CELEX: 61995TJ0184
Erstatningsansvar uden for kontraktforhold som følge af en lovlig handling
Forordning nr. 2340/90
Handelsembargo mod Irak
Indgreb svarende til ekspropriation
Erstatningsansvar som følge af en retsstridig handling
Tab

Dommens præmisser
Faktiske omstaendigheder
1 Sagsoegeren, Dorsch Consult Ingenieurgesellschaft mbH (herefter »Dorsch Consult«) er et selskab med begraenset ansvar i henhold til tysk ret. Det har hjemsted i Muenchen (Tyskland), og det driver hovedsagelig raadgivende ingenioervirksomhed i forskellige lande.
2 Den 30. januar 1975 indgik sagsoegeren en kontrakt med Republikken Iraks Ministry of Works and Housing (herefter »det irakiske ministerium«), i henhold til hvilken selskabet forpligtede sig til at levere ydelser i forbindelse med planlaegningen af og tilsynet med anlaegget af Iraq Express Way No 1. Denne kontrakt, som blev indgaaet for et minimum af 6 aar blev siden forlaenget flere gange med henblik paa gennemfoerelsen og tilsynet med de naevnte arbejder. Kontraktens artikel X foreskrev blandt andet, at de kontraherende parter, i tilfaelde af uoverensstemmelser vedroerende fortolkningen eller den manglende gennemfoerelse af kontraktens bestemmelser skulle soege at opnaa en acceptabel loesning i mindelighed (artikel X, stk. 1). For det tilfaelde, at disse uoverensstemmelser maatte bestaa, skulle tvisten forelaegges for Planning Board, hvis beslutning ville vaere endelig og bindende. Imidlertid skulle ingen beslutning truffet i medfoer af kontrakten vaere til hinder for, at parterne indbragte tvisten for de kompetente irakiske domstole (artikel X, stk. 2).
3 Det fremgaar af sagens akter, at udestaaende fordringer, som sagsoegerne fortsat havde paa de irakiske myndigheder i starten af 1990 som foelge af ydelser udfoert i henhold til kontrakten, blev anerkendt i to skrivelser af henholdsvis 5. og 6. februar 1990 fra den irakiske minister til den irakiske bank Rafidian Bank. Ved skrivelserne blev der givet ordre til at overfoere de skyldige beloeb til sagsoegerens bankkonto.
4 Den 2. august 1990 vedtog De Forenede Nationers Sikkerhedsraad resolution nr. 660 (1990), hvori raadet konstaterede, at Iraks invasion af Kuwait udgjorde et brud paa den internationale fred og sikkerhed, og hvori det kraevede, at de irakiske styrker oejeblikkeligt og betingelsesloest blev trukket tilbage fra Kuwaits territorium.
5 Den 6. august 1990 vedtog Sikkerhedsraadet resolution nr. 661 (1990), hvori raadet - idet det erklaerede sig »bevidst om, hvilke forpligtelser, der paahviler det i medfoer af De Forende Nationers pagt med hensyn til bevarelsen af den internationale fred og sikkerhed«, og idet det konstaterede, at Republikken Irak (herefter »Irak«) ikke havde overholdt resolution nr. 660 (1990) - besluttede at ivaerksaette en handelsembargo mod Irak og Kuwait.
6 Den 8. august 1990 udstedte Raadet under henvisning til »den alvorlige situation, der [var opstaaet] som foelge af Iraks invasion af Kuwait« og til Sikkerhedsraadets resolution nr. 661 (1990), efter forslag fra Kommissionen, forordning (EOEF) nr. 2340/90 af 8. august 1990 om forhindring af Faellesskabets samhandel for saa vidt angaar Irak og Kuwait (EFT L 213, s. 1).
7 Artikel 1 i forordning nr. 2340/90 forbyder fra den 7. august 1990 indfoersel til Faellesskabets omraade af enhver vare, der har oprindelse i eller hidroerer fra Irak eller Kuwait samt udfoersel til naevnte lande af enhver vare, der har oprindelse i eller hidroerer fra Faellesskabet. Forordningens artikel 2 forbyder, fra den 7. august 1990, a) at udfoere nogen form for virksomhed eller handelstransaktion, herunder enhver handling vedroerende allerede indgaaede eller delvist gennemfoerte transaktioner, der har til formaal eller medfoerer, at eksporten af varer, som har oprindelse i eller hidroerer fra Irak og Kuwait, fremmes, b) at saelge eller levere nogen vare, uanset hvor denne har oprindelse, eller hvorfra den hidroerer, til nogen fysisk eller juridisk person i Irak eller Kuwait eller til nogen anden fysisk eller juridisk person med henblik paa handelsvirksomhed paa eller udoevet fra Iraks eller Kuwaits omraader, og c) at udfoere nogen form for virksomhed, der har til formaal eller medfoerer, at naevnte salg eller leverancer fremmes.
8 Det fremgaar af sagens akter, at »Republikken Iraks oeverste revolutionsraad« under henvisning til »visse regeringers vilkaarlige beslutninger« med tilbagevirkende gyldighed fra den 6. august 1990 vedtog lov nr. 57 om beskyttelse af irakisk ejendom, interesser og rettigheder inden for saavel som uden for Irak (herefter »lov nr. 57«). Ved lovens artikel 7 blev al ejendom og alle fordringer samt indtaegter heraf, som paa det paagaeldende tidspunkt tilkom regeringer, virksomheder, selskaber og banker i stater, som havde truffet disse »vilkaarlige beslutninger«, indefrosset.
9 Da de irakiske myndigheder ikke havde betalt sagsoegerens fordringer, som anerkendt i ovennaevnte breve af henholdsvis 5. og 6. februar 1990 fra den irakiske minister (jf. ovenfor i praemis 3), rettede sagsoegeren ved skrivelser af 4. august 1995 henvendelse til Raadet og Kommissionen med krav om, at disse skulle erstatte de tab, sagsoegeren haevdede at have lidt som foelge af, at de naevnte fordringer ikke kunne inddrives paa grund af anvendelsen af lov nr. 57, for saa vidt som loven var vedtaget som modforanstaltning til Faellesskabets udstedelse af forordning nr. 2340/90. I skrivelserne gjorde sagsoegeren gaeldende, at faellesskabslovgiver var forpligtet til at erstatte de tab, som erhvervsdrivende, der var beroert af indfoerelsen af embargoen mod Irak, havde lidt, og at den omstaendighed, at man havde undladt at erstatte tabene, betoed, at Faellesskabet ifaldt erstatningsansvar i medfoer af EF-traktatens artikel 215, stk. 2. Sagsoegeren tilfoejede, at selskabet for en sikkerheds skyld havde anmeldt sine fordringer mod Irak over for De Forenede Nationers Kommission for Erstatningskrav mod Irak.
10 Ved skrivelse af 20. september 1995 afviste Raadet at imoedekomme sagsoegerens erstatningskrav.
11 Herefter har sagsoegeren ved staevning indleveret til Rettens Justitskontor den 6. oktober 1995 anlagt denne sag.
12 Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Anden Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgaaende bevisoptagelse. Parterne er dog i form af foranstaltninger med henblik paa sagens tilrettelaeggelse blevet opfordret til foer retsmoedet skriftligt at besvare en raekke spoergsmaal.
13 I det offentlige retsmoede den 19. juni 1997 har parterne afgivet mundtlige indlaeg og besvaret mundtlige spoergsmaal fra Retten.
Parternes paastande
14 Sagsoegeren har nedlagt foelgende paastande:
- Faellesskabet tilpligtes at betale sagsoegeren 2 279 859,69 DEM med tillaeg af rente 8% p.a., fra den 9. august 1990, mod samtidig at indtraede i sagsoegerens resttilgodehavende af samme stoerrelse mod Irak.
- De sagsoegte tilpligtes at betale sagens omkostninger. - Det fastslaas, at dommen er eksigibel.
- Subsidiaert fastslaas det, at dommen er foreloebigt eksigibel, mod at der stilles bankgaranti.
15 Raadet har nedlagt foelgende paastande:
- Sagen afvises.
- Subsidiaert frifindes de sagsoegte.
- Sagsoegeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.
16 Kommissionen har nedlagt foelgende paastande:
- De sagsoegte frifindes.
- Sagsoegeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Formaliteten
Parternes soegsmaalsgrunde og argumenter
17 Raadet har, uden dog formelt at have fremsat en formalitetsindsigelse i medfoer af procesreglementets artikel 114, stk. 1, gjort gaeldende, at soegsmaalet skal afvises, idet Faellesskabet ikke kan vaere erstatningsansvarligt for det tab, som sagsoegeren paastaar at have lidt (Domstolens dom af 26.11.1975, sag 99/74, Grands Moulins des Antilles mod Kommissionen, Sml. s. 1531).
18 For det foerste har Raadet anfoert, at det ikke er forordning nr. 2340/90, som har givet anledning til det haevdede tab, men derimod lov nr. 57. I modsaetning til, hvad der er anfoert af sagsoegeren, har Raadet gjort gaeldende, at vedtagelsen af denne lov ikke er en »umiddelbar reaktion« paa udstedelsen af forordning nr. 2340/90, men derimod, som det fremgaar af forordningens praeambel, en reaktion paa »vilkaarlige beslutninger« truffet af »visse regeringer«. Ifoelge Raadet var det Sikkerhedsraadets resolutioner nr. 660 (1990) og 661 (1990), som reelt gav anledning til vedtagelsen af lov nr. 57. Paa denne baggrund maa den omstaendighed, at den af Sikkerhedsraadet indfoerte embargo over for Irak blev begrundet med landets retsstridige adfaerd (invasionen af Kuwait), vaere til hinder for at fastslaa, at der foreligger en objektiv sammenhaeng mellem udstedelsen af forordning nr. 2340/90 og Iraks vedtagelse af lov nr. 57, som modforanstaltning, og dermed for at fastslaa, at der er aarsagssammenhaeng mellem faellesskabsforordningen og det af sagsoegeren paaberaabte tab.
