuded rahuldamata.
6      Komisjon kiitis 25. juulil 2001 heaks „põhimõtte esitada varasemas menetluses kostjateks olnud sigaretitootjate kontsernide
vastu Ameerika kohtutesse uus tsiviilhagi ühenduse ja vähemalt ühe liikmesriigi poolt ühiselt”. Komisjon volitas komisjoni
presidenti ja eelarve eest vastutavat komisjoni liiget andma õigustalitusele juhiseid vajalike meetmete võtmiseks.
7      6. augustil 2001 esitasid komisjon Euroopa Ühenduse ja liikmesriikide nimel, keda ta on pädev esindama, ning 10 liikmesriiki
– Belgia Kuningriik, Saksamaa Liitvabariik, Kreeka Vabariik, Hispaania Kuningriik, Prantsuse Vabariik, Itaalia Vabariik, Luksemburgi
Suurhertsogiriik, Madalmaade Kuningriik, Portugali Vabariik ja Soome Vabariik – iseendi nimel District Court’i uue hagi Philip
Morrise ja Reynoldsi vastu. Selle hagi (edaspidi „teine hagi”) raames ei tuginenud ühendus oma nõuetes enam RICO-le, vaid
üksnes esimese hagi raames viidatud
common law
’ põhimõtetele. Seevastu liikmesriigid tuginesid oma nõuetes nii RICO-le kui ka ühenduse viidatud
common law
’ põhimõtetele. Veel väideti majandusliku ja mittemajandusliku kahju olemasolu, mida ühendus oma esimese hagi raames ei väitnud,
ning esitati täiendavaid selgitusi teooriate
public nuisance
ja
unjust enrichment
kohta.
8      Käesoleva otsuse punktis 5 mainitud District Court’i 16. juuli 2001. aasta otsust ühendus edasi ei kaevanud. Kuid 10. augustil
2001 taotles ta Ameerika kohtult selle otsuse kohaldamata jätmist ning luba oma nõude muutmiseks (
motion to vacate the judgment and to amend the complaint
). District Court jättis selle taotluse 25. oktoobri 2001. aasta otsusega rahuldamata.
9      Ühendus, keda esindas komisjon, ning käesoleva otsuse punktis 7 nimetatud kümme liikmesriiki esitasid 9. jaanuaril 2002 District
Court’i kolmanda hagi [Japan Tobacco] ja sellega seotud ettevõtjate vastu (edaspidi „kolmas hagi”).
10      District Court otsustas 19. veebruaril 2002 jätta ühenduse ja liikmesriikide teise ja kolmanda hagi läbi vaatamata, tuginedes
common law
’ normile, mille kohaselt Ühendriikide kohtud ei taga teiste riikide maksuseaduste täitmist (
revenue rule
).
11      Komisjon kiitis 20. märtsil 2002 heaks põhimõtte esitada District Court’i otsuse peale apellatsioonkaebus. 25. märtsil 2002
esitati ühenduse ja kümne liikmesriigi nimel apellatsioonkaebus United States Court of Appeals for the Second Circuit’i (edaspidi
„teise ringkonna apellatsioonikohus”).”

Menetlus Esimese Astme Kohtus
Hagejad esitasid 19. ja 20. detsembril 2000 Esimese Astme Kohtusse hagiavaldused, milles palusid eelkõige tühistada komisjoni
otsuse esimese hagi esitamise kohta (kohtuasjad T-377/00, T-379/00 ja T-380/00).
Esimese Astme Kohtu teise, laiendatud koja esimehe 2. juuli 2001. aasta määrusega liideti need kolm kohtuasja kirjalikuks
ja suuliseks menetlemiseks ning kohtuotsuse tegemiseks.
Reynolds ja Philip Morris esitasid 15. oktoobril 2001 Esimese Astme Kohtusse hagiavaldused, milles palusid tühistada komisjoni
otsuse teise hagi esitamise kohta (kohtuasjad T-260/01 ja T-272/01).
Esimese Astme Kohtu teise, laiendatud koja esimehe 31. jaanuari 2002. aasta määrusega liideti viis kohtuasja – T-377/00, T-379/00,
T-380/00, T-260/01 ja T-272/01 – kirjalikuks ja suuliseks menetlemiseks ning kohtuotsuse tegemiseks.
Igas nimetatud kohtuasjas esitas komisjon vastuvõetamatuse väite, kuna vaidlusalused otsused ei ole aktid, mille peale saab
esitada EÜ artikli 230 neljandas lõigus ette nähtud hagi.

Vaidlustatud kohtuotsus
Vaidlustatud kohtuotsuses nõustus Esimese Astme Kohus komisjoni väitega vastuvõetamatuse kohta ja jättis seetõttu hagid läbi
vaatamata.
Nimetatud otsuse punktides 74, 76 ja 77 meenutas Esimese Astme Kohus kõigepealt EÜ artikli 230 neljanda lõigu sisu ning väljakujunenud
kohtupraktikat, mille kohaselt esiteks tuleb meetme vaidlustatavuse kindlakstegemiseks vaadelda selle meetme sisu, mille tühistamist
taotletakse, kuna selles suhtes ei ole põhimõtteliselt tähtsust vormil, milles meede on võetud, ning teiseks saab tühistamishagi
esitada vaid selliste toimingute või otsuste peale, mis tekitavad siduvaid õiguslikke tagajärgi hageja huve puudutaval viisil,
tuues kaasa selge muutuse tema õiguslikus seisundis; Esimese Astme Kohus viitas eelkõige Euroopa Kohtu 11. novembri 1981. aasta
otsusele kohtuasjas 60/81: IBM
vs.
komisjon (EKL 1981, lk 2639, punkt 9).
Seetõttu uuris Esimese Astme Kohus, kas vaidlusalustel otsustel on niisugused tagajärjed.
Sellega seoses märkis Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 79, et asja andmine kohtusse on siduva kohtuotsuse
saamiseks vältimatu toiming, kuid vaidluspoolte kohustuste lõplik kindlaksmääramine saab toimuda ainult asja lahendava kohtu
otsusega. Viidates Euroopa Kohtu 29. septembri 1998. aasta otsusele analoogilises kohtuasjas C-191/95: komisjon
vs.
Saksamaa (EKL 1998, lk 5449, punkt 47), milles käsitleti komisjoni otsust esitada hagi EÜ artikli 226 teise lõigu alusel,
otsustas Esimese Astme Kohus, et kohtusse hagi esitamise otsus iseenesest ei muuda õiguslikku olukorda, milles see otsus tehti,
järelikult ei saa seda pidada vaidlustatavaks otsuseks.
Seejärel uuris Esimese Astme Kohus, kas vaidlusalustel otsustel – mis ei puuduta asja andmist Euroopa Kohtusse ega liikmesriigi
kohtusse, vaid kolmanda riigi kohtusse – on lisaks asja andmisega mis tahes kohtusse paratamatult kaasnevatele tagajärgedele
lõplikke õiguslikke tagajärgi, mis oleks kaasa toonud selge muutuse hagejate õiguslikus olukorras.
Uurides esmalt vaidlusaluste otsuste tagajärgi ühenduse õiguskorras, lükkas Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 91
põhjendamatuse tõttu tagasi hagejate argumendi, et kõnealustel otsustel on siduvad õiguslikud tagajärjed komisjoni pädevuse
ja institutsioonilise tasakaalu suhtes.
