CELEX: 62004TJ0425
Държавни помощи
Финансови мерки в полза на France Télécom
Проект за заем на акционер
Публични изявления на член на френското правителство
Решение, с което помощта се обявяване за несъвместима с общия пазар и не се разпорежда нейното възстановяване
Жалба за отмяна
Правен интерес
Допустимост
Понятие за държавна помощ
Предимство
Държавни ресурси
Задължение за мотивиране

Обстоятелства, предхождащи спора
I –
Финансово положение на France Télécom в периода от 2001 г. до 2004 г.
До 1990 г. за извършваните от France Télécom SA (наричано по-нататък „FT“) дейности отговаря дирекция на френското министерство
на пощите и далекосъобщенията. FT е учредено през 1991 г. под формата на публичноправно юридическо лице, а от 31 декември
1996 г. е със статут на акционерно дружество. От октомври 1997 г. FT се котира на борсата. Към момента на приемането на обжалваното
решение, предмет на настоящия спор, FT е група, която осъществява дейност в областта на доставката на далекосъобщителни мрежи
и услуги предимно във Франция, по-специално в сектора на фиксираната телефония, както и чрез посредничеството на своите дъщерни
дружества Orange, Wanadoo и Equant — в секторите на мобилната телефония, интернета, преноса на данни и други информационни
услуги. През 2002 г. делът на френската държава в капитала на FT възлиза на 56,45 %.
На 31 декември 2001 г. FT обявява в публикувания си баланс за 2001 г. нетен дълг в размер на 63,5 милиарда евро и загуба в
размер на 8,3 милиарда евро.
Към 30 юни 2002 г. нетният дълг на FT достига 69,69 милиарда евро, от които 48,9 милиарда евро облигационен дълг с падеж в
периода от 2003 г. до 2005 г. В основата на този облигационен дълг са главно извършените от FT от 1999 г. нататък придобивания,
имащи за цел да развият дейността му в сектора на мобилната телефония, като изкупуването на британския оператор Orange и придобиването
на част от капитала на германския оператор Mobilcom.
Предвид финансовото положение на FT в интервю, публикувано на 12 юли 2002 г. в ежедневника
Les Echos
(наричано по нататък „изявлението от 12 юли 2002 г.“), френският министър на икономиката, финансите и промишлеността (наричан
по-нататък „министърът на икономиката“) заявява следното:
„Ние сме мажоритарен акционер с 55 % от капитала […] Държавата акционер ще действа като разумен инвеститор и ако [FT] има
затруднения, ще предприемем адекватни мерки […] Повтарям, че ако [FT] има проблеми с финансирането, което не е така понастоящем,
държавата ще предприеме необходимите мерки за тяхното преодоляване. Вие отново пускате слуха за увеличаване на капитала...
Не, със сигурност не! Просто потвърждавам, че своевременно ще предприемем адекватни мерки, ако е необходимо […]“.
Според шестмесечния баланс, публикуван на 12 септември 2002 г., оборотът на FT показва ръст от 10 % в сравнение със същия
период за финансовата 2001 г., оперативна печалба преди амортизационните отчисления (наричана по-нататък „Ebitda“), която
възлиза на 6,87 милиарда евро, т.е. нарастване с 13,3 % в исторически данни и с 9,8 % в данни pro forma, и оперативна печалба
от 3,18 милиарда евро с нарастване от 15 % в данни pro forma. Печалбата след приспадане на финансовите разходи (1,75 милиарда
евро), но преди плащане на данъци, миноритарни дялови участия и лихви, без да се отчитат някои извънредни елементи, е в размер
на 718 милиона евро срещу 271 милиона евро към 30 юни 2001 г. Свободният оперативен паричен поток възлиза на 3,6 милиарда
евро с нарастване от 15 % в сравнение с първото шестмесечие на 2001 г. В същото време FT потвърждава, че към 30 юни 2002 г.
неговите консолидирани собствени средства са придобили отрицателна стойност в размер на 440 милиона евро.
На 12 септември 2002 г. френските власти обявяват публично, че са приели оставката на изпълнителния директор (ИД) на FT (наричан
по-нататък „бившият ИД на FT“).
В прессъобщение относно финансовото положение на FT от 13 септември 2002 г. френските власти обявяват следното:
„След извънредните загуби от първото шестмесечие [FT] е изправено пред сериозен недостиг на собствени средства. Това финансово
положение отслабва потенциала на [FT]. [Френското] [п]равителство следователно е решено да поеме изцяло своите отговорности
[…] След като се запозна с новото положение, породено от значителното влошаване на баланса, [бившият ИД на FT] подаде оставка
пред [френското] правителство, което я прие. Тази оставка произвежда действие, считано от събрание на управителния съвет,
което ще се проведе през […] следващите седмици и на което ще бъде представен нов изпълнителен директор […] В кратък срок
новият директор ще представи план за финансово оздравяване, който да позволи намаляването на дълговете [на FT] и възстановяването
на финансовата му структура, при пълното запазване на неговите стратегически предимства. [Френската] държава ще подкрепи [FT]
в изпълнението на този план и от своя страна ще допринесе за същественото увеличаване на собствените средства на [FT] в срок
и при условия, определени в зависимост от пазарните условия. Дотогава [френската] държава ще предприеме, ако е необходимо,
мерки, които да позволяват да се избегнат всякакви проблеми с финансирането на [FT]“.
На 2 октомври 2002 г. е назначен новият ИД на FT (наричан по-нататък „новият ИД на FT“). Прессъобщението за това назначение
гласи следното:
„По предложение на [у]правителния съвет на [FT], Министерският съвет реши да назначи [новия ИД на FT] […] За тази цел новият
директор незабавно ще направи оценка на състоянието на [FT], чиито резултати ще бъдат съобщени на [у]правителния съвет през
следващите седмици и върху която ще се основе план за финансово оздравяване и стратегическо развитие, който ще позволи да
се намали дълга на [FT] и в същото време да се засилят неговите предимства. В този контекст [новият ИД на FT] ще разполага
с подкрепата на държавата акционер, която е решена да поеме изцяло своите отговорности. [Френската] държава ще подпомогне
изпълнението на оздравителните дейности и от своя страна ще допринесе за увеличаването на собствените средства на [FT] при
условия, които ще бъдат определени при тясно взаимодействие с [и]зпълнителния директор на [FT] и [у]правителния съвет. Както
вече бе посочено, ако е необходимо, междувременно [френската] държава ще предприеме мерки, които да позволят да се избегнат
всякакви проблеми с финансирането на [FT]“.
На 19 ноември 2002 г. френските власти изпращат на Комисията „информационна нота“, в която, от една страна, се описва актуалното
финансовото положение на FT, като в същото време се изтъкват „неговите отлични оперативни резултати“, и от друга страна, се
посочва, че френските власти възнамеряват да участват в рекапитализацията на FT при пазарни условия, като се посочват условията
и редът на техния принос към оздравителния план на FT. В тази нота френските власти уточняват по-специално следното:
„С цел да даде на [FT] необходимата свобода на действие, за да подходи към пазара при най-добри условия и в най-подходящия
момент, [френската] държава е готова да плати авансово своя дял от увеличаването на капитала под формата на заем от акционер,
който ще бъде преобразуван в капитал в момента на издаването на новите акции. Размерът на този заем ще съответства изцяло
или отчасти на записания от [френската] държава дял от бъдещото увеличаване на капитала и може да възлезе на 9 [милиарда евро].
Този заем ще е временен и преобразуването му в акции ще бъде задължително. Той ще бъде теглен само и доколкото това се налага
с оглед на нуждите на [FT]. Освен това върху него ще бъдат начислявани лихви при действащите пазарни условия, които ще бъдат
включени в капитала.
За да изпълни участието си в оздравителния план на [FT], [френската] държава възнамерява да използва ERAP, публично промишлено-търговско
предприятие на [френската] държава, което ще предостави на [FT] заем от акционер и ще може да стане значителен акционер във
[FT], след като този заем се преобразува в капитал. Като включи в актива си публичното дялово участие във [FT], това публично
предприятие ще има в пасива си облигационни дългове. Изборът на ERAP отразява волята на [френската] държава ясно да идентифицира
поетото от нея имуществено задължение, като го обособи в отделна структура“.
На заседанието на Управителния съвет на FT от 4 декември 2002 г. новите ръководители на FT представят план за действие, озаглавен
„Аmbition FT 2005“ (наричан по-нататък „план „Аmbition 2005“), насочен главно към уравновесяването на баланса на FT чрез увеличаване
на собствените средства с 15 милиарда евро.
Представянето на план „Аmbition 2005“ е придружено от прессъобщение на министъра на икономиката от 4 декември 2002 г., което
гласи следното:
„Министърът на икономиката […] потвърждава подкрепата на [френската] държава за одобрения от Управителния съвет на [FT] от
4 декември [2002 г.] план за действие. 1) Групата [FT] представлява вътрешно съгласувана индустриална единица, чиито резултати
са забележителни. Днес обаче [FT] трябва да се справи със своята загубила равновесие финансова структура, с нуждата от собствени
средства и от рефинансиране в средносрочен план. Това положение е резултат от провала на зле управлявани и извършени в момент
на най-голям финансов „балон“ предходни инвестиции и по-общо от спада на пазарите. Невъзможността на [FT] да финансира развитието
си по начин, различен от поемането на дългове, утежни това положение. 2) [Френската] държава, мажоритарен акционер, иска от
новите ръководители да възстановят финансовото равновесие на [FT], като в същото време запазят целостта на групата […] 3) Като
се има предвид изработеният от ръководителите план за действие и перспективата за възвръщаемост на инвестицията, [френската]
държава ще участва в увеличаването на собствените средства с 15 милиарда евро пропорционално на дела си от капитала, т.е.
с инвестиция от 9 милиарда евро. По този начин [френската] държава акционер възнамерява да действа като разумен инвеститор.
[FT] трябва да определи конкретните начин и срокове за увеличаване на собствените си средства. [Френското] правителство желае
това да се извърши, като най-внимателно се вземе предвид положението на индивидуалните акционери и на работниците и служителите
акционери на [FT]. За да даде възможност на [FT] да предприеме пазарна операция в най-подходящия момент, [френската] държава
е готова да плати авансово своя дял от увеличаването на собствените средства чрез предоставянето на [FT] на временен заем
от акционер, при лихва при пазарни условия. 4) Целият дял на [френската] държава във [FT] ще бъде прехвърлен на публичното
промишлено-търговско предприятие ERAP. То ще се задължи към финансовите пазари, за да финансира дела на [френската] държава
в увеличаването на собствените средства на [FT]“.
На 11 и 12 декември 2002 г. FT пуска две последователни емисии на облигации на обща стойност от 2,9 милиарда евро.
На 20 декември 2002 г. Entreprise de recherches et d’activités pétrolières (ERAP) [Предприятие за петролни изследвания и дейности]
изпраща на FT парафиран и подписан проектодоговор за заем от акционер. FT не подписва този проектодоговор и заемът от акционер
така и не се предоставя.
На 15 януари 2003 г. FT сключва заеми, като издава облигации на обща стойност от 5,5 милиарда евро. Тези облигационни заеми
не са обезпечени или гарантирани от държавата.
На 10 февруари 2003 г. FT подновява част от синдикиран кредит с настъпващ падеж в размер до 15 милиарда евро.
На 4 март 2003 г. стартира предвидената в план „Аmbition 2005“ операция по увеличаването на собствените средства. На 24 март
2003 г. FT увеличава капитала си с 15 милиарда евро. Френската държава участва в тази операция с 9 милиарда евро пропорционално
на своята част от капитала на FT. Сумата от 6 милиарда евро е гарантирана от съставен от 21 банки банков синдикат. Операцията
приключва на 11 април 2003 г.
FT приключва финансовата 2002 година със загуба от около 21 милиарда евро и нетен финансов дълг от около 68 милиарда евро.
Балансът за финансовата 2002 година, публикуван от FT на 5 март 2003 г., показва повишаване на оборота с 8,4 %, на оперативната
печалба преди амортизационни отчисления с 21,1 % и на оперативния резултат с 30,9 %. Към 14 април 2003 г. френската държава
притежава 58,9 % от капитала на FT, 28,6 % от който посредством ERAP.
На 31 юли 2003 г. на заседание на Министерския съвет френското правителство приема проектозакон, в който се предвижда отмяна
на задължението за мажоритарно публично участие на държавата в капитала на FT. Този проектозакон е приет от френския парламент
и влиза в сила на 31 декември 2003 г.
На 1 септември 2004 г. френската държава прехвърля около 10 % от капитала на FT в размер на 5,2 милиарда евро, като по този
начин намалява дяловото си участие в капитала на FT на 42,25 %.
II –
Административно производство
На 4 декември 2002 г. в приложение на член 88, параграф 3 ЕО и на член 2 от Регламент (ЕО) № 659/1999 на Съвета от 22 март
1999 година за установяване на подробни правила за прилагането на член [88 ЕО] (OВ L 83, стр. 1; Специално издание на български
език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 41) Френската република уведомява Комисията на Европейските общности за предвидените от
план „Аmbition 2005“ финансови мерки, включително за проекта за заем от акционер.
На 22 януари 2003 г. Bouygues SA и Bouygues Télécom SA (наричани по-нататък общо „дружествата Bouygues“), две дружества, учредени
по френското право, последното от които осъществява дейност на френския пазар за мобилна телефония, сезират Комисията с оплакване
относно някои помощи, предоставени от френската държава на FT и на Orange в рамките на рефинансирането на FT. Това оплакване
се отнася по-специално до съобщението за инвестиция на френската държава в размер на 9 милиарда евро, от една страна, и до
публичните изявления, направени от френските власти в полза на FT през и след юли 2002 г. (наричани по-нататък „изявленията
от и след юли 2002 г.“), от друга страна.
С писмо от 31 януари 2003 г. Комисията уведомява френските власти за решението си да започне предвидената в член 88, параграф 2
ЕО официална процедура по разследване по отношение на финансовите мерки, предвидени в полза на FT.
На 12 март 2003 г. решението за започване на процедурата е публикувано в
Официален вестник на Европейския съюз
(OВ C 57, стр. 5). Комисията кани заинтересованите страни да представят становищата си относно въпросните мерки.
С писмо от 4 април 2003 г. френските власти представят становището си по решението за започване на официалната процедура по
разследване и оспорват основателността на съмненията, които Комисията изразява в него.
С писмено становище от 11 април 2003 г. дружествата Bouygues представят становището си на Комисията, като в същото време припомнят,
че оплакването им от 22 януари 2003 г. трябва да се счита за неразделна част от позицията им в настоящото производство. Освен
това Комисията получава становища от множество други заинтересовани страни, включително от Association française des opérateurs
de réseaux et services de télécommunications [Френско сдружение на операторите на далекосъобщителни мрежи и услуги] (AFORS
Télécom, наричано по-нататък „AFORS“) и от FT. В хода на административното производство FT и дружествата Bouygues представят
по-специално няколко проучвания на икономически експерти и правни становища.
На 30 май 2003 г. Комисията публикува обявление за обществена поръчка за „предоставянето на услуги по съдействие за извършване
на оценката на съответствието на предоставената от френската държава на FT финансова помощ с принципа за частния инвеститор,
действащ в условията на пазарна икономика, и на евентуалния икономически анализ на оздравителния план на FT“. На 24 септември
2003 г. тази поръчка е възложена на консултант, който представя икономическия си доклад на 28 април 2004 г. (наричан по-нататък
„докладът от 28 април 2004 г.“).
Докладът от 28 април 2004 г. се придружава от правен доклад от 22 март 2004 г. (наричан по-нататък „докладът от 22 март 2004 г.“).
С писмо от 3 май 2004 г. Комисията изпраща тези два доклада на френските власти и ги приканва да представят своето становище.
III –
Обжалваното решение
А –
Уведомяване за обжалваното решение
На 3 август 2004 г. Комисията уведомява френските власти за Решение 2006/621/ЕО от 2 август 2004 г. относно държавната помощ,
приведена в действие от Франция в полза на France Télécom (OВ L 257, 2006 г., стр. 11, наричано по-нататък „обжалваното решение“).
На 30 август 2004 г. Комисията изпраща на FT и на дружествата Bouygues копие от обжалваното решение.
На 3 септември 2004 г. Комисията изпраща копие от обжалваното решение на AFORS.
Б
– Разпоредителна част на обжалваното решение
Член 1 от обжалваното решение предвижда, че „поставен в контекста на изявленията […] от и след юли 2002 г., заемът от акционер,
предоставен от [Френската република] на [FT] през декември 2002 г. под формата на кредитна линия в размер на 9 милиарда евро,
представлява държавна помощ, несъвместима с общия пазар“.
Съгласно член 2 от обжалваното решение „[п]омощта по член 1 не подлежи на възстановяване“.
В
– Констатации на Комисията относно финансовото положение на FT в периода от юни 2002 г. до март 2003 г.
В дял 3 от обжалваното решение, озаглавен „Хронологическо описание на фактите и на финансовото положение на [FT]“, Комисията
прави главно следните констатации.
На първо място, що се отнася до финансовото положение на FT, Комисията констатира, че от юни 2002 г. FT „има сериозни структурни
проблеми и лишен от равновесие баланс“ (съображение 17 от обжалваното решение). В това отношение Комисията изтъква, от една
страна, бързия спад на рейтинга на FT през първата половина на 2002 г., който се доказва от съобщенията на рейтингови агенции
като Standard & Poor’s (наричана по-нататък „S & P“), Moody’s и Fitch Ratings (съображения 20—27 от обжалваното решение),
и от друга страна, след анализ на „credit spreads“ (разлики в лихвените проценти по облигациите) на FT, „spread inversion“,
т.е. повишаване на рисковете, свързани с неговия дълг в най-краткосрочен план, по-специално към началото на юли 2002 г., спрямо
рисковете, свързани с дълга му в средносрочен и дългосрочен план. Всъщност „spreads“ относно дълга на дадено предприятие са
отзвук от оценката, която пазарите дават на риска, свързан със способността на това предприятие да изпълнява задълженията
си по плащане на лихвите и връщането на кредитите с настъпил падеж, и обичайно са по-високи при дългосрочния отколкото при
краткосрочния дълг. Така тези „spreads“ оказват влияние върху валоризацията на облигациите и върху размера на лихвата, която
се изисква при издаването на нови облигации. Според Комисията това увеличаване на риска се потвърждава от спада на цените
на облигациите на FT през юни и юли 2002 г., като по този начин отразява по-ниската стойност на дълга на FT поради съществуващия
според пазара повишен риск от неизпълнение (съображения 28—31 от обжалваното решение). Освен това Комисията отбелязва значителен
спад в курса на акциите на FT за първата половина на 2002 г., като този курс достига най-ниското си равнище първо на 27 юни
2002 г. (7,79 EUR) и после на 30 септември 2002 г. (6,01 EUR) (съображение 35 от обжалваното решение).
На второ място, Комисията констатира по същество, че към датата на изявлението от 12 юли 2002 г. всяко допълнително спадане
на рейтинга на дълга на FT би довело до загубването на неговия ранг на сигурна инвестиция (investment grade) и че рейтинговите
агенции S & P и Moody’s били готови да намалят този рейтинг до равнище „junk bond“ (спекулативна облигация) (съображение 37
от обжалваното решение).
В прессъобщението си от 12 юли 2002 г. S & P все пак посочва следното (съображения 37 и 38 от обжалваното решение):
„FT може да срещне известни трудности при рефинансирането на облигационния си дълг с падеж през 2003 г. Все пак изявлението
на [френската] държава запазва рейтинга на FT на [равнище] [сигурна] инвестиция […] Френската държава — която притежава 55 %
от [FT] — ясно показа на [S & P], че ще действа като разумен инвеститор и ще вземе адекватни мерки, ако FT има затруднения.
Дългосрочният рейтинг на [FT] спада на равнище BBB- […]“.
В съображение 212 от обжалваното решение Комисията уточнява, че на 24 юни 2002 г. Moody’s вече била намалила рейтинга на FT
до равнище с една степен над „junk bond“. Освен това в съображение 221 и в бележка под линия 142 от посоченото решение Комисията
се позовава на доклад на Deutsche Bank от 22 юли 2002 г., от който цитира и коментира следните пасажи:
„На 12 юли 2002 г. S & P намалява рейтинга на [FT] на BBB- […] Агенцията вече не очаква, че [FT] ще постигне целта си за 3,5 x
чист дълг/Ebitda през 2003 г., но дава стабилна перспектива на ниския рейтинг тройно B. Изглежда, че стабилната перспектива
се подкрепя от [следния текст в пресъобщението на S & P:] „Френската държава — която притежава 55 % от [FT] — ясно показа
на [S & P], че ще действа като разумен инвеститор и ще вземе адекватни мерки, ако FT има затруднения“. Следва да се подчертае,
че S & P първоначално посочва, че няма да включва извънредната [подкрепа] от страна на френското правителство в оценката си,
когато през юни намалява рейтинга на [FT] на BBB. След това агенцията, изглежда, променя становището си, като обявява, че
изводите за creditwatch status „следват анализ на ликвидността на [FT] в края на 2003 г. и преглед на потенциалното участие
на френската държава на пазара на френските телекомуникационни оператори“ (стр. 19). „[FT] се ползва от нарастващото доверие
на пазара, [което се дължи на факта,] че [френското] правителство ще подкрепи по един или друг начин кредита“ (стр. 20). „Не
можем да пренебрегнем факта, че френската държава е мажоритарен собственик на FT и че неотдавнашните коментари на френското
министерство на финансите успокояват инвеститорите относно осигуряването на ликвидността“ (стр. 54). „Все пак, […] считаме,
че [FT] най-накрая ще намери ликвидните средства, от които има нужда, чрез да я наречем „мълчаливата [подкрепа] на [френската]
държава“. Това може да стане под формата на заеми при пазарни условия, отпуснати от банките или [от] [френското] правителство“
(стр. 21). Все пак „каква е пазарната цена на, да речем, нов дълг от 10 милиарда при кредит BBB-? Каква е реалната цена на
дълг от 10 милиарда евро за дружество, което в действителност няма кредит на доверие BBB- и което е оценено по този начин
единствeно поради подкрепата на правителството? […] Струва ни се, че няма добър отговор на тези въпроси, тъй като ако FT осъществяваше
дейността си в реален свят, според нас то не би било в състояние да се рефинансира без преобразуване на дълга в капитал“ (стр. 33,
в същия смисъл вж. стр. 54). И още: „В пресата бе споменато, че френското правителство ще подкрепи [FT], което предполага,
че то приема да бъде „заемодател в краен случай“ на [FT]. Това значително подобрява цената на облигациите и акциите, като
акциите се покачват с 90 %, а облигациите — със 137 [основни пункта] за две седмици, по-специално поради това че спекулантите
покриват тяхната позиция“ (стр. 28). Подчертаваме, че при неотдавнашната си телефонна конференция относно спада на кредита
на FT, S & P заяви, че по принцип предприятие, което генерира cash flow при съотношение между дълг и Ebitda равно на четири,
ще бъде квалифицирано като такова с кредит BBB-, последното [ниво] на [сигурна] инвестиция. Актуалният рейтинг на FT, BBB-,
се основава в много по-голяма степен на обещанието за подкрепа от страна на [френското] правителство при осигуряването на
ликвидността, отколкото на неговите резултати“.