19 For det andet har Raadet rejst spoergsmaal om, hvorvidt sagsoegerens krav paa de irakiske myndigheder var »tilgodehavender«, som blev indefrosset i medfoer af artikel 7 i lov nr. 57 (jf. ovenfor i praemis 8). Efter Raadets opfattelse har sagsoegeren navnlig ikke godtgjort, at det var paa grund af lov nr. 57, at Rafidian Bank havde naegtet at efterkomme de overfoerselsordrer, som det irakiske ministerium havde givet. Raadet har understreget, at de paagaeldende ordrer blev givet ved skrivelser af 5. og 6. februar 1990 fra det irakiske ministerium, det vil sige laenge foer vedtagelsen af lov nr. 57 i september 1990.
20 For det tredje har Raadet anfoert, at selv for det tilfaelde, at de irakiske myndigheder skulle have naegtet at indfri deres gaeld overfor sagsoegeren som foelge af lov nr. 57, er det denne lov, og kun denne, der har forvoldt det tab, som sagsoegeren paastaar at have lidt, idet der ikke har vaeret truffet foranstaltninger hverken paa nationalt plan eller fra Faellesskabets side, som forboed overfoersel af midler fra Irak til Tyskland. Ifoelge Raadet befandt sagsoegerens sig saaledes i en anden situation end den, som goer sig gaeldende for andre tyske erhvervsdrivende, som havde lidt tab som foelge af de nationale tyske foranstaltninger, som i overensstemmelse med forordning nr. 2340/90, forboed enhver handel med Irak.
21 Kommissionen har paa sin side gjort gaeldende, at Domstolens praksis med hensyn til erstatning uden for kontraktforhold i princippet ikke aabner mulighed for, at der paa grundlag af traktatens artikel 178 og artikel 215, stk. 2, anlaegges sag mod Faellesskabet med paastand om erstatning uden for kontraktforhold som foelge af en lovlig handling. Det er imidlertid Kommissionens opfattelse, at der boer vaere hjemmel i traktaten til, at en borger kan faa Faellesskabet idoemt en erstatningsansvar som foelge af en lovlig handling.
22 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at sagen kan realitetsbehandles, og at de faktiske og retlige omstaendigheder, som Raadet har paaberaabt sig og navnlig dem, som vedroerer den manglende aarsagssammenhaeng mellem udstedelsen af forordning nr. 2340/90 og den omstaendighed, at sagsoegeren ikke har kunnet inddrive sine krav over for de irakiske myndigheder, vedroerer sagens realitet og ikke formaliteten i sagen.
Rettens bemaerkninger
23 Det bemaerkes, at sagsoegeren i staevningen klart har gjort rede for saavel karakteren som stoerrelsen af det paastaaede tab samt for grundene til, at der efter sagsoegerens opfattelse bestaar en aarsagssammenhaeng mellem tabet og udstedelsen af forordning nr. 2340/90. Staevningen indeholder saaledes tilstraekkelige oplysninger til at opfylde kravene i procesreglementets artikel 44, stk. 1, litra c), og i retspraksis med hensyn til en sags antagelse til realitetsbehandling, og Raadets argumenter med hensyn til, om der er opstaaet et tab, og med hensyn til beskaffenheden af det tab, der paastaas at vaere lidt, samt aarsagssammenhaengen vedroerer derfor sagens realitet, og skal gennemgaas i sammenhaeng med denne. Det foelger heraf, at sagen skal antages til realitetsbehandling (Rettens dom af 16.4.1997, sag T-554/93, Saint og Murray mod Raadet og Kommissionen, Sml. II, s. 563, praemis 59, og af 10.7.1997, sag T-38/96, Guérin automobiles mod Kommissionen, Sml. II, s. 1223, praemis 42).
Realiteten
24 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at Faellesskabet, for saa vidt som lov nr. 57 blev vedtaget paa grund af udstedelsen af forordning nr. 2340/90, hvorved der blev indfoert en embargo mod Irak, er forpligtet til at erstatte den forvoldte skade som foelge af de irakiske myndigheders naegtelse af at indfri deres gaeld over for sagsoegeren. Faellesskabets erstatningsansvar for det saaledes forvoldte tab maa efter sagsoegerens opfattelse principalt foelge af princippet om Faellesskabets erstatningsansvar for en lovlig handling, som foelge af et indgreb i sagsoegerens formuerettigheder, der maa sidestilles med en ekspropriation, og subsidiaert af princippet om Faellesskabets erstatningsansvar for en retsstridig handling, idet retsstridigheden i denne sag bestaar i, at faellesskabslovgiver ved udstedelsen af forordning nr. 2340/90 har undladt at traeffe bestemmelse om erstatning af de beroerte virksomheders tab.
Faellesskabets erstatningsansvar for en lovlig handling
Parternes argumenter
Retsgrundlaget for Faellesskabets erstatningsansvar som foelge af en lovlig handling
25 Sagsoegeren har indledningsvis gjort gaeldende, at det i artikel 14, stk. 3, i Grundgesetz (den tyske forfatning) - i overensstemmelse med artikel 1 i tillaegsprotokollen til den europaeiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlaeggende frihedsrettigheder (herefter »EMRK«) og med folkerettens almindelige principper om forpligtelsen til at erstatte indgreb i ejendomsretten - er fastslaaet, at en ekspropriation i almenvellets interesse ikke kan gennemfoeres uden erstatning. Ifoelge sagsoegeren finder denne regel ligeledes anvendelse ved et »indgreb svarende til ekspropriation«, idet der ifoelge tysk retspraksis i saa fald bestaar en forpligtelse til at betale erstatning, naar lovlige statslige handlinger, uden at udgoere formelle ekspropriationsforanstaltninger, dog har den virkning, at de goer indgreb i ejendomsrettigheder.
26 Desuden foelger det efter sagsoegerens opfattelse af Den Europaeiske Menneskerettighedsdomstols praksis, at fordringer ogsaa falder ind under begrebet ejendom, som er beskyttet mod indgreb svarende til ekspropriation i henhold til artikel 1 i tillaegsprotokollen til EMRK (Den Europaeiske Menneskerettighedsdomstols dom af 9.12.1994, Stran Greek Refineries og Stratis Andreadis mod Graekenland). Det samme resultat haevdes at foelge af retspraksis inden for folkeretten og af medlemsstaternes retsordener.
27 Paa dette grundlag har sagsoegeren gjort gaeldende, at den omstaendighed, at selskabets tidligere bestaaende og ubestridte fordringer ikke kan inddrives som foelge af lov nr. 57, der blev vedtaget som en gengaeldelsesforanstaltning over for indfoerelsen af en embargo mod Irak ved forordning nr. 2340/90, har forvoldt den et »indtruffet og aktuelt« tab, som boer erstattes af Faellesskabet.
28 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at selskabets erstatningskrav som foelge af et lovligt indgreb i dets formuerettigheder er begrundet som foelge af, at dets bidrag til omkostningerne ved Faellesskabets embargopolitik ikke boer overstige bidraget fra andre forpligtigede, som ligeledes skal baere disse omkostninger i overensstemmelse med princippet om ligebehandling (Domstolens dom af 5.3.1980, sag 265/78, Ferwerda, Sml. s. 617, paa s. 628).
29 Med hensyn til de sagsoegtes argumentation om, at der i denne sag er tale om en faellesskabsforanstaltning, der bygger paa et oekonomisk-politisk valg, saaledes at det af sagsoegeren paastaaede tab ikke overskrider graenserne for, hvilke risici der er forbundet med at drive virksomhed inden for det paagaeldende omraade, og heller ikke truer virksomhedens fortsatte bestaaen, har sagsoegeren anfoert, at spoergsmaalet om, hvorvidt embargoen mod Irak udgoer en foranstaltning inden for den oekonomiske politik eller sikkerhedspolitikken, som truer selskabets eksistens, er uden betydning, eftersom der ikke er tale om fremtidige oekonomiske tab, men derimod om et indgreb i allerede bestaaende ejendomsrettigheder. Med hensyn til spoergsmaalet om, hvorvidt sagsoegeren ved at levere ydelser til Irak bevidst har accepteret risikoen for, at selskabet ikke sidenhen kunne faa indfriet sine fordringer, har det anfoert, at den kontrakt, som det indgik med de irakiske myndigheder i 1975, blev indgaaet fire aar foer indfoerelsen af Iraks nuvaerende regime og fem aar foer krigen mellem Irak og Iran.
30 Raadet har indledningsvis gjort gaeldende, at betingelserne for, at Faellesskabet kan ifalde et erstatningsansvar som foelge af en lovlig handling, boer vaere strengere end betingelserne for at Faellesskabet kan ifalde erstatningsansvar for en retsstridig handling.
31 Raadet har anfoert, at det foelger af retspraksis paa omraadet, at det for at goere et objektivt ansvar gaeldende, enten forudsaettes, at en borger af hensyn til almenvellet har baaret en byrde, der saedvanligvis ikke paahviler vedkommende (Domstolens dom af 24.6.1986, sag 267/82, Développement SA og Clemessy mod Kommissionen, Sml. s. 1907), eller at en saerlig gruppe af virksomheder, som har specialiseret sig inden for bestemte produkter, baerer en urimelig del af byrderne ved, at Faellesskabet har truffet saerlige oekonomiske foranstaltninger (Domstolens dom af 29.9.1987, sag 81/86, De Boer Buizen mod Raadet og Kommissionen, Sml. s. 3677).