Selle kohta tõdes Esimese Astme Kohus nimetatud otsuse punktis 86, et nii nagu institutsioonide igasuguste aktide puhul kaasneb
ka vaidlusaluste otsustega nende autori seisukohavõtt selle kohta, et ta on pädev neid vastu võtma, kuid seesugusele seisukohavõtule
ei saa omistada siduvaid õiguslikke tagajärgi EÜ artikli 230 mõttes, sest isegi kui tegemist on eksliku seisukohaga, ei ole
sellel vastuvõetud otsuse suhtes mingit iseseisvat tähendust. Esimese Astme Kohus lisas, et erinevalt pädevuse andmisele suunatud
aktist – nagu akt, millel põhines hagejate viidatud Euroopa Kohtu 9. oktoobri 1990. aasta otsus kohtuasjas C-366/88: Prantsusmaa
vs.
komisjon (EKL 1990, lk I-3571) – ei muuda kõnealune seisukohavõtt EÜ asutamislepingus ette nähtud pädevuse jaotust.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 87 leidis Esimese Astme Kohus veel, et komisjoni väidetav pädevuse puudumine ja sellest tulenev
võimalik institutsioonilise tasakaalu kahjustamine ei võimalda teha erandit asutamislepingus ette nähtud tühistamishagi vastuvõetavuse
tingimustest. Selline mõttekäik võrduks järeldusega, et akti vaidlustatavus tuleneb tema võimalikust õigusvastasusest. Sellega
seoses viitas Esimese Astme Kohus Euroopa Kohtu 10. mai 2001. aasta määrusele analoogilises kohtuasjas C-345/00 P: FNAB jt
vs.
nõukogu (EKL 2001, lk I-3811, punktid 39–42).
Seoses küsimusega, kas ettevalmistavate aktide puhul võib varases staadiumis hagi esitamist pidada kooskõlas olevaks õiguskaitsevahendite
süsteemiga, mis asutamislepingus on ette nähtud erandlikuks juhuks, kui tegemist on meetmetega, mis ei ole isegi näiliselt
seaduslikud – mida on käsitletud eespool viidatud otsuse IBM
vs.
komisjon punktis 23 –, märkis Esimese Astme Kohus vaidlustatud otsuse punktis 88, et ühenduse kohtud ei ole kunagi jaatanud
võimalust teostada erandjuhul seesugust kontrolli ettevalmistavate aktide või muude aktide üle, millel puuduvad õiguslikud
tagajärjed. Esimese Astme Kohus lisas, et kõnesolevat hüpoteesi käsitlenud otsused on varasemad kui eespool viidatud määrus
FNAB jt
vs.
nõukogu, milles Euroopa Kohus väljendas selgelt nõustumatust sellega, et hagi vastuvõetavus võiks sõltuda väidetavate ühenduse
õiguse rikkumiste raskusest.
Teiseks lükkas Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 107 põhjendamatuse tõttu tagasi argumendi, et vaidlusalused
otsused on kaasa toonud siduvaid õiguslikke tagajärgi, allutades hagejad teisele õiguskorrale või muutes nende õiguslikku
olukorda sisulisel või menetluslikul tasandil.
Sellega seoses kinnitas Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 93, et põhimõte, mille kohaselt asja andmine
kohtusse ei mõjuta iseenesest vaidluspoolte õiguslikku olukorda EÜ artikli 230 mõttes, kehtib nii asja andmisel ühenduse kohtusse
kui ka asja andmisel liikmesriigi või kolmanda riigi, nagu Ameerika Ühendriikide kohtusse. Esimese Astme Kohtu arvates ei
mõjuta seda põhimõtet asjaolu, et iga kohus peab kohaldama omaenda õiguskorra menetlusnorme ning selliseid materiaalõiguse
norme, mis määratakse kindlaks selle õiguskorra konfliktnormidega. Olenemata kohaldatavatest normidest ei saa õiguslikke tagajärgi
– tulenegu need siis otse õigusest või asja lahendava kohtu otsustest – omistada asja kohtusse andnud poolele.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 95 ja 96 möönis Esimese Astme Kohus, et teatavad menetluslikud otsused võivad kaasa tuua
siduvaid ja lõplikke õiguslikke tagajärgi EÜ artikli 230 mõttes, nagu seda on tõlgendanud kohtupraktika. Selliste otsuste
seast mainis Esimese Astme Kohus esmalt otsuseid, mis kujutavad endast küll poolelioleva haldusmenetluse üht etappi, kuid
ei piirdu tingimuste loomisega menetluse edasiseks käiguks, vaid toovad kaasa tagajärgi, mis väljuvad menetluse raamidest
ja muudavad asjaosaliste õigusi ja kohustusi sisulisel tasandil.
Olles vaidlustatud kohtuotsuse punktis 97 loetlenud rea otsuseid, mis ühenduse kohtute praktika kohaselt on sellist laadi,
tõdes Esimese Astme Kohus punktis 98, et vaidlusalused otsused nende hulka ei kuulu. Eelkõige täheldas ta, et ühenduse menetluse
puudumist tolli- ja muude maksude sissenõudmise alal ei saa samastada puutumatusega, mille nõukogu 6. veebruari 1962. aasta
määruse nr 17 „Esimene määrus asutamislepingu artiklite [81] ja [82] rakendamise kohta” (EÜT 1962, 13, lk 204; ELT eriväljaanne
08/01, lk 3) artikli 15 lõige 5 sõnaselgelt annab niisuguse kokkuleppe pooltele, millest on selle määruse kohaselt teatatud.
Kuigi on tõsi, et vaidlusalused otsused sisaldavad komisjoni esialgset hinnangut hagejate käitumisele Ühendriikide õiguse
seisukohalt, erinevad need riigiabi uurimismenetluse algatamise otsusest, sest ühenduse õigus ei seosta kõnesoleva hinnanguga
kindlaid õiguslikke tagajärgi. Esimese Astme Kohtu arvates ei too seega asja andmine Ühendriikide kohtutesse hagejatele kaasa
uusi kohustusi ega kohusta neid oma tavasid muutma.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 99 ja 100 mainis Esimese Astme Kohus veel teatavaid menetluslikke otsuseid, mis on vaidlustatavad
seetõttu, et need kahjustavad asjaosaliste menetlusõigusi. Kuid ta tõdes, et käesolevas asjas ei olnud hagejatel menetlusõigusi
kohustuste rikkumise menetluses, mille komisjon oleks nende arvates pidanud algatama, ning järeldas sellest, et asja andmine
District Court’i ei saanud nendelt selles osas õigusi ära võtta. Esimese Astme Kohus lisas, et kuna puudub ühenduse pädevus
nõuda sisse kõnesolevaid tolli- ja muid makse, puudub ka sellealane ühenduse õigusega ette nähtud menetlus, mis annaks tagatisi,
millest hagejad oleks ilma jäänud.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 101 leidis Esimese Astme Kohus veel, et hagejad ei ole tõendanud, et vaidlusalused otsused
oleks mõjutanud nende õiguslikku olukorda seoses tolli- ja muude maksude sissenõudmise menetlustega liikmesriikides.