Според изчисленията на Deutsche Bank съотношението дълг/Ebitda на FT е било 4,9 през второто шестмесечие на 2002 г. и 5,20
към 31 декември 2002 г.
От това Комисията заключава, че през юли 2002 г. FT е изпаднало в криза на доверие.
Всъщност на 16 септември 2002 г. бившият ИД на FT заявява в пресата, че „спадането на рейтинга възпрепятства рефинансиранията,
предвидени“ от FT, и че „понижаването към края на [месец] юни [2002 г.] на оценката, която […] Moody’s дава на дълга на FT
[…], е затворило достъпа [му] до пазара“ (бележка под линия 131, която съответства на съображение 212 от обжалваното решение;
вж. също съображение 248 от посоченото решение). Освен това от бележка под линия 176, съответстваща на съображение 252 от
обжалваното решение, следва, че при изслушването му от анкетната комисия на одиторите на FT бившият ИД на FT твърди следното:
„Има обаче едно обстоятелство, което мрачният сценарий изобщо не беше предвидил: че ще ни бъде затворен достъпът до капиталовите
пазари. Ние никога не сме предполагали, че съществува такава възможност, тъй като според нас бе очевидно, че присъствието
на [френската] държава като мажоритарен акционер ще попречи на пазара да предположи, че [FT] ще изпадне в несъстоятелност,
без впрочем да е необходимо [френската] държава да изразява подкрепата си. Това мнение се споделяше от почти всички актьори
на пазара до деня, в който едната от трите рейтингови агенции — и само тя — реши, че [FT] е на ръба на неплатежоспособността,
и преразгледа оценката си, като така веднага затвори всякакъв достъп на [FT] до пазара […] Когато през юни [2002 г.] тази
единствена рейтингова агенция изрази становището си и ни бе затворен достъпът до пазара, знаех, че като не може отново да
получи заем, [FT] ще има затруднения с плащанията една година по-късно към края на първата половина на 2003 г.“
От една страна, тази криза на доверие е потвърдена от новия ИД на FT при изслушването му на 11 декември 2002 г. от икономическата
комисия на националния парламент, протоколът от което (бележка под линия 32, съответстваща на съображение 39 от обжалваното
решение) гласи следното:
„[Новият ИД на FT] отбелязва, че приведеният в действие план за рефинансиране не е спазен и изпълнението му е затруднено в
началото на 2001 г., поради което се предвижда ликвидна криза през лятото на 2003 г. […] [Той] посочва, че заплашено от преустановяване
на плащанията, [FT] е изпаднало в състояние на шок […] предвид размера на дълга си, тъй като трябва да намери ликвидни средства,
за да върне 15 милиарда евро през 2003 г. и след това през 2004 г., и 20 милиарда евро през 2005 г. […]“.
В съображение 248 от обжалваното решение се уточнява, че при изслушването му от финансовата комисия на френския сенат на 5 декември
2002 г. новият ИД на FT твърди, че „изправено пред огромни дългове, [FT] изглежда не е оценило положението си като такова
на групировка, чиято котировка на борсата спада и която вече няма достъп до капиталовите пазари“.
От друга страна, в представеното на 21 ноември 2002 г. от името на комисията по икономически и планови въпроси становище френският
сенат констатирал, че спадането на рейтинга на FT би утежнило кризата, свързана с управлението на неговия краткосрочен дълг
(съображение 39 от обжалваното решение), като посочил следното:
„Следователно към юни 2003 г. проблеми с финансирането на FT биха могли да придобият ключово значение, дори да станат „непреодолими“
[…] Ако дотогава [FT] не си върне достъпа до пазара (поради неблагоприятен рейтинг), [френската] държава ще бъде изправена
пред необходимостта да намери инструменти, които да подпомогнат [FT] да се рефинансира“.
От съображения 245 и 246 от обжалваното решение следва също, че по-специално съгласно доклада на JP Morgan от 2 декември 2002 г.
FT не би било в състояние да получи нови капитали на пазара, за да рефинансира дълга си, без подкрепата на държавата. В това
отношение в доклада се уточнява следното:
„В очакване на резултата от стратегическо преразглеждане продължаваме да считаме профила на FT от гледна точка на съотношението
риск/възнаграждение за неатрактивен […] Макар да виждаме големия капацитет на FT да намали разходите си и да генерира значителен
доход и макар ИД да има солидна репутация, [френското] правителство има централна роля, за да се даде на FT гъвкавостта, от
която се нуждае. През това време ликвидният риск продължава да съществува и според нас едно увеличаване на капитала е само
въпрос на време […] [Френското] правителство ще играе централна роля и в рефинансирането и намаляването на дълга. Все пак
предвид обезсърчителните крайни срокове за рефинансиране за 2003 г., FT и рейтинговите агенции концентрират вниманието си
в краткосрочен план върху ликвидния риск и риска, свързан с рефинансирането на [FT]. Това би било невъзможно без намесата
на [френското] правителство — нещо, което дори [FT] признава в своята телефонна конференция през третото тримесечие“.
В тази ситуация, като имат предвид изявленията на френските власти, рейтинговите агенции все пак запазват рейтинга на FT на
равнище сигурна инвестиция (съображение 39 от обжалваното решение). Освен това от съображение 222 от обжалваното решение следва,
че съгласно едно от условията на подписаните на 11 и 12 септември 2002 г. между френската държава и група банки, участващи
в операцията по рекапитализация, протоколи за споразумение, „[п]оддържането на минимално равнище на текущите рейтинги ([равнище]
[сигурна] инвестиция) на дългосрочния дълг на [FT] от рейтинговите агенции Moody’s и [S & P] […] ще бъде [включено като условие]
в договора за гарантиране и инвестиции“. Накрая, на 12 септември 2002 г. една от банките участници, Morgan Stanley, заявява
следното по отношение на поетото от нея задължение да участва в увеличаването на капитала на FT (бележка под линия 147, съответстваща
на съображение 222 от обжалваното решение):
„Считаме, че предвидената операция ще бъде трудна при сегашните условия и че положителната реакция на пазарите по отношение
на изявленията и съобщенията, които ще бъдат публикувани в края на седмицата, ще бъде един от ключовите елементи за създаването
на необходимите за тази операция условия“.
На трето място, с оглед на финансовото положение на FT през септември 2002 г. (съображения 40—49 от обжалваното решение),
и по-специално на прессъобщенията на френските власти от 13 септември (вж. точка 7 по-горе) и от 2 октомври 2002 г. (вж. точка 8
по-горе), рейтинговите агенции променят преценката си относно управлението на дълга на FT и посочват, че е налице повишаване
на доверието на пазара.
Така, тъй като френската държава потвърдила, че се задължава да подкрепи FT, Moody’s променя перспективата за дълга на FT
от отрицателна на стабилна в прессъобщение от 13 септември 2002 г. (съображение 52 и бележка под линия 45 от обжалваното решение),
което гласи следното:
„Доверието на Moody’s се засилва от изявлението на [френското] правителство, което още веднъж потвърждава силната си подкрепа
за [FT]. Въпреки че продължава да бъде загрижена за общото ниво на финансовия риск, и по-специално за крехкото положение на
ликвидността на [FT], Moody’s придобива по-голяма увереност, че френското правителство [ще подкрепи FT], ако [то] срещне трудности
при изплащането на дълга си“.
Освен това на 17 декември 2002 г. S & P уточнява, от една страна, че подкрепата на френските власти е ключов фактор за поддържането
на рейтинга на FT на равнище сигурна инвестиция. От друга страна, съобщението на френските власти за заема от акционер и поемането
на задължение да участват, пропорционално на дяловото им участие в капитала на FT, в операция по рекапитализация от 15 милиарда
евро представляват доказателство за тази подкрепа и за осезаема защита на кредиторите на FT (съображение 58 и бележки под
линия 52 и 53 от обжалваното решение).
Освен това Комисията констатира, че след увеличаването на капитала на FT през февруари и март 2003 г. рейтинговите агенции
престават да считат подкрепата на френската държава за ключов елемент за рейтинга на FT, подкрепа, на която S & P все още
придава много голямо значение на 17 декември 2002 г., а Moody’s — през февруари 2003 г. Така Moody’s заявява, че (съображение 61
и бележка под линия 54 от обжалваното решение):
„Френското правителство не е преставало да заявява, че подкрепя [FT] и възнамерява, ако е необходимо, да предостави финансова
подкрепа за временно разрешаване на потенциалните проблеми с ликвидността. Тази подкрепа личи ясно от предоставянето […] на
кредитна линия в размер на 9 милиарда евро в полза на [FT] за период от 18 месеца, която включва лихви, но може да бъде върната
единствено в акции на [FT]. Moody’s включва подкрепата на [френската] държава в рейтинга Baa3 […] Финансовият риск, свързан
със значителните дългове на [FT], не съответства на качеството му на инвестиция (което се компенсира от добрите оперативни
резултати и мълчаливата подкрепа на френското правителство)“.
Освен това рейтингът на FT, даден от S & P на 14 май 2003 г., т.е. след увеличаването на капитала му, явно се основава на
финансовите данни на FT (съображение 61 и бележка под линия 54 от обжалваното решение).
Според съображение 247 от обжалваното решение доклад на Global Equity Research от 20 февруари 2003 г. по-специално потвърждава
факта, че едва след изявленията на френските власти капиталовите пазари позволяват на FT да се рефинансира при подходящи условия.
По смисъла на този доклад „непосредствените проблеми с ликвидността са решени: след авансовото плащане на нейното участие
в увеличаването на капитала с 15 милиарда евро под формата на кредитна линия от 9 милиарда евро FT отново има достъп до пазара
на облигации, за да намали непосредствено съществуващите за него ограничения, свързани с ликвидността“.
Г
– Предмет на обжалваното решение
В дял 6 от обжалваното решение, озаглавен „Предмет на настоящото решение“, Комисията най-напред припомня предмета на направеното
от Френската република уведомление относно проекта за заем от акционер, който следва да бъде приведен в изпълнение в рамките
на план „Ambition 2005“. По-нататък тя посочва, че „за да реши дали разглежданите мерки съответстват на Договора, [тя] е разгледала
свързаните с уведомяването за този проект събития, включително изявленията на правителството от юли до декември 2002 г.“ и
че „мерките, за които е направено уведомление, не могат да се анализират, без да се вземат предвид [посочените] изявления“.
Всъщност с тези изявления френските власти показват желанието си да приемат адекватни мерки, за да разрешат финансовите затруднения
на FT. Проектът за заем от акционер материализира по-рано изразените им намерения. От материалноправна гледна точка няма никаква
правна причина анализът на релевантните факти да се сведе единствено до фактите, които френската държава е решила да посочи
в уведомлението. Понятието за помощ е обективно и се основа на икономическата реалност. От това следва, че ако на Комисията
са известни по-ранни факти, които са обективно релевантни, тя трябва да ги включи в анализа си (съображение 185 от обжалваното
решение). Комисията добавя, че в съображение 70 и в бележка под линия 40 от решението за започване на процедурата е посочила,
че изявленията от и след юли 2002 г. могат да представляват елементи, които трябва да се вземат предвид в рамките на провежданото
от нея разследване (бележка под линия 105 от обжалваното решение).
В съображение 186 и сл. от обжалваното решение Комисията обобщава подхода си по следния начин:
„(186) В настоящия случай Комисията констатира, че мерките от декември 2002 г., които са предмет на уведомлението, са предшествани
от няколко изявления и мерки на френските власти от и след юли [2002 г.]. От една страна, тези изявления и мерки позволяват
да се разберат по-добре причините за мерките от декември [2002 г.] и техния обхват. От друга страна, тези предварителни изявления
и мерки със сигурност оказват влияние върху представата на пазарите и икономическите оператори за положението на FT през декември
[2002 г.]. Тъй като самото поведение на икономическите оператори е повлияно от поведението на държавата, то не представлява
обективен критерий за по-нататъшна преценка на поведението на държавата. Следователно тези предварителни намеси трябва да
бъдат взети предвид при анализа на това дали мерките от декември представляват помощ.
(187) Всъщност е възможно последователните изявления и мерки на френските власти от юли 2002 г. нататък да се анализират като
едно цяло, чийто конкретен израз са мерките от декември [2002 г.] (предоставянето на заем от акционер), за които е отправено
уведомлението […]
(188) Анализът на настоящия случай показва на пръв поглед времево несъответствие между предимствата за предприятието, които
са особено изразени през юли [2002 г.], и потенциалното ангажиране на държавни ресурси, което изглежда по-ясно установено
през декември [2002 г.]. Всъщност изявленията на министъра на икономиката […] биха могли да се квалифицират като помощ, доколкото
тези изявления очевидно оказват влияние върху пазарите и предоставят предимство на [FT]. Поради това не е лесно да се установи
по несъмнен начин дали изявлението [от 12] юли 2002 г. може да ангажира поне потенциално държавни ресурси. В това отношение
Комисията анализира множеството правни доводи, насочени към това да се докаже, от една страна, че от правна гледна точка тези
публични изявления са равнозначни на държавна гаранция, и от друга страна, че те залагат репутацията на държавата със съответната
икономическа цена в случай на неизпълнение. Взети в [тяхната] съвкупност, тези елементи могат да се разглеждат като такива,
които действително биха могли да поставят в опасност държавни ресурси (било като ангажират отговорността на държавата по отношение
на инвеститорите, било като увеличат цената на бъдещите транзакции на държавата). Тезата, че изявлението [от 12] юли 2002 г.
е [помощ], следователно е новаторска, но вероятно не е лишена от основание.
(189) В настоящия случай обаче Комисията не разполага с достатъчно доказателства, за да установи по неопровержим начин наличието
на помощ въз основа на тази новаторска теза. За сметка на това тя счита, че може да установи наличието на елементи на помощ,
като следва по-традиционен подход, изхождайки от мерките от декември, за които е било отправено уведомление.
(190) Всъщност, от една страна, наличието на ангажиране на държавни ресурси е очевидно през декември [2002 г.]. От друга страна,
като се вземе предвид влиянието, което предварителните изявления и мерки оказват върху пазарите, наличието на предимство за
[FT] през декември също е очевидно.
(191) В това отношение „принципът на частния инвеститор, действащ в условията на пазарна икономика“, не може да обоснове тази
намеса от декември [2002 г.], както твърдят френските власти, тъй като поведението на икономическите оператори през декември
очевидно е повлияно от предварителните действия и изявления на правителството от и след юли [2002 г.]. Дори да можем да се
съмняваме, че изявленията от и след юли [2002 г.] са достатъчно конкретни, за да представляват сами по себе си помощ, няма
никакво съмнение, че тези изявления са били повече от достатъчни, за да „изкривят“ представата на пазарите и да [повлияят
върху] по-нататъшното поведение на икономическите оператори. Ако това е така, въпросното поведение на икономическите оператори
не може да се вземе предвид като неутрална база за сравнение, за да се прецени последващото поведение на [френската държава].
Следователно презумпцията, основана на „принципа на частния инвеститор, действащ в условията на пазарна икономика“, не може
да се основе на положението на пазара, такова каквото е било през декември [2002 г.], а логично трябва да се основе на положение
на пазара, което не е изкривено под влияние на предварителните изявления“. [неофициален превод]
Д
– Прилагане на член 87, параграф 1 ЕО и на принципа на разумния частен инвеститор, действащ в условията на пазарна икономика
В дял 7 от обжалваното решение, озаглавен „Преценка на разглежданата мярка с оглед на член 87, параграф 1 [ЕО]“, Комисията
посочва по-специално следното (съображение 194 от обжалваното решение):
„[З]аемът от акционер (който представлява предварително включване на [френската] държава в рекапитализацията на [FT]) предоставя
предимство в полза на FT, тъй като му позволява да увеличи средствата си за финансиране и да успокои пазара относно способността
си да изпълнява своите задължения в срок. Въпреки че [договорът] за заем [от акционер] така и не е подписан, създаденото на
пазара привидно впечатление за наличието на такъв заем може да предостави предимство на FT, тъй като пазарът приема, че финансовото
положение на [FT] е по-устойчиво […] Това е могло да окаже [влияние върху] условията за предоставяне на заема на FT“. [неофициален
превод]
По-нататък Комисията констатира следното (съображение 195 от обжалваното решение):
„[Ф]актът, че дадено предимство произтича от поемането на задължение от държавата, водещо потенциално, но не и непосредствено
до прехвърляне на ресурси, не изключва възможността това предимство да е предоставено чрез държавни ресурси. „В това отношение
следва да се посочи […], че според постоянната съдебна практика не е необходимо да се установи във всички случаи, че е било
извършено прехвърляне на държавни ресурси, за да може предоставеното на едно или на няколко предприятия предимство да се счете
за държавна помощ по смисъла на член 87, параграф 1 ЕО“ [бележка под линия 113: Решение на Съда от 16 май 2002 г. по дело
Франция/Комисия, C‑482/99, Recueil, стр. I‑4397, точка 36; вж. също Решение на Съда от 15 март 1994 г. по дело Banco Exterior
de España, C‑387/92, Recueil, стр. I‑877, точка 14 и Решение на Съда от 19 май 1999 г. по дело Италия/Комисия, C‑6/97, Recueil,
стр. I‑2981, точка 16]. Така дори предимство, което е предоставено посредством потенциална допълнителна тежест за държавата,
представлява държавна помощ, след като засяга конкуренцията и търговията между държавите членки [бележка под линия 114: Решение
на Съда от 1 декември 1998 г. по дело Ecotrade, C‑200/97, Recueil, стр. I‑7907, точка 43 и Решение на Общия съд от 13 юни
2000 г. по дело EPAC/Комисия, T‑204/97 и T‑270/97, Recueil, стр. II‑2267, точка 80]“. [неофициален превод]
Такава „потенциална допълнителна тежест“ за държавните ресурси е „създадена от съобщението за предоставянето на заема от акционер
в съчетание с реализирането на предхождащи това предоставяне условия […], създаденото у пазара привидно впечатление за действителното
предоставяне на този заем […] и накрая изпращането на парафирания и подписания договор за заем от ERAP на FT“. Въпреки че
този договор така и не е подписан от FT, това не означава, че не е налице потенциално ангажиране на държавни ресурси. Според
Комисията, от една страна, „доколкото този документ представлява оферта за сключването на договор и докато тази оферта не
е оттеглена, FT може да я подпише във всеки един момент и по този начин да получи правото да му бъде изплатена незабавно сумата
от 9 милиарда евро“, и от друга страна, „тъй като [френската] държава не може да пренебрегне това обстоятелство, тя трябва
да държи на разположение на FT чрез ERAP сума, която съответства на тези ресурси“ (съображение 196 от обжалваното решение).
Следователно Комисията трябва да разгледа дали така предоставеното на FT предимство спазва принципа на разумния частен инвеститор
и дали засяга конкуренцията и търговията между държавите членки (съображение 197 от обжалваното решение).
След като констатира, че предоставеното на FT предимство нарушава или заплашва да наруши конкуренцията и може да засегне търговията
между държавите членки (съображения 198—201 от обжалваното решение), в дял 8 от обжалваното решение, озаглавен „Принцип на
разумния частен инвеститор“, Комисията анализира въпроса дали посоченият принцип е бил спазен, като се имат предвид всички
изявления на френските власти в месеците преди проекта за заем от акционер (съображение 202 и сл. от обжалваното решение).
С оглед на изявлението от 12 юли 2002 г. (вж. точка 4 по-горе) и прессъобщенията на френските власти от 13 септември, 2 октомври
и 4 декември 2002 г. (вж. точки 7, 8 и 11 по-горе) Комисията заключава по същество, че „може да се счете, че тези изявления
в тяхната съвкупност са направили обществено достояние намерението на [френската] държава, ако [FT] има проблеми с финансирането
или финансови затруднения, да направи необходимото за тяхното преодоляване“ и са израз на поетото от нея задължение в това
отношение. Всъщност тези публични, повтарящи се, съгласувани изявления, които могат да бъдат разглеждани като такива на френската
държава, са достатъчно ясни, точни и категорични, за да отразят по надежден начин безусловното поемане на задължение от тази
държава по-специално по отношение на финансовата и промишлена общност, която ги възприема като такива (съображения 206—213
и 217 от обжалваното решение). Освен това наред с тези публични изявления френските власти установяват контакт с „основните
оператори на пазара“ като S & P (вж. точки 35 и 37 по-горе), за да ги информират за намеренията си и бързо да възвърнат доверието
на пазара, като по този начин предотвратят спадането на рейтинга на дълга до равнище „junk bond“ (съображение 212 от обжалваното
решение).
Пазарът може да счита тези изявления за напълно надеждни и следователно те създават у него очакване, че френската държава
„ще направи всичко необходимо, за да разреши всички финансови затруднения на FT“. Според Комисията „[а]ко [френската] държава
не отговори на това очакване, това пряко би засегнало репутацията ѝ като собственик, акционер или управител на предприятия,
били те котирани на борсата или не, както и като издател на облигации за финансиране на публичен дълг“. Така тези изявления
са израз на основана на репутацията на държавата стратегия (съображение 217 от обжалваното решение). Следователно тези елементи
могат „да се считат за елементи, които в действителност могат да поставят в опасност държавни ресурси“ и „тезата, че изявленията
[от и след] юли 2002 г. са помощи, е […] новаторска теза, но вероятно не е лишена от основание“ (съображение 218 от обжалваното
решение).
Въпреки това в съображение 219 от обжалваното решение Комисията стига до извода, че „въз основа на това не може да установи
по неопровержим начин наличието на помощи“. Тя счита, че „за сметка на това може да докаже наличието на елементи на помощ
по по-традиционен начин, изхождайки от мерките от декември 2002 г., за които е направено уведомление“. В това отношение е
достатъчно „да се установи, че предварителните изявления са оказали реално влияние върху представата на пазарите през декември,
без да е необходимо сами по себе си тези изявления да се квалифицират […] като държавни помощи“ [неофициален превод].
Като се позовава по-специално на доклада от 28 април 2004 г., който сочи необичайно и значително увеличаване на стойността
на акциите (в диапазон от 37,8 % до 43,8 %) и на облигациите на FT (в диапазон от 3,2 % до 9,7 %) след изявлението от 12 юли
2002 г., на прессъобщението на S & P от същия ден (вж. точка 35 по-горе), както и на доклада на Deutsche Bank от 22 юли 2002 г.