32 Ifoelge Raadet er ingen af disse betingelser imidlertid opfyldt i den foreliggende sag. For saa vidt angaar sagsoegerens paastand om, at det ikke kan accepteres, at selskabet i hoejere grad end andre erhvervsdrivende skulle baere omkostningerne ved embargopolitikken mod Irak, alene fordi dets fordringer endnu ikke var indfriet paa tidspunktet for gennemfoerelsen af denne politik, har Raadet indvendt, at det ikke kan vaere Faellesskabets opgave at yde virksomhederne erstatning for de »uheld«, de maatte blive udsat for, og som foelge af transaktioner, som indebaerer oekonomiske risici.
33 Kommissionen har gjort gaeldende, at det i tysk ret anvendte udtryk en »saerlig opofrelse« (»Sonderopfer«), som sagsoegeren baserer sit erstatningskrav paa, forudsaetter, at den paagaeldende har lidt et saerligt tab. Dette udtryk kan ikke umiddelbart kan overfoeres til faellesskabsretten. Derudover er det ifoelge Kommissionen tvivlsomt, om sagsoegeren kan betragtes som hoerende til en tilstraekkeligt afgraenset gruppe af virksomheder, som er blevet paalagt en »saerlig opofrelse«, i dennes forstand.
34 Kommissionen har understreget, at sagsoegerens henvisninger til tysk retspraksis vedroerer indgreb i fast ejendom eller i forretningsvirksomhed som foelge af vedtagelse af statslige foranstaltninger inden for byggeomraadet eller med hensyn til jordfordeling og saaledes ikke er sammenlignelige med naervaerende sag. Ligeledes angaar den af sagsoegeren naevnte retspraksis fra Den Europaeiske Menneskerettighedsdomstol vedroerende beskyttelsen af ejendomsretten (jf. ovenfor i praemis 29) i realiteten direkte konfiskation af rettigheder gennem udoevelse af offentlig myndighed og ikke, som det er tilfaeldet i denne sag, indirekte konsekvenser af lovlige retsakter, som er udstedt af Faellesskabet.
35 Derudover foelger det af retspraksis paa omraadet, at Faellesskabet kun kan vaere erstatningsansvarligt som foelge af en lovlig handling, saafremt det paaberaabte tab ikke var forudsigeligt eller ikke kunne vaere undgaaet af en opmaerksom erhvervsdrivende. Imidlertid er det ifoelge Kommissionen aabenbart, at Iraks manglende evne til og/eller naegtelse af at betale var forudsigelig i det foreliggende tilfaelde, naar den overordnede sammenhaeng og landets saerlige situation tages i betragtning. Efter Kommissionens opfattelse har virksomheder som sagsoegeren, som ikke har kunnet opnaa garantier fra offentlige organer eller fra forsikringsselskaber med henblik paa at faa daekning for risikoen ved samhandel med lande, der betragtes som »hoejrisikolande«, bevidst accepteret de stoerre risici, som foelger heraf.
36 Endelig har sagsoegeren ifoelge Kommissionen intet fremfoert om forhold, som paa vaesentlig maade kan paavirke den af sagsoegeren drevne virksomhed og true sagsoegerens forsatte bestaaen som virksomhed (jf. generaladvokat Lenz' forslag til afgoerelse i de forenede sager 279/84, 280/84, 285/84 og 286/84, dom af 11.3.1987, Sml. s. 1069, paa s. 1084 og 1114).
AArsagssammenhaeng
37 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at det paaberaabte tab skyldes udstedelsen af forordning nr. 2340/90 om indfoerelsen af embargoen mod Irak, idet de irakiske myndigheders beslutning om at naegte at indfri sagsoegerens fordringer blev truffet i medfoer af lov nr. 57, som blev vedtaget som en modforanstaltning over for udstedelsen af naevnte forordning. I modsaetning til, hvad der er anfoert af Raadet, udgoer Iraks vedtagelse af lov nr. 57 ikke en »fjern« konsekvens i den forstand, hvori udtrykket anvendes i retspraksis (Domstolens dom af 4.10.1979, forenede sager 64/76, 113/76, 167/78, 239/78, 27/79, 28/79 og 45/79, Dumortier Frères mod Raadet, Sml. s. 3091), men derimod en typisk og forudsigelig foelge af en retsakt om indfoerelse af en embargo.
38 I denne forbindelse har sagsoegeren gjort gaeldende, at baade Kommissionen og Raadet reelt har taget hoejde for omkostningerne og andre konsekvenser af en eventuel udsaettelse fra Iraks side med af betalingen af forfaldne fordringer, som virksomheder i Faellesskabet havde mod Irak. Til stoette herfor har sagsoegeren foreslaaet den tidligere formand for Kommissionen, J. Delors, og den tidligere formand for Raadet, De Michelis, som vidner og har anmodet Retten om at traeffe bestemmelse om, at samtlige forarbejder til forordning nr. 2340/90 fremlaegges (Rettens dom af 19.10.1995, sag T-194/94, Carvel og Guardian Newspapers mod Raadet, Sml. II, s. 2765).
39 Ifoelge sagsoegeren modsiges de sagsoegtes argument om, at det haevdede tab ikke skyldes udstedelsen af forordning nr. 2340/90, men alene den omstaendighed, at Irak - allerede foer udstedelsen af den naevnte forordning og endda foer invasionen af Kuwait den 2. august 1990 - ikke var i stand til at betale sin gaeld, af den omstaendighed, at de irakiske myndigheder allerede i april og i maj 1990 havde betalt et beloeb paa ca. 200 000 DEM for leverede ydelser. Ligeledes kan de irakiske myndigheders forsinkelse med hensyn til at afregne forskellige fakturaer i valuta, ifoelge sagsoegeren alene forklares med, at de irakiske myndigheder havde administrative vanskeligheder, og ikke at Irak, som paastaaet af sagsoegte, skulle have vaeret ude af stand til at betale.
40 Sagsoegeren har bestridt Raadets argument om, at den manglende mulighed for at inddrive fordringerne ikke skyldtes forordning nr. 2340/90, men havde en mere fjerntliggende aarsag, dvs. Iraks efter folkeretten retsstridige invasion af Kuwait. Den omstaendighed, at Faellesskabets embargo mod Irak blev begrundet med Iraks forudgaaende retsstridige handlinger, kan saaledes ikke udelukke Faellesskabets forpligtelse til at erstatte tredjemands tab som foelge af et indgreb svarende til ekspropriation. Den i denne sag paaberaabte direkte sammenhaeng beroeres heller ikke af, at tabet har en retsstridig aarsag, dvs. lov nr. 57, der blev vedtaget som modforholdsregel over for en forudgaaende lovlig handling, dvs. udstedelsen af forordning nr. 2340/90 (Domstolens dom af 7.11.1985, sag 145/83, Adams mod Kommissionen, Sml. s. 3539).
41 For saa vidt angaar Raadets argument om, at det oprindelig skulle vaere de af FN's Sikkerhedsraad vedtagne resolutioner, som var aarsag til tabet, har sagsoegeren indvendt, at resolutioner fra FN's Sikkerhedsraad ikke har direkte virkning i medlemsstaternes nationale retsordener.
42 Med hensyn til det af de sagsoegte rejste spoergsmaal om, hvorvidt for det foerste sagsoegerens fordringer reelt udgoer et »tilgodehavende« i lov nr. 57's forstand, og for det andet om loven stadig er gaeldende, har sagsoegeren anfoert, at det eneste, der har betydning, er den omstaendighed, at de irakiske myndigheder fortsat naegter at betale deres gaeld.
43 Endelig goer sagsoegeren gaeldende, at i modsaetning til, hvad der er anfoert af Raadet, er den omstaendighed, at forordning nr. 2340/90 alene vedroerer udfoersel og indfoersel af varer og ikke tjenesteydelser, uden betydning for vurderingen af, om der bestaar en aarsagssammenhaeng, idet det var udstedelsen af denne forordning, der var aarsag til, at de irakiske myndigheder naegtede at betale deres gaeld.
44 Raadet har gjort gaeldende, at selv om de fordringer, som sagsoegeren har mod Irak, maatte anses for at vaere blevet uinddrivelige, og selskabet paa denne baggrund skulle have lidt et tab, ville der ikke vaere nogen sammenhaeng eller i hvert fald ikke en »tilstraekkelig umiddelbar« sammenhaeng mellem dette tab og udstedelsen af forordning nr. 2340/90.
45 Efter Raadets opfattelse skyldtes Iraks naegtelse af at betale sagsoegerens fordringer ikke vedtagelsen af lov nr. 57 som en modforholdsregel over for forordning nr. 2340/90, men derimod de finansielle vanskeligheder, Irak havde paa grund af landets aggressionspolitik over for nabostaterne. Dertil kommer, at eftersom de irakiske myndigheder endnu ikke, da lov nr. 57 blev vedtaget, havde foretaget overfoerslen af midlerne til sagsoegerens bankkonto, var intet »formuegode« eller »tilgodehavende« for sagsoegeren blevet indefrosset i disse lovbestemmelsers egentlige forstand.
46 Raadet har anfoert, at det, for det tilfaelde, at Retten skulle finde, at det af sagsoegeren paaberaabte tab skyldes anvendelsen af lov nr. 57, er Raadets opfattelse, at vedtagelsen af denne lov, i modsaetning til, hvad der er anfoert af sagsoegeren, ikke skyldes forordning nr. 2340/90, men derimod Sikkerhedsraadets resolutioner nr. 660 (1990) og 661 (1991), hvorved der blev indfoert en embargo mod Irak, som Faellesskabet var retligt forpligtet til at foelge. Ifoelge Raadet maa det heraf udledes, at vedtagelsen af lov nr. 57 ikke kan betragtes som en »tilstraekkelig umiddelbar« konsekvens af udstedelsen af forordning nr. 2340/90 i den forstand, hvori udtrykket er benyttet i retspraksis paa dette omraade.