Hagejate argumendile, et menetlus District Court’is erineb liikmesriikide kohtutes algatada võidavatest menetlustest selle
poolest, et puudub võimalus esitada eelotsusetaotlust EÜ artikli 234 alusel, vastas Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse
punktis 105, et rahvusvahelist elementi sisaldavate vaidluste puhul on tavaline, et kohtunik peab kohaldama välisriigi õiguse
norme ning et ta teeb seda oma riigi menetlusnormide raames. Esimese Astme Kohus on seisukohal, et oma riigi menetlusnormide
kohaldamine kohtuniku poolt on asja kohtusse andmisega paratamatult kaasnev tagajärg ning järelikult ei saa seda pidada õiguslikuks
tagajärjeks EÜ artikli 230 mõttes. Ta lisas, et kuigi EÜ artikkel 234 annab liikmesriikide kohtutele võimaluse esitada eelotsuse
küsimusi ja paneb teatavatele kohtutele kohustuse esitada eelotsusetaotlus, ei anna see nendes kohtutes pooleli olevate vaidluste
pooltele mingeid õigusi Euroopa Kohtusse pöördumiseks.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 108 sedastas Esimese Astme Kohus, et vaidlusalustel otsustel ei ole ühenduse õiguskorras
siduvaid õiguslikke tagajärgi EÜ artikli 230 mõttes, nagu seda on kohtupraktikas tõlgendatud.
Teiseks, uurides tagajärgi, mida Ühendriikide õigus omistab kõnesolevate tsiviilhagide esitamisele, tõdes Esimese Astme Kohus
vaidlustatud otsuse punktis 110, et hagejate viidatud menetluslikud tagajärjed, mis on asja andmisel District Court’i, ei
erine üldiselt mis tahes kohtusse pöördumisega kaasnevatest tagajärgedest ning osa tagajärgedest on pelgalt faktilised.
Peale selle märkis Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 111 ja 112, et kuigi Ühendriikide föderaalkohtud
võivad oma riigi menetlusõiguse kohaselt võtta vastu otsuseid, millel on vaidluspoolte jaoks siduvad tagajärjed – eelkõige
kohustades neid avaldama fakte ja dokumente –, tulenevad need tagajärjed nimetatud kohtutele Ühendriikide õigusega antud volituste
iseseisvast kasutamisest ega ole omistatavad komisjonile.
Asja District Court’i andmisega kaasnenud materiaalõiguslike tagajärgede kohta tõdes Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse
punktis 114, et District Court’i poole pöördumise otsus piirdub menetluse algatamisega, mille eesmärgiks on tuvastada hagejate
vastutus, mille materiaalõiguslikku olemasolu ei määra hagi esitamine. Kuigi vaidlusaluste otsuste tagajärjel võis hagejatele
teatavaks saada, et on reaalne oht, et Ameerika kohus võib neile määrata sanktsioonid, on see pelgalt faktiline tagajärg,
mitte aga selline õiguslik tagajärg, milleni jõudmine oli vaidlusaluste otsuste eesmärk; seejuures viitas Esimese Astme Kohus
analoogilises kohtuasjas IBM
vs.
komisjon tehtud otsuse punktile 19.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 115–117 tõdes Esimese Astme Kohus, et teatavad hagejate mainitud faktid – see, et kõnesolevate
hagide raames süüdistatakse neid kuritegelikus käitumises, et vaidluspoolte puutumatus ei luba esitada nende vastu difamatsioonihagi
menetluse käigus tehtud avalduste eest, et District Court avaldas komisjoni esitatud hagi Internetis ning et kõnesolevate
hagide esitamisel võivad olla negatiivsed tagajärjed börsil noteeritud äriühingute mainele – on kas faktilised või tulenevad
eranditult Ühendriikide õiguse normidest ning ei kujuta järelikult endast vaidlusaluste otsuste tagajärgi, mida võiks pidada
komisjoni põhjustatuks.
Esimese Astme Kohus järeldas vaidlustatud otsuse punktis 118, et hagejate viidatud tagajärgi, mida Ühendriikide õigus kõnesolevatele
tsiviilhagidele omistab, ei saa pidada siduvateks õiguslikeks tagajärgedeks EÜ artikli 230 mõttes, nagu seda on kohtupraktikas
tõlgendatud.
Tõhusa kohtuliku kaitse vajalikkuse ning hagejate argumendi kohta, et nende hagide vastuvõetamatuks tunnistamise korral puuduks
neil igasugune seaduslik võimalus vaidlusaluste otsuste vaidlustamiseks, kuna asjaolu tõttu, et asi on antud kolmanda riigi
kohtusse, ei saaks komisjoni käitumise seaduslikkust hinnata ei ühenduse ega liikmesriikide kohtud, märkis Esimese Astme Kohus
järgmist:
„121      Sellega seoses tuleb meenutada, et Euroopa Kohus on kinnitanud, et võimalus pöörduda kohtusse on üks õigusel rajaneva ühenduse
aluseid ning see on EÜ asutamislepingust lähtuvas õiguskorras tagatud, kuna asutamisleping kehtestab õiguskaitsevahendite
ja menetluste täieliku süsteemi, mis on mõeldud selleks, et usaldada Euroopa Kohtule institutsioonide õigusaktide seaduslikkuse
kontrollimine (Euroopa Kohtu 23. aprilli 1986. aasta otsus kohtuasjas 294/83: Les Verts
vs.
parlament, EKL 1986, lk 1339, punkt 23). Õiguse tõhusale kaitsele pädevas kohtus tuletab Euroopa Kohus liikmesriikide ühesugustest
põhiseaduslikest tavadest ning Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artiklitest 6 ja 13 (Euroopa Kohtu
15. mai 1986. aasta otsus kohtuasjas 222/84: Johnston, EKL 1986, lk 1651, punkt 18).
122      Seda, et igaühel, kelle liidu õigusega tagatud õigusi või vabadusi rikutakse, on õigus tõhusale õiguskaitsevahendile kohtus,
on taaskinnitatud ka 7. detsembril 2000 Nice’is väljakuulutatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta (EÜT 2000, C 364, lk 1) artikliga 47,
ning kuigi hartal puudub siduv õigusjõud, näitab see siiski hartas käsitletud õiguste olulisust ühenduse õiguskorras.
123      Sellega seoses tuleb märkida, et kuigi toimingu peale, millel puuduvad otsuse tunnusjooned, ei saa esitada tühistamishagi,
ei ole õigussubjekte siiski jäetud ilma võimalusest pöörduda kohtusse, kuna neile jääb võimalus esitada EÜ artiklis 235 ja
artikli 288 teises lõigus ette nähtud lepinguvälise vastutuse hagi, juhul kui tegemist on käitumisega, mis võib kaasa tuua
ühenduse vastutuse.
124      Kuigi võib tunduda soovitav, et kahju hüvitamise hagi kõrval saaksid õigussubjektid kasutada ka niisugust õiguskaitsevahendit,
millega saaks nende huve kahjustada võivaid institutsioonide toiminguid, mis ei ole otsused, ennetada või lõpetada, tuleb
siiski tõdeda, et seesugust õiguskaitsevahendit – mis paratamatult eeldaks institutsioonidele ettekirjutuste tegemist ühenduse
kohtu poolt – asutamisleping ette ei näe. Ühenduse kohtu ülesanne ei ole seada ennast ühenduse asutava võimu asemele, eesmärgiga
asuda asutamislepinguga kehtestatud õiguskaitsevahendeid ja menetlusi muutma (Esimese Astme Kohtu 27. juuni 2000. aasta otsus
liidetud kohtuasjades T-172/98, T-175/98–T-177/98: Salamander jt
vs.
parlament ja nõukogu, EKL 2000, lk II-2487, punkt 75).”

Poolte nõuded
Apellatsioonkaebuse esitajad paluvad Euroopa Kohtul:
–        tühistada vaidlustatud kohtuotsus;
–        tunnistada nende tühistamishagid vaidlusaluste otsuste ilmselge ebaseaduslikkuse tõttu vastuvõetavaks ja teha kohtuasjas lõplik
otsus;
–        teise võimalusena tunnistada nende tühistamishagid vastuvõetavaks ja suunata asi tagasi Esimese Astme Kohtusse otsustamiseks;
–        kolmanda võimalusena suunata asi tagasi Esimese Astme Kohtusse, et see lahendaks nii vastuvõetavuse kui ka sisulised küsimused
ja teeks otsuse;
–        mõista kohtukulud välja komisjonilt vastavalt Euroopa Kohtu kodukorra artikli 69 lõikele 2.