(вж. точка 37 по-горе), Комисията заключава, че „пазарът [е] счел тези изявления за надеждна стратегия за ангажиране на [френската]
държава в подкрепа на FT“ (съображения 220—222 от обжалваното решение).
Всъщност изявленията на френските власти са от решаващо значение за запазването на рейтинга на FT на равнище сигурна инвестиция,
докато рейтинг като „junk bond“ би направил заема от акционер по-малко вероятен и със сигурност много по-обременяващ (съображение 225
in fine от обжалваното решение). В този смисъл решението на френските власти да изпреварят рекапитализацията на FT чрез предоставянето
на кредитна линия материализира техните изявления (съображениe 226 от обжалваното решение).
Според Комисията обстоятелството, че извършената през април 2003 г. операция по рекапитализацията на FT има успех и че заемът
от акционер така и не е предоставен, няма решаващо значение. При прилагането на критерия за разумния частен инвеститор би
трябвало да се изходи от фактите, с които разполага инвеститорът към момента на вземане на решението да инвестира. Следователно
успехът на операцията от април 2003 г. не може да бъде взет предвид при преценката на поведението на френската държава през
декември 2002 г. Освен това, доколкото изявленията на френските власти оказват влияние върху пазара и върху поведението на
икономическите оператори, Комисията „не може да се основе на поведението на останалите икономически оператори, за да прецени
поведението на държавата и така да приложи критерия за съвпадение“. Според Комисията „[в]същност направените през юли и повторени
след това изявления на [френската] държава, че ще направи необходимото, за да позволи на [FT] да преодолее проблемите си с
финансирането, нарушават теста за съвпадение, доколкото и така не може да се счете, че частните инвеститори са взели решение
само въз основа на положението на [FT], и то независимо от въпроса дали тези изявления [представляват или не] държавна помощ“.
Прилагането на принципа на разумния частен инвеститор не може да се основе на положението на пазара през декември 2002 г.,
а логично трябва да се основе „на положение на пазара, което не е изкривено от предварителните изявления и намеси“ (съображение 227
от обжалваното решение).
„Изглежда“ обаче, че разгледани в контекста на положението преди юли 2002 г., т.е. с оглед на финансовата криза и кризата
на доверие, в които е изпаднало FT в този момент, и при липсата на каквито и да било мярка и изявление на френските власти,
разглежданите решения за инвестиции не спазват принципа на разумния частен инвеститор (съображение 228 от обжалваното решение).
При тези обстоятелства е „невероятно един частен инвеститор да направи след юли 2002 г. изявления, [подобни] на тези на френското
правителство, които от чисто икономическа гледна точка могат да ангажират сериозно надеждността и репутацията му, а от правна
гледна точка дори да го задължат, считано от тази дата, при всяко положение да подкрепи финансово [FT]“. По този начин такъв
инвеститор би поел сам и без никаква компенсация много голям риск по отношение на FT. Дори основен акционер, който притежава
същата информация, с която навремето са разполагали френските власти, обаче не би направил изявления в подкрепа на FT през
юли 2002 г., без преди това да направи задълбочен одит на неговото финансово положение и на необходимите оздравителни мерки,
за да може да прецени степента на риска, който носи една такава стъпка. Във всички случаи такъв основен акционер би се нуждал
от участието на финансовите пазари, за да оздрави положението на FT. Посочените пазари обаче „не изглеждат по това време готови
да инвестират или да предоставят голям кредит на FT“ (съображение 229 от обжалваното решение).
От всичко гореизложено следва, че „[критерият] на разумния частен инвеститор, действащ в условията на пазарна икономика, не
[е] изпълнен“ и че „[с]ледователно предимството, предоставено на FT посредством проекта за заема от акционер — разгледан в
светлината на предварителните изявления и намеси на френските власти — [е] държавна помощ, макар да е трудно да се определи
обхватът на предоставеното предимство“ (съображение 230 от обжалваното решение).
Е
– Съвместимост на разглежданата помощ с общия пазар
В дял 9 от обжалваното решение, озаглавен „Съвместимост на помощта“, Комисията посочва, че от една страна, на FT трябва да
се гледа като на предприятие в затруднение по смисъла на точки 4—6 от Известието на Комисията относно насоките на Общността
за държавните помощи за оздравяване и преструктуриране на предприятия в затруднение (OВ C 288, 1999 г., стр. 2), и от друга
страна, разглежданите мерки за помощ не могат да се квалифицират като мерки за оздравяване и преструктуриране на предприятия
в затруднение, тъй като не отговарят на предвидените в тези насоки разрешителни условия (съображения 231—255 от обжалваното
решение). Следователно в приложение на член 87, параграф 3, буква в) ЕО и на горепосочените насоки Комисията заключава, че
тези мерки са несъвместими с общия пазар (съображение 256 от обжалваното решение).
Ж
– Възстановяване на разглежданата помощ
В дял 10 от обжалваното решение, озаглавен „Възстановяване на помощта“, Комисията заявява, че на този етап не е в състояние
да определи точно размера на разглежданите помощи с оглед на възстановяването им в съответствие с член 14 от Регламент № 659/1999
(съображения 257—259 от обжалваното решение).
Според Комисията „[в]ъпреки всичките си усилия [тя] не е в състояние да получи разумна оценка на „чистото“ финансово въздействие
на мерките, за които е уведомена, което въздействие би трябвало да се установи въз основа на теоретично изчисление, изолиращо
последиците от изявленията и действията, които могат да бъдат разглеждани като такива на [френската] държава, от всяко друго
събитие, което би могло да окаже влияние върху положението на FT или върху начина, по който пазарите възприемат това положение“.
Тя добавя, че „освен това не изглежда възможно в [обжалваното] решение да бъдат дадени достатъчно точни критерии за изчисление,
за да може да се направи окончателното изчисление на фазата на изпълнение на [обжалваното] решение“. От това Комисията заключава,
че „[п]ри тези особени обстоятелства зачитането на правото на защита на държавата членка би могло да представлява препятствие
за възстановяването, съгласно член 14, параграф 1 от Регламент […] № 659/1999, според който „Комисията не изисква възстановяване
на помощта, ако това противоречи на общ принцип на правото на Общността“ (съображение 261 от обжалваното решение).
Според Комисията този извод е обоснован и от гледна точка на принципа на защита на оправданите правни очаквания на получателите
на помощта (съображение 262 от обжалваното решение). В това отношение в съображения 263 и 264 от обжалваното решение се уточнява
следното:
„(263) При преценката си на съвместимостта на разглежданата мярка с правилата за държавните помощи Комисията е взела предвид
изявленията на [френското] правителство. Разгледан отделно, проектът за заем от акционер вероятно не би бил счетен за помощ
с оглед на Договора. Комисията обаче стига до извода, че изявленията са довели до връщането на доверието на пазара спрямо
[FT], като по този начин са изключили прилагането на принципа на разумния частен инвеститор и са превърнали проекта за заем
от акционер в материален израз на предоставената на FT помощ. Комисията признава, че за пръв път е изправена пред въпроса
дали този вид поведение представлява помощ. Следователно доколкото помощта зависи от действия, които предхождат уведомлението
за проекта за заем от [акционер], един грижлив оператор би могъл да се довери на правомерността на действията на съответната
държава членка, която от своя страна надлежно е направила уведомление за проекта за заем. Както посочва генералният адвокат
[г‑н] Darmon в своето заключение (във връзка с Решение на Съда от 20 септември 1990 г. по дело Комисия/Германия (C‑5/89, Recueil,
стр. I‑3437), „не бихме могли да пренебрегнем колебанията, които могат да изпитват някои предприятия в случаите на „атипични“
форми на помощ относно това дали е необходимо да се направи уведомление“.
(264) Накрая Комисията стига до извода, че FT е могло оправдано да очаква, че поведението на [Френската република] не представлява
държавна помощ. В светлината на гореизложеното Комисията счита, че в настоящия случай разпореждането за възстановяване на
помощта би било в противоречие с общите принципи на Общността“. [неофициален превод]

Производство и искания на страните
I –
Дела T‑425/04 и T‑444/04
На 13 октомври 2004 г. Френската република подава жалба в секретариата на Общия съд, регистрирана под номер T‑425/04.
На 5 ноември 2004 г. FT подава жалба в секретариата на Общия съд, регистрирана под номер T‑444/04.
Френската република и FT молят Общия съд:
–        да отмени обжалваното решение,
–        да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.
Комисията моли Общия съд:
–        да отхвърли жалбите като недопустими,
–        при условията на евентуалност да отхвърли жалбите като неоснователни,
–        да осъди Френската република и FT да заплатят съдебните разноски.
С молба, подадена в секретариата на Общия съд на 25 октомври 2007 г., дружествата Bouygues искат да встъпят по дело T‑444/04
в подкрепа на исканията на Комисията.
С молба, подадена в секретариата на Общия съд на 20 ноември 2007 г., Комисията посочва, че не възразява дружествата Bouygues
да бъдат допуснати да встъпят в подкрепа на исканията ѝ. Тя обаче уточнява, че по-късно ще изложи позицията си относно съгласуваността
между доводите на дружествата Bouygues в рамките на това встъпване и тези, които са изложени в подкрепа на жалбите им по дело
T‑450/04 (вж. точка 78 и сл. по-долу).
С молба, подадена в секретариата на Общия съд на 21 ноември 2007 г., FT моли Общия съд да обяви тази молба за встъпване за
недопустима и да осъди дружествата Bouygues да заплатят съдебните разноски, а при условията на евентуалност да ограничи това
встъпване до устната фаза на производството.
С молба, подадена в секретариата на Общия съд на 4 декември 2007 г., FT отправя искане за поверително третиране по отношение
на дружествата Bouygues на някои елементи от жалбата и от репликата по дело T‑444/04.
С определение от 30 януари 2008 г. председателят на трети състав на Общия съд допуска дружествата Bouygues да встъпят в подкрепа
на исканията на Комисията в рамките на устната фаза от производството по дело T‑444/04 и разпорежда на встъпилите страни да
бъде изпратена временна, неповерителна версия от доклада за съдебното заседание, като не се произнася по основателността на
искането за поверително третиране на FT. Никоя от страните не прави възражения относно съдържанието на тази неповерителна
версия на доклада за съдебното заседание.
II –
Дело T‑450/04
На 9 ноември 2004 г. дружествата Bouygues подават жалба в секретариата на Общия съд, регистрирана под номер T‑450/04.
Дружествата Bouygues молят Общия съд:
–        да отмени обжалваното решение,
–        да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.
Комисията моли Общия съд:
–        да отхвърли искането за отмяна на член 1 от обжалваното решение като недопустимо и при условията на евентуалност като неоснователно,
–        да отхвърли искането за отмяна на член 2 от обжалваното решение като неоснователно,
–        да осъди дружествата Bouygues да заплатят съдебните разноски.
С молби, подадени в секретариата на Общия съд на 25 и 29 март 2005 г., FT и Френската република искат да встъпят по дело T‑450/04
в подкрепа на исканията на Комисията. С определения от 25 май 2005 г. председателят на трети състав на Общия съд допуска встъпванията.
Встъпилите страни представят писмените си становища при встъпване, а дружествата Bouygues и Комисията представят становищата
си по тези писмени становища при встъпване в определения срок.
Френската република моли Общия съд:
–        да отхвърли искането за отмяна на член 2 от обжалваното решение като неоснователно,
–        да осъди дружествата Bouygues да заплатят съдебните разноски.
FT моли Общия съд:
–        да отхвърли жалбата като неоснователна,
–        да осъди дружествата Bouygues да заплатят съдебните разноски.
III –
Дело T‑456/04
На 12 ноември 2004 г. AFORS подава жалба в секретариата на Общия съд, регистрирана под номер T‑456/04.
AFORS моли Общия съд:
–        да отмени член 2 от обжалваното решение,
–        да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.
Комисията моли Общия съд:
–        да отхвърли искането за отмяна на член 1 от обжалваното решение като недопустимо,
–        да отхвърли искането за отмяна на член 2 от обжалваното решение като неоснователно,
–        да осъди AFORS да заплати съдебните разноски.
С молби, подадени в секретариата на Общия съд на 25 и 29 март 2005 г., FT и Френската република искат да встъпят по дело T‑456/04
в подкрепа на исканията на Комисията. С определения от 12 и 25 май 2005 г. председателят на трети състав на Общия съд допуска
встъпванията. Встъпилите страни представят писмените си становища при встъпване, а AFORS представя становището си по тези
писмени становища при встъпване в определения срок.
Френската република моли Общия съд:
–        да отхвърли жалбата,
–        да осъди AFORS да заплати съдебните разноски.
FT моли Общия съд:
–        да отхвърли искането за отмяна на член 1 от обжалваното решение като недопустимо,
–        да отхвърли искането за отмяна на член 2 от обжалваното решение като неоснователно,
–        да осъди AFORS да заплати съдебните разноски.
IV –
Процесуално-организационни действия, възлагане на делото на разширен състав и съединяване
С писмо от 11 декември 2007 г. в рамките на предвидените в член 64 от Процедурния правилник на Общия съд процесуално-организационни
действия по дела T‑425/04, T‑444/04 и T‑450/04 Общият съд, от една страна, кани Комисията да представи определени документи,
и от друга страна, отправя писмени въпроси до Френската република, FT и Комисията, като ги кани да му отговорят писмено. Страните
изпълняват разпореденото с тези процесуално-организационни действия в определения срок.
На 13 февруари 2008 г. на основание член 14 от Процедурния правилник по предложение на трети състав, след изслушване на страните
съобразно член 51 от посочения правилник, Общият съд решава да възложи делото на разширен състав.
С молба, подадена в секретариата на Общия съд на 15 април 2008 г. по дело T‑450/04, дружествата Bouygues искат съединяването
на дела T‑425/04, T‑444/04, T‑450/04 и T‑456/04 на основание член 50, параграф 1 от Процедурния правилник. Останалите страни
по тези дела подават становищата си по това искане в определения срок.
С молба, подадена в секретариата на Общия съд на 14 май 2008 г., на основание член 50, параграф 2 от Процедурния правилник
FT отправя искане за поверително третиране по отношение на останалите страни по дела T‑425/04, T‑450/04 и T‑456/04 на някои
елементи от жалбата и писмената реплика, както и на някои приложения към жалбата, депозирани в рамките на производството по
дело T‑444/04, и предоставя неповерителна версия на тези процесуални документи.
С определение на председателя на трети разширен състав на Общия съд от 17 февруари 2009 г. дела T‑425/04, T‑444/04, T‑450/04
и T‑456/04 са съединени за целите на устната фаза на производството и на съдебното решение в съответствие с член 50 от Процедурния
правилник. Освен това председателят на трети разширен състав разпорежда, от една страна, че справките с материалите по съединените
дела се ограничават до неповерителните версии на писмените становища, и от друга страна, че временна неповерителна версия
на докладите за съдебното заседание ще бъде изпращана на страните, като не се произнася по основателността на искането за
поверително третиране на FT. Нито една от страните не прави възражения в това отношение.
V –
Устна фаза на производството
Въз основа на доклад на съдията докладчик Общият съд (трети разширен състав) решава да открие устната фаза на производството.
Устните състезания и отговорите на страните на поставените от Общия съд устни въпроси са изслушани в съдебното заседание от
21 април 2009 г.
В съдебното заседание Комисията оттегля своето първо искане по дело T‑456/04, Общият съд да отхвърли като неоснователно искането
за отмяна на член 1 от обжалваното решение, което е отбелязано в протокола от съдебното заседание.

От правна страна
I –
По искането за отмяна на член 1 от обжалваното решение
А –
По повдигнатите по дела T‑425/04, T‑444/04, T‑450/04 и T‑456/04 възражения за недопустимост
1.     Доводи на страните
Комисията изтъква, че жалбите по дела T‑425/04 и T‑444/04, както и искането за отмяна на член 1 от обжалваното по дело T‑450/04
решение са недопустими поради липсата на правен интерес.
Що се отнася до жалбите на Френската република и на FT, Комисията поддържа, че тези жалбоподатели са удовлетворени и нямат
интерес от отмяната на обжалваното решение в неговата цялост, тъй като макар това решение да обявява помощта за несъвместима
с общия пазар, то не разпорежда възстановяването ѝ.
Макар държавата членка да е привилегирован жалбоподател по смисъла на Договора и да не е длъжна да доказва, че спорният акт
поражда правни последици за нея, тя все пак трябвало да има възникнал и все още съществуващ интерес от отмяната на този акт.
Следователно държава членка можела да обжалва само актове, които я увреждат, а именно актове, които могат да изменят съществено
правното ѝ положение. Освен това, за да се определи дали даден акт произвежда правни последици, се налагало придържане към
неговата същност. Тези условия се прилагали на още по-силно основание и към всеки друг жалбоподател като FT и дружествата
Bouygues.
Що се отнася до жалбата на дружествата Bouygues, Комисията посочва, че в рамките на тяхното първо правно основание за отмяна
тези жалбоподатели са съгласни с мотивите, изложени по-специално към съображение 219 от обжалваното решение. Всъщност те не
атакували посоченото решение в частта, в която то квалифицира мерки, за които е направено уведомление, като несъвместима помощ,
тъй като тази квалификация била в техен интерес и съответствала на желанията им. Те оспорвали посоченото решение единствено
доколкото Комисията не е приела, че изявленията от и след юли 2002 г. представляват заедно или поотделно държавни помощи.
Така член 1 от обжалваното решение удовлетворявал дружествата Bouygues и те нямали възникнал и все още съществуващ интерес
от отмяната му.
Според Комисията само разпоредителната част на даден акт може да произвежда правни последици и следователно да уврежда. Преценките,
които се съдържат в мотивите на обжалваното решение, сами по себе си не можели да се обжалват с цел отмяна и подлежали на
контрол за законосъобразност от общностните съдилища само доколкото като мотиви към увреждащ акт представлявали необходимата
основа на разпоредителната част на този акт. Така било прието, че решение, което удовлетворява жалбоподателя, не може да го
увреди, като това не засяга правото на третите заинтересовани лица да обжалват това решение.
В това отношение Комисията припомня Определение на Съда от 28 януари 2004 г. по дело Нидерландия/Комисия (C‑164/02, Recueil,
стр. I‑1177, точки 18—25), според което жалбата на държава членка, адресат на решение в областта на държавните помощи, което
е в нейна полза, доколкото обявява определени помощи за съвместими с общия пазар, е недопустима поради липса на правен интерес.
Според Съда разпоредителната част на това решение не поражда задължителни правни последици, които могат да засегнат интересите
на жалбоподателя, тъй като не променя съществено и явно неговото правно положение. Разбира се, ситуацията, довела до постановяването
на това определение, леко се различавала от тази по настоящия спор, доколкото мерките в полза на FT са били квалифицирани
като помощи, несъвместими с общия пазар. Все пак, от една страна, като констатирало невъзможността да се изиска възстановяването
на тези помощи, обжалваното решение удовлетворявало Френската република и FT и по естеството си не можело нито да промени
тяхното правно положение, нито да ги увреди. От друга страна, доколкото член 1 от обжалваното решение квалифицирал като несъвместими
помощи мерките в полза на FT, то удовлетворявало дружествата Bouygues и също не можело да промени тяхното правно положение
или да ги увреди. Всъщност дружествата Bouygues не оспорвали тази разпоредителна част, а само искали отмяна на преценката,
че единствено заемът от акционер, поставен в контекста на изявленията от и след юли 2002 г., представлява държавна помощ.
Във всички случаи тези четирима жалбоподатели нямали възникнал и все още съществуващ правен интерес от разрешаването на настоящия
спор, тъй като дори исканията им да бъдели счетени за основателни, тяхното правно положение щяло да остане същото след отмяната
на член 1, и то независимо от мотивите, обосноваващи тази отмяна.
Комисията, подкрепяна от Френската република, добавя, че макар да не оспорва правния интерес на дружествата Bouygues от отмяната
на член 2 от обжалваното решение, все пак счита, че тяхната позиция е противоречива. Всъщност, в случай че искането на дружествата
Bouygues за отмяна на член 1 от обжалваното решение е основателно, Общият съд нямало да може да се произнесе по искането им
за отмяна на член 2 от обжалваното решение. В такъв случай заемът от акционер вече нямало да бъде предвидената в член 1 помощ,
която да се вземе предвид за целите на прилагането на член 2 от обжалваното решение. Това противоречие само подсилвало тезата
на Комисията, че дружествата Bouygues не са процесуално легитимирани да оспорват член 1 от обжалваното решение.
Освен това произтичащото от обжалваното решение евентуално задължение на Френската република в бъдеще да уведомява за всяка
мярка, която прилича на квалифицираната като помощ в настоящия случай, дори да носело известна процесуална тежест, не пораждало
изменение в нейното правно положение или в това на FT, което би било достатъчно за признаването на техния възникнал и все
още съществуващ правен интерес. Това се потвърждавало от Определение по дело Нидерландия/Комисия, точка 103 по-горе, в което
Съдът не бил признал наличието на възникнал и все още съществуващ правен интерес на държавата жалбоподател, макар тя да била
изтъкнала този довод. Всъщност ако интересът, на който се позовава жалбоподател, се отнася до бъдещо правно положение, той
трябвало да докаже, че накърняването на това положение е вече сигурно. Също така, в случай че на национална юрисдикция се
наложело да вземе предвид обжалваното решение и имала съмнения относно неговия смисъл, тази юрисдикция разполагала с възможността
да сезира Съда с преюдициален въпрос на основание на член 234 ЕО, така че във всички случаи жалбоподателите нямало да бъдат
лишени от възможността да се позоват на правата си пред националния съд в случай на евентуален спор.
Комисията отхвърля довода на FT, според който обжалваното решение го излагало на риск от възстановяване на спорната помощ,
с оглед по-специално на жалбите по дела T‑450/04 и T‑456/04. В настоящия случай позоваването на жалбите на трети лица не можело
да обоснове само по себе си правния интерес на този жалбоподател. Според Комисията, от една страна, евентуалните жалби на
национално равнище били чисто хипотетични. Макар привеждането в действие на мерките за помощ да е било незаконосъобразно преди
приемането на обжалваното решение, в което се съдържа решение да не се разпорежда възстановяването на въпросната помощ, и
макар националните юрисдикции да са длъжни да защитават правата на правните субекти, все пак било безспорно, че в настоящия
случай такива жалби не са били подадени преди приемането на посоченото решение. От друга страна, що се отнася до жалбите по
дела T‑450/04 и T‑456/04, Комисията уточнява, че дори да се предположи, че те са основателни, само ново решение на Комисията,
прието в изпълнение на съдебното решение съгласно член 233 ЕО, щяло да увреди FT. Доколкото не е налице такова ново решение,
този жалбоподател не бил длъжен да върне една евентуална несъвместима помощ.