47 Desuden foreligger den paaberaabte aarsagssammenhaeng ifoelge Raadet ikke, eftersom lov nr. 57 i lyset af de davaerende faktiske forhold ikke kan betragtes som en »reaktion« fra Iraks side mod de embargoforanstaltninger, som blev truffet af FN's Sikkerhedsraad og gennemfoert af Faellesskabet ved forordning nr. 2340/90. Foranstaltningerne mod Irak blev derimod truffet som foelge af landets tidligere overtraedelser af Folkeretten.
48 Endelig har Raadet anfoert, at eftersom formaalet med forordning nr. 2340/90 var at forbyde indfoersel og udfoersel af varer og ikke at forbyde erhvervsdrivende i Faellesskabet at modtage betaling af fordringer, som de allerede havde over for de irakiske myndigheder, er der ingen tilstraekkelig umiddelbar aarsagssammenhaeng mellem udstedelsen af forordningen og det paaberaabte tab.
49 Kommissionen har gjort gaeldende, at det af sagsoegeren paaberaabte tab alene foelger af lov nr. 57 og ikke af udstedelsen af forordning nr. 2340/90, idet forordningen kun blev benyttet som paaskud for, at Irak kunne afbryde betalingen af sin gaeld, som reelt skyldtes landets vanskeligheder og daarlige oekonomiske situation som foelge af dets krigsfoerelse i omraadet og dets oprustningspolitik.
50 Desuden foelger det efter Kommissionens opfattelse af artikel 5 og 7 i lov nr. 57, at Irak ikke definitivt har afvist at betale sagsoegerens fordringer, hvilket forklarer, hvorfor sagsoegeren har foreslaaet de sagsoegte at overdrage sine fordringer til dem som modydelse for erstatning. Dette er yderligere grund til, at der ikke er direkte sammenhaeng mellem tabet og forordning nr. 2340/90. Under alle omstaendigheder, og selv hvis en indirekte aarsagssammenhaeng skulle vaere tilstraekkelig til, at Faellesskabet kunne ifalde et erstatningsansvar uden for kontraktforhold, ville en saadan sammenhaeng dog vaere uden relevans i et tilfaelde som i denne sag, hvor sammenhaengen haevdes at bestaa mellem en lovlig adfaerd (Raadets udstedelse af forordning nr. 2340/90), som siden gav anledning til en retsstridig handling fra tredjeparts side (Iraks vedtagelse af lov nr. 57).
51 Kommissionen har tilfoejet, at Irak ved skrivelse af 28. februar 1991 til formanden for FN's Sikkerhedsraad formelt har anerkendt lovligheden af Sikkerhedsraadets resolution nr. 660(1990) og af de oevrige resolutioner, som foerte til vedtagelsen af lov nr. 57. Loven blev definitivt ophaevet den 3. marts 1991, saaledes at sagsoegeren fra denne dato kunne anmode de irakiske myndigheder om at betale beloebene.
52 Med hensyn til begaeringen om indkaldelse af den tidligere formand for Kommissionen og af den tidligere formand for Raadet som vidner, har Kommissionen anfoert, at en saadan indkaldelse ville vaere uden betydning, eftersom de beviser, som det paahviler sagsoegeren at foere, ikke kan foeres i form af vidneforklaringer fra disse personer.
Tabet
53 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at selskabet har lidt et »indtruffet og aktuelt« tab i den forstand, hvori udtrykket anvendes i retspraksis vedroerende Faellesskabets erstatningsansvar uden for kontraktforhold, som foelge af, at dets fordringer mod Irak, efter udstedelsen af forordning nr. 2340/90 ikke har kunnet inddrives. Den omstaendighed, at sagsoegeren har foreslaaet de sagsoegte at indtraede i fordringerne som modydelse for en erstatning, svaekker ifoelge sagsoegeren paa ingen maade anbringendet om, at der foreligger et tab, men har alene til formaal at forhindre, at sagsoegeren opnaar et ugrundet berigelse. For det tilfaelde, at de sagsoegte skulle oenske at anfaegte saavel det forhold, at sagsoegerens fordringer mod Irak bestaar, som det forhold, at det ikke er muligt at faa dem indfriet, har sagsoegeren som bevis tilbudt at fremlaegge erklaeringer fra virksomhedens projektansvarlige, Hartvig von Bredow, og dens repraesentant i Bagdad paa det paagaeldende tidspunkt, Wolfgang Johner. Sagsoegeren har praeciseret, at naar selskabet ikke har givet en forklaring paa, hvorfor de irakiske myndigheder har naegtet at betale dets fordringer, skyldes det, at man ikke har modtaget nogen forklaring herpaa, hvortil kommer, at faellesskabets embargo mod tjenesteydelser i Irak (Raadets forordning (EOEF) Nr. 3155/90 af 29. oktober 1990 om udvidelse og aendring af forordning (EOEF) nr. 2340/90) forboed enhver overdragelse af befoejelser til retlige repraesentanter i Irak.
54 Sagsoegeren har opgjort sit tab til 2 279 859,69 DEM, hvilket svarer til de fordringer, som det irakiske ministerium anerkendte i skrivelserne af 5. og 6. februar 1990, der indeholdt en betalingsordre, men som endnu ikke er modtaget af sagsoegeren.
55 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at erstatningsopgoerelsen, i overensstemmelse med Den europaeiske Menneskerettighedsdomstols praksis, skal foere til en retfaerdig afvejning mellem paa den ene side Faellesskabets almindelige interesse og paa den anden side de ufravigelige krav til beskyttelse af individets grundlaeggende rettigheder. Det er sagsoegerens opfattelse, at dette dog ikke udelukker, at en erstatning kan daekke det fulde beloeb af de fordringer, som er blevet uinddrivelige som foelge af en statslig foranstaltning, herunder samtlige paaloebne renter fra tidspunktet for fordringernes opstaaen (dommen i sagen Stran Greek Refineries og Stratis Andreadis mod Graekenland, a.st.). Efter tysk ret vil der saaledes vaere grundlag for at kraeve erstatning af det samlede oekonomiske tab, som er foraarsaget af et »indgreb svarende til ekspropriation«. Det samme gaelder efter Den Europaeiske Menneskerettighedsdomstols praksis. Faellesskabet maa paa denne baggrund, mod at overtage de fordringer, sagsoegeren har mod Irak, tilpligtes at betale sagsoegeren en erstatning svarende til fordringernes samlede beloeb med tillaeg af paaloebne renter. Dette udelukker imidlertid ikke, at erstatningsbeloebet kan nedsaettes som foelge af saerlige konkrete omstaendigheder.
56 Raadet har gjort gaeldende, at de af Irak trufne foranstaltninger, og navnlig lov nr. 57, alene har forsinket betalingen af sagsoegerens fordringer, saaledes at sagsoegeren retligt set ikke har lidt et »indtruffet og aktuelt« tab i den forstand, hvori udtrykket anvendes i retspraksis paa omraadet, og at dette i oevrigt fremgaar af den omstaendighed, at sagsoegeren har tilbudt at overdrage sine fordringer til faellesskabsinstitutionerne mod at opnaa erstatning for det paastaaede tab.
57 Desuden fremgaar det af sagsoegerens skrivelse af 4. august 1994 til Raadet, at sagsoegeren har anmeldt sine fordringer over for de kompetente administrative myndigheder i Tyskland med henblik paa at kunne goere dem gaeldende over for den »Claims Commission«, der er oprettet af De Forenede Nationer med henblik paa at loese spoergsmaalene om de oekonomiske tab, de erhvervsdrivende har lidt som foelge af embargoen mod Irak. Efter Raadets opfattelse fremgaar det heraf, at spoergsmaalet om, hvorvidt sagsoegeren har lidt et tab, i sidste instans beror paa, om FN ophaever embargoen mod Irak.
58 Kommissionen har gjort gaeldende, at det noejagtige tab indtil nu ikke er opgjort, eftersom sagsoegerens fordringer retligt set fortsat bestaar. Kommissionen har endvidere afvist sagsoegerens forslag om at overdrage fordringerne mod udbetaling af erstatning fra Faellesskabet.
Rettens bemaerkninger
59 Det bemaerkes indledningsvis, for det foerste, at et erstatningsansvar for Faellesskabet uden for kontraktforhold som foelge af en retsstridig eller lovlig handling under alle omstaendigheder forudsaetter, at det godtgoeres, at det paastaaede tab foreligger, og at der er aarsagssammenhaeng mellem tabet og handlingen (Domstolens dom af 29.9.1982, sag 26/81, Oleifici Mediterranei mod EOEF, Sml. s. 3057, praemis 16, og Rettens dom af 13.12.1995, forenede sager T-481/93 og T-484/93, Exporteurs in Levende Varkens m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 2941, praemis 80, af 11.7.1996, sag T-175/94, International Procurement Services mod Kommissionen, Sml. II, s. 729, praemis 44, af 16.10.1996, sag T-336/94, Efisol mod Kommissionen, Sml. II, s. 1343, praemis 30, og af 11.7.1997, sag T-267/94, Oleifici Italiani mod Kommissionen, Sml. II, s. 1239, praemis 20, og af 29.1.1998, sag T-113/96, Dubois et fils mod Raadet og Kommissionen, endnu ikke trykt i Samling af Afgoerelser, praemis 54). For det andet bemaerkes, at det naar der som i denne sag er tale om at goere et erstatningsansvar gaeldende over for Faellesskabet som foelge af en lovlig handling, foelger af retspraksis paa omraadet, at for det tilfaelde, at et saadant princip gaelder i faellesskabsretten, forudsaetter et saadant erstatningsansvar under alle omstaendigheder, at der foreligger et »usaedvanligt« eller »saerligt« tab (Domstolens dom af 13.6.1972, forenede sager 9/71 og 11/71, Compagnie d'approvisionnement et grands moulins de Paris mod Kommissionen, Sml. 1972, s. 101, org. ref.: Rec. s. 391, praemis 45 og 46, og af 6.12.1984, sag 59/83, Biovilac mod EOEF, Sml. s. 4057, praemis 28, samt dommen i sagen Développement SA og Clemessy mod Kommissionen, a.st., praemis 16 og 17, og dommen i sagen De Boer Buizen mod Raadet og Kommissionen, a.st., praemis 16 og 17). Der skal herefter tages stilling til, om der som haevdet foreligger et tab, saaledes at der er tale om et »faktisk og reelt tab«, om dette tab direkte foelger af Raadets udstedelse af forordning nr. 2340/90, og om det paastaaede tab er af en saadan karakter, at det foerer til, at Faellesskabet ifalder erstatningsansvar for en lovlig handling, i den forstand, hvori begrebet er benyttet i den citerede praksis.