Komisjon palub Euroopa Kohtul:
–        tunnistada apellatsioonkaebus osaliselt vastuvõetamatuks selles osas, milles Euroopa Kohtul pakutakse uurida uusi küsimusi,
mida ei tõstatatud Esimese Astme Kohtus, või uuesti uurida Esimese Astme Kohtus juba tõstatatud argumente;
–        jätta apellatsioonkaebus ülejäänud osas rahuldamata;
–        mõista kohtukulud välja apellantidelt.
Saksamaa, Hispaania, Itaalia, Madalmaade ja Portugali valitsus ning parlament ja nõukogu paluvad Euroopa Kohtul jätta apellatsioonkaebus
rahuldamata ja mõista kohtukulud välja apellantidelt.
Soome valitsus palub Euroopa Kohtul:
–        tunnistada apellatsioonkaebus osaliselt vastuvõetamatuks selles osas, milles Euroopa Kohtul pakutakse uurida uusi küsimusi,
mida ei tõstatatud Esimese Astme Kohtus, või uuesti uurida Esimese Astme Kohtus juba tõstatatud küsimusi, ilma et oleks tõendatud,
et Esimese Astme Kohus on rikkunud õigusnormi;
–        jätta apellatsioonkaebus ülejäänud osas rahuldamata;
–        mõista kohtukulud välja apellantidelt.

Apellatsioonkaebus
Oma apellatsioonkaebuse toetuseks esitavad apellandid viis väidet, mis põhinevad järgmistel asjaoludel:
–        EÜ artikli 230 väär tõlgendamine seoses vaidlusaluste otsuste tagajärgedega ühenduse õiguskorras;
–        EÜ artikli 230 väär tõlgendamine seoses tagajärgedega, mida Ühendriikide õigus omistab kõnesolevate tsiviilhagide esitamisele;
–        tõhusa kohtuliku kaitse põhiõiguse rikkumine;
–        ilmselgelt ebaseaduslike meetmete vaidlustamise võimalikkust käsitleva Euroopa Kohtu praktika väär kohaldamine ja tõlgendamine;
–        EÜ artikli 292 rikkumine.

Esimene väide, mis on tuletatud EÜ artikli 230 väärast tõlgendamisest seoses vaidlusaluste otsuste tagajärgedega ühenduse
õiguskorras
Poolte argumendid
Selle viieks osaks jaguneva väite raames kinnitavad apellandid esiteks, et Esimese Astme Kohus on rikkunud õigusnormi, kui
ta on vaidlustatud otsuse punktis 79 leidnud, et põhimõtteliselt ei saa ühenduse institutsiooni otsust hagi esitamise kohta
pidada vaidlustatavaks otsuseks.
Kohtupraktikast tuleneb, et kohtulikule kontrollile ei allu ainult niisugused institutsioonide meetmed, mis on osaks pooleliolevast
ühenduse menetlusest, mis viib hilisema otsuseni, mille suhtes saab teostada kohtulikku kontrolli ning sellise kohtuliku kontrolli
käigus saab pädev ühenduse õigust kohaldav kohus nõuetekohaselt uurida kõiki väiteid, mis käsitlevad varasemat ebaseaduslikkust
või asjaomase institutsiooni pädevuse puudumist ning nende tagajärgi. Sellega seoses viitavad apellandid otsustele IBM
vs.
komisjon (punkt 20) ja komisjon
vs.
Saksamaa (punkt 44).
Teiseks kinnitavad apellandid, et Esimese Astme Kohus, uurides, kas vaidlusalused otsused toovad kaasa õiguslikke tagajärgi,
ei tõlgendanud õigesti kohtupraktikat ega kohaldanud seda käesolevas asjas esineva täiesti uue olukorra suhtes. Kehtiv kohtupraktika
puudutab hagisid, mis on esitatud meetmete peale, mida komisjon on võtnud talle asutamislepinguga antud pädevust teostades,
ning need hagid viivad vältimatult otsuseni, mis kuulub ühenduse õiguskorda ning mille on teinud ühenduse kohus või mis allub
sellise kohtu kontrollile. Käesoleva asja puhul tuleb aga märkida, et juhul, kui vaidlusalused otsused ei allu ühenduse kohtute
kontrollile, ei allu sellisele kontrollile ka ükski muu akt ega ükski muu tagajärg ning ühenduse institutsioonid võivad kõigis
uutes küsimustes ja mis tahes asjaoludel algatada kohtuasja väljapool ühenduse õiguskorda.
Kolmandaks on Esimese Astme Kohus vääralt tõlgendanud ühenduse kohtupraktikat, järeldades, et mingeid õiguslikke tagajärgi
ei too kaasa võimaluse kaotamine taotleda Euroopa Kohtult eelotsust komisjoni pädevuse kohta algatada kolmandas riigis menetlus,
et nõuda sisse väidetavalt tasumata tolli- ja käibemaks.
Sellega seoses leiavad apellandid, et kui komisjon oleks andnud asja liikmesriigi kohtusse, oleks neil olnud õigus tõstatada
oluline komisjoni pädevust puudutav küsimus, mille kõrgeim siseriiklik kohus oleks pidanud saatma Euroopa Kohtusse vastavalt
EÜ artikli 234 kolmandale lõigule, pidades silmas reeglit, mis sõnastati 22. oktoobri 1987. aasta otsuses kohtuasjas 314/85:
Foto-Frost (EKL 1987, lk 4199), samuti Cilfiti jt otsusest (6. oktoobri 1982. aasta otsus kohtuasjas 283/81: Cilfit jt, EKL 1982,
lk 3415) tuleneva kohtupraktika ilmselget kohaldamatust. Sellisest võimalusest ilmajäämine tõi vaidluspooltele kaasa ilmseid
õiguslikke tagajärgi.
Neljandaks, järeldades, et hagi esitamine liikmesriigi kohtu asemel kolmanda riigi kohtusse ei too kaasa õiguslikke tagajärgi,
tõlgendas Esimese Astme Kohus vääralt ka kohtupraktikat, mille kohaselt juhul, kui on otsustatud eelistada teatava menetluse
algatamist mingile teisele menetlusele, toob seda valikut täpsustav otsus kaasa õiguslikud tagajärjed EÜ artikli 230 mõttes.
Esimese Astme Kohus eksis, kui ta vaidlustatud kohtuotsuse punktis 98 ei nõustunud sellega, et 30. juuni 1992. aasta otsuses
kohtuasjas C-312/90: Hispaania
vs.
komisjon (EKL 1992, lk I-4117) oli otsustav tegur asjaolu, et komisjon eelistas ühte menetlust teisele, mille ta välistas.
Sellega seoses viitavad apellandid ka 15. märtsi 1967. aasta otsusele liidetud kohtuasjades 8/66–11/66: CBR jt
vs.
komisjon (EKL 1967, lk 93). Algatades kõnesolevad menetlused Ühendriikides, tegi komisjon valiku menetluse osas ning selle
tagajärjel on välistatud mitte üksnes Euroopa Kohtule eelotsuse küsimuste esitamine, vaid ka olulised menetluslikud tagatised,
mis kaasnevad ühenduse õiguse kohastes menetlustes kõnealuste maksude sissenõudmise korral.