Въз основа на това Комисията стига до извода, че нито Френската република, нито FT са процесуално легитимирани да искат отмяната
на обжалваното по дела T‑425/04 и T‑444/04 решение. По дело T‑450/04 тя моли искането на дружествата Bouygues за отмяна на
член 1 от посоченото решение да се приеме за недопустимо.
Френската република, FT и дружествата Bouygues искат повдигнатите от Комисията възражения за недопустимост да бъдат отхвърлени.
Дружествата Bouygues считат, че искането им за отмяна на член 1 от обжалваното решение е допустимо, тъй като този член във
връзка с мотивите, които са негова необходима основа, съдържа мълчалив, но неизбежно правнообвързващ отказ на Комисията да
приеме тезата на дружествата Bouygues, според която изявленията от и след юли 2002 г. сами по себе си представляват държавни
помощи.
Накрая, що се отнася до жалбата на AFORS по дело T‑456/04, FT иска да се обяви за недопустимо евентуално искане за отмяна
на член 1 от обжалваното решение. В това отношение AFORS уточнява, че жалбата му се отнася само до член 2 от посоченото решение.
2.     Съображения на Общия съд
а) Предварителни бележки
Най-напред следва да се констатира, че по дела T‑425/04 и T‑444/04 Комисията оспорва правния интерес на Френската република
и на FT от отмяната на обжалваното решение в неговата цялост, без да прави разграничение в това отношение между член 1 и член 2
от решението. По дело T‑450/04 обаче Комисията прави такова разграничение, тъй като оспорва само правния интерес на дружествата
Bouygues от отмяната на член 1 от обжалваното решение, но не и техния правен интерес от отмяната на член 2 от това решение.
Така според Комисията членове 1 и 2 от обжалваното решение представляват отделими един от друг елементи за целите на частична
отмяна.
Общият съд счита, че всъщност настоящият случай е именно такъв.
Член 2 от обжалваното решение, в който се установява, че помощта, обявена от член 1 за несъвместима с общия пазар, не подлежи
на възстановяване, може да бъде отменен самостоятелно, без това да налага изменение на обхвата на член 1 или на мотивите,
които са негова съществена основа (вж. в този смисъл Решение на Съда от 27 юни 2006 г. по дело Парламент/Съвет, C‑540/03,
Recueil, стр. I‑5769, точки 27 и 28 и цитираната в него съдебна практика).
Освен това фактът, че евентуална пълна отмяна на член 1 от обжалваното решение на повдигнатите от Френската република и FT
правни основания неизбежно обезсилвала член 2, не поставя под въпрос самостоятелния характер на последния член, тъй като това
обезсилване не оказва влияние върху съдържанието му и не зависи от въпроса дали този член разпорежда възстановяването. Освен
това, както дружествата Bouygues посочват в съдебното заседание, дори в случай на частична отмяна на член 1 от обжалваното
решение на повдигнатите от дружествата Bouygues по дело T‑450/04 правни основания, която би оставила в сила констатацията
за наличие на несъвместима с общия пазар помощ, член 2 можел да бъде отменен самостоятелно.
По-нататък, що се отнася до правния интерес, следва да се припомни постоянната съдебна практика, според която допустимостта
на жалба за отмяна е обусловена от изискването физическото или юридическото лице, което е неин подател, да има възникнал и
все още съществуващ интерес от отмяната на обжалвания акт. Такъв интерес съществува, когато отмяната на този акт сама по себе
си може да има правни последици или, казано с други думи, когато жалбата може с резултата си да донесе полза за лицето, което
я е подало. Следователно акт, който изцяло удовлетворява това лице, по правило не може да го уврежда и това лице няма интерес
да иска неговата отмяна (вж. в този смисъл Решение на Общия съд от 11 март 2009 г. по дело TF1/Комисия, T‑354/05, Сборник,
стр. ІІ‑471, точки 84 и 85 и цитираната в него съдебна практика).
Именно в светлината на тези принципи следва да се разгледа дали Френската република, FT и дружествата Bouygues разполагат
с правен интерес от отмяна на член 1 от обжалваното решение.
б) По правния интерес на Френската република и FT от отмяна на член 1 от обжалваното решение
На първо място, що се отнася до правния интерес на Френската република, следва да се припомни, че Договорът прави ясно разграничение
между правото на жалба за отмяна на институциите и на държавите членки, от една страна, и това на физическите и юридическите
лица, от друга страна, като правото на оспорване на законосъобразността на решенията на Комисията чрез жалба за отмяна е предоставено
на всяка държава членка, без упражняването на това право да е обусловено от доказване на правен интерес. Ето защо държавата
членка не трябва да доказва, че определен акт на Комисията, който тя обжалва, има правно действие спрямо нея, за да може жалбата
ѝ да бъде допустима (Определение на Съда от 27 ноември 2001 г. по дело Португалия/Комисия, C‑208/99, Recueil, стр. I‑9183,
точки 22 и 23, Решение на Общия съд от 10 април 2008 г. по дело Нидерландия/Комисия, T‑233/04, Сборник, стр. II‑591, точка 37
и Решение на Общия съд от 22 октомври 2008 г. по дело TV 2/Дания и др./Комисия, T‑309/04, T‑317/04, T‑329/04 и T‑336/04, Сборник,
стр. II‑2935, точка 63). Тази констатация произтича и от даденото от съдебната практика определение за правен интерес (вж.
точка 116 по-горе), което се отнася само до жалбите на физически или юридически лица, но не и до тези на институциите или
на държавите членки.
Освен това, обратно на това, което, изглежда, счита Комисията, понятието правен интерес не следва да се смесва с концепцията
за обжалваем акт, според която, за да бъде предмет на жалба за отмяна, един акт трябва да е насочен към пораждането на потенциално
увреждащи правни последици, което следва да се определи въз основа на неговото съдържание (вж. в този смисъл Решение на Съда
от 22 юни 2000 г. по дело Нидерландия/Комисия, C‑147/96, Recueil, стр. I‑4723, точки 25 и 27, Определение по дело Португалия/Комисия,
точка 118 по-горе, точка 24, Определение по дело Нидерландия/Комисия, точка 103 по-горе, точка 18 и 19, Решение по дело TV 2/Дания
и др./Комисия, точка 118 по-горе, точка 63). В това отношение следва да се отбележи, че с оглед на неговото съдържание обжалваното
решение представлява такъв обжалваем акт, който произвежда задължителни правни последици.
В настоящия случай, като се имат предвид разпоредбите на Договора и в светлината на припомнената в точки 118 и 119 по-горе
съдебна практика, Френската република само в качеството си на държава членка е процесуално легитимирана да подаде жалба за
отмяна срещу член 1 от обжалваното решение, без да трябва да доказва правен интерес в това отношение.
На второ място, що се отнася до правния интерес на FT от отмяната на член 1 от обжалваното решение, следва най-напред да се
констатира, че този член също е насочен към пораждането на задължителни правни последици за FT в качеството му на единствен
получател на мярката за помощ, която този член обявява за несъвместима с общия пазар.
В това отношение Комисията неправилно се позовава на съдебната практика, според която само разпоредителната част на даден
акт може да произвежда правни последици и следователно да уврежда (вж. Решение на Общия съд от 19 март 2003 г. по дело CMA
CGM и др./Комисия, T‑213/00, Recueil, стр. II‑913, точка 186 и цитираната в него съдебна практика). Всъщност от член 1 от
обжалваното решение е видно, че Комисията квалифицира заема от акционер, поставен в контекста на изявленията от и след юли
2002 г., като държавна помощ, несъвместима с общия пазар по смисъла на член 87 ЕО. FT обаче обжалва именно тази констатация,
ведно с мотивите на посоченото решение, които са негова необходима основа, с мотива че тя засяга правното му положение и го
уврежда. Също така трябва да се отхвърли и доводът на Комисията, че обжалваното решение удовлетворява FT, тъй като този довод
смесва правните последици на член 1 от посоченото решение с тези на член 2, в който се заключава, че въпросната помощ не подлежи
на възстановяване.
Освен това Комисията не може да твърди основателно, че FT няма интерес от разрешаването на настоящия спор, с мотива че дори
да се предположи, че жалбата му е основателна, неговото правно положение би останало непроменено. От една страна, отмяната
на член 1 от обжалваното решение на изтъкнатите от FT правни основания би довела до недействителност на констатацията за неправомерността
на разглежданата мярка за помощ, която е индивидуална мярка в интерес на FT, и това би представлявало правна последица, която
изменя правното положение на FT и му предоставя предимство. От друга страна, обратно на поддържаното от Комисията, този възникнал
и все още съществуващ интерес на FT от отмяна на член 1 от обжалваното решение се потвърждава от хипотезата, при която исканията
на дружествата Bouygues и на AFORS по дела T‑450/04 и T‑456/04 за отмяна на член 2 от това решение биха били уважени, тъй
като тази отмяна би задължила Комисията да разпореди в ущърб на FT възстановяването на неправомерната помощ по член 1.
От гореизложените съображения следва, че FT има възникнал и все още съществуващ интерес от отмяната на член 1 от обжалваното
решение.
Следователно трябва да се отхвърлят повдигнатите от Комисията по дела T‑425/04 и T‑444/04 възражения за недопустимост на направените
от Френската република и от FT искания за отмяна на член 1 от обжалваното решение.
в) По правния интерес на дружествата Bouygues от отмяна на член 1 от обжалваното решение
Най-напред следва да се припомни, че от гледна точка както на формата, така и на съдържанието си обжалваното решение представлява
акт, който е насочен към произвеждането на задължителни правни последици. Освен това, доколкото в член 1 от обжалваното решение
се установява наличието на помощ в полза на FT и тя се обявява за несъвместима с общия пазар, този член е в съответствие с
искането и с интересите на дружествата Bouygues, така както са представени в оплакването от 22 януари 2003 г.
Това, че в член 1 от обжалваното решение се констатира наличието на помощ и нейната несъвместимост с общия пазар, обаче не
изключва a priori наличието на други несъвместими мерки за помощ, които, макар да не са посочени в този член, попадат в предмета
на довелото до приемането на посоченото решение административно производство и които освен това могат да засегнат съществено
позицията на пазара на определени конкуренти на получателя на помощта (вж. в този смисъл Решение на Съда от 13 декември 2005 г.
по дело Комисия/Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, C‑78/03 P, Recueil, стр. I‑10737, точка 37). Такъв би могъл да бъде
случаят с положението на дружествата Bouygues по отношение на това на FT на френския пазар на мобилна телефония.
В това отношение Комисията още веднъж се позовава неправилно на съдебната практика, според която само разпоредителната част
на даден акт може да произвежда правни последици и да уврежда (вж. Решение по дело CMA CGM и др./Комисия, точка 122 по-горе,
точка 186 и цитираната в него съдебна практика). В настоящия случай от член 1 от обжалваното решение и от мотивите, на които
се основава и които са посочени в съображения 185—230 от това решение, ясно личи, че Комисията се ограничава до това да квалифицира
самия заем от акционер, разгледан в светлината на изявленията от и след юли 2002 г., като държавна помощ, несъвместима с общия
пазар по смисъла на член 87 ЕО. Тази констатация, която се съдържа както в разпоредителната част, така и в мотивите на посоченото
решение, обаче е именно констатацията, която дружествата Bouygues оспорват с жалбата си, с мотива че тя засяга правното им
положение и ги уврежда, доколкото се отнася само до една-единствена мярка за помощ, докато според тях чрез изявленията от
и след юли 2002 г. френската държава приема допълнителни мерки за помощ, които съдържат различни предимства в полза на FT
и засягат още повече положението им на пазара. В този контекст дружествата Bouygues основателно посочват, че от възприетия
от Комисията общ подход, така както е изложен по-специално в съображения 187—191 и 203—228 от обжалваното решение, неизбежно
следва, че тя отказва да квалифицира изявления от и след юли 2002 г. сами по себе си като мерки за помощ. Следователно Комисията
неоснователно твърди, че дружествата Bouygues в действителност не оспорват член 1 от обжалваното решение и че приемат мотивите,
на които е основан.
Освен това Комисията не може да твърди основателно, че член 1 от обжалваното решение удовлетворява дружествата Bouygues и
че те нямат възникнал и все още съществуващ правен интерес от разрешаването на настоящия спор, поради това че дори да се счете,
че жалбата им е основателна, правното им положение ще остане непроменено. Отмяната на член 1 от обжалваното решение на посочените
от дружествата Bouygues правни основания би довела до обезсилване на констатацията за наличието на несъвместима с общия пазар
мярка за помощ само доколкото тя разглежда изявленията от и след юли 2002 г. като неразделна част от посочената мярка, вместо
да ги квалифицира като отделни мерки за помощ, които сами по себе си отговарят на условията на член 87, параграф 1 ЕО. Както
посочват дружествата Bouygues, такава отмяна на член 1 би била само частична и би оставила в сила констатацията за наличието
на неправомерна помощ, състояща се в заема от акционер. Такава частична отмяна обаче може да измени съществено правното положение
на дружествата Bouygues.
Освен това според съдебната практика, след като жалбоподателят твърди, че макар евентуално да е частично благоприятен за него,
обжалваният акт не защитава достатъчно и по подходящ начин правното му положение, следва да му се признае наличието на правен
интерес, за да може общностният съд да провери законосъобразността на това решение (вж. в този смисъл Решение по дело TF1/Комисия,
точка 116 по-горе, точка 86).
Следователно трябва да се заключи, че дружествата Bouygues имат възникнал и все още съществуващ интерес от частичната отмяна
на член 1 от обжалваното решение в частта, посочена в точка 129 по-горе.
Накрая, дружествата Bouygues правилно твърдят, че няма никакво противоречие между искането им за отмяна на член 1 от обжалваното
решение и това за отмяна на член 2, при положение че не е изключено тези членове да са засегнати от два отделни порока, състоящи
се, от една страна, в това, че не се разпорежда възстановяването на неправомерната мярка за помощ, така както е установена
в член 1, и от друга страна, че не се разпорежда възстановяването на евентуални други мерки за помощ, които не са посочени
в този член, каквито са изявленията от и след юли 2002 г.
Следователно трябва да се отхвърли повдигнатото от Комисията по дело T‑450/04 възражение за недопустимост.
г) По допустимостта на твърдяното искане на AFORS за отмяна на член 1 от обжалваното решение
Що се отнася до повдигнатото от FT по дело T‑456/04 възражение за недопустимост на твърдяното искане на AFORS за отмяна на
член 1 от обжалваното решение, достатъчно е да се констатира, от една страна, че в жалбата AFORS не прави формално искане
за отмяната на този член, и от друга страна, че в писмената реплика то потвърждава, че жалбата му се отнася само до член 2
от посоченото решение. Следователно Общият съд не трябва да се произнася по това възражение за недопустимост.
Б
– По законосъобразността на член 1 от обжалваното решение
1.     Доводи на страните
а) Резюме на правните основания за отмяна
По дела T‑425/04 и T‑444/04 Френската република и FT изтъкват четири правни основания в подкрепа на искането си за отмяна
на член 1 от обжалваното решение, а именно, първо, нарушение на съществени процесуални правила и на правото на защита, второ,
грешки при прилагане на правото при прилагането на понятието за помощ по смисъла на член 87, параграф 1 ЕО, и по-специално
на критерия за разумния частен инвеститор, трето, явни грешки в преценката на съдържанието и/или на твърдените последици от
изявленията от и след юли 2002 г., и четвърто, липса на мотиви по смисъла на член 253 ЕО.
По дело T‑450/04 в подкрепа на исканията си за отмяна на член 1 от обжалваното решение дружествата Bouygues изтъкват две правни
основания, първото изведено от нарушението на член 87, параграф 1 ЕО, доколкото Комисията е отказала да квалифицира като държавни
помощи изявленията от и след юли 2002 г., взети поотделно или заедно, и второто изведено от противоречивост или недостатъчност
на мотивите в противоречие с член 253 ЕО.
Общият съд счита за подходящо да разгледа най-напред второто и третото правно основание, повдигнати по дела T‑425/04 и T‑444/04,
както и първото и второто правно основание, изтъкнати срещу член 1 от обжалваното по дело T‑450/04 решение, тъй като тези
правни основания се отнасят до понятието за помощ по смисъла на член 87, параграф 1 ЕО.
б) Доводи на Френската република и на FT
Предварителна бележка
Най-напред следва да се отбележи, че някои от посочените в следващите точки доводи са изтъкнати от Френската република и от
FT и в рамките на техните писмени становища при встъпване по дело T‑450/04.
По второто правно основание на Френската република и на FT
Второто правно основание по дела T‑425/04 и T‑444/04 може да се раздели на две части. В първата част Френската република и
FT поддържат, че Комисията неправилно е приложила критерия за разумния частен инвеститор, действащ в условията на пазарна
икономика. Във втората част те изтъкват, че Комисията неправилно е стигнала до извода за наличието на държавна помощ, като
е взела предвид две отделни събития, настъпили по различно време, за които самата тя признава, че ако се вземат поотделно,
нито едно от тях не би било достатъчно, за да обоснове този извод. Френската република уточнява, че макар Комисията да твърди,
че е взела предвид всички изявления от и след юли 2002 г. (съображения 203, 218 и 229 от обжалваното решение), тя била разгледала
само твърдените последици върху пазара от изявлението от 12 юли 2002 г., което се потвърждавало по-специално от позоваването
на доклада от 28 април 2004 г. и на коментарите на финансовите анализатори (съображение 221 от обжалваното решение).
По третото правно основание на Френската република и на FT
С третото си правно основание, изтъкнато по дела T‑425/04 и T‑444/04, Френската република и FT по същество поддържат, че Комисията
е допуснала явни грешки в преценката, като е счела, че изявленията от и след юли 2002 г. могат да се възприемат от пазарите
като поемане на задължение от страна на френската държава и че оказват влияние върху ситуацията на пазарите през декември
2002 г. Освен това FT посочва, че разсъждението на Комисията, че проектът за заем от акционер предоставя на FT предимство,
тъй като не отговаря на критерия за разумния частен инвеститор, също е опорочено от явна грешка в преценката.
Френската република и FT изтъкват, че към момента на изявлението от 12 юли 2002 г. все още не е имало решение за естеството
на мерките, които френската държава възнамерява да предприеме по отношение на FT, и по-специално че не е било прието никакво
решение за инвестиране, което може да се квалифицира като категорично поемане на задължение от страна на френската държава.
Това твърде общо, условно и правно необвързващо изявление, което изразява именно волята да се действа като разумен инвеститор
и опровергава слуха за увеличаване на капитала на FT, решено впоследствие, не можело да се квалифицира като ясно, точно и
неотменимо поемане на задължение от френската държава, каквото министърът на икономиката впрочем не е бил в състояние да поеме.
Следователно Комисията била допуснала явна грешка в преценката, като е счела, че изявлението от 12 юли 2002 г. е могло да
се възприеме от пазарите като надеждно поемане на задължение от страна на френската държава.
Освен това Френската република и FT оспорват това, че изявленията от и след юли 2002 г. са оказали влияние върху представата
на операторите на пазара през декември 2002 г. и са довели до необичайно и значително покачване на стойността на акциите и
облигациите на FT (съображения 217—222 и по-специално 221 от обжалваното решение). Те оспорват също, че това влияние се е
изразявало главно в запазването до декември 2002 г. на рейтинга на FT на равнище сигурна инвестиция вместо спадането на този
рейтинг до равнище „junk bond“. От това FT достига до извода, че още по-малко е възможно да се заключи, че изявлението от
12 юли 2002 г. предоставя предимство на FT (съображение 188 от посоченото решение). Освен това изводите в доклада от 28 април
2004 г. били основани на неподходящ аналитичен метод и били явно недостатъчни, за да се установи както наличието на необичайно
значително покачване на курса на акциите на FT през юли 2002 г., така и наличието на причинно-следствена връзка между изявлението
от 12 юли 2002 г. и това покачване. Следователно Комисията допускала явна грешка в преценката, като считала, че изявлението
от 12 юли 2002 г. е оказало значително влияние върху положението на финансовите пазари и е предоставило предимство на FT към
този момент.
В това отношение Френската република и FT отхвърлят констатацията, че докладът от 28 април 2004 г. доказва, че „изявленията
[от и след юли 2002 г. са оказали] действително влияние върху представата на пазарите през декември [2002 г.]“ (съображения
186 и 219 от обжалваното решение), тъй като този доклад се отнася само до твърдените последици от изявлението от 12 юли 2002 г.
върху пазарите през юли 2002 г. Всъщност този доклад само анализирал влиянието на всяко едно от изявленията от и след юли
2002 г. поотделно, съответно върху пазарите през юли, септември, октомври и декември 2002 г., а не влиянието на всички изявления
върху пазара през декември 2002 г. Според Френската република, след като Комисията неоснователно е заключила, че изявлението
от 12 юли 2002 г. е оказало влияние върху пазарите по това време и е предоставило предимство на FT, тя още по-неоснователно
е стигнала до същия извод по отношение на положението на пазарите през декември 2002 г. Освен това докладът от 28 април 2004 г.
не можел да анализира предполагаемото влияние на изявлението от 12 юли 2002 г. върху положението на пазара през декември 2002 г.,
тъй като било невъзможно да се направи разграничение между последиците от това изявление, от една страна, и последиците от
останалите събития, настъпили в периода от юли до декември 2002 г., от друга страна. Всъщност добрите резултати и добрите
оперативни перспективи за FT в рамките на втората половина на 2002 г., разрешаването на ситуацията с Mobilcom, назначаването
на нов ИД и представянето на план за уравновесяване били повлияли на пазарите през декември 2002 г. (вж. съображения 186 и
260 от обжалваното решение).
Според FT Комисията е допуснала явна грешка в преценката, като е счела, че следва да се прецени дали предоставеното чрез проекта
за заем от акционер предимство отговаря на критерия за разумния частен инвеститор, макар да е признала, че този проект сам
по себе си не предоставя предимство на FT (съображения 190 и 263 от обжалваното решение). Всъщност проектът за заем от акционер
останал нереализиран, така че никакво поето от френската държава задължение за предоставяне на кредитна линия не влязло в
сила. С оглед на предвидените в него условия FT било предпочело да не подпише този проект и да прибегне през декември 2002 г.
и януари 2003 г. до рефинансиране на пазарите на облигации.
Според FT било изключено пазарът да възприеме проекта за заем от акционер като материален израз на поето от френската държава
задължение, което надхвърля бъдещото ѝ участие в увеличаването на капитала в качеството ѝ на мажоритарен акционер, тъй като
този проект е строго ограничен до сумата 9 милиарда евро — съответстваща на дела на френската държава в предвиденото с план
„Ambition 2005“ увеличаване на капитал — и със срок от 18 месеца. Освен това френската държава била взела решение да предложи
да предостави на разположение на FT заема от акционер само след като е била информирана за план „Ambition 2005“. Накрая, позитивната
реакция на пазарите се дължала главно на избора на новия ИД на FT и на плана за подобряване на неговите оперативни резултати
и не можела да се отдаде на твърдяната подкрепа от страна на френската държава, която надхвърляла ролята ѝ на обикновен акционер.