Spoergsmaalet om, hvorvidt der som haevdet foreligger et tab
60 Med hensyn til spoergsmaalet om, hvorvidt sagsoegeren har lidt et »faktisk og reelt tab«, i den forstand, som foelger af retspraksis paa omraadet (Domstolens dom af 27.1.1992, forenede sager 256/80, 257/80, 265/80, 267/80, og 5/81, Birra Wuehrer m.fl. mod Raadet og Kommissionen, Sml. s. 85, praemis 9, og sag 51/81, De Franceschi mod Raadet og Kommissionen, Sml. s. 117, praemis 9, og Rettens domme af 16.1.1996, sag T-108/94, Candiotte mod Raadet, Sml. II, s. 87, praemis 54, af 12.12.1996, sag T-99/95, Stott mod Kommissionen, Sml. II, s. 2227, praemis 72, og af 11.7.1997, Oleifici Italiani mod Kommissionen, a.st., praemis 74), dvs. om de fordringer, sagsoegeren har mod Irak er blevet uerholdelige, skal Retten indledningsvis bemaerke, at det efter fast praksis paahviler sagsoegeren over for Faellesskabets retsinstanser at foere bevis for, at det tab, der haevdes at vaere lidt, faktisk er indtraadt (Rettens dom af 9.1.1996, sag T-575/93 Koelmann mod Kommissionen, Sml. II, s. 1, praemis 97).
61 Imidlertid maa det i denne sag konstateres, at selv om det i forholdet mellem parterne ikke er bestridt, at sagsoegerens fordringer endnu ikke er blevet betalt, kan det af sagsoegeren fremlagte bevismateriale ikke danne grundlag for at anse det for tilstraekkeligt godtgjort, at sagsoegeren, som foelge af udstedelsen af forordning nr. 2340/90, er blevet stillet overfor et endeligt afslag fra de irakiske myndigheder paa at indfri fordringerne. Saaledes har sagsoegeren ikke fremlagt beviser, som godtgoer, at selskabet faktisk har kontaktet eller i det mindste forsoegt at kontakte enten de paagaeldende irakiske myndigheder eller Rafidian Bank med henblik paa at faa klarhed over, hvorfor betalingsordrerne for sagsoegerens fordringer, som blev givet ved skrivelser af henholdsvis 5. og 6. februar 1990 fra den irakiske minister til Rafidian Bank, endnu ikke er blevet udfoert.
62 I denne forbindelse har Retten, som en foranstaltning med henblik paa sagens tilrettelaeggelse, anmodet sagsoegeren om at fremlaegge eventuel korrespondance med de irakiske myndigheder vedroerende betalingen af sagsoegerens fordringer. I sine skriftlige svar paa Rettens spoergsmaal har sagsoegeren erkendt, at selskabet ikke har foert en korrespondance med de irakiske myndigheder, idet det har understreget, at det ikke var i dets interesse »ved fornyet korrespondance at rejse tvivl om den bindende karakter af de betalingsordrer, det irakiske Ministry of Housing and Reconstruction gav til Rafidian Bank den 5. og 6. februar«, og at det »i oevrigt ville have vaeret uantageligt og dermed i strid med selskabets interesser, hvis det ved skriftlige henvendelser havde forsoegt at fremskynde den interne gennemfoerelse af ministeriets ordrer«. Den omstaendighed, at sagsoegeren ikke har fundet det noedvendigt eller belejligt at forsoege »at fremskynde den interne, administrative gennemfoerelse af det irakiske ministeriums ordrer« kan imidlertid ikke i sig selv vaere tilstraekkelig til at stoette sagsoegerens anbringende om, at de irakiske myndigheder definitivt skulle have naegtet at betale sagsoegerens fordringer. Paa denne baggrund kan det ikke udelukkes, at den manglende betaling af fordringerne skyldes en ren forsinkelse af administrativ karakter eller en midlertidig betalingsnaegtelse, eller at den skyldes, at Irak midlertidigt eller permanent har vaeret ude af stand til at betale.
63 Det kan ikke foere til andet resultat, at det af en skrivelse af 10. oktober 1990 fra den irakiske minister til sagsoegeren - som sidstnaevnte har fremlagt under retsmoedet den 19. juni 1997 - haevdes at fremgaa, at den irakiske minister »paa diplomatisk vis« har ladet forstaa, at sagsoegerens fordringer ikke ville blive betalt, saa laenge Faellesskabets embargo mod Irak var gaeldende. I skrivelsen, som blev sendt til sagsoegeren »i forbindelse med erklaeringen om foreningen af Forbundsrepublikken Tyskland og Den Tyske Demokratiske Republik«, henvises der saaledes ikke til kontraktforholdet mellem sagsoegeren og de irakiske myndigheder i henhold til kontrakten fra 1975 og heller ikke til, hvad der skal ske med sagsoegerens fordringer. Skrivelsen indeholder kun erklaeringer af almindelig karakter om, paa hvilken maade tyske virksomheder kan bidrage til »udviklingen af et frugtbart bilateralt samarbejde« mellem Tyskland og Irak, og om de skader, embargoen og »de trusler, der hviler paa Irak« har forvoldt paa disse forbindelser.
64 Selv om sagsoegeren i sine skriftlige svar paa Rettens ovennaevnte spoergsmaal har henvist til nogle fortrolige rapporter udarbejdet af underdirektoeren for filialen i Irak, hvoraf det haevdes at fremgaa, at de irakiske myndigheder fortsat naegter at betale fordringerne paa grund af opretholdelsen af Faellesskabets embargo, skal det desuden bemaerkes, at sagsoegeren ikke har forelagt kopier af disse rapporter for Retten.
65 Selv hvis det, som sagsoegeren har gjort gaeldende i staevningen, skulle forholde sig saaledes, at aarsagen til, at Irak naegtede at betale sagsoegerens fordringer, var vedtagelsen af lov nr. 57, hvorved samtlige formuegoder tilhoerende virksomheder i stater, hvis regeringer havde truffet »vilkaarlige beslutninger« overfor Irak, herunder forordning nr. 2340/90, blev indefrosset, blev denne lov, som det fremhaeves af de sagsoegte i deres processkrifter, dog endeligt ophaevet den 3. marts 1991. Det foelger heraf, at der fra denne dato i princippet ikke kan antages at vaere retlige hindringer for de irakiske myndigheders betaling af sagsoegerens fordringer. Retten har, som en foranstaltning med henblik paa sagens tilrettelaeggelse, anmodet sagsoegeren om at praecisere, om selskabet, efter ophaevelsen af lov nr. 57, har taget de noedvendige skridt til at indkraeve sine fordringer, og om at angive grundene til, at fordringerne ikke er blevet betalt paa trods af lovens ophaevelse. I sit skriftlige svar har sagsoegeren, ligesom i oevrigt for foerste gang i replikken, anfoert, at lov nr. 57 ikke kunne betragtes som aarsagen til betalingsnaegtelsen fra Iraks side, men snarere som et indicium herpaa, idet Irak som debitor ikke havde behov for nogen hjemmel til at undlade at opfylde sine kontraktlige forpligtelser. Selv hvis det maatte antages, at Iraks naegtelse af at betale sagsoegerens fordringer ikke var begrundet i vedtagelsen af lov nr. 57, hvilket under alle omstaendigheder ville vaere i modstrid med, hvad sagsoegeren har fremfoert i staevningen, er der ikke desto mindre tale om en udokumenteret paastand, eftersom den, saaledes som det netop er blevet paavist, fortsat ikke kan godtgoere, at betalingsnaegtelsen har vaeret endelig, og ikke kan udgoere en forklaring paa betalingsnaegtelsen paa trods af ophaevelsen af lov nr. 57.
66 Desuden skal Retten bemaerke, at saaledes som det fremgaar af sagens akter har sagsoegeren end ikke forsoegt at bringe de retsmidler, der er fastlagt i den kontrakt, som selskabet indgik med det irakiske ministerium den 30. januar 1975, i anvendelse med henblik paa at opnaa de irakiske myndigheders endelige stillingtagen til den manglende betaling af fordringerne. Saaledes foelger det af artikel X i denne kontrakt (jf. ovenfor i praemis 2), at parterne i tilfaelde af uoverensstemmelser angaaende fortolkningen af dens bestemmelser eller af den manglende opfyldelse af forpligtelserne i henhold til denne, skal soege at opnaa en for begge parter acceptabel loesning i mindelighed og, hvis dette ikke kunne lade sig goere, forelaegge tvisten for Planning Board, uden at dette dog afskaerer nogen af parterne fra deres ret til ligeledes at indbringe tvisten for de kompetente irakiske domstole (kontraktens artikel X, stk. 1 og 2). Som sagsoegeren har forklaret under retsmoedet den 19. juni 1997, forhindrede den embargo vedroerende tjenesteydelser i Irak og i Kuwait, som Faellesskabet indfoerte ved forordning nr. 3155/90, sagsoegeren i at benytte sig af irakiske advokater eller retlige repraesentanter. Selv om det saaledes ikke kan udelukkes, at det paa grund af forholdene i Irak efter Golfkrigens afslutning var vanskeligt for udenlandske virksomheder at benytte sig af irakiske advokater med henblik paa at loese tvister med de irakiske myndigheder, maa det dog, i modsaetning til, hvad sagsoegeren har anfoert, laegges til grund, at en saadan vanskelighed ikke foelger af forordning nr. 3155/90, eftersom der ved denne forordning alene blev indfoert et forbud mod i Faellesskabet eller fra dets omraade, at praestere tjenesteydelser til fysiske personer i Irak eller til juridiske personer med hjemsted i Irak med det formaal eller den virkning at fremme Iraks oekonomi, og ikke et forbud mod at praestere tjenesteydelser i Irak over for tredjemaend fra fysiske personers side eller fra juridiske personer med hjemsted i Irak (forordningens artikel 1).