Viiendaks märgivad apellandid, et Esimese Astme Kohus ei nõustunud sellega, et vaidlusaluste otsustega võttis komisjon oma
ühenduse õigusest tuleneva pädevuse suhtes lõpliku seisukoha, mis vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale loob õiguslikke
tagajärgi.
Komisjon saab tegutseda ainult siis, kui on vastu võetud teisese õiguse akt, mis võimaldab tal algatada kohtumenetlust kolmandas
riigis, et nõuda sisse väidetavalt tasumata tolli- ja käibemaks. Vaidlusalustel otsustel olid samasugused õiguslikud tagajärjed
nagu niisugusel teisese õiguse aktil.
Peale selle anti nimetatud otsuste tagajärjel luba kulutusteks, mida komisjon kandis seoses hagi esitamise ja kaitsmisega
Ühendriikide kohtutes. Niisuguste otsuste peale võib esitada hagi EÜ artikli 230 alusel, nagu nähtub eelkõige 24. septembri
1996. aasta määrusest liidetud kohtuasjades C-239/96 R ja C-240/96 R: Ühendkuningriik
vs.
komisjon (EKL 1996, lk I-4475).
Kuna vaidlusalused otsused tehti asutamislepingus ette nähtud pädevuse jaotust muutvate ühenduse esmase või teisese õiguse
aktide asemel, on ka nende eesmärgiks pädevuse jaotuse muutmine, mis kujutab endast samasugust pädevuse muutmist nagu see,
mida käsitles eespool viidatud otsus Prantsusmaa
vs.
komisjon.
Komisjon väidab, et kõik käesoleva väite osad on vastuvõetamatud, kuna apellandid vaid kordavad argumente, mida nad esitasid
Esimese Astme Kohtus.
Seoses väite viienda osaga ning argumendiga, et komisjon võib kolmandas riigis maksude sissenõudmise nimel tegutseda vaid
konkreetse õigusaktiga antud volituse alusel, väidab komisjon esiteks, et apellandid on Esimese Astme Kohtu seisukohta kirjeldanud
ebatäpselt. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 104 märkis Esimese Astme Kohus, et hagejad ei ole tõendanud, et komisjon oleks
eiranud või vältinud olemasolevaid tolli- ja muude maksude sissenõudmisele või pettustevastasele võitlusele kohaldatavaid
menetlusi. Teiseks ei olnud kunagi küsimuse all, et komisjon ise esitaks hagi tasumata maksude sissenõudmiseks. Kolmandaks
rõhutas Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 102, et argument, mille kohaselt komisjon on püüdnud makse sisse
nõuda kahju hüvitamise hagi esitamise teel, ei tõenda hagejate menetlusõiguste kahjustamist ning pealegi on tegemist vaidluse
sisu puudutava argumendiga.
Euroopa Kohtu hinnang
Kõigepealt tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleneb EÜ artiklist 225, Euroopa Kohtu põhikirja artikli 58
esimesest lõigust ja Euroopa Kohtu kodukorra artikli 112 lõike 1 punktist c, et apellatsioonkaebuses näidatakse täpselt otsuse,
mille tühistamist taotletakse, kritiseeritavad osad, samuti seda taotlust konkreetselt toetavad õiguslikud argumendid (vt
eelkõige 4. juuli 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑352/98 P: Bergaderm ja Goupil
vs
. komisjon, EKL 2000, lk I‑5291, punkt 34, 8. jaanuari 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑248/99 P: Prantsusmaa
vs
. Monsanto ja komisjon, EKL 2002, lk I‑1, punkt 68, ja 6. märtsi 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑41/00 P: Interporc
vs
. komisjon, EKL 2003, lk I-2125, punkt 15).
Neist sätetest tulenevatele põhjendamisnõuetele ei vasta apellatsioonkaebus, mis piirdub Esimese Astme Kohtule esitatud väidete
ja argumentide – kaasa arvatud need, mis põhinesid selle kohtu poolt sõnaselgelt tagasi lükatud asjaoludel – kordamise või
sõnasõnalise taasesitamisega (vt eelkõige 25. märtsi 1998. aasta määrus kohtuasjas C-­174/97 P: FFSA jt
vs
. komisjon, EKL 1998, lk I­-1303, punkt 24, ja eespool viidatud kohtuotsus Interporc
vs
. komisjon, punkt 16). Selline apellatsioonkaebus kujutab endast tegelikult vaid nõuet, mille eesmärk on lihtsalt saavutada
Esimese Astme Kohtule esitatud hagiavalduse uuesti läbivaatamine, mis aga väljub Euroopa Kohtu pädevuse piirest (vt 26. septembri
1994. aasta määrus kohtuasjas C-­26/94 P: X
vs
. komisjon, EKL 1994, lk I­-4379, punkt 13, ja eespool viidatud kohtuotsus Bergaderm ja Goupil
vs
. komisjon, punkt 35).
Kui apellatsioonkaebuse esitaja vaidlustab ühenduse õiguse tõlgendamise või kohaldamise Esimese Astme Kohtu poolt, võivad
esimeses astmes käsitletud õiguslikud küsimused siiski apellatsioonimenetluses uuesti arutusele tulla (vt 13. juuli 2000. aasta
otsus kohtuasjas C­-210/98 P: Salzgitter
vs
. komisjon, EKL 2000, lk I­5843, punkt 43). Kui apellatsioonkaebuse esitaja ei suuda oma apellatsioonkaebust Esimese Astme
Kohtus juba kasutatud väidete ja argumentidega sel viisil põhjendada, kaotab apellatsioonimenetlus osaliselt oma mõtte (vt
eelkõige 10. mai 2001. aasta määrus kohtuasjas C­-345/00 P: FNAB jt
vs
. nõukogu, EKL 2001, lk I­-3811, punktid 30 ja 31, samuti 16. mai 2002. aasta otsus kohtuasjas C-­321/99 P: ARAP jt
vs
. komisjon, EKL 2002, lk I‑4287, punkt 49, ja eespool viidatud kohtuotsus Interporc
vs
. komisjon, punkt 17).
Käesolevas asjas tuleb tõdeda, et apellantide esimese väite eesmärk ei ole lihtsalt saavutada Esimese Astme Kohtule esitatud
hagiavalduse uuesti läbivaatamine. Selle väite igas osas näitavad apellandid selgelt ära vaidlustatud kohtuotsuse need osad,
kus nende arvates on rikutud õigusnormi.
Seega on esimene väide vastuvõetav.
Nagu Esimese Astme Kohus on seoses esimese väite esimese osaga vaidlustatud kohtuotsuse punktis 77 õigesti märkinud, tuleneb
väljakujunenud kohtupraktikast, et tühistamishagi saab esitada vaid selliste meetmete peale, mis tekitavad siduvaid õiguslikke
tagajärgi hageja huve puudutaval viisil, tuues kaasa selge muutuse tema õiguslikus seisundis (vt eelkõige eespool viidatud
otsus IBM
vs.
komisjon, punkt 9, 4. oktoobri 1991. aasta otsus kohtuasjas C-117/91: Bosman
vs.
komisjon, EKL 1991, lk I-4837, punkt 13, ja 9. detsembri 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑123/03 P: komisjon
vs.
Greencore, EKL 2004, lk I-11647, punkt 44).