Накрая, FT поддържа, че Комисията е допуснала явна грешка в преценката и като е счела, че условията на критерия за разумния
частен инвеститор не са изпълнени в настоящия случай (съображение 230 от обжалваното решение). Един обективен анализ на действията
на френската държава през целия релевантен период щял да доведе Комисията до обратния извод.
По допълнителните доводи, изтъкнати от Френската република и от FT в качеството им на встъпили страни по дело T‑450/04 и в
отговор на писмените въпроси на Общия съд
В отговорите си на поставените от Общия съд писмени въпроси Френската република и FT по същество отново посочват, че френската
държава не се е задължила категорично и окончателно в полза на FT или на трети инвеститори от гледна точка на френското право.
Изявленията от и след юли 2002 г. били неточни и условни и не можели да се квалифицират като правнообвързващи актове или факти,
нито като изрична или мълчалива държавна гаранция по смисъла на френското административно право. Освен това, тъй като нямали
категоричен ясен и точен характер, тези изявления не представлявали обещания, които могат да ангажират отговорността на държавата.
Френската република и FT добавят, че тълкуването на изявленията от и след юли 2002 г. следва да се извърши единствено съгласно
френското административно право, но не и съгласно френското гражданско, търговско или наказателно право. Във всички случаи
поради техния неточен и условен характер тези изявления не можели да се квалифицират като договорно или едностранно поемане
на задължение дори само под формата на писмо за намерение, на обещание за изпълнение на естествено задължение или на обещание,
което подлежи на принудително изпълнение. Не ставало дума и за поемане на квазидоговорно задължение, нито за юридически факти,
които могат да доведат до деликтна отговорност на държавата.
Следователно според Френската република и FT изявленията от и след юли 2002 г. не ангажират държавни ресурси по смисъла на
член 87, параграф 1 ЕО (съображение 188 от обжалваното решение). Обратно, от съдебната практика следвало, че едностранните
и самостоятелни решения на държавите членки, с които те целят да поставят на разположение на предприятията ресурси или да
им предоставят предимства, насочени към това да подпомогнат осъществяването на преследваните икономически или социални цели,
трябва да имат характера на самостоятелен и обвързващ правен акт. Във всички случаи обещание на държавата можело да се квалифицира
като помощ само ако това обещание е безусловно и правнообвързващо.
в) Доводи на дружествата Bouygues
По първото правно основание на дружествата Bouygues
Дружествата Bouygues оспорват констатацията в член 1 от обжалваното решение, според която поставен в контекста на изявленията
от и след юли 2002 г., заемът от акционер представлява несъвместима с общия пазар държавна помощ, тъй като тази констатация
означава, че посочените изявления сами по себе си не могат да се квалифицират като държавни помощи. Според дружествата Bouygues
тези изявления, взети поотделно или в тяхната съвкупност, всъщност представляват една или няколко държавни помощи по смисъла
на член 87, параграф 1 ЕО, чиито четири кумулативни условия са изпълнени. Тази грешка в квалификацията на фактите следователно
представлявала нарушение на член 87, параграф 1 ЕО.
На първо място, всяко едно от изявленията от и след юли 2002 г. предоставяло на FT допълнително, селективно и неоправдано
съгласно критерия за частния инвеститор предимство. Това предимство се състояло във възвръщането на доверието на пазара, и
по-специално в подобряването на рейтинга и в покачването на курса на акциите на FT, предоставящо му отново достъп до финансовия
пазар при много благоприятни условия — нещо, което предвид катастрофалното финансово положение на FT към този момент било
невъзможно по друг начин. Така изявленията от и след юли 2002 г. попречили на спадането на рейтинга на FT до равнище „junk
bond“ (вж. съображения 37 и 212 от обжалваното решение) и предизвикали необичайно и значително покачване на курса на неговите
акции (съображения 35 и 221 от обжалваното решение). Изявленията от 12 и 13 септември 2002 г. накарали Moody’s да промени
перспективата за дълга на FT от отрицателна на стабилна поради потвърдената от френските власти подкрепа (съображение 52 от
обжалваното решене). В резултат на това честотата на „spread inversions“ (вж. точка 34 по-горе) на FT намаляла, което показвало,
че пазарът считал, че свързаният с краткосрочните дългове риск е станал по-малък от свързания с дългосрочните дългове. Освен
това същият ефект се наблюдавал и след изявлението от 2 октомври 2002 г. (съображение 30 от обжалваното решение), тъй като
в рамките на следващата седмица (съображение 180 от обжалваното решение) курсът на акциите на FT се покачил с 10,4 % и удвоил
своята стойност в края на декември 2002 г. спрямо началото на октомври 2002 г. (съображение 35 от обжалваното решение). Тези
предимства за FT били реализирани, преди френските власти да обявят на 4 декември 2002 г. проекта за заем от акционер под
формата на кредитна линия в размер на 9 милиарда евро, и му позволили да избегне допълнителните разходи за рефинансиране (съображение 222
от посоченото решение).
Дружествата Bouygues посочват, че още в административното производство са поддържали, че френската държава е предоставила
няколко помощи на FT, включително изявленията от и след юли 2002 г. и заема от акционер под формата на кредитна линия в размер
на 9 милиарда евро. Макар да споделят виждането на Комисията, че стратегията на френските власти е част от продължителен оздравителен
процес, довел до предоставянето на помощ под формата на заема от акционер, те оспорват извода на Комисията относно наличието
на една-единствена помощ, която се е материализирала в този заем. Според дружествата Bouygues фактът, че изявленията от и
след юли 2002 г. представляват държавни помощи, се потвърждава от съдебната практика (Решение на Общия съд от 15 септември
1998 г. по дело BP Chemicals/Комисия, T‑11/95, Recueil, стр. II‑3235). Тези по-ранни помощи, които са неразделна част от продължителен
процес на предоставяне на подкрепа, можели или да бъдат санкционирани сами по себе си, или да бъдат взети предвид, в рамките
на прилагането на критерия за частния инвеститор, за целите на квалификацията на последваща помощ, която предвид по-ранните
мерки само привидно изглежда като действие, което може да бъде извършено от разумен частен инвеститор. В случая, който е в
основата на посоченото по-горе Решение по дело BP Chemicals/Комисия (точка 170), ставало въпрос за няколко мерки за помощи,
като първите две позволявали да се характеризира третата, като се установи, че не е изпълнен критерият за разумния частен
инвеститор. Именно това поддържат дружествата Bouygues в настоящия случай, като посочват наличието на няколко помощи, които
съгласно направляваната от френската държава схема са свързани една с друга. Така изразяващите се в изявленията от и след
юли 2002 г. помощи намирали своето логично продължение в заема от акционер. Въпреки това Комисията не била счела, че са налице
по-ранни помощи, а неправилно и ограничено била измислила тезата за материализиране на изявленията от и след юли 2002 г. в
заема от акционер.
Дружествата Bouygues добавят, че подходът на Комисията е резултат от произволен избор, който отрича съществуването на предимство,
произтичащо от подобряването на рейтинга на FT вследствие на изявленията от и след юли 2002 г. (вж. съображение 222 от обжалваното
решение и точка 3.2 от Известие 2000/C 71/07 на Комисията относно прилагането на членове 87 [EО] и 88 [EО] към държавните
помощи под формата на гаранции (OВ C 71, 2000 г., стр. 14, наричано по-нататък „Известието относно помощите под формата на
гаранции“), което било много по-значимо от свързаното със заема от акционер предимство. Всъщност, обратно на това, което твърди
Комисията, квалификацията на тези изявления като държавни помощи била в самия център на настоящото решение. В това отношение
не можел да се приеме доводът, че заемът от акционер е единствената мярка, за която е отправено уведомление, тъй като обхватът
на уведомлението не можел да окаже влияние върху преценката на понятието за помощ.
Дружествата Bouygues оспорват довода на FT, че изявленията от и след юли 2002 г. не могат да се квалифицират като държавни
помощи, поради това че не предполагат ангажирането на държавни ресурси. Този довод бил не само неточен, но и се опровергавал
от съображения 208 и 218 от обжалваното решение. Освен това, дори да се предположи, че тези изявления имат само политически,
необвързващ, неточен и условен характер, нещо, което ясно се опровергавало от съображения 209 и 210 от посоченото решение,
те все пак можели да ангажират държавни ресурси по смисъла на член 87, параграф 1 ЕО.
Дружествата Bouygues уточняват, че един разумен частен инвеститор не би направил такива изявления. Всъщност преди тези изявления
FT било предприятие с тежки структурни проблеми и с лишен от равновесие баланс (съображение 17 от обжалваното решение). Поради
това то било загубило доверието на пазарите (вж. съображение 20 и сл. от посоченото решение). При тези обстоятелства обаче
един разумен частен инвеститор не би изразил толкова ясна подкрепа за FT (съображение 229 от посоченото решение). Освен това
френската държава била предоставила подкрепата си на FT през юли, септември и октомври 2002 г., без да вземе мерки, за да
осигури оздравяването на FT и да възвърне неговата жизнеспособност, като тези мерки били предприети едва впоследствие (вж.
съображения 39, 53, 54, 228 и 229 от посоченото решение).
Следователно според дружествата Bouygues първото условие по член 87, параграф 1 ЕО, а именно предоставянето на предимство,
е налице по отношение на изявленията от и след юли 2002 г. (съображения 188 и 229 от обжалваното решение).
На второ място, дружествата Bouygues поддържат, че изявленията от и след юли 2002 г. са ангажирали правно и фактически финансовата
отговорност на френската държава.
В това отношение дружествата Bouygues припомнят, че интервенциите, с които под различни форми се намаляват тежестите, които
обикновено обременяват бюджета на дадено предприятие, и които следователно, без да са субсидии в тесния смисъл на думата,
са от същото естество и имат същия ефект, представляват държавни помощи по смисъла на член 87, параграф 1 ЕО. Освен това не
можело да се установи никакво принципно разграничение въз основа на формата на помощта, тъй като понятието за помощ се основавало
на икономическата концепция за предимство и формалният критерий бил без значение. Всъщност правилата на Договора относно държавните
помощи не разграничавали тези помощи в зависимост от причините или целите на държавните интервенции, а в зависимост от техните
последици. От това следвало, че понятието за помощ е обективно понятие и зависи единствено от въпроса дали дадена държавна
мярка предоставя предимство на едно или на няколко предприятия.
Дружествата Bouygues считат, че предвид общия принцип за полезното действие на общностното право устните изявления или обещания
могат да се квалифицират като държавни помощи, когато имат техните последици. Така в съдебната практика се приемало, че направените
в пресата изявления могат да представляват решения и че при преценката на дадена помощ обещанията на държавата могат да се
отчетат, за да се определи дали са подтикнали предприятието да действа така, че да допринесе за осъществяването на една от
посочените в член 87, параграф 3 ЕО цели (Решение на Общия съд от 14 май 2002 г. по дело Graphischer Maschinenbau/Комисия,
T‑126/99, Recueil, стр. II‑2427). Освен това в Решение 2001/89/ЕО от 23 юни 1999 г. за условното одобрение на помощта, предоставена
от Франция на Crédit foncier de France (OВ L 34, 2001 г., стр. 36, наричано по-нататък „Решението Crédit foncier“), Комисията
квалифицирала като държавна помощ изявленията на министри, като подчертала, че предвид техните последици те следва да бъдат
приравнени на гаранция. Според дружествата Bouygues Решение на Общия съд от 12 декември 1996 г. по дело Air France/Комисия
(T‑358/94, Recueil, стр. II‑2109) не опровергавало това решение и тази съдебна практика, тъй като се отнасяло до изявление
относно евентуално поведение на държавата в отговор на бъдещо решение на трето лице, чието точно съдържание все още не било
определено. За разлика от това едно категорично решение на държавата относно нейното собствено поведение, необусловено от
поведението на трето лице, можело да представлява държавна помощ дори ако е под формата на изявление.
Освен това в точка 1.1 от своето Известие относно помощите под формата на гаранции (вж. точка 153 по-горе) самата Комисия
потвърждавала, че това известие обхваща всички форми на гаранции независимо от тяхната правна форма и от сделката, във връзка
с която се предоставят. Всъщност според дружествата Bouygues понятието за гаранция трябва да се разбира в неговия най-широк
смисъл, а именно всеки механизъм, който предпазва дадено лице от имуществена загуба. Предвид това определение изявленията,
с които акционерът в дадено дружество се ангажира с предприемането на необходимите мерки, и по-специално с увеличаването на
собствените си средства, за да няма това дружество проблеми с финансирането, представлявали един вид гаранция, предоставена
на неговите настоящи и потенциални кредитори.
Също така условието за ангажиране на държавни ресурси трябвало да се тълкува разширително и можело да се характеризира с пропускането
на ползи или с потенциално ангажиране на такива ресурси. Дори когато не било налице непосредствено мобилизиране на държавни
ресурси, простият факт, че поради поемането на такова задължение съществува опасност държавата да трябва да плати, позволявал
да се счете, че помощта е отпусната посредством държавни ресурси. Следователно трябвало да се квалифицира като помощ под формата
на гаранция всяка намеса на държавата, която има за последица да я натовари с правния или фактически риск да трябва да плати.
Такъв бил настоящият случай.
В това отношение правнообвързващият характер на решението за ангажиране на държавни ресурси бил без значение за прилагането
на член 87, параграф 1 ЕО. Всъщност във всички области на правото на конкуренцията и на свободата на движение съдебната практика
вземала предвид лишените от правнообвързваща сила актове, за да гарантира полезното действие на общностното право. Това се
потвърждавало и от практиката на Комисията. Така според точка 2.1.3 от Известието относно помощите под формата на гаранции
(вж. точка 153 по-горе) фактът, че за публични предприятия не може да бъде образувано производство по несъстоятелност или
неплатежоспособност, представлявал сам по себе си помощ под формата на гаранция, и то без държавата да поема задължение да
предостави финансовата си подкрепа на тези предприятия. Както се потвърждавало в писмо на Комисията от 4 април 2003 г., с
което Френската република се приканва да представи становището си относно мярката за помощ в полза на Électricité de France
(EDF) под формата на неограничена държавна гаранция, свързана със статута на публично промишлено-търговско предприятие (EPIC)
(Aide E 3/02 — мярка за помощ в полза на Électricité de France (OВ C 164, 2003 г., стр. 7), разсъжденията, които стоят в основата
на това твърдение, били, че на практика държавата била длъжна да предостави такава помощ, тъй като в противен случай нито
един оператор нямало да иска да сключи договор с тези предприятия. В настоящия случай обаче просто прилагането на тези принципи
трябвало да накара Комисията да признае, че е налице ангажиране на държавни ресурси.
Изявленията от и след юли 2002 г. представлявали категорични, ясни и точни гаранционни задължения, които ангажират, било то
правно или фактически, държавни ресурси. С всяко от тези изявления френската държава поемала ясни и точни задължения спрямо
финансовата общност да подпомогне финансово FT, в случай че то среща затруднения при покриването на изискуемите му дългове.
Както следва от съображение 209 от обжалваното решение, тези неколкократни изявления били достатъчно точни, ясни и категорични,
за да покажат наличието на надеждно и безусловно поемане на задължение от страна на френската държава. Реакцията на пазара,
и по-специално покачването на стойността на акциите и облигациите на FT след изявлението от 12 юли 2002 г., потвърждавала,
че пазарът е повярвал на гаранцията и на подкрепата на френската държава в полза на FT (съображение 221 от обжалваното решение).
Безусловният характер на тази подкрепа не се поставял под съмнение от израза „ако е необходимо“, тъй като тази резерва била
чисто формална предвид затрудненото положение на FT в този момент и сигурното настъпване на финансови трудности (съображение 210
от посоченото решение). Така тези изявления, взети поотделно или заедно, ясно показвали поемане на задължение от страна на
френската държава да предостави подкрепа и гаранция на FT (съображения 208 и 212 от обжалваното решение).
Освен това според дружествата Bouygues всяко от изявленията от и след юли 2002 г. е равностойно на поемане на задължение както
съгласно френското, така и съгласно англосаксонското право. Те уточняват, че съгласно френското право наличието на поето от
административен орган задължение се преценява с оглед не на неговата форма, а на вътрешноприсъщите му характеристики. Така
френският административен съд признавал, че не само писмените решения, но и простите устни решения могат да представляват
административни решения. Освен това, макар да не били придружени от никакъв специален административен акт, обещанията представлявали
поемане на задължение, тъй като били израз на волята на административния орган. За да се признае, че държавата е поела задължение,
било достатъчно администрацията да действа „така, че да създаде убеждение“, че би реагирала по определен начин. Следователно
категоричните, ясни и точни изявления на държавата във всички случаи можели да ангажират нейната отговорност, било защото
като давала обещание, тя поемала правни задължения, от които не можела да се освободи, без да извърши нарушение, тъй като
сам по себе си фактът, че не е спазила обещанието, бил достатъчен, за да ангажира отговорността ѝ, било защото, напротив,
като давала обещание, държавата се задължавала неправомерно.
Според дружествата Bouygues предвид вътрешноприсъщите им характеристики всяко от изявленията от и след юли 2002 г. представлява
поемане на задължение от френската държава. Също така пазарът бил счел, че тези изявления са точни и безусловни и че изразяват
надеждно и реално поемане на задължение от френската държава, което било в основата на разрешаването на финансовата криза
на FT. В съответствие с принципите на френското право, ако френската държава не изпълни тези задължения, всяко трето лице,
което докаже наличие на правен интерес, независимо дали става дума за акционер на FT, за негов работник или служител, или
за негов кредитор, можело да предяви искове, с които да ангажира отговорността на държавата. Само този мотив бил достатъчен
да се счете, че изявленията от и след юли 2002 г. сами по себе си ангажират държавни ресурси.
Дори при липсата на обвързваща сила по френското право на произтичащото от изявленията от и след юли 2002 г. задължение тези
изявления ангажирали държавни ресурси, тъй като това понятие подлежало на широко тълкуване. Всъщност френската държава фактически
била длъжна да спази обещанието си, като се има предвид реалното очакване, което тези изявления са породили у пазара (вж.
по-специално съображения 217 и 221 от обжалваното решение). Неспазването на това обещание щяло да породи за френската държава,
в качеството ѝ на собственик и ръководител на предприятие, на голям икономически оператор и на важен кредитополучател на финансовите
пазари, още по-големи разходи в резултат на загубването на надеждността и на репутацията ѝ на тези пазари (съображения 217
и 221 от обжалваното решение). Макар да липсвало правнообвързващо задължение, този финансов риск за френската държава бил
равнозначен на ангажиране на държавни ресурси. Дружествата Bouygues уточняват, че не всяко публично изявление на член на правителството
в полза на дадено предприятие само по себе си може да представлява държавна помощ, а трябва да бъде преценено в зависимост
от неговото съдържание, контекст и обстоятелствата по конкретния случай. В настоящия случай обаче предвид точността на въпросните
изявления, на значението, което има FT в качеството му на исторически оператор, и на изключителната сериозност на финансовото
му положение въпросните изявления придобивали особено значение, равнозначно на предоставена от френската държава гаранция.
Според дружествата Bouygues от циркулярното писмо на министъра на икономиката от 22 юли 2003 г., озаглавено „Списък на предоставяните
от [френската] държава мълчаливи или изрични гаранционни механизми“ (наричано по-нататък „циркулярното писмо от 22 юли 2003 г.“),
и по-специално от приложената към него обяснителна бележка, следва, че една изрична гаранция предполага в правното основание
да фигурира изразът „държавна гаранция“, докато една мълчалива гаранция изисква единствено да се определи дали административният
акт „поражда и предполага финансови последици за държавата“. Освен това в обяснителната бележка се признавало, че държавната
гаранция може да произтича по-специално от „министерско писмо или от всяко друго основание“ и че гаранции, които е възможно
да са били предоставени без валидно правно основание, все пак могат да „породят права в полза на своите бенефициери“. След
като обаче Комисията признавала, че изявленията от и след юли 2002 г. предполагали финансов риск и били достатъчно ясни, точни
и категорични, за да изразят наличието на надеждно поемане на задължение от страна на френската държава, тя трябвало да заключи,
че е налице мълчалива гаранция, която представлява държавна помощ.
На трето място, дружествата Bouygues посочват, че изявленията от и след юли 2002 г. нарушават конкуренцията и засягат търговията
между държавите членки.
Въз основа на всички гореизложени съображения дружествата Bouygues стигат до извода, че изявленията от и след юли 2002 г.
предоставят на FT селективно предимство, което не е обосновано от гледна точка на критерия за частния инвеститор, ангажира
държавни ресурси, нарушава конкуренцията и засяга търговията между държавите членки. Поради това тези изявления, взети поотделно
или заедно, обединявали четирите условия, предвидени в член 87, параграф 1 ЕО, и представлявали една или няколко държавни
помощи, отделни от помощта, предоставена чрез заема от акционер. Следователно, като отказала да квалифицира тези изявления
като отделни помощи, Комисията нарушила член 87, параграф 1 ЕО.
По второто правно основание на дружествата Bouygues
Според дружествата Bouygues член 1 от обжалваното решение също трябва да бъде отменен поради две нарушения на съществени процесуални
правила, а именно противоречие и непълнота на мотивите.
Що се отнася до противоречиието в мотивите, дружествата Bouygues посочват, че докато една част от мотивите установява, че
изявленията от и след юли 2002 г. съдържат всички елементи на държавна помощ, други са в противоречие с тази теза.
По този начин въз основа на посочените в съображения 36, 51 и 53 от обжалваното решение констатации Комисията най-напред била
счела, че изявленията от и след юли 2002 г. са достатъчно ясни, точни и категорични, за да се стигне до извода, че е налице
безспорно, категорично и надеждно поемане на задължение от страна на френската държава (съображения 185 и 207—210 от това
решение). По-нататък Комисията констатирала, че това задължение било свързано с използването на държавни ресурси, тъй като
би могло да породи разходи за френската държава. Тя имала правно или фактическо задължение да спази това обещание, тъй като
в противен случай трябвало да обезщети причинените на кредиторите на FT вреди или поне да загуби доверието на финансовите
пазари, което щяло да представлява много по-голяма финансова загуба (съображения 217 и 221 от посоченото решение).
Освен това Комисията била констатирала, че изявленията от и след юли 2002 г. предоставят сигурно и допълнително предимство
на FT, като допринасят за запазването на неговия рейтинг и за покачването на курса на неговите акции (съображения 188 и 221
от обжалваното решение) — предимство, от което FT не би могло да се ползва при нормални пазарни условия, като се има предвид
неговото катастрофално финансово положение (съображение 212 от посоченото решение). От съвместния прочит на съображения 56,
221 и 222 от обжалваното решение било видно, че това предимство за FT, а именно възможността да се обърне към финансовия пазар
при благоприятни условия, предхождало съобщението за заема от акционер. Също така в съображение 188 от посоченото решение
се потвърждавало, че Комисията счита, че от юли до октомври 2002 г. FT се е ползвало от селективно предимство.