67 Endelig er den omstaendighed, at sagsoegeren har foreslaaet de sagsoegte at overdrage dem fordringerne paa Irak mod en betaling af det tilsvarende beloeb, i mangel af beviser for det modsatte til hinder for at antage, at disse fordringer rent faktisk og definitivt ikke kan inddrives.
68 Det foelger af det anfoerte, at sagsoegeren ikke har vaeret i stand til i fornoedent omfang at godtgoere, at selskabet har lidt et faktisk og reelt tab i den forstand, hvori begrebet er benyttet i den citerede retspraksis (jf. ovenfor i praemis 60).
69 Selv hvis det maatte antages, at det af sagsoegeren paaberaabte tab kunne betragtes som »faktisk og reelt«, forudsaetter Faellesskabets erstatningsansvar som foelge af en lovlig handling, at der foreligger en direkte aarsagssammenhaeng mellem forordning nr. 2340/90 og tabet. Paa grund af de saerlige omstaendigheder i sagen finder Retten grundlag for at tage stilling til denne situation og for at efterproeve, om der i denne sag foreligger en saadan aarsagssammenhaeng.
AArsagssammenhaengen
70 Det foelger af sagsoegerens argumentation, at det tab, som selskabet paastaar at have lidt ved, at dets fordringer ikke har kunnet inddrives som foelge af Iraks vedtagelse af lov nr. 57 - som en forudsigelig og direkte modforanstaltning over for udstedelsen af forordning nr. 2340/90, hvorved Irak blev paalagt en handelsembargo - maa tilregnes Faellesskabet. Der skal derfor indledningsvis tages stilling til, om sagsoegerens fordringer mod Irak ikke kan inddrives som foelge af vedtagelsen af lov nr. 57, og i bekraeftende fald, om vedtagelsen af denne lov og de irakiske myndigheders efterfoelgende naegtelse af at betale disse fordringer er en direkte foelge af udstedelsen af forordning nr. 2340/90 (jf. dommen i sagen International Procurement Services mod Kommissionen, a.st., praemis 55).
71 I denne forbindelse bemaerkes for det foerste, at det foelger af praeamblen til lov nr. 57, at loven blev vedtaget, fordi »visse regeringer« havde truffet »vilkaarlige beslutninger« mod Irak. Det maa imidlertid laegges til grund, at lov nr. 57 hverken henviser til Det Europaeiske Faellesskab eller til forordning nr. 2340/90. Selv hvis det maatte antages, at lov nr. 57 indirekte sigtede mod samtlige medlemsstaters regeringer, er det uomtvisteligt, at det ikke er disse regeringer, men derimod Faellesskabet, som har udstedt forordning nr. 2340/90, som forhindrer samhandel mellem Faellesskabet og Irak.
72 Selv hvis det maatte antages, at Raadets udstedelse af forordning nr. 2340/90 skulle fortolkes som en »vilkaarlig beslutning« truffet af »visse regeringer« i lov nr. 57aas forstand, finder Retten, at sagsoegeren, som har bevisbyrden (Domstolens dom af 21.1.1976, sag 40/75, Produits Bertrand, Sml. s. 1, og Rettens dom af 24.9.1996, sag T-485/93, Dreyfus mod Kommissionen, Sml. II, s. 1101, praemis 29), ikke i fornoedent omfang har godtgjort, at vedtagelsen af loven, som en gengaeldelsesforanstaltning, under et normalt begivenhedsforloeb udgjorde en objektivt forudsigelig foelge af udstedelsen af forordningen. Selv hvis der maatte foreligge en saadan direkte aarsagssammenhaeng mellem det paastaaede tab og vedtagelsen af lov nr. 57, fremgaar det af sagens akter, at loven, som traadte i kraft den 6. august 1990, blev ophaevet endeligt den 3. marts 1991. Det foelger heraf, at loven, i det mindste ikke fra denne dato, kan betragtes som aarsagen til Iraks naegtelse af at indfri sagsoegerens fordringer.
73 Selv hvis lov nr. 57 kunne betragtes som en forudsigelig konsekvens af udstedelsen af forordning nr. 2340/90, og/eller det, paa trods af ophaevelsen af loven, fortsat er som gengaeldelsesforanstaltning over for Faellesskabets embargo, at de irakiske myndigheder naegter at indfri sagsoegerens fordringer, finder Retten, at det paaberaabte tab reelt ikke kan tilskrives forordning nr. 2340/90, men snarere, som det i oevrigt er fremfoert af Raadet, Sikkerhedsraadets resolution nr. 661 (1990), hvorved embargoen mod Irak blev indfoert.
74 I denne forbindelse skal Retten bemaerke, at det ifoelge FN-pagtens artikel 25 alene er »organisationens medlem[sstater]«, som er forpligtet til at acceptere og anvende resolutioner fra De Forenede Nationers Sikkerhedsraad. Selv om det saaledes er korrekt, at FN's medlemsstater i denne egenskab var forpligtet til at traeffe enhver foranstaltning, som var noedvendig for at ivaerksaette handelsembargoen mod Irak som vedtaget i resolution nr. 661 (1990), maa det ikke desto mindre laegges til grund, at de af FNaas medlemsstater, som ogsaa var medlemmer af Faellesskabet, for at opfylde denne forpligtelse, alene kunne handle inden for rammerne af traktaten, eftersom enhver foranstaltning indenfor den faelles handelspolitik, saasom indfoerelse af en handelsembargo, hoerer ind under Faellesskabets enekompetence i medfoer af traktatens artikel 113. Det var paa grundlag af disse betragtninger, at man udstedte forordning nr. 2340/90. I forordningens praeambel hedder det: »Faellesskabet og dets medlemsstater har besluttet at anvende et faellesskabsinstrument for at sikre en ensartet gennemfoerelse i Faellesskabet af de foranstaltninger vedroerende samhandelen med Irak og Kuwait, som FN's Sikkerhedsraad har truffet beslutning om«. Retten finder paa denne baggrund, at det paaberaabte tab, i den situation, der her tages stilling til, ikke kan tilskrives udstedelsen af forordning nr. 2340/90, men derimod Sikkerhedsraadets resolution nr. 661 (1990), hvorved embargoen mod Irak blev indfoert.
75 Paa grund af de saerlige omstaendigheder i sagen finder Retten, at der ligeledes er grundlag for at tage stilling til, om tabet, saafremt betingelserne havde vaeret opfyldt for, at der kunne antages at foreligge et tab og en direkte aarsagssammenhaeng, kunne betragtes som »saerligt« og »usaedvanligt« i den forstand, hvori udtrykkene anvendes i den ovenfor (praemis 59) citerede retspraksis vedroerende Faellesskabets erstatningsansvar som foelge af en lovlig handling.
Det lidte tabs karakter
76 Retten skal henvise til, at Domstolen i dommen i sagen Compagnie d'approvisionnement et grands moulins de Paris mod Kommissionen, a.st., afviste et krav om erstatning for et »usaedvanligt og saerligt« tab, som sagsoegerne baserede paa Faellesskabets erstatningsansvar som foelge af en lovlig handling, og som var opstaaet ved et ved »brud paa ligheden overfor offentlige byrder«. Domstolen udtalte, at et eventuelt erstatningsansvar som foelge af en lovlig generel retsakt ikke kunne antages at foreligge i et tilfaelde som dette, eftersom de af Kommissionen trufne foranstaltninger kun havde til formaal, i almindelig oekonomisk interesse, at udligne de konsekvenser, som bl.a. for samtlige franske importoerer, fulgte af den nationale beslutning om at gennemfoere en devaluering af franc'en (dommens praemis 45 og 46).
77 Domstolen har ligeledes i dommen i sagen Biovilac mod EOEF, a.st., udtalt, at betingelsen om, at Faellesskabets erstatningsansvar paa grundlag af en retsstridig generel retsakt kun ifaldes, naar den paaberaabte skade ligger ud over de oekonomiske risici, der er forbundet med virksomhed inden for det paagaeldende omraade, »saa meget desto mere [maa] antages at gaelde for det tilfaelde, [at] ansvar uden culpa anerkendtes i faellesskabsretten« (dommens praemis 28). I den sag, hvori dommen blev afsagt, havde sagsoegeren stoettet sit krav om erstatning som foelge af en lovlig handling paa det efter tysk ret gaeldende princip om en »saerlig opofrelse« (Sonderopfer) og det efter fransk ret gaeldende princip om »brud paa ligheden overfor offentlige byrder« (rupture de l'égalité devant les charges publiques). Disse principper har sagsoegeren i naervaerende sag ogsaa paaberaabt sig.
78 I dommen i sagen Développement SA og Clemessy mod Kommissionen, a.st., afviste Domstolen ligeledes et erstatningskrav, som stoettedes paa princippet om objektivt ansvar, idet den udtalte, at dette princip, saaledes som det var beskrevet af sagsoegerne, forudsatte, »at en privatperson af hensyn til almenvellet har baaret en byrde, der saedvanligvis ikke paahviler vedkommende«, hvilket dog ikke var tilfaeldet under de foreliggende omstaendigheder (dommens praemis 33).