Seega vastupidiselt apellantide väidetule jäävad EÜ artiklis 230 ette nähtud kohtuliku kontrolli alt välja mitte üksnes ettevalmistavad
aktid, vaid kõik aktid, mis ei tekita õigussubjekti huve puudutavaid siduvaid õiguslikke tagajärgi, näiteks kinnitavad aktid
ja puhtalt rakendusaktid (vt eelkõige 1. detsembri 2005. aasta otsus kohtuasjas C-46/03: Ühendkuningriik
vs.
komisjon, EKL 2005 lk I-10167, punkt 25), lihtsad soovitused ja arvamused (23. novembri 1995. aasta otsus kohtuasjas C-476/93
P: Nutral
vs.
komisjon, EKL 1995, lk I-4125, punkt 30) ja põhimõtteliselt ka sisejuhised (vt eespool viidatud otsus Prantsusmaa
vs.
komisjon, punkt 9).
Esimese Astme Kohus ei rikkunud õigusnormi, kui ta asjaolust, et vaidlusalustel otsustel puuduvad siduvad õiguslikud tagajärjed
EÜ artikli 230 mõttes, tegi järelduse, et nende peale ei saa hagi esitada, ega piiranud selle lahenduse kohaldatavust üksnes
ettevalmistavate aktidega.
Seetõttu tuleb esimese väite esimene osa tagasi lükata.
Esimese väite teise osa kohta – niivõrd, kuivõrd see ei kattu väite kolmanda, neljanda ja viienda osaga – tuleb sedastada,
et Esimese Astme Kohus märkis kohtuotsuse komisjon
vs.
Saksamaa punktile 47 viidates õigesti, et kuigi asja andmine kohtusse on siduva kohtuotsuse saamiseks vältimatu toiming,
ei määra see lõplikult kindlaks vaidluspoolte kohustusi, seda vähem muudab vaidlusalust õiguslikku olukorda kohtusse hagi
esitamise otsus kui selline.
Selles suhtes pole mingit tähtsust küsimusel, kas vaidlusalused otsused alluvad ühenduse kohtute kontrollile.
Eeltoodust järeldub, et esimese väite teine osa tuleb tagasi lükata.
Esimese väite kolmanda osa kohta tuleb märkida, et Esimese Astme Kohus on vaidlustatud kohtuotsuse punktis 105 õigesti sedastanud,
et oma riigi menetlusnormide kohaldamine kohtuniku poolt on asja kohtusse andmisega paratamatult kaasnev tagajärg ning järelikult
ei saa seda pidada hagi esitamise otsuse õiguslikuks tagajärjeks EÜ artikli 230 mõttes.
Tuleb lisada, et see, kas vaidlusaluseid komisjoni otsuseid võib pidada vaidlustatavateks õigusaktideks käesoleva otsuse punktis 54
viidatud kohtupraktika mõttes, ei saa sõltuda asjaolust, et komisjoni pöördumisel liikmesriigi kohtusse oleks algatatud menetluse
raames olnud võimalik esitada eelotsusetaotlus EÜ artikli 234 alusel.
Seega ei saa nõustuda esimese väite kolmanda osaga.
Esimese väite neljanda osa kohta tuleb märkida, et Esimese Astme Kohus on õigesti tõlgendanud eespool viidatud kohtuotsust
Hispaania
vs.
komisjon (punktid 12–20), täheldades, et sellest kohtuotsusest järeldub, et riigiabi uurimismenetluse algatamise otsusel
on EÜ artikli 230 mõttes õiguslikud tagajärjed. Konkreetsed õiguslikud tagajärjed tulenevad kõnealuse abi hindamisest ja kvalifitseerimisest
ning sellest johtuvast menetluse valikust. Seevastu pelgalt asjaolu, et vaidlusaluste otsustega tegi komisjon valiku, millist
menetlust apellantide vastu kasutada, välistades sellega muud menetlused, ei kujuta iseendast õiguslikku tagajärge nimetatud
artikli mõttes.
Seega tuleb esimese väite neljas osa tagasi lükata.
Esimese väite viienda osa kohta tuleb märkida, nagu Esimese Astme Kohus on õigesti sedastanud, et kuigi vaidlusaluste otsustega
kaasneb – nii nagu institutsioonide igasuguste toimingute puhul – nende autori seisukohavõtt selle kohta, et ta on pädev neid
vastu võtma, ei saa seesugusele seisukohavõtule omistada siduvaid õiguslikke tagajärgi EÜ artikli 230 mõttes, nagu seda on
tõlgendanud kohtupraktika.
Eelarvevahendite kasutamise osas, mida vaidlusalused otsused kõnealuste hagide esitamiseks ja kaitsmiseks kaudselt lubavad,
piisab märkimisest, et see asjaolu ei puuduta küsimust, kas kõnealused otsused tekitavad siduvaid õiguslikke tagajärgi apellantide
huve puudutaval viisil, tuues kaasa selge muutuse nende õiguslikus seisundis.
Eeltoodust järeldub, et esimese väite viies osa ja seega ka esimene väide tervikuna tuleb tagasi lükata.

Teine väide, mis on tuletatud EÜ artikli 230 väärast tõlgendamisest seoses tagajärgedega, mida Ühendriikide õigus omistab
kõnesolevate tsiviilhagide esitamisele
Poolte argumendid
Apellantide arvates ei olnud Esimese Astme Kohtul õigus, kui ta vaidlustatud kohtuotsuse punktis 105 leidis, et District Court
saaks eelotsusetaotluse süsteemi puudumist Ühendriikides korvata ise ühenduse õigust kohaldades. Nad väidavad sellega seoses,
et doktriini „
Act of State
” tõttu on vähetõenäoline, et District Court otsustaks talle esitatud ühenduse õiguse põhiküsimuste üle. Vastupidiselt komisjoni
väidetule on apellandid sellega seoses kõnealusele doktriinile või vähemalt selle sisule Esimese Astme Kohtus juba viidanud.
Komisjon peab seda väidet vastuvõetamatuks, kuna tegemist on uue väitega. Apellandid ei ole doktriinile „
Act of State
” viidanud ei Esimese Astme Kohtus ega District Court’is, kuigi nad oleksid saanud seda teha.
Euroopa Kohtu hinnang
Kõigepealt tuleb tõdeda, nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 66 märkis, et apellandid viitasid Esimese Astme Kohtus doktriinile
„
Act of State
”, seega on teine väide vastuvõetav.
Kuid see väide tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata selles osas, milles see erineb esimese väite kolmandast ja neljandast
osast.
Doktriini „
Act of State
” kohaldamine või mittekohaldamine Ühendriikide pädeva kohtu poolt ei oma mingit tähtsust mõiste „vaidlustatav akt” tõlgendamisel
EÜ artikli 230 mõttes.

Kolmas väide, mis on tuletatud tõhusa kohtuliku kaitse põhiõiguse rikkumisest
Poolte argumendid
Apellandid väidavad, et Esimese Astme Kohus ei ole taganud neile tõhusat kohtulikku kaitset ning on rikkunud õigusnormi sellega,
et on vaidlustatud kohtuotsuse punktis 123 tõdenud, et selles suhtes asjakohane kriteerium on võimalus pöörduda kohtusse,
mitte tõhusate õiguskaitsevahendite olemasolu, millele keskendub kohtupraktika. Sellega seoses viitavad nad 25. juuli 2002. aasta
otsusele kohtuasjas C-50/00 P: Unión de Pequeños Agricultores
vs.
nõukogu (EKL 2002, lk I-6677, punkt 39).