Освен това от съображения 17, 20—35, 37, 39, 41, 49, 59, 229 и 230 от обжалваното решение следвало, че като се има предвид
затрудненото финансово положение на FT към този момент, така предоставеното предимство не било обосновано от гледна точка
на критерия за разумния частен инвеститор. Накрая, Комисията била признала, че това предимство нарушава или заплашва да наруши
конкуренцията по особено чувствителен начин (съображение 198 от обжалваното решение) и че това положение може да засегне търговията
между държавите членки (съображение 200 от посоченото решение).
Независимо от констатацията, че са налице всички елементи на помощ по смисъла на член 87, параграф 1 ЕО, Комисията обаче отказала
да квалифицира изявленията от и след юли 2002 г. като държавни помощи (съображение 219 от обжалваното решение), с мотива че
не разполага с достатъчно доказателства, за да установи по безспорен начин наличието на такива помощи (съображения 189 и 219
от посоченото решение). Според дружествата Bouygues този извод е противоречив, тъй като в мотивите на обжалваното решение
се констатирало, че наличието на всички елементи на понятието за помощ е достатъчно и не са необходими допълнителни доказателства.
Що се отнася до непълнотата на мотивите, дружествата Bouygues посочват, че отказът изявленията от и след юли 2002 г. да бъдат
квалифицирани като държавни помощи се основава на непълнота на мотивите. В съображения 188 и 218 от обжалваното решение Комисията
най-напред признала възможността да квалифицира въпросните изявления като помощ, макар да считала тази възможност за „новаторска
теза, която обаче вероятно не е лишена от основание“. В съображения 189 и 219 от посоченото решение Комисията обаче заявила,
че не разполага „с достатъчно доказателства, за да установи по безспорен начин наличието на помощ въз основа на тази новаторска
теза“. Според дружествата Bouygues тези неясни мотиви не позволяват да се обоснове отказът на Комисията да квалифицира изявленията
от и след юли 2002 г. като държавна помощ и противоречат на изискването за мотивиране. От една страна, Комисията не обяснявала
защо квалифицирането като помощ било „новаторско“. От друга страна, тя не посочвала доказателствата, които липсват, за да
се установи наличието на помощ.
На първо място, що се отнася до твърдения новаторски характер на квалифицирането като помощ, дружествата Bouygues припомнят,
че понятието за помощ е обективно понятие, обхващащо всички държавни мерки, които пряко или косвено могат да облагодетелстват
дадено предприятие. Това понятие имало чисто правен характер и следователно зависело единствено от въпроса дали предприятието
получател се ползва от икономическо предимство, което не би получило при нормални пазарни условия. От това следвало, че Комисията
не разполага с право на преценка при определянето на това дали дадена мярка представлява държавна помощ. Едва при преценката
на евентуалната съвместимост на помощта по смисъла на член 87, параграф 3 ЕО, която налагала сложни оценки от икономическо,
социално, регионално и секторно естество, тя разполагала с широки дискреционни правомощия. Следователно Комисията била длъжна
да квалифицира като държавна помощ всяка мярка, която обективно отговаря на предвидените в член 87, параграф 1 ЕО условия.
Комисията следователно не можела просто да твърди, че дадено конкретно приложение на член 87, параграф 1 ЕО е новаторско,
за да не заключи, че е налице държавна помощ. Да се приеме обратното, би означавало да се признае, че понятието за държавна
помощ не може да еволюира, което би лишило член 87 ЕО и сл. от тяхното полезно действие.
Дружествата Bouygues подчертават, че във всички случаи настоящото дело не е първият случай, в рамките на който Комисията се
произнася по правната квалификация с оглед на прилагането на членове 87 ЕО и 88 ЕО на изявленията за подкрепа, направени от
властите на държава членка в полза на дадено предприятие. В Решението Crédit foncier (вж. точка 159 по-горе) Комисията счела,
че публичните изявления на френските власти са имали за цел да успокоят кредиторите на Crédit foncier de France (наричано
по-нататък „CFF“) относно качеството на техните вземания, и квалифицирала тези изявления като държавни помощи. Според дружествата
Bouygues подобна преценка се налага и в настоящия случай, тъй като между двете дела са налице съществени прилики от фактическа
страна. Първо, CFF и FT имали сходни финансови затруднения, характеризиращи се със значителна задлъжнялост и спад на рейтинга,
което не позволявало да се прибегне до пазара на облигации (съображение 14 от Решението Crédit foncier). Второ, в прессъобщение
от 26 юли 1996 г. министърът на икономиката посочвал, също както в изявлението от 12 юли 2002 г., че „[френската] държава
ще се ангажира със спазването на всички падежи по главницата и лихвите на дълга на CFF, посочени в дълговите документи“ (съображение 36
от Решението Crédit foncier; вж. и съображение 208 от обжалваното решение). Трето, в съображение 40 от Решението Crédit foncier
Комисията припомнила необходимостта да се отчетат последиците от мерките за подкрепа и че в това отношение, „като успокоява
кредиторите относно качеството на вземанията им, въпросно изявление предотвратява исканията за плащане по дълговите инструменти
на CFF в период на тежка ликвидна криза, когато предприятието не може да се финансира на пазара при нормални условия“. В случая
на FT посочените последици във връзка с възвърнатото доверие на пазара били същите. Накрая, съображение 44 от Решението Crédit
foncier, според което „Комисията счита, че макар да не е изразено в правна форма изявлението на министъра [на икономиката]
от април 1996 г. все пак е имало съществени последици и следователно трябва да се счете за равнозначно на гаранция“, било
напълно приложимо към случая на FT. Дружествата Bouygues все пак признават, че за разлика от въпросното прессъобщение на министъра
на икономиката по Решението Crédit foncier изявленията от и след юли 2002 г. не съдържат думите „се ангажира“. Поемането на
задължение обаче можело да произтича от използваните думи, от тяхната категоричност и повтарянето им, какъвто бил случаят
с посочените изявления.
От гореизложеното следвало, че мотивът, изведен от твърдения новаторски характер на квалификацията като помощ, е недостатъчен.
На второ място, що се отнася до твърдяната липса на достатъчно информация, за да се установи по безспорен начин наличието
на помощи (съображение 189 от обжалваното решение), дружествата Bouygues упрекват Комисията в това, че не е обяснила кои са
липсващите в това отношение доказателства. След като разполагала с доклада от 28 април 2004 г. и няколко доклади и проучвания,
представени от трети лица, включително от дружествата Bouygues, Комисията не можела основателно да твърди, че не разполага
с достатъчно информация, за да се произнесе по правната квалификация на изявленията от и след юли 2002 г. Въз основа на тази
информация Комисията била в състояние да квалифицира окончателно тези изявления или поне трябвало да разгледа релевантността
на тази информация, за да мотивира ясно и точно отхвърлянето на тази квалификация. Дори да се предположи, че това е невъзможно,
Комисията трябвало да събере допълнителна информация, преди да приключи административното производство и да приеме обжалваното
решение.
г) Доводи на Комисията
По първата част от второто правно основание на Френската република и на FT
Най-напред Комисията поддържа, че Френската република изолира по недопустим начин тълкуването на съображение 194 от обжалваното
решение, по смисъла на което заемът от акционер предоставя предимство на FT, от това на съображение 197, и по-специално на
съображения 203—230 от посоченото решение, в които Комисията разглежда въпроса дали така предоставеното предимство отговаря
на критерия за разумния частен инвеститор.
Комисията счита, че Френската република и FT неправилно извършват статично и „фотографско“ тълкуване на разглежданата операция,
както и тясно и частично тълкуване на обжалваното решение. Техният подход имал за цел да ограничи анализа единствено до съобщените
през декември 2002 г. мерки, като изключвал изявленията от и след юли 2002 г., които били предназначени да успокоят пазарите
преди предоставянето на кредитна линия в размер на 9 милиарда евро през декември 2002 г. Един разделен анализ на събитията
преди проекта за заема от акционер през декември 2002 г. обаче не бил възможен. Впрочем в съображения 187 и 222 и сл. от обжалваното
решение Комисията обяснявала причините, поради които била длъжна да разгледа в тяхната съвкупност изявленията от и след юли
2002 г. и заема от акционер. В същите съображения тя посочвала също, че независимо от въпроса дали тези изявления сами по
себе си биха могли да бъдат счетени за помощ, към момента на настъпване на тази поредица от събития през декември 2002 г.
е установено, че вече неотменимото задължение на френската държава не съответства на критерия за частния инвеститор и представлява
държавна помощ. Всъщност стратегията на френските власти била част от продължителен оздравителен процес на FT, който не се
ограничавал до събитията от декември 2002 г. (съображение 219 и сл. от обжалваното решение). Този аспект следвал достатъчно
точно от обжалваното решение, и по-специално от съображения 191 и 223 от него.
Гореописаният подход бил обобщен в съображение 191 и намирал отражение по-специално в хронологичното представяне на фактите
в съображение 20 и сл. и в съображение 36 и сл. от обжалваното решение. В това отношение Комисията се позовава на Решение
по дело BP Chemicals/Комисия, точка 152 по-горе (точка 179), в което Общият съд припомнял необходимостта операцията по оздравяване
на дадено предприятие да се вземе предвид в нейната цялост и отменял решение на Комисията, което неправилно разделяло отделните
апортни вноски в капитала на съответното предприятие. От това произтичало задължение за Комисията, по-специално в рамките
на преценката на комплексните операции по оздравяване и преструктуриране, да разгледа доколко по-рано предприетите действия,
които не биха били извършени от един разумен инвеститор, биха обусловили или улеснили определено поведение в настоящия момент.
Всъщност в такива случаи едно отделно действие в края на процеса можело да изглежда „разумно“, ако бъде извадено извън своя
контекст, както се опитват да направят в настоящия случай Френската република и FT. Комисията добавя, че в Решението по дело
BP Chemicals/Комисия Общият съд не бил заключил, че третата апортна вноска в капитала представлява помощ.
Поредността на основните събития обаче, така както е описана в съображения 36—56 от обжалваното решение, ясно показвала демонстрираното
от Френската република намерение да подкрепи FT, за да попречи на всеки по-нататъшен спад на неговия рейтинг. В това отношение
финансовите пазари не си задали въпроса дали изявленията от и след юли 2002 г. са обвързващи и дали изразяват неотменимо задължение.
Решаващо значение за представата както на рейтинговите агенции, така и на пазарите имало по-скоро създаденото от френската
държава впечатление, че това задължение е обвързващо, като се има предвид покачването на курса на акциите на FT след изявлението
от 12 юли 2002 г. Френската република нито обяснявала, нито посочвала причините, поради които пазарите е трябвало да се съмняват
в категоричността на поемането на задължение от френската държава. Напротив, от представянето на „оценка на състоянието“ на
Управителния съвет на FT от 4 декември 2002 г. било видно, че FT не е изпитвало никакво съмнение, че подкрепата на френската
държава е от голямо значение за рейтинговите агенции. Следователно въпросът дали изявленията от и след юли 2002 г. представляват
държавна помощ бил без значение, след като към момента на материализирането им през декември 2002 г. под формата на заем от
акционер било установено, от една страна, че понастоящем задължението е станало неотменимо, и от друга страна, че то не отговаря
на критерия за частния инвеститор, тъй като не е поето при нормални пазарни условия.
Този извод не се разколебавал от Решение по дело Air France/Комисия, точка 159 по-горе (точки 74 и 79). Това решение потвърждавало
по-скоро, че предвид положението на FT през юли 2002 г. един частен инвеститор не би направил изявления като направените от
френските власти от и след юли 2002 г., които могат да се отразят на неговата надеждност и репутация, без преди това поне
да извърши одит на FT (съображение 228 и сл. от обжалваното решение). Към момента на изявлението от 12 юли 2002 г. обаче на
френските власти не бил известен точният размер на финансовите затруднения на FT. Комисията все пак признава, че в Решение
по дело Air France/Комисия, точка 159 по-горе, Общият съд не се е произнесъл по въпроса дали критерият за разумния частен
инвеститор се прилага само към правно неотменимо задължение.
Комисията посочва, че никога не е отричала, че изявленията от и след юли 2002 г. могат да носят финансов риск. Тя обаче била
счела, че не разполага с достатъчно доказателства, за да установи по безспорен начин въз основа на тази новаторска теза, че
изявленията представляват неотменимо ангажиране на държавни ресурси и поради това помощи по смисъла на член 87 ЕО (съображения
218 и 219 от обжалваното решение). Тя все пак имала право да провери дали при обстоятелства като тези от юли 2002 г. един
разумен частен инвеститор би поел същия риск (съображения 218 и 229 от посоченото решение), който се състоял, от една страна,
в икономически риск, свързан с надеждността на тези изявления на пазара (съображения 217, 220 и 221 от посоченото решение),
и от друга страна, правен риск, тъй като тези изявления можели да бъдат счетени за обвързващи по няколко национални правни
системи (съображение 215 от посоченото решение). По тази причина Комисията най-напред квалифицирала като „новаторска, но вероятно
нелишена от основание“ тезата, че изявлението от 12 юли 2002 г. само по себе си представлява помощ (съображения 188 и 218
от посоченото решение), след това посочила, че не може да докаже по безспорен начин наличието на помощ на тази основа (съображения
189 и 219 от посоченото решение), и накрая възприела „по-традиционен“ подход относно понятието за помощ (съображения 219—230
от посоченото решение). От това тя заключавала, че считано от юли 2002 г., вече е невъзможно да се сравни поведението на публичен
инвеститор с това на частен инвеститор, действащ при нормални пазарни условия, тъй като нито един частен инвеститор не би
бил в състояние да повлияе на пазара по начина, по който го правят френските власти с изявленията си от и след юли 2002 г.
Поради това Комисията стигнала до заключението, че прилагането на критерия за разумния инвеститор единствено към положението
през декември 2002 г. е погрешно, тъй като към този момент положението на FT вече не може да се прецени от гледна точка на
нормалните пазарни условия (съображения 219—230 от посоченото решение).
Комисията отхвърля тезата, че пречи на държавите членки да действат като разумни инвеститори. Един частен оператор също можел
да прави изявления или да действа по начин, водещ до възникване на неотменимо правно задължение, което предполага финансов
риск, без неговият неотменим характер да е сигурен. Следователно Комисията можела легитимно да провери дали частен оператор
би поел такъв риск и следователно да приложи критерия за частния инвеститор към поведение, което потенциално не води до неотменими
правни задължения. Така тя само сравнила поведението на френската държава с това на частен оператор в хода на целия процес,
който е довел тази държава до това да конкретизира подкрепата си под формата на заем от акционер, който представлявал само
материален израз на нейното принципно решение да подкрепи FT посредством посочените в изявленията от и след юли 2002 г. адекватни
мерки (съображения 36 и 185 от обжалваното решение). Публичното обявяване на това ясно и категорично задължение спрямо пазара
обаче носело финансови рискове, които един частен инвеститор не би поел толкова непредпазливо, или поне не преди да се е информирал
напълно за икономическото положение на FT (съображение 229 от обжалваното решение). В хода на административното производство
самите френски власти признавали, че към 12 юли 2002 г. не са били запознати нито с точното положение на FT, нито с ефикасните
способи за оздравяването му. При това положение всеки разумен акционер би избегнал да прави изявления, които могат да доведат
до поемането на задължение, дори бъдещо, което може да постави в опасност собственото му финансово положение на пазарите.
Комисията уточнява, че когато държавата възнамерява да предприеме мерки за подкрепа в полза на изпитващо затруднения предприятие
и да съобщи за намерението си на пазара, тя трябва да положи усилия да не наруши конкуренцията и да спази евентуално правилата
в областта на държавните помощи. Следователно, когато тази подкрепа може да представлява помощ, всяко изявление за оказване
на подкрепа трябвало да бъде придружено с изричната уговорка, че Комисията ще бъде уведомявана предварително за всяка допълнителна
мярка, която ще подлежи на изпълнение едва след като бъде одобрена, което правело това изявление условно.
По втората част от второто правно основание на Френската република и на FT
Според Комисията предвид икономическата и материална връзка между изявлението от 12 юли 2002 г. и проекта за заема от акционер
поведението на френската държава, считано от юли 2002 г., трябва да се разгледа в неговата цялост (съображение 187 от обжалваното
решение). Свеждането на анализа единствено до обхванатите от уведомлението факти би означавало да се даде възможност на държавата
членка да определи свободно релевантния период на анализ, което противоречало на обективния характер на понятието за помощ,
основано на икономическата реалност. Следователно, ако Комисията се натъкнела на обективно релевантни по-ранни факти, тя трябвало
да ги включи в своя анализ. В настоящия случай изявлението от 12 юли 2002 г. било част от една „по-дълга верига от действия“,
сред които проектът за заема от акционер и регистрирането на увеличаването на капитала били само последните елементи. По тази
причина Комисията била длъжна да ги разгледа в тяхната съвкупност, което щяло да я доведе до конкретната констатация, че през
декември 2002 г. конститутивните елементи на понятието за помощ са били налице.
Комисията оспорва твърденията, че изявлението от 12 юли 2002 г. не е съдържало държавен ангажимент за евентуална финансова
подкрепа в полза на FT и че тя се е основала на чисто субективно впечатление за начина, по който според нея това изявление
е могло да се възприеме от пазарите. Напротив, тя се основала на обективни факти, показващи, че от гледна точка на пазара
това изявление е създало впечатлението за обвързващо задължение и за бъдеща намеса на френската държава. Така изявленията
от и след юли 2002 г. били предназначени да успокоят пазарите и френските власти били влезли в контакт с рейтинговите агенции,
с цел да избегнат рейтингът на облигациите на FT да спадне до равнище „junk bond“. Освен това, както следвало от съображение 210
от обжалваното решение, тезата на Френската република и на FT била противоречива. При липсата на обстойно оспорване от тези
жалбоподатели на законосъобразността на това съображение тази теза трябвало да се отхвърли като необоснована.
Въз основа на всичко гореизложено Комисията стига до извода, че второто правно основание на Френската република и на FT трябва
да се отхвърли като неоснователно.
По третото правно основание на Френската република и на FT
–       По явната грешка в преценката на изявлението от 12 юли 2002 г.
Според Комисията решението на френската държава да подкрепи FT е взето на 12 юли 2002 г., въпреки че към този момент условията,
при които щяла да се ангажира, не са били уточнени. Изявлението от 12 юли 2002 г. било част от „стратегия за надеждно ангажиране
на френската държава в подкрепа на FT“ и било възприето именно като такова от пазарите (съображение 220 и сл. от обжалваното
решение). От буквалния анализ на това изявление и от неговия контекст следвало, че това ангажиране било ясно и че освен това
било потвърдено (съображения 205—212 от посоченото решение) по-специално пред рейтинговите агенции. Всъщност в прессъобщението
си от 12 юли 2002 г. S & P уточнявала, че френските власти са установили пряк контакт с нея, за да я уверят, че ще подкрепят
FT (съображение 38 от посоченото решение). Следователно от гледна точка на рейтинговите агенции, с които е установен контакт,
изявлението от 12 юли 2002 г. било израз на демонстрирана от френската държава воля да подкрепи FT. Тези неколкократни изявления
в един и същ смисъл, направени от компетентния министър, който отговаря за управлението на дяловите участия на френската държава
и представлява мажоритарния акционер на FT, със сигурност можели да бъдат счетени от пазара за надеждно и безусловно поемане
на задължение от страна на френската държава да подкрепи финансово FT (съображение 217 от посоченото решение). Комисията била
доказала, че тази представа на пазарите се потвърждава от реакцията и от коментарите на финансовите анализатори, които тълкували
изявлението от 12 юли 2002 г. като категорично поемане на задължение за финансова помощ и като изявление, което поддържа рейтинга
на FT на равнище сигурна инвестиция (съображения 220, 221, 37, 38, 52 и 58 от посоченото решение).
Според Комисията фактът, че френската държава квалифицира поведението си като разумно, не поставя под съмнение безусловния
характер на поетото от нея задължение. Също така посочването на евентуалното настъпване на финансовите проблеми на FT не можело
да се тълкува като отлагателно или прекратително условие на това задължение (съображение 210 от обжалваното решение). Всъщност
не съществувало нито едно доказателство, позволяващо да се установи, че пазарът е възприел каквото и да било условие в това
отношение. Ако министърът на икономиката е искал да постави поетото от него задължение в зависимост от определени условия,
като спази общностното право, той не би се задоволил с използването на израза „разумен инвеститор“, който не се считал непременно
от пазарите за свързан с правото относно държавните помощи, а трябвало да използва изричната уговорка, че Комисията ще бъде
уведомявана предварително за всяка допълнителна мярка, която ще подлежи на изпълнение едва след като бъде одобрена от нея
(съображение 229 от обжалваното решение). Накрая, що се отнася до разграничението между Решението Crédit foncier (вж. точка 159
по-горе) и обжалваното решение, Комисията признава, че в настоящия случай поетото от френската държава задължение не било
толкова конкретно, колкото в случая, който е в основата на другото решение.
Що се отнася до въпроса дали изявлението от 12 юли 2002 г. е оказало влияние върху положението на пазара през декември 2002 г.,
Комисията препраща към доводите си, развити в рамките на отговора ѝ на първото и второто правно основание на Френската република
и на FT. Основната последица от това изявление била, че до декември 2002 г. рейтингът на FT е можел да бъде запазен на равнище
сигурна инвестиция, вместо да падне до равнище „junk bond“. Всъщност през септември 2002 г. френската държава отново била
изразила подкрепата си за FT, така че Moody’s променила перспективата за дълга от отрицателна на стабилна (съображение 52
от обжалваното решение). През декември 2002 г. S & P отново посочила, че подкрепата на френската държава от юли 2002 г. е
ключов фактор за запазването на рейтинга на равнище сигурна инвестиция (съображение 58 от посоченото решение). Без запазването
на рейтинга на това равнище през юли 2002 г. обаче увеличаването на собствените средства на FT, което било съществена част
от план „Ambition 2005“, вече не можело да се реализира при същите условия. Следователно изявлението от 12 юли 2002 г. било
оказало влияние върху пазарите през декември 2002 г. и всички събития след юли 2002 г. настъпили в контекста на „изкривен“
от това изявление пазар. В това отношение Френската република погрешно твърдяла, че контактите ѝ с рейтинговите агенции в
качеството ѝ на мажоритарен акционер на FT не са необичайни. При тези обстоятелства предвид размера на дълга (70 милиарда
евро) и при липсата на ясна и пълна информация за икономическото положение на FT един мажоритарен частен акционер нямало да
направи такива изявления в подкрепа на FT (съображение 229 от обжалваното решение). Според Комисията по тази причина изявленията
от и след юли 2002 г. и контактите с рейтинговите агенции са „изкривили“ положението на пазара, така че когато през декември
2002 г. се обявява проектът за заем от акционер, не може да се счете, че това се извършва при нормални пазарни условия. Останалите
събития, оказали влияние върху представата на пазара след юли 2002 г., не премахвали този ефект на „изкривяване“ (съображения
260 и 261 от посоченото решение).