79 Endelig udtalte Domstolen i dommen i sagen De Boer Buizen mod Raadet og Kommissionen, a.st. - efter at have fastslaaet, at en af faellesskabsinstitutionerne indfoert ordning for gennemfoerelsen af et arrangement mellem Faellesskabet og Amerikas Forenede Stater om handelen med staalroer ikke udgjorde en forskelsbehandling mellem paa den ene side faellesskabets producenter af disse produkter og paa den anden side forhandlerne, og at betingelserne for at paalaegge Faellesskabet et erstatningsansvar paa grund af en retsstridig handling derfor ikke var opfyldt - at den omstaendighed, at der ikke var tale om en forskelsbehandling mellem producenter og forhandlere i Faellesskabet af de naevnte produkter, dog ikke udelukkede »et vist ansvar« for institutionerne, saafremt det maatte vise sig, at visse virksomhederne »som helhed maatte baere en urimelig del af byrderne« som foelge af gennemfoerelsen af arrangementet. Domstolen udtalte, at det i et saadant tilfaelde »paahviler ... faellesskabsinstitutionerne at afhjaelpe denne forskelsbehandling« (praemis 16 og 17).
80 Det foelger af den naevnte retspraksis fra Domstolen, at for det tilfaelde, at princippet om Faellesskabets erstatningsansvar som foelge af en lovlig handling maa antages at vaere anerkendt i faellesskabsretten, kan et saadant erstatningsansvar kun paalaegges, hvis det paaberaabte tab, som forudsaettes at vaere »indtruffet og aktuelt«, rammer en saerlig kategori af erhvervsdrivende uforholdsmaessigt haardt i forhold til andre erhvervsdrivende (usaedvanligt tab) og overskrider graenserne for, hvilke risici, der knytter sig til oekonomisk virksomhed inden for det paagaeldende omraade (saerligt tab), uden at den retsakt, som ligger til grund for den paaberaabte skade, er begrundet i en almindelig oekonomisk interesse (dommene i sagerne De Boer Buizen mod Raadet og Kommissionen, Compagnie d'approvisionnement et grands moulins de Paris mod Kommissionen og Biovilac mod EOEF, a.st).
81 For saa vidt angaar den omstaendighed, at det paaberaabte tab er af usaedvanlig karakter, i den forstand, at en saerlig gruppe erhvervsdrivende rammes uforholdsmaessigt haardt i forhold til de oevrige erhvervsdrivende, skal Retten for det foerste bemaerke, at vedtagelsen af lov nr. 57 - hvormed ifoelge sagsoegeren maa sidestilles enhver gengaeldelsesforanstaltning fra de irakiske myndigheder med samme virkning - havde til formaal i Irak at indefryse de »formuegoder«, som tilhoerte virksomheder, som havde hjemsted i Faellesskabet, samt »indtaegter« fra disse formuegoder. Det foelger heraf, at det ikke alene var sagsoegerens fordringer, som blev beroert, men ogsaa fordringer tilhoerende enhver anden virksomhed i Faellesskabet, som paa det tidspunkt, hvor embargoen mod Irak blev indfoert ved forordning nr. 2340/90, endnu ikke var betalt. Som sagsoegeren har fremhaevet under retsmoedet, beloeb de fordringer, som virksomheder i Faellesskabets havde mod Irak, og som efter indfoerelsen af Faellesskabets embargo mod landet ikke kunne inddrives, men skulle daekkes gennem statslige garantier, sig til 18 mia. USD.
82 Under disse omstaendigheder kan sagsoegeren ikke anses for at hoere til en gruppe af erhvervsdrivende, hvis formueinteresser blev beroert paa en maade, som adskilte dem fra enhver anden erhvervsdrivende, hvis fordringer ikke kunne inddrives som foelge af indfoerelsen af Faellesskabets embargo. Sagsoegeren kan saaledes ikke paastaa, at selskabet har lidt et saerligt tab eller er blevet paalagt en saerlig opofrelse. Det skal tilfoejes, at den omstaendighed, at sagsoegerens fordringer - som forklaret af sagsoegeren i de skriftlige svar paa Rettens spoergsmaal og under retsmoedet - ikke har kunnet daekkes af statslige garantier, eftersom de udsprang af gennemfoerelsen af en kontrakt, som var indgaaet foer man i Tyskland gennemfoerte et garantisystem mod de handelsrisici, som virksomhederne paatog sig i lande som Irak, er ikke af en saadan karakter, at den kan adskille sagsoegeren fra virksomheder, som faktisk har opnaaet saadanne garantier. Sagsoegeren har saaledes ikke vaeret i stand til at godtgoere, at selskabet skulle vaere den eneste virksomhed eller hoere til en snaevert afgraenset gruppe af erhvervsdrivende, som ikke har kunnet opnaa den daekning, som ydes i medfoer af denne forsikringstype.
83 For det andet finder Retten, for saa vidt angaar det paaberaabte tabs karakter af at vaere saerligt tab i den forstand, at det overskrider de oekonomiske risici, der er forbundet med oekonomisk virksomhed i den omhandlede sektor, at disse graenser ikke er overskredet i denne sag. Saaledes er det ubestridt, at Irak, paa grund sin involvering i krigshandlinger med Iran, laenge foer invasionen af Kuwait den 2. august 1990, blev betragtet som et hoejrisikoland, hvilket ogsaa er blevet anfoert af de sagsoegte, uden at dette er blevet modsagt af sagsoegeren. Under disse omstaendigheder udgjorde de oekonomiske og handelsmaessige risici, som fulgte af Iraks eventuelle deltagelse i nye krigshandlinger med nabolande, og af den omstaendighed, at Irak af udenrigspolitiske grunde afbroed betalingen af sine gaeldsposter, forudsigelige risici, som er forbundet med enhver virksomhed, der bestaar i levering af tjenesteydelser til Irak. Den omstaendighed, at Irak, som anfoert af sagsoegeren, formaaede at betale sine fordringer, dog med betydelig forsinkelse, kunne ikke betyde, at de naevnte risici var forsvundet.
84 Denne konklusion stoettes i oevrigt af, at det af en skrivelse af 28. november 1995 fra det tyske forbundsfinansministerium til Kommissionen fremgaar, at det garantisystem, der blev indfoert i Tyskland mellem 1980 og 1990, med det formaal at indestaa for fordringer i forbindelse med den tyske eksport til Irak, ved flere lejligheder blev udskudt, netop med henvisning til forvaerringen af den politiske situation i Irak.
85 Det foelger heraf, at de risici, som sagsoegerens levering af tjenesteydelser i Irak indebar, hoerte til de risici, som er forbundet med at drive virksomhed i den paagaeldende sektor.
86 Endelig er der under alle omstaendigheder grund til at bemaerke, for det foerste, at selv hvis det antages, at forordning nr. 2340/90, som det haevdes af sagsoegeren, var aarsag til det paaberaabte tab, var forordningen, som det netop er paavist (jf. ovenfor i praemis 74), en gennemfoerelse i Faellesskabet af den forpligtelse, der paahvilede medlemsstaterne som medlemmer af FN, til ved en faellesskabsretsakt at ivaerksaette resolution nr. 661 (1990) fra FN's Sikkerhedsraad, hvorved der blev indfoert en handelsembargo mod Irak. For det andet er der grund til at understrege, at handelsembargoen, som det navnlig fremgaar af resolution nr. 661 (1990), blev besluttet i sammenhaeng med »en bevarelse af freden og af den internationale sikkerhed« og paa grundlag af »den almindelige ret til berettiget individuelt eller kollektivt selvforsvar i henhold til artikel 51 i [De Forenede Nationers] pagt overfor Iraks vaebnede angreb mod Kuwait«.
87 Domstolen har imidlertid i dom af 30. juli 1996 (sag C-84/95, Bosphorus, Sml. I, s. 3953) udtalt, at selvom det er korrekt, at en regulering, som soeger at opretholde den internationale fred og sikkerhed gennem indfoerelse af en handelsembargo mod et tredjeland, ifoelge sin natur har virkninger, der beroerer den frie erhvervsudoevelse, og derved skader parter, der paa ingen maade er ansvarlige for den situation, der har foert til vedtagelsen af sanktionerne, maa det ikke desto mindre laegges til grund, at disse regler har saa vaegtige formaal, at det kan berettige selv betydelige negative foelger for visse erhvervsdrivende.
88 Som foelge heraf, og under hensyntagen til en maalsaetning af saa grundlaeggende almen interesse for det internationale samfund som den, der bestod i at faa Iraks invasion og besaettelse af Kuwait bragt til ophoer og opretholdelsen af den internationale fred og sikkerhed i omraadet, kan det af sagsoegeren paaberaabte tab, selv om det maatte betegnes som betydeligt i den forstand, som foelger af Bosphorus-dommen, a.st., ikke i den foreliggende sag foere til, at Faellesskabet ifalder erstatningsansvar (jf. ogsaa dommen i sagen Compagnie d'approvisionnement et grands moulins de Paris mod Kommissionen. a.st., praemis 46, og generaladvokat Mayras' forslag til afgoerelse i sagen, org. ref.: Rec. s. 417, paa s. 425 og 426).
89 Det foelger af ovenstaaende, at det af sagsoegeren fremsatte erstatningskrav, som stoettes paa princippet om Faellesskabets erstatningsansvar som foelge af en lovlig handling, savner retligt grundlag, og at de sagsoegte skal frifindes.