Asjaolu, et nimetatud otsuses Unión de Pequeños Agricultores
vs.
nõukogu ja 2. aprilli 1998. aasta otsuses kohtuasjas C-321/95 P: Greenpeace Council jt
vs.
komisjon (EKL 1998, lk I-1651) viitas Euroopa Kohus õiguskaitsevahendite ja menetluste terviklikule süsteemile, mis on mõeldud
tagama kontrolli institutsioonide aktide seaduslikkuse üle, kuid jättis välja EÜ artikli 288, tõendab, et õige ei ole vaidlustatud
kohtuotsuse punktis 123 esitatud Esimese Astme Kohtu seisukoht, et tõhusa kohtuliku kaitse vajadusega ei ole vastuolus tühistamishagi
vastuvõetavaks tunnistamata jätmine põhjendusel, et nimetatud artikli alusel on võimalik esitada lepinguvälise vastutuse hagi.
Pealegi ainult ühenduse institutsioonide pädevuse puudumine ei too kaasa ühenduse lepinguvälist vastutust, seega ei oleks
kahju hüvitamise hagi apellantidele tõhusa kohtuliku kaitse tagamiseks piisav.
Komisjon leiab, et tõhusa kohtuliku kaitse põhimõte tagab kaitse ühenduse institutsioonide aktide vastu, mis võivad rikkuda
ühenduse õiguses tunnustatud õigusi ja vabadusi, st aktide vastu, mis tekitavad asjaosaliste jaoks õiguslikke tagajärgi. Vaidlusalused
otsused ei kujuta endast selliseid akte.
Seoses eespool viidatud otsusega Unión de Pequeños Agricultores
vs.
nõukogu meenutab komisjon, et Euroopa Kohus sedastas selle otsuse punktis 44, et kuigi on tõsi, et määruse peale hagi esitamise
eelduseks olevat isikliku puudutatuse tingimust tuleb tõlgendada tõhusa kohtuliku kaitse põhimõttest lähtudes, võttes arvesse
erinevaid asjaolusid, mis hagejat teistest eristavad, ei saa seda eeldust niisuguse tõlgendamise tulemusel eirata.
EÜ artikliga 288 seoses leiab komisjon, et apellantide tegelik probleem ei ole mitte küsimus, kas nimetatud artikkel annab
neile tõhusa kaitse, vaid võimetus tõendada, et komisjon tegi ebaseadusliku toimingu, kui ta püüdis saada District Court’ilt
otsust selle kohta, et apellandid on pannud toime mitmesuguseid õigusvastaseid tegusid, nagu väideti tsiviilhagides, ning
et tekkinud kahju on sellise hagi esitamise otsene tagajärg.
Euroopa Kohtu hinnang
Kõigepealt tuleb tõdeda, et Esimese Astme Kohus on vaidlustatud kohtuotsuse punktis 123 õigesti lähtunud tõdemusest, et tühistamishagi
ei saa esitada meetmete peale, mis ei tekita siduvaid õiguslikke tagajärgi õigussubjektide huve puudutaval viisil.
Nagu nimetatud kohtuotsuse punktis 121 on märgitud, kehtestab asutamisleping esiteks EÜ artiklitega 230 ja 241 ning teiseks
EÜ artikliga 234 tervikliku õiguskaitsevahendite ja menetluste süsteemi, mis peab tagama institutsioonide aktide seaduslikkuse
kontrolli, ning see ülesanne on usaldatud ühenduse kohtule (vt eespool viidatud otsused Les Verts
vs
. parlament, punkt 23, ja Foto-Frost, punkt 16, ning 6. detsembri 2005. aasta otsus kohtuasjas C-461/03: Gaston Schul Douane-expediteur,
EKL 2005, lk I-10513, punkt 22).
Kuid on tõsi, et kuigi tingimust, mis käsitleb hageja huve puudutavate siduvate õiguslike tagajärgede tekitamist, mis toovad
kaasa selge muutuse tema õiguslikus seisundis, tuleb tõlgendada tõhusa kohtuliku kaitse põhimõttest lähtudes, ei saa seda
tingimust niisuguse tõlgendamise tulemusel eirata, ületamata seejuures asutamislepinguga ühenduse kohtutele antud pädevust
(vt seoses tingimusega, et vaidlustatud akt peab füüsilisest või juriidilisest isikust hagejat otseselt puudutama, analoogiline
eespool viidatud otsus Unión de Pequeños Agricultores
vs.
nõukogu, punkt 44).
Samuti on Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 123 õigesti tõdenud, et kuigi õigussubjektid ei saa kõnealuste
meetmete peale esitada tühistamishagi, ei ole neid siiski jäetud ilma võimalusest pöörduda kohtusse, kuna neile jääb võimalus
esitada EÜ artiklis 235 ja artikli 288 teises lõigus ette nähtud lepinguvälise vastutuse hagi, juhul kui tegemist on käitumisega,
mis võib kaasa tuua ühenduse vastutuse.
Niisugune hagi ei kuulu hagejate huve puudutavate siduvate õiguslike tagajärgedega ühenduse aktide kontrollimise süsteemi,
vaid seda saab kasutada juhul, kui isik on kandnud kahju institutsiooni õigusvastase käitumise tõttu.
Asjaolu, et apellantidel võib-olla ei õnnestu tõendada ühenduse institutsioonide õigusvastast käitumist, väidetava kahju esinemist
või põhjuslikku seost käitumise ja kahju vahel, ei tähenda, et nad oleksid tõhusast kohtulikust kaitsest ilma jäetud.
Eeltoodust järeldub, et kolmas väide tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.

Neljas väide, mis on tuletatud ilmselgelt ebaseaduslike meetmete vaidlustamise võimalikkust käsitleva Euroopa Kohtu praktika
väärast kohaldamisest ja tõlgendamisest
Poolte argumendid
Apellandid rõhutavad, et ükski asutamislepingu säte ega ükski teisese õiguse akt ei anna ühendusele pädevust algatada kohtumenetlusi
väljaspool ühenduse õiguskorda ega volita komisjoni võtma rakendusmeetmeid tolli- ja käibemaksu sissenõudmise valdkonnas.
Sellega seoses märgivad apellandid, et EÜ artikkel 211 ei ole üldine volitusnorm, mis muudaks tähtsusetuks EÜ artikli 7. Kuna
vaidlusalused otsused on seega ilmselgelt ebaseaduslikud, oleks Esimese Astme Kohus pidanud tunnistama tühistamishagid vastuvõetavaks
kooskõlas eespool viidatud otsusega IBM
vs.
komisjon.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 87 ja 88 Esimese Astme Kohtu poolt mainitud määruse FNAB jt
vs.
nõukogu kohta märgivad apellandid, et viidates selle määruse punktis 40 „asutamislepingus sõnaselgelt sätestatud vastuvõetavuskriteeriumidele”,
pidas Euroopa Kohus silmas EÜ artikli 230 neljandas lõigus mainitud otsese ja isikliku huviga seotud tingimusi sõltumata sellest,
kas erandlikel asjaoludel võib esitada tühistamishagi meetmete peale, mis ei ole isegi näiliselt seaduslikud.
Apellandid leiavad igal juhul, et Esimese Astme Kohus on vääralt kohaldanud kohtupraktikat, mis tuleneb eelkõige eespool viidatud
9. oktoobri 1990. aasta otsusest Prantsusmaa
vs.
komisjon ning 16. juuni 1993. aasta otsusest kohtuasjas C-325/91: Prantsusmaa
vs.
komisjon (EKL 1993, lk I-3283), ning rikkunud olulist menetlusnormi, kuna ta ei liitnud vastuvõetavuse küsimust põhikohtuasjaga.
Komisjon leiab esiteks, et käesolev väide on vastuvõetamatu, kuna esitatud argumendid üksnes kordavad esimeses astmes esitatud
argumente.