Освен това Комисията отхвърля критиките срещу използваната в доклада от 28 април 2004 г. методология. Накрая, тя оспорва релевантността
на сравнението между Deutsche Telekom и FT, което Френската република и FT извършват, с цел да докажат, че изявленията от
и след юли 2002 г. нямат решаващо значение.
–       По явната грешка в преценката относно приложимостта на критерия за разумния частен инвеститор
Що се отнася до твърдяната явна грешка в преценката, състояща се в прилагането на критерия за разумния частен инвеститор,
независимо от факта, че Комисията не е признала наличието на предимство, Комисията препраща към писмената си защита относно
втората част от второто правно основание на Френската република и на FT. Все пак тя добавя, че винаги е считала, че офертата
за заем от акционер, която не може да бъде оттеглена, предоставя предимство на FT. Комисията обаче не била счела за нужно
да се произнесе по теоретичния въпрос дали това предимство, разгледано отделно и следователно без да се взимат предвид изявленията
от и след юли 2002 г., би могло да е в съответствие с критерия за разумния частен инвеститор. Всъщност този въпрос бил станал
безпредметен по изложените в съображение 225 от обжалваното решение причини.
В това отношение Комисията припомня съображения 187 и 222 и сл. от обжалваното решение и доводите си в отговор на второто
правно основание на Френската република и на FT, в които се посочват причините, поради които тя трябва да анализира изявленията
от и след юли 2002 г. и проекта за заем от акционер от декември 2002 г. в тяхната съвкупност. Независимо от въпроса дали,
взети поотделно, тези изявления или този проект съдържат всички конститутивни елементи на понятието за помощ, Комисията била
установила, че при настъпването на поредицата от събития през декември 2002 г. вече неотменимото задължение на френската държава,
поставено в контекста на изявленията от и след юли 2002 г., не съответства на критерия за частния инвеститор и поради това
представлява държавна помощ. Що се отнася до довода на FT, че авансът от акционер така и не е подписан, Комисията препраща
към съображение 196 от обжалваното решение. Освен това тя никога не била твърдяла, че офертата за заема от акционер е била
възприета от пазара като материален израз на поето от френската държава задължение, надхвърлящо бъдещото ѝ участие в увеличаването
на капитала. От съществено значение била важността, която рейтинговите агенции придават на подкрепата на френската държава.
Тази подкрепа и реакцията на рейтинговите агенции обаче се проявявали от юли 2002 г. Освен това Комисията не оспорва положителната
реакция на пазарите след изявлението от 2 октомври 2002 г. за назначаването на новия ИД на FT. FT обаче не обяснило причините,
поради които това назначение имало по-решаващо значение от изявленията и от преките контакти с рейтинговите агенции през юли
2002 г. за избягване на спада на рейтинга на FT на равнище „junk bond“. Влиянието, което проектът за заем от акционер от декември
2002 г. оказал върху пазара, също било по-малко от това на изявленията от и след юли 2002 г., тъй като през декември 2002 г.
пазарът вече бил успокоен в голяма степен относно реалността и категоричността на подкрепата на френската държава в полза
на FT. Ето защо, като се имали предвид последиците от изявленията от и след юли 2002 г., заемът от акционер бил отпуснат при
необичайни условия на пазара и по този начин предоставял предимство на FT.
–       По явната грешка в преценката на поведението на френската държава като разумен инвеститор
Комисията счита, че е отговорила напълно на твърдението за нарушение, изведено от твърдяната явна грешка в преценката при
прилагането на критерия за разумния частен инвеститор, което тя не счита за отделно твърдение за нарушение. Следователно разглеждането
на това твърдение за нарушение би било или безпредметно, или недопустимо по смисъла на член 44 от Процедурния правилник.
По всички гореизложени съображения Комисията стига до извода, че третото правно основание на Френската република и на FT е
отчасти безпредметно или недопустимо и отчасти неоснователно и трябва да бъде отхвърлено.
По първото правно основание на дружествата Bouygues
–       По доводите на дружествата Bouygues
Комисията оспорва статичния и „фотографски“ подход на дружествата Bouygues към операцията по оздравяване на FT, който имал
за цел да ограничи анализа по член 87, параграф 1 ЕО до изявленията от и след юли 2002 г., докато по дело T‑425/04 Френската
република искала да ограничи този анализ единствено до мерките, за които е направено уведомление през декември 2002 г. Според
Комисията тезата, че тези изявления, взети поотделно или в тяхната съвкупност, отговарят на четирите условия на понятието
за помощ, произтичала от тясно, частично и неправилно тълкуване на обжалваното решение и не отчитала факта, че в рамките на
един продължителен оздравителен процес събитията, които предхождат заема от акционер от декември 2002 г., са свързани помежду
си както от материална, така и от икономическа гледна точка.
Всъщност Комисията била длъжна да анализира от гледна точка на критерия за разумния инвеститор изявленията от и след юли 2002 г.
и проекта за заем от акционер в тяхната съвкупност, тъй като този проект бил само конкретен израз на поредица от по-ранни
събития (съображения 187—189, 191 и 215—230 от обжалваното решение). Този подход бил в съответствие със съдебната практика,
според която една сложна операция по оздравяване и преструктуриране трябва да се вземе предвид в нейната цялост, и по-специално
да се разгледа доколко едно изолирано настоящо действие, което би могло да изглежда „разумно“, ако се извади от неговия контекст,
се е наложило или е било улеснено от минали действия, които един разумен инвеститор, действащ в условията на пазарна икономика,
не би предприел (Решение по дело BP Chemicals/Комисия, точка 152 по-горе, точка 179). Комисията добавя, че в приложение на
критерия за частния инвеститор по-ранните помощи, които са част от продължителен процес, по принцип можели или да бъдат санкционирани
сами по себе си, или да бъдат взети предвид при характеризирането на последваща помощ, която предвид тези по-ранни помощи
само привидно изглежда като действие, което би могло да бъде извършено от разумен частен инвеститор. Дружествата Bouygues
обаче не оспорвали квалифицирането на заема от акционер като помощ в обжалваното решение. Така въпросът дали изявленията от
и след юли 2002 г. представляват помощ вече не бил релевантен, тъй като към момента на материализирането на посочените изявления
през декември 2002 г. под формата на проект за заем от акционер било установено, от една страна, че поетото от френската държава
задължение е станало неотменимо, и от друга страна, че то не е в съответствие с критерия за частния инвеститор.
В това отношение Комисията оспорва приликата между фактите по настоящия случай и тези, които са в основата на Решението Crédit
foncier (вж. точка 159 по-горе). В настоящото дело изявленията на министъра на икономиката нямали същата сила и същата степен
на точност по отношение на определено категорично поемане на задължение от френската държава като изявленията, предмет на
Решението Crédit foncier (вж. съображение 36 от Решението Crédit foncier, от една страна, и съображение 219 от обжалваното
решение, от друга страна).
Комисията добавя, че нито уведомяващата държава, нито заинтересованите страни могат да определят релевантния период, който
да бъде обхванат от анализа. Понятието за помощ било обективно понятие, основано на икономическата реалност. Следователно
доколкото Комисията разследвала обективно релевантни по-ранни факти, тя трябвало да ги включи в своя анализ. В настоящия случай
изявленията от и след юли 2002 г. били част от „по-дълга верига от действия“, сред които заемът от акционер и регистрирането
на увеличаването на капитала били само последните елементи. Следователно Комисията имала основание да констатира, че в настоящия
случай всички конститутивни елементи на понятието за помощ са били налице едва от декември 2002 г.
Следователно първото правно основание на дружествата Bouygues трябвало да бъде отхвърлено като неоснователно.
–       По доводите на встъпилата страна FT
Що се отнася до доводите на встъпилата страна FT, Комисията най-напред припомня, че встъпилите страни трябва да приемат спора
в състоянието, в което се намира към момента на встъпването им, и че по силата на член 40, четвърта алинея от Статута на Съда
исканията в молбата за встъпване се ограничават до подпомагане по отношение на исканията на една от главните страни, като
встъпилата страна няма право да повдига правно основание, което не е повдигнато от жалбоподателя.
Комисията е учудена, че встъпилата страна FT поддържа своите искания в защита на законосъобразността на член 1 от обжалваното
решение, докато в същото време по дело T‑444/04 тя иска, макар и на други основания, отмяната на посочения член. Поради това
тя поставя под съмнение допустимостта на исканията на встъпилата страна FT, предвид това че по дело Т‑444/44 FT упреква Комисията,
че е отишла твърде далеч, като в член 1 от обжалваното решение е обявила, че поставен в контекста на изявленията от и след
юли 2002 г., заемът от акционер представлява държавна помощ, несъвместима с общия пазар. Поддържайки обаче по дело T‑450/04,
че Комисията не е отишла твърде далеч, тъй като не е квалифицирала като помощи изявленията от и след юли 2002 г., FT влизало
в противоречие със собствената си позиция, застъпена в жалбата му по дело T‑444/04. Всъщност FT не можело, от една страна,
да поддържа при встъпването си, че член 1 от обжалваното решение е валиден, и от друга страна, в жалбата си да иска отмяната
на посочения член. Според Комисията тази нова позиция, изразена при встъпването му, логично трябвало да доведе FT до оттегляне
на жалбата му по дело T‑444/04.
При условията на евентуалност Комисията оспорва, че всеки мажоритарен частен акционер би направил изявлението от 12 юли 2002 г.
и че то до такава степен е общо и условно, че не може да се тълкува като гаранция в подкрепа на FT. Комисията била подчертала,
че за френската държава е от решаващо значение да създаде впечатление у рейтинговите агенции и пазарите, че изявлението от
12 юли 2002 г. представлява обвързващо задължение. Това изявление, съпроводено от преките контакти между френските власти
и рейтинговите агенции, очевидно било предназначено да успокои пазарите и да предотврати спадането на рейтинга на облигациите
на FT до равнище „junk bonds“, което се потвърждавало от покачването на курса на акциите и облигациите на FT след посоченото
изявление. Всъщност поемането на това задължение не било обусловено от спазването на общностните правила в областта на държавните
помощи (съображение 229 от обжалваното решение). Накрая, Комисията отхвърля тезата, че изявлението от 12 юли 2002 г. не предоставя
никакво предимство на FT. Предимството от това изявление се състояло в запазването до декември 2002 г. на рейтинга на FT на
равнище сигурна инвестиция вместо спадането му до равнище „junk bond“ (съображениe 219 и сл. от обжалваното решение).
По второто правно основание на дружествата Bouygues
Комисията счита, че е мотивирала надлежно позицията си, че не може да заключи, че сами по себе си изявленията от и след юли
2002 г. представляват държавни помощи (вж. по-специално съображения 188, 189, 215 и 217—230 от обжалваното решение). Според
Комисията мотивите на обжалваното решение не страдат нито от противоречие, нито от непълнота, тъй като дружествата Bouygues
смесват контрола за изпълнение на задължението за мотивиране с контрола за наличието на явна грешка.
По допълнителните доводи на Комисията в отговор на писмените въпроси на Общия съд
В отговора си на писмените въпроси на Общия съд Комисията се позовава по същество на съображения 188 и 214—216 от обжалваното
решение, както и на юридическите и икономическите проучвания, които тя е получила или поръчала и анализирала в хода на административното
производство и в повечето от които се стигало до извода, че изявленията от и след юли 2002 г. имат обвързващ характер. По
този начин Комисията стигнала до извода, че не може да установи „по безспорен начин наличието на помощ“ единствено въз основа
на тези изявления, с оглед на трудността да се установи по убедителен начин, че те са от естество да ангажират поне потенциално
държавни ресурси. Всъщност в експертните проучвания се съдържали твърде разнопосочни тълкувания на тези изявления, основани
на френското гражданско, търговско и административно право, както и на сложни и спорни правни концепции на френската съдебна
практика и доктрина. Резултатът от този анализ бил обобщен в съображения 216—218 от обжалваното решение.
Комисията обаче не отрича, че някои елементи на националното право биха могли основателно да подкрепят тезата, че изявленията
от и след юли 2002 г. съдържат едностранно поето от френската държава задължение, която теза следователно не била явно необоснована.
В това отношение Комисията посочва две решения на френския касационен съд. Въпреки това, най-вече в светлината на циркулярното
писмо от 22 юли 2003 г. ( вж.точка 167 по-горе), в което се припомня, че само гласуван от Националната асамблея закон за бюджета
може да ангажира финансовата отговорност на френската държава, тези съдебни решения не могли да се транспонират пряко във
френското административно право. Освен това отправените в административното производство от FT критики към доклада от 22 март
2004 г. показвали липсата на нарушение от френската държава на френското административно право. Освен това според Комисията,
въпреки че в доклада от 22 март 2004 г. се стига до извода, че тъй като е за резултат, задължението на френската държава за
предоставяне на гаранция е налице от момента на изявлението от 12 юли 2002 г., в същия този доклад се признава, че е трудно
да се счете, че френската държава е възнамерявала да се обвърже към този момент с участие в увеличаването на капитала на FT,
задължение, което според този доклад възниква на 13 септември 2002 г. (точка 62 от доклада от 22 март 2004 г.).
Комисията припомня подхода си относно прилагането на критерия за разумния частен инвеститор и анализа си за начина, по който
финансовите пазари възприемат изявленията от и след юли 2002 г., които били част от стратегия за оздравяване на FT. При тези
обстоятелства тя била предпочела да не приема особено строго и ограничително за френската държава и за FT тълкуване по твърде
спорен въпрос от националното право. Макар обаче с оглед на националното право да нямала достатъчна сигурност относно обхвата
на изявленията от и след юли 2002 г., за да заключи, че с тях се поема обвързващо задължение за ангажиране на държавни ресурси,
Комисията можела да стигне до извода, че отпускането на заема от акционер съдържа такова задължение (съображение 219 от обжалваното
решение). Въз основа на това Комисията стига до извода, че поради материалната и икономическата връзка между изявленията от
и след юли 2002 г. и заема от акционер е имала основание да ги прецени в тяхната съвкупност. Като се има предвид материализирането
на тези изявления през декември 2002 г. под формата на заем от акционер — единствената мярка, за която Френската република
отправя уведомление, — било установено, от една страна, че задължението е станало неотменимо, и от друга страна, че то не
е в съответствие с критерия за частния инвеститор. Следователно въпросът дали изявленията от и след юли 2002 г. представляват
помощ бил ирелевантен.
2.     Съображения на Общия съд
а) По понятието за помощ по смисъла на член 87, параграф 1 ЕО
Що се отнася до въпроса дали в настоящия случай Комисията не е приложила правилно понятието за помощ, най-напред следва да
се припомни, че по смисъла на член 87, параграф 1 ЕО „всяка помощ, предоставена от държава членка или чрез ресурси на държава
членка, под каквато и да било форма, която нарушава или заплашва да наруши конкуренцията чрез поставяне в по-благоприятно
положение на определени предприятия или производството на някои стоки, доколкото засяга търговията между държавите членки,
е несъвместима с общия пазар“.
По-нататък следва да се констатира, че както е признато от установената съдебна практика, понятието „помощ“ е по-общо от това
„субсидия“, тъй като включва не само положителните престации като самите субсидии, но и други видове намеса, които под различна
форма облекчават тежестите, обичайно натоварващи бюджета на едно предприятие, и които, без да са субсидии в строгия смисъл
на думата, имат същото естество и последици (вж. Решение на Съда от 8 май 2003 г. по дело Италия и SIM 2 Multimedia/Комисия,
C‑328/99 и C‑399/00, Recueil, стр. I‑4035, точка 35 и Решение на Съда от 15 юни 2006 г. по дело Air Liquide Industries Belgium,
C‑393/04 и C‑41/05, Recueil, стр. I‑5293, точка 29 и цитираната в него съдебна практика).
Освен това съдебната практика приема, че само предимствата, които са предоставени пряко или непряко посредством държавни ресурси,
се считат за помощи по смисъла на член 87, параграф 1 ЕО. Всъщност установеното в тази разпоредба разграничение между „помощ,
предоставена от държава“ и „чрез ресурси на държава“ не означава, че всички предимства, предоставяни от дадена държава, представляват
помощи, независимо дали са финансирани чрез държавни ресурси, а цели единствено да включи в това понятие предимствата, които
са предоставени пряко от държава, и тези, които са предоставени посредством публична или частна организация, определена или
учредена от същата държава (Решение на Съда от 13 март 2001 г. по дело PreussenElektra, C‑379/98, Recueil, стр. I‑2099, точка 58,
Решение на Общия съд от 6 март 2003 г. по дело Westdeutsche Landesbank Girozentrale и Land Nordrhein-Westfalen/Комисия, T‑228/99
и T‑233/99, Recueil, стр. II‑435, точка 179 и Решение на Общия съд от 12 декември 2006 г. по дело Asociación de Estaciones
de Servicio de Madrid et Federación Catalana de Estaciones de Servicio/Комисия, T‑95/03, Recueil, стр. II‑4739, точка 104).
От това следва, че за да бъдe квалифицирана дадена мярка като държавна помощ по смисъла на член 87, параграф 1 ЕО, е необходимо
по-специално, от една страна, тя да съдържа предимство, което може да приеме различни форми („под каквaто и да било форма“),
и от друга страна, това предимство да произтича пряко или непряко от публични ресурси (да е предоставено „от държава членка
или чрез ресурси на държава членка“).
Съдебната практика доуточнява понятието за държавна помощ с оглед на принципа на равно третиране на публичните и частните
предприятия, в смисъл че включването на публичноправни органи в капитала на дадено дружество, т.е. имуществена вноска, извършена
с публични ресурси, все пак не представлява държавна помощ по смисъла на член 87, параграф 1 ЕО, когато тази намеса се извършва
при обстоятелства, които съответстват на нормални пазарни условия. В това отношение следва да се прецени дали при подобни
обстоятелства един частен инвеститор, сравним по размер с управляващи публичния сектор субекти, би направил финансова вноска
със същия размер с оглед по-специално на информацията, с която разполага, и на предвидимото развитие към датата на посочените
вноски (Решение по дело SIM 2 Multimedia/Комисия, точка 213 по-горе, точки 37 и 38). Освен това, макар действията на частния
инвеститор, с които трябва да се сравнява намесата на публичния инвеститор, преследващ цели, свързани с икономическата политика,
да не са непременно действия на обикновен инвеститор, който влага капитал с цел повече или по-малко краткосрочно реализиране
на печалба, те трябва да бъдат поне действия на частен холдинг или на частна група от предприятия, които следват структурна,
обща или отраслова политика, и трябва да бъдат ръководени от перспективи за рентабилност в по-дългосрочен план (Решение на
Съда от 14 септември 1994 г. по дело Испания/Комисия, C‑42/93, Recueil, стр. I‑4175, точка 14 и Решение на Общия съд от 18 декември
2008 г. по дело Componenta/Комисия, T‑455/05, непубликувано в Сборника, точка 86).
Както страните признават в съдебното заседание, прилагането на критерия за частния инвеститор непременно предполага, че предприетите
от държавата в полза на дадено предприятие мерки предоставят предимство чрез ресурси на държавата (вж. в този смисъл Решение
по дело Westdeutsche Landesbank Girozentrale и Land Nordrhein-Westfalen/Комисия, точка 214 по-горе, точки 180 и 181).
Що се отнася до обхвата на съдебния контрол, който следва да бъде осъществен, следва да се припомни, че понятието „помощ“
е обективно понятие и следователно квалифицирането на дадена мярка като държавна помощ, което според Договора трябва да се
извърши както от Комисията, така и от съда, не би могло по принцип да обоснове признаването на широко право на преценка на
Комисията при липсата на особени обстоятелства, дължащи се по-конкретно на сложността на разглежданата държавна намеса. Всъщност
само при прилагането на член 87, параграф 3 ЕО, който налага Комисията да вземе предвид, в рамките на преценката си за евентуалната
съвместимост на определени държавни мерки с общия пазар, комплексни съображения от икономическо, социално, регионално и секторно
естество, действително ѝ е предоставена широка свобода на преценка (вж. в този смисъл Решение на Общия съд от 27 януари 1998 г.
по дело Ladbroke Racing/Комисия, T‑67/94, Recueil, стр. II‑1, точка 52 и цитираната в него съдебна практика).
В това отношение Съдът уточнява, че понятието за държавна помощ, както е определено в Договора, има правен характер и трябва
да се тълкува въз основа на обективни фактори. По тази причина съдът по принцип трябва да упражнява цялостен контрол по въпроса
дали дадена мярка влиза в приложното поле на член 87, параграф 1 ЕО, като отчита както конкретните обстоятелства по отнесения
до него спор, така и техническия характер или сложността на направените от Комисията преценки (Решение на Съда от 16 май 2000 г.
по дело Франция/Ladbroke Racing и Комисия, C‑83/98 P, Recueil, стр. I‑3271, точка 25, Решение на Съда от 1 юли 2008 г. по
дело Chronopost/UFEX и др., C‑341/06 P и C‑342/06 P, Сборник, стр. I‑4777, точка 141 и Решение на Съда от 22 декември 2008 г.
по дело British Aggregates/Комисия, C‑487/06 P, Сборник, стр. І‑10505, точка 111).
С оглед на тези принципи следва да се провери дали в настоящия случай Комисията правилно е приложила понятието за помощ по
смисъла на член 87, параграф 1 ЕО.
В това отношение с оглед на изложените от жалбоподателите по дела Т‑425/04, Т‑444/04 и Т‑450//04 твърдения за нарушение, изведени
отчасти от грешки при прилагане на правото и отчасти от явни грешки в преценката, на първо място, следва да се разгледа дали
изявленията от и след юли 2002 г. и проектът за заем от акционер от декември 2002 г., взети поотделно или в тяхната съвкупност,
предоставят едно или няколко предимства на FT. При положителен отговор, на второ място, следва да се прецени дали тези евентуални
предимства в полза на FT произтичат от прехвърляне на държавни ресурси. При положителен отговор, на трето място, следва да
се разгледа дали тези евентуални предимства, произтичащи от държавни ресурси, са били предоставени при спазване на критерия
за разумния частен инвеститор, действащ в условията на пазарна икономика.
б) По наличието на предоставено от изявленията от и след юли 2002 г. и от проекта за заем от акционер предимство
Предварителни бележки
Най-напред следва да се разгледа дали и доколко в обжалваното решение Комисията е установила наличието на едно или няколко
предимства, свързани с изявленията от и след юли 2002 г. В това отношение, предвид тясната връзка между критерия за предимство
и този за прехвърляне на държавни ресурси, трябва да се вземат предвид всички съображения, които са изложени в обжалваното
решение по този въпрос.