Den subsidiaere paastand om erstatning for et paastaaet tab som foelge af en retsstridig handling
Parternes argumenter
Spoergsmaalet om, hvorvidt forordning nr. 2340/90 er retsstridig
90 Sagsoegeren har anfoert, at selskabet subsidiaert kraever, at Faellesskabet paalaegges et erstatningsansvar som foelge af en retsstridig handling for det tilfaelde, at Retten skulle naa frem til, at det ikke har krav paa en erstatning svarende til omsaetningsvaerdien af sine fordringer, men derimod til, at faellesskabslovgiver fastsaetter en standardiseret erstatning for det lidte tab. Det har i den anledning fremfoert, at eftersom faellesskabslovgiver ikke, i forbindelse med udstedelsen af forordning nr. 2340/90, har fastsat en erstatningsordning for de erhvervsdrivende, hvis fordringer mod Irak ikke ville kunne inddrives som foelge af indfoerelsen af en embargo mod Irak, er betingelsen om, at der skal foreligge en retsstridig handling, for at Faellesskabet kan ifalde et erstatningsansvar, opfyldt i denne sag, da retsstridigheden netop bestaar i en overtraedelse af forpligtelsen til at erstatte eller at traeffe bestemmelse om erstatning paa objektivt grundlag til ofrene for indgreb i ejendomsrettigheder, hvilket er et almindeligt retsprincip. Ifoelge sagsoegeren har Raadet og Kommissionen i denne sag undladt at opfylde deres forpligtelse til at udoeve deres skoensbefoejelser paa omraadet med henblik paa at fastsaette en erstatning paa 100 %, 50 % eller efter en anden procentsats, og de har saaledes begaaet en fejl ved udoevelsen af deres skoen, jf. Rettens udtalelser i dommen i sagen Carvel og Guardian Newspapers mod Raadet, a.st.
91 Raadet har anfoert, at faellesskabslovgivers paastaaede undladelse af, i forbindelse med udstedelsen af forordning nr. 2340/90, at indfoere en erstatningsordning for de erhvervsdrivende, som blev beroert af embargoforanstaltningerne mod Irak, reelt rejser det samme realitetsspoergsmaal som erstatningskravet som foelge af et lovligt indgreb i sagsoegerens ejendomsrettigheder, som haevdes at svare til en ekspropriation. Begge tilfaelde rejser spoergsmaal om, hvorvidt den af sagsoegeren paaberaabte kraenkelse af ejendomsretten udgoer en overtraedelse af en hoejere retsregel, som indebaerer, at Faellesskabet ifalder et erstatningsansvar i medfoer af traktatens artikel 215, stk. 2. Det er Raadets opfattelse, at dette ikke er tilfaeldet.
92 Det er Raadets opfattelse, at det foelger af den omstaendighed, at forordning nr. 2340/90 er en generel retsakt af oekonomisk karakter, at Faellesskabet ikke kan ifalde erstatningsansvar, medmindre der er tale om en tilstraekkelig kvalificeret kraenkelse af en hoejere retsregel til beskyttelse af private, hvilket dog ikke er tilfaeldet i denne sag. Raadet har anfoert, at det foelger af retspraksis, at udoevelsen af ejendomsretten kan underkastes begraensninger, forudsat at saadanne begraensninger er i overensstemmelse med de formaal, Faellesskabet forfoelger, og ikke indebaerer et uforholdsmaessigt og uacceptabelt indgreb, der kraenker selve ejendomsrettens kerne (Domstolens dom af 11.7.1989, sag 265/87, Schraeder HS Kraftfutter, Sml. s. 2237). Selv hvis sagsoegerens fordringer mod de irakiske myndigheder saaledes definitivt ikke skulle inddrives, ville det af sagsoegeren lidte tab ikke udgoere et uforholdsmaessigt og alvorligt indgreb i ejendomsrettens kerne.
93 Desuden har Raadet anfoert, at Faellesskabet i tilfaelde af et tab af oekonomisk karakter kun ifalder et erstatningsansvar uden for kontraktforhold, hvis, for det foerste, den paagaeldende institution, uden at henvise til en afgoerende offentlig interesse ganske har undladt at tage hensyn til den saerlige situation, som en klart afgraenset gruppe erhvervsdrivende befandt sig i (Domstolens dom af 19.5.1992, forenede sager C-104/89 og C-37/90, Mulder m.fl. mod Raadet, Sml. I, s. 3061), og, for det andet, det paaberaabte tab gaar ud over graenserne for de oekonomiske risici, som er forbundet med at drive virksomhed i den paagaeldende sektor. I denne sag er sagsoegerens erhvervsmaessige interesser ifoelge Raadet blevet beroert paa samme maade som fordringer tilhoerende enhver anden erhvervsdrivende, som havde fordringer mod Irak eller mod en virksomhed med hjemsted i Irak, blev beroert. Dertil kommer, at det maa laegges til grund, at Irak paa davaerende tidspunkt befandt sig i en oekonomisk situation, som indebar, at den manglende indfrielse af fordringer, som udsprang af transaktioner med Irak hoerte til de risici, der var forbundet med den paagaeldende samhandel. Endelig boer private, for saa vidt angaar de omraader, der henhoerer under Faellesskabets oekonomiske politik, inden for rimelige graenser og uden at kunne opnaa skadesloesholdelse, affinde sig med, at en generel retsakt kan medfoere visse skadelige virkninger for deres oekonomiske interesser (Domstolens dom af 25.5.1978, forenede sager 83/76, 94/76, 4/77, 15/77 og 40/77, Bayerische HNL m.fl. mod Raadet og Kommissionen, Sml. s. 1209, praemis 6, og Rettens dom af 14.9.1995, forenede sager T-480/93 og T-483/93, Antillean Rice Mills m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 2305).
94 Kommissionen har fremhaevet, at det afgoerende for, om sagsoegeren kan gives medhold i sine argumenter om den paastaaede retsstridighed af forordning nr. 2340/90, er, om der foreligger en ret til erstatning som haevdet i sagsoegerens principale paastand, saaledes at den omstaendighed, at der ikke foreligger et saadant krav, noedvendigvis maa foere til, at sagsoegerens ikke kan gives medhold i sin subsidiaere erstatningspaastand.
AArsagssammenhaengen og det lidte tab
95 Sagsoegeren, Raadet og Kommissionen har fremfoert de samme anbringender og argumenter vedroerende det paaberaabte tab og vedroerende spoergsmaalet om, hvorvidt der foreligger aarsagssammenhaeng mellem tabet og forordning nr. 2340/90, som de har fremfoert i forbindelse med den principale paastand om erstatning som foelge af en lovlig handling (jf. ovenfor i praemis 42-57 og 58-63).
Rettens bemaerkninger
96 Retten skal indledningsvis bemaerke, at sagsoegerens subsidiaere erstatningspaastand, som det er fremhaevet af sagsoegeren i replikken og under retsmoedet den 19. juni 1997, alene er fremsat for det tilfaelde, at Retten maatte anerkende, at erhvervsdrivende som sagsoegeren, hvis fordringer ikke har kunnet inddrives paa grund af indfoerelsen af en handelsembargo mod Irak, kun skulle have ret til en standardiseret erstatning og ikke til en erstatning svarende til fordringernes omsaetningsvaerdi (jf. ovenfor i praemis 90) i overensstemmelse med den principale paastand om erstatning som foelge af en lovlig handling.
97 I forbindelse med den subsidiaere paastand har sagsoegeren saerligt gjort gaeldende, at kravene til, at Faellesskabet kan ifalde et erstatningsansvar som foelge af, at forordning nr. 2340/90 er retsstridig, er opfyldt i denne sag, idet faellesskabslovgiver i forbindelse med udstedelsen af forordningen har undladt at udoeve sine skoensbefoejelser med henblik paa at fastsaette regler om erstatning for de tab, som de erhvervsdrivende ville lide som foelge af indfoerelsen af en handelsembargo mod Irak.
98 Retten finder, at sagsoegerens subsidiaere erstatningspaastand, i den gengivne formulering, som det i oevrigt er fremfoert af de sagsoegte, forudsaetter, at sagsoegeren har en ret til erstatning som haevdet i forbindelse med den principale paastand om erstatning som foelge af en lovlig handling.
PRAEMISSERNE FORTSAETTES UNDER DOKNUM: 695A0184.1
99 Det foelger imidlertid af gennemgangen af sagsoegerens principale paastand, at der ikke kan tillaegges sagsoegeren nogen ret til erstatning, eftersom sagsoegeren navnlig ikke har godtgjort at have lidt et faktisk og reelt tab. Under disse omstaendigheder kan den subsidiaere paastand heller ikke tages til foelge, og dette maa gaelde, uanset hvilken betydning der eventuelt kan tillaegges den af sagsoegeren paaberaabte sondring mellem en ret til erstatning svarende til fordringernes omsaetningsvaerdi og en ret til en standardiseret erstatning, for saa vidt som de to paastande vedroerer erstatning for ét og samme tab. Herefter, og idet der ikke foreligger en ret til erstatning, kan sagsoegeren heller ikke goere gaeldende, at faellesskabslovgiver ikke har udoevet sin skoensbefoejelse til at fastsaette regler om erstatning til virksomheder, som befinder sig i samme situation som sagsoegeren. For saa vidt angaar den af sagsoegeren paaberaabte dom i sagen Carvel og Guardian Newspapers mod Raadet, a.st. (praemis 78), finder Retten, at den er uden relevans, idet der i sagen, i modsaetning til, hvad der er tilfaeldet i naervaerende sag, var tale om en bestemmelse i den afledte faellesskabsret, som faktisk indeholdt en opfordring til Raadet til at udoeve sine skoensbefoejelser med henblik paa at afgoere, om der inden for dets kompetenceomraade skulle gives medhold eller ej i en begaering om aktindsigt.
100 Det foelger heraf, at de sagsoegte ogsaa skal frifindes for sagsoegerens subsidiaere paastand om erstatning for et tab som foelge af en retsstridig handling.
101 Af det anfoerte foelger, at Raadet og Kommissionen i det hele skal frifindes.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
102 I henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Da sagsoegeren har tabt sagen, og de sagsoegte har nedlagt paastand om, at sagsoegeren tilpligtes at betale sagens omkostninger, skal der afsiges dom i overensstemmelse hermed.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
RETTEN
(Anden Afdeling)
1) Raadet for Den Europaeiske Union og Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber frifindes.
2) Sagsoegeren betaler sagens omkostninger.