Teiseks märgib komisjon, et Esimese Astme Kohtus on pooled, kellel on hagi esitamise õigus EÜ artikli 230 teise lõigu alusel
ja kelle institutsioonilisi õigusi komisjoni ühepoolne seisukohavõtt oma pädevuse suhtes otseselt puudutab, väga selgelt jaatanud
komisjoni õigust vaidlusaluste otsuste tegemiseks. Ka komisjon ise meenutas ühenduse esindamise õigust, mille talle annab
EÜ artikkel 282, mis kohaldab üldist põhimõtet, et üksnes komisjon on volitatud ühendust kohtutes esindama. District Court’ile
esitatud läbi vaatamata jätmise taotlusele antud vastuses tugines komisjon EÜ artiklile 211 ja asutamislepingu muudele sätetele.
Kuna komisjonil on seega vajalik pädevus vähemalt
a priori,
ei saa nõustuda sellega, et tegemist oleks pädevuse ilmselge puudumisega või et vaidlusalused otsused ei ole isegi näiliselt
seaduslikud.
Kolmandaks märgib komisjon seoses eespool viidatud määrusega FNAB jt
vs.
nõukogu ning apellantide argumendiga, et Esimese Astme Kohus oleks pidanud liitma vastuvõetavuse küsimuse põhikohtuasjaga,
et otsuse vaidlustamiseks peab õigussubjekt kõigepealt tõendama, et otsusel on lõplikud õigusliku tagajärjed, millega käesoleval
juhul tegemist ei ole.
Euroopa Kohtu hinnang
Kõigepealt tuleb käesoleva otsuse punktides 49–52 toodud põhjustega analoogilistel põhjustel tagasi lükata komisjoni esitatud
vastuvõetamatuse väide.
Ilma et oleks vaja otsust teha küsimuses, kas eespool viidatud otsusest IBM
vs.
komisjon tuleneb, et erandlikel asjaoludel tuleb tunnistada vastuvõetavaks tühistamishagi meetmete peale, mis ei ole isegi
näiliselt seaduslikud, tuleb tõdeda, et igal juhul ei ole käesolevas asjas ilmselgelt tegemist niisuguse olukorraga.
Sellega seoses piisab märkimisest, et EÜ artikkel 211 sätestab, et komisjon tagab asutamislepingu sätete ja selle alusel võetud
meetmete rakendamise, et vastavalt EÜ artiklile 281 on ühendus juriidiline isik ning et EÜ artikkel 282 – kuigi oma sõnastuse
kohaselt puudutab see vaid liikmesriike – väljendab üldist põhimõtet, täpsustades, et ühendusel on õigus- ja teovõime ning
sel eesmärgil esindab teda komisjon.
Etteheite kohta, et Esimese Astme Kohus oleks pidanud liitma vastuvõetamatuse väite hindamise põhikohtuasjaga, tuleb sedastada,
et erinevalt apellantide viidatud kohtuotsustes käsitletud juhtudest ei sõltu Esimese Astme Kohtule esitatud vastuvõetamatuse
väite põhjendatuse hindamine käesoleval juhul hinnangust, mis tuleb anda apellantide esitatud sisulistele väidetele.
Seetõttu ei saa neljanda väitega nõustuda.

Viies väide, mis on tuletatud EÜ artikli 292 rikkumisest
Poolte argumendid
Apellandid väidavad, et leides, et District Court saab lahendada kõik vaidlused, mis puudutavad komisjoni pädevust algatada
kõnesolevad menetlused Ühendriikides, valis Esimese Astme Kohus lahenduse, mis on vastuolus EÜ artikliga 292 ja asutamislepingute
süsteemiga.
Ühenduse õiguskorra iseseisvust kahjustaks igasugune ühenduseväline süsteem, mille tagajärjeks oleks see, et ühendus ja selle
institutsioonid oleksid oma sisepädevuse teostamisel seotud ühenduse õigusnormide teatava tõlgendusega (vt eelkõige 14. detsembri
1991. aasta arvamus nr 1/91, EKL 1991, lk I-6079, punktid 41–46, ja 18. aprilli 2002. aasta arvamus nr 1/00, EKL 2002, lk I-3493,
punkt 45), millega oleks tegemist juhul, kui District Court annaks hinnangu komisjoni pädevusele algatada kolmandates riikides
menetlusi väidetavalt tasumata tolli- ja käibemaksu sissenõudmiseks.
Komisjon meenutab esiteks, et EÜ artikkel 292 puudutab liikmesriike, mitte komisjoni.
Teiseks väidab ta, et ühendus ei püüa asendada Euroopa Kohut District Court’iga ühenduse õiguse küsimuste lahendajana. Kõiki
komisjoni volituste ja pädevusega seotud argumente, mida apellandid võiksid District Court’ile esitada, käsitleb nimetatud
kohus samamoodi nagu kõiki muid esialgseid küsimusi, mis tulenevad nende vastu tsiviilhagi esitamisest ühenduse poolt. Kui
peaks osutuma vajalikuks ühenduse õigusega arvestamine tema oma riigi normide kohaldamise eesmärgil, koguks District Court
selleks vajalikku informatsiooni.
Kohtu valik on strateegiline küsimus komisjonile, kes püüab esitada hagisid või astuda menetlusse riigis, kus kaevatav tegevus
on aset leidnud ja kus toimub kohtuotsuse täitmine. District Court on kohus, kelle tööpiirkonnas on esiteks ühe või mitme
apellandi asukoht ning teiseks on seal toimunud ebaseaduslik tegevus, järelikult on see kohus, kes saab kõige paremini tagada
taotletud kohtulahendi täitmise.
Euroopa Kohtu hinnang
Tuleb märkida, et vastupidiselt apellantide väidetule ei seo Ühendriikide kohtu otsus, mis käsitleb komisjoni pädevust sellesse
kohtusse hagi esitada, ühendust ja selle institutsioone nende sisepädevuse teostamisel ühenduse õigusnormide teatava tõlgendusega.
Nagu kohtujurust oma ettepaneku punktis 90 on märkinud, on selline otsus siduv vaid kindlaksmääratud menetluse raames.
Seetõttu tuleb viies väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Kuna ükski väide, mida apellandid oma apellatsioonkaebuse toetuseks esitasid, ei ole põhjendatud, tuleb apellatsioonkaebus
tagasi lükata.

Kohtuulud
Kodukorra artikli 69 lõike 2 alusel, mida kohaldatakse kodukorra artikli 118 alusel ka menetluses olevate apellatsioonkaebuste
lahendamisel, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna komisjon
on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja apellandid on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud välja mõista apellantidelt. Kodukorra
artikli 69 lõike 4 alusel, mida kohaldatakse artikli 118 alusel ka menetluses olevate apellatsioonkaebuste lahendamisel, kannavad
kohtuvaidluses menetlusse astunud liikmesriigid ja institutsioonid ise oma kohtukulud
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (suurkoda) otsustab:
1.
Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.
2.
Mõista kohtukulud välja R.J. Reynolds Tobacco Holdings, Inc.’ilt, RJR Acquisition Corp.’ilt, R.J. Reynolds Tobacco Company’ilt,
R.J. Reynolds Tobacco International, Inc. ’ilt ja Japan Tobacco, Inc. ’ilt.
3.
Jätta Saksamaa Liitvabariigi, Hispaania Kuningriigi, Prantsuse Vabariigi, Itaalia Vabariigi, Madalmaade Kuningriigi, Portugali
Vabariigi, Soome Vabariigi, Euroopa Parlamendi ja Euroopa Liidu Nõukogu kohtukulud nende endi kanda.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: inglise.