Следва да се припомни, че в член 1 от обжалваното решение Комисията квалифицира като държавна помощ по смисъла на член 87,
параграф 1 ЕО заема от акционер под формата на кредитна линия в размер на 9 милиарда евро в полза на FT, поставен в контекста
на изявленията от и след юли 2002 г., т.е. изявления, които са направени преди уведомяването за проекта за заем от акционер
на 4 декември 2002 г.
В подкрепа на този извод Комисията констатира в общи линии, че чрез изявленията от и след юли 2002 г., направени в момент,
когато FT е изправено пред финансова криза, дължаща се на краткосрочен дълг в голям размер, френските власти били постигнали
възвръщане на доверието на финансовите пазари във FT, за да може то да получи достъп до нови кредити, което било поставило
основите на предприетите впоследствие мерки за възстановяване на равновесието на баланса и за рефинансирането на FT, включително
проекта за заем от акционер. В това отношение Комисията счита по същество, че взети в тяхната съвкупност, тези изявления и
мерки, които били част от направляван от френската държава продължителен процес по оздравяването на FT, не били в съответствие
с критерия за разумния частен инвеститор, действащ в условията на пазарна икономика, тъй като предвид кризата, в която се
намира FT през юли 2002 г., един частен акционер не би направил такива изявления за подкрепа. Така тези изявления били „изкривили“
положението на пазара, водейки до проекта за заем от акционер, който би бил немислим, ако не бяха налице последиците от посочените
изявления на финансовите пазари (вж. по-специално съображения 225—230 от обжалваното решение).
Що се отнася по-специално до понятието за предимство, което ангажира държавни ресурси, Комисията счита по същество, че макар
изявленията от и след юли 2002 г. да могат да се квалифицират като помощи, доколкото оказват влияние върху пазарите и предоставят
предимство на FT, те не били непременно от естество да ангажират „поне потенциално държавни ресурси“ (съображение 188 от обжалваното
решение). В съображение 189 от обжалваното решение Комисията посочва, че не разполага с достатъчно доказателства, за да установи
по безспорен начин наличието на помощ въз основа на тази „новаторска“ теза. Тя все пак счита, че може да установи наличието
на помощ, като вземе предвид предимството и ангажирането на държавни ресурси, свързани със заема от акционер, преценен в контекста
на изявленията от и след юли 2002 г. (съображение 190 от обжалваното решение).
Така в съображение 194 от обжалваното решение се констатира, че „заемът от акционер […] предоставя предимство в полза на FT,
тъй като му позволява да увеличи средствата си за финансиране и да успокои пазара относно способността си да изпълни задълженията
си в срок“. Въпреки че договорът за заем от акционер така и не е подписан, „създаденото на пазара привидно впечатление, че
този заем е налице“, може да предостави предимство на FT, тъй като пазарът приема, че неговото финансово положение е по-устойчиво,
което можело да окаже влияние върху условията за предоставяне на заеми.
Що се отнася до критерия за ангажиране на държавни ресурси, в съображение 195 от обжалваното решение Комисията уточнява, от
една страна, че „фактът, че дадено предимство произтича от поемането на държавен ангажимент, водещ потенциално, но не и непосредствено,
до прехвърляне на ресурси, не изключва това предимство да е предоставено чрез държавни ресурси“, и от друга страна, като се
позовава на Решение на Съда от 16 май 2002 г. по дело Франция/Комисия, наречено „Stardust“ (C‑482/99, Recueil, стр. I‑4397,
точка 36), че „не е необходимо във всички случаи да е налице прехвърляне на държавни ресурси, за да може предоставеното […]
предимство да се счете за държавна помощ“. Така според Комисията, която изхожда от съдебната практика, дори предимство, което
е предоставено чрез потенциална допълнителна тежест за държавата, можело да представлява държавна помощ (Решение на Съда от
1 декември 1998 г. по дело Ecotrade, C‑200/97, Recueil, стр. I‑7907, точка 43 и Решение на Общия съд от 13 юни 2000 г. по
дело EPAC/Комисия, T‑204/97 и T‑270/97, Recueil, стр. II‑2267, точка 80).
По смисъла на съображение 196 от обжалваното решение съобщението за предоставянето на заема от акционер в съчетание с реализирането
на предхождащи това предоставяне условия, създаденото у пазара привидно впечатление за действителното предоставяне на този
заем и изпращането на подписания договор за заем от акционер предполагали „потенциална допълнителна тежест за [френската]
държава“, което било достатъчно да се заключи, че е налице „потенциално ангажиране на държавни ресурси“. Според Комисията:
„Всъщност доколкото този документ представлява оферта за сключването на договор и докато тази оферта не бъде оттеглена, FT
може да я подпише във всеки момент и по този начин да придобие правото да му бъде изплатена незабавно сумата от 9 милиарда
евро. Следователно [френската] държава […] трябва да държи на разположение на FT сума, която съответства на тези ресурси“.
[неофициален превод]
С второто и третото си правно основание, изтъкнати по дела Т‑425/04 и Т‑444/04, Френската република и FT посочват по същество,
че нито изявленията за подкрепа, нито проектът за заем от акционер изпълняват сами по себе си конститутивните условия на понятието
за помощ, и по-специално критерия за предимство, което произтича от държавни ресурси, и че не е възможно тези различни елементи
да се преценят в тяхната съвкупност, за да се стигне до извода, че поведението на френската държава не отговаря на критерия
за разумния частен инвеститор. Всъщност подходът на Комисията бил противоречив, тъй като самата тя признавала, че взети поотделно,
нито посочените изявления, нито заемът от акционер представляват държавни помощи по смисъла на член 87, параграф 1 ЕО. Във
всички случаи изявленията за подкрепа не можели да се квалифицират като категорично поето от френската държава задължение,
с което се предоставя предимство на FT и се ангажират държавни ресурси.
За разлика от това, с първото си правно основание, повдигнато по дело Т‑450/04, дружествата Bouygues поддържат по същество,
че в обжалваното решение Комисията не е направила достатъчно, тъй като не е квалифицирала всяко едно от изявленията от и след
юли 2002 г. като отделна държавна помощ. Всъщност всяко едно от тези изявления отговаряло на кумулативните условия на понятието
за помощ, включително на това за предимство, което ангажира държавни ресурси.
По произтичащото от изявленията от и след юли 2002 г. предимство
От цитираната в точка 213 по-горе съдебна практика следва, че понятието за предимство предполага, че намесата на държавата
трябва да има за последица подобряване на икономическото и/или финансовото положение, дори обогатяване на получателя, например
чрез облекчаване на тежестите, които обичайно натоварват неговия бюджет.
Следователно трябва да се провери дали изявленията от и след юли 2002 г., както и съобщението от 4 декември 2002 г. за заема
от акционер предполагат сами по себе си предоставянето на такова предимство на FT.
В това отношение следва да се направи разграничение между, от една страна, евентуалното предимство, състоящо се в улесняването
на достъпа на FT до финансовите пазари и в намаляването на разходите му за рефинансиране, и от друга страна, евентуалното
положително влияние на посочените изявления върху курса на акциите и облигациите на FT.
Що се отнася до влиянието на изявленията от и след юли 2002 г. върху достъпа на FT до финансовите пазари и върху разходите
му за рефинансиране, следва да се констатира, че в обжалваното решение Комисията надлежно доказва, че тези изявления са предоставили
значително предимство на FT, тъй като са му позволили да спечели отново доверието на финансовите пазари, направили са възможен,
по-лесен и по-евтин достъпа на FT до нови кредити, необходими за рефинансирането на краткосрочните му дългове в размер на
15 милиарда евро, и в крайна сметка са допринесли за стабилизирането на твърде крехкото му финансово състояние, което през
юли 2002 г. било на крачка от това да се влоши значително.
По-конкретно от направеното в точки 33—50 по-горе резюме на обжалваното решение следва, че Комисията събира съвкупност от
косвени доказателства, позволяващи да се установи, че вследствие на изявлението от 12 юли 2002 г. и последвалите го изявления,
както и на съобщението от 4 декември 2002 г. за проекта за заем от акционер рейтинговите агенции са дали на FT по-благоприятен
рейтинг от този, който първоначално са дали или са възнамерявали да дадат предвид финансовата криза, в която се намира, и
по-специално предвид значението на „spread inversion“, на спада на цените на неговите облигации и на този на курса на неговите
акции, както са констатирани по-конкретно през юни и юли 2002 г. (вж.точка 34 по-горе).
Всъщност от еднородните коментари на бившия и на новия ИД на FT, на рейтинговите агенции, както и на Deutsche Bank следва,
че рейтингът, който посочените агенции са дали или са възнамерявали да дадат първоначално, би довел към онзи момент до затварянето
на достъпа на FT до капиталовите пазари, като по този начин би попречил на рефинансирането на краткосрочния му дълг, и че
затварянето на достъпа е могло да бъде избегнато само благодарение на запазването на по-благоприятен рейтинг, който на свой
ред е станал възможен благодарение на изявлението от 12 юли 2002 г. (вж. точки 37—43 и 47 по-горе). Предвид изложените в точки
45—48 по-горе съображения Комисията надлежно установява, че изявленията от септември, октомври и декември 2002 г. също са
повлияли положително на решенията на рейтинговите агенции за запазване на рейтинга на FT и са благоприятствали за доверието
на финансовите пазари, за да позволят по този начин на FT да управлява отново своите средносрочни дългове с настъпил падеж
и да се рефинансира при подходящи условия.
Без да е необходимо да се уточнява по-детайлно влиянието, което всяко едно от тези изявления поотделно е оказало върху финансовите
пазари, следва да се заключи, че във всички случаи, взети в тяхната съвкупност, посочените изявления са оказали решаващо влияние
върху реакцията на рейтинговите агенции и че тази реакция на свой ред е решаваща за възстановяване на образа на FT в очите
на инвеститорите и кредиторите, както и за поведението на актьорите на финансовите пазари, които впоследствие участват в рефинансирането
на FT. Причинно-следствената връзка между тези елементи се доказва по-специално от факта, че през септември 2002 г. групата
банки, свързана с изпълнението на плана „Ambition 2005“, обуславя участието си в рекапитализацията на FT от запазването на
настоящия му рейтинг от Moody’s и от S & P (вж. точка 44 по-горе). Освен това като реакция на съобщението от 4 декември 2002 г.
за проекта за заем от акционер S & P потвърждава на 17 декември 2002 г., че от една страна, подкрепата на френските власти
за FT, така както нееднократно е потвърждавана през и след юли 2002 г., е била ключов фактор за запазването на рейтинга на
FT на равнище сигурна инвестиция и че, от друга страна, съобщението за посочения проект за заем от акционер е било доказателство
за тази подкрепа и за осезаемата защита на кредиторите на FT (вж. съображение 58 и бележки под линия 52 и 53 от обжалваното
решение). Така предвид посочените по-горе коментари на S & P Комисията с основание е заключила, че благоприятните последици,
които произтичат от неколкократните изявления за подкрепа, считано от юли 2002 г., са продължили до декември 2002 г. (вж.
също становището на Moody’s от февруари 2003 г., цитирано в точка 48 по-горе, както и доклада на Deutsche Bank, цитиран в
точка 37 по-горе).
Освен това следва да се констатира, че по силата на принципите, които ръководят предoставянето на кредити и рефинансирането
на капиталовите пазари, така както са припомнени в съображение 28 и сл. от обжалваното решение, равнището на рейтинга на дадено
предприятие и следователно на риска от неизпълнение на задълженията по предоставените му кредити е от решаващо значение за
определянето на разходите за рефинансиране на това предприятие, и по-специално на лихвите, които се изискват за емитирането
на нови облигации. От това следва, че колкото по-малък е този риск от неизпълнение, толкова по-лесно и евтино е рефинансирането
на въпросните кредити на капиталовите пазари. С други думи, всяко положително влияние върху рейтинга на дадено предприятие,
дори ако то се дължи само на публични изявления, които могат да спечелят или да засилят доверието на инвеститорите, оказва
непосредствено влияние върху равнището на разходите, които това предприятие трябва да направи, за да се рефинансира на капиталовите
пазари. В това отношение Комисията се позовава на документ на FT — чиято релевантност не се оспорва от Френската република
и от FT — в който е посочена хипотезата на автоматично увеличаване на годишните разходи за лихви с около 75 милиона евро в
случай на намаляване на рейтинга на дългосрочния дълг на FT от S & P и от Moody’s (вж. съображение 222 и бележка под линия 148
от обжалваното решение).
За пълнота следва да се уточни, че Комисията е доказала също, че тази причинно-следствена връзка между изявленията от и след
юли 2002 г., запазването на рейтинга на FT и улесняването на достъпа му до нови кредити, включително намаляването на разходите
за рефинансирането му, е била не само предвидима от френските власти, но и планирана от тях. Всъщност, както следва от съображения
38 и 212 от обжалваното решение, в самия ден на изявлението от 12 юли 2002 г. френските власти са се свързали с рейтинговите
агенции като S & P (вж. точки 35 и 37 по-горе), за да ги информират за намеренията си с цел бързо да се установи доверие на
пазара и да се предотврати всеки по-нататъшен спад на рейтинга на FT на равнище „junk bond“. Този факт не се оспорва от френските
власти и от FT, които само посочват, че този подход е в съответствие с критерия за разумния частен инвеститор.
Следователно положителният и стабилизиращ за рейтинга на FT ефект, който произтича от изявленията от и след юли 2002 г. и
от волята на френските власти, неизбежно води до предоставянето на финансово предимство на FT и до засилване на икономическото
му положение. Сама по себе си тази констатация позволява на Комисията да стигне до извода, че на FT е било предоставено предимство
по смисъла на член 87, параграф 1 ЕО, без да е необходимо да се определя количественият израз на това предимство.
Ето защо следва да се отхвърлят доводите на Френската република и на FT, според които изявленията от и след юли 2002 г. не
оказват влияние върху пазарите и не предоставят предимство в полза на FT.
При тези обстоятелства не е необходимо да се отговаря на въпроса дали изявленията от и след юли 2002 г. са предоставили предимство
в полза на FT и с това, че са оказали положително влияние върху курса на неговите акции и облигации.
По произтичащото от проекта за заем от акционер предимство
Следва да се разгледа дали сам по себе си заемът от акционер, който остава единствено на стадия на неподписан от FT проектодоговор
и който така и не се реализира, е предоставил на FT допълнително предимство в сравнение с предимството, описано в точки 235—237
по-горе. В това отношение следва да се припомни, както бе посочено в предходните точки, че Комисията е установила надлежно,
че разгледано съвместно с изявленията от и след юли 2002 г., публичното съобщение на френските власти за проекта за заем от
акционер от 4 декември 2002 г. носи предимство на FT, тъй като води до положителна реакция от страна на актьорите на финансовите
пазари и следователно по-специално до подобряване на условията за неговото рефинансиране.
Що се отнася до въпроса дали заемът от акционер предоставя допълнително и отделно предимство освен горепосоченото, следва
да се посочи по-специално съображение 194 от обжалваното решение, според което независимо от факта, че договорът за заем от
акционер така и не е подписан от FT и следователно не е изпълнен, той предоставя предимство в полза на FT, тъй като му позволява
да увеличи финансовите си възможности, да успокои пазара относно способността си да изпълни задълженията си в срок и по този
начин да повлияе на условията за предоставяне заема на FT. Всъщност „създаденото на пазара привидно впечатление за наличието
на този заем [е това, което] може да предостави предимство на FT, тъй като пазарът счита, че финансовото [му] положение […]
е по-устойчиво“.
Доколкото обаче Комисията приравнява така описаното предимство на ефект, който успокоява пазара, и на създаване на привидно
впечатление у третите лица, че заемът от акционер е предоставен на FT, това предимство явно се смесва с предимството, произтичащо
от изявленията от и след юли 2002 г., и по-специално с предимството, свързано със съобщението от 4 декември 2002 г. за проекта
за заем от акционер, което вече е оказало подобен ефект върху финансовите пазари и е довело до подобряване на условията за
предоставяне на заем на FT (вж. точки 235—237 по-горе).
Всъщност изглежда изключено проектът за заем от акционер, който е предмет на парафиран, подписан и изпратен от ERAP на FT
договор, да може да окаже, по подобие на съобщението за него от 4 декември 2002 г., идентично или поне подобно влияние върху
тези пазари. Както посочва самата Френска република по време на съдебното заседание в отговор на поставен от Общия съд въпрос,
което е отбелязано в протокола от съдебното заседание, изпращането на договора за заем от акционер от ERAP на FT на 20 декември
2002 г. не е публично оповестено отделно и в допълнение към направеното на 4 декември 2002 г. съобщение за проекта за заем
от акционер. При липсата на такова оповестяване, която FT потвърждава по време на съдебното заседание, изпращането на посочения
договор за заем от акционер обаче не създава „привидно впечатление“ у третите лица за предоставянето на заема от акционер
по смисъла на съображение 194 от обжалваното решение. Реакцията на Moody’s, посочена в бележка под линия 112 от обжалваното
решение, не може да постави под съмнение тази преценка, тъй като въпросната реакция вече е била налице на 9 декември 2002 г.,
т.е. вероятно в отговор на съобщението от 4 декември 2002 г., но във всички случаи преди изпращането на договора за заем от
акционер от ERAP на FT на 20 декември 2002 г. Същото важи и за посочената в съображение 58 и в бележки под линия 52 и 53 от
обжалваното решение реакция на S & P, която е от 17 декември 2002 г.
В отговор на въпрос на Общия съд Комисията все пак посочва по време на съдебното заседание, че сам по себе си проектът за
заем от акционер и предоставянето му съдържат допълнително и отделно предимство в полза на FT (вж. също точка 196 по-горе),
тъй като след изпращането на подписания договор на 20 декември 2002 г. FT получава едностранна и безусловна възможност да
активира заема от акционер, като подпише посочения договор. От икономическа гледна точка тази възможност да разполага с кредитна
линия в размер на 9 милиарда евро, която зависи единствено от волята на получателя, представлявала предимство, отделно от
произтичащото от съобщението от 4 декември 2002 г. за проекта за заем от акционер. По време на съдебното заседание FT оспорва
тази преценка, като се позовава на съображения 188 и 190 от обжалваното решение.
Следователно най-напред следва да се установи дали доводът на Комисията е подкрепен в достатъчна степен от обжалваното решение.
В това отношение следва да се посочи, че в съображение 194 от обжалваното решение се изтъква фактът, че заемът от акционер
предоставя предимство в полза на FT, „тъй като му позволява да увеличи възможностите си за финансиране“. Макар последната
констатация да е твърде неясна, лаконична и пряко свързана с описанието на посоченото в точка 245 по-горе предимство, в съображение 196,
второ и трето изречение от посоченото решение, което действително се позовава на критерия за прехвърляне на държавни ресурси,
се уточнява освен това, че доколкото договорът за заем от акционер „представлява оферта за сключването на договор и докато
тази оферта не бъде оттеглена, FT може да я подпише във всеки един момент и по този начин да придобие правото да му бъде изплатена
незабавно сумата от 9 милиарда евро“ и че френската държава „трябва следователно да държи на разположение на FT сума, която
съответства на тези ресурси“. Накрая, в съображение 197 от посоченото решение Комисията стига до извода, че следва да се разгледа
дали „така предоставеното на FT предимство“ зачита принципа на разумния частен инвеститор и дали засяга конкуренцията и търговията
между държавите членки.
От това следва, че макар обжалваното решение да е неясно, що се отнася до разграничаването на различните съставни елементи
на въпросното предимство или предимства, то все пак изразява с минимално необходимата яснота и точност, че според Комисията
изпращането на договора за заем от акционер на FT носи допълнително и отделно предимство в сравнение с предимството, описано
в точки 235—237 по-горе.
По-нататък следва да се прецени дали Комисията е установила надлежно, че простата възможност за FT да прибегне едностранно
и безусловно до кредитна линия в размер на 9 милиарда евро, която е предмет на договора за заем от акционер, представлява
предимство в негова полза, дори при положение че проектодоговорът така и не е подписан от него, нито е изпълнен.
В това отношение FT, което оспорва наличието на такова предимство, отново посочва по време на съдебното заседание, че е отказало
да подпише договора за заем от акционер с мотива, че той предвижда твърде тежки условия, и че във всички случаи то би предпочело
да рефинансира дълговете си на пазара на облигации.
Следва да се припомни, че Комисията е длъжна да установи въз основа на обективни елементи, че всички кумулативни условия на
понятието за помощ по смисъла на член 87, параграф 1 ЕО, включително наличието на предимство, са изпълнени (Решение по дело
British Aggregates/Комисия, точка 219 по-горе, точка 111), като се имат предвид икономическите последици от въпросната мярка
(вж. в този смисъл Решение по дело Chronopost/UFEX и др., точка 219 по-горе, точка 123 и Решение по дело Westdeutsche Landesbank
Girozentrale и Land Nordrhein-Westfalen/Комисия, точка 214 по-горе, точка 180).
Следва да се констатира обаче, че освен възприетата в съображение 196 от обжалваното решение квалификация на изпращането на
договора за заем от акционер като „оферта за сключване на договор“, която FT може да приеме „във всеки момент“, за да придобие
„по този начин правото да му бъде изплатена незабавно сумата от 9 милиарда евро“, Комисията, която носи тежестта на доказване,
нито е определила, нито е доказала евентуално подобряване на икономическото положение на FT, което може да произтече от тази
оферта, в сравнение с положението, в което то се е намирало по-специално след открилата се пред него възможност да рефинансира
дълговете си в размер на 9 милиарда евро, при съществуващите в този момент условия на пазара на облигации.
Комисията обаче не би могла да предположи единствено въз основа на едностранна оферта от държавата за предоставянето на кредитна
линия в определен размер, че тази оферта е свързана с благоприятни икономически последици за получателя, без да отчете условията
за изпълнение на въпросния договор за кредит, и по-специално условията за предоставяне и връщане на кредита, и още по-малко
когато получателят не е приел тази оферта, а се е ограничил да се рефинансира при съществуващите пазарни условия. В противен
случай дори договор за кредит, съдържащ обективно неблагоприятни условия, като по-високи лихвени проценти и по-ограничени
срокове за връщане в сравнение с предложените от пазара, би следвало да се квалифицира като предимство по смисъла на член 87,
параграф 1 ЕО, и то единствено с мотива че определен публичен кредитор е обявил, че е готов да предостави на разположение
на получателя определена сума.
Всъщност такъв подход не отговаря на задължението на Комисията да установи въз основа на достатъчно подкрепени с доказателства
и пълни обективни факти наличието на предимство по смисъла на член 87, параграф 1 ЕО (вж. в този смисъл Решение по дело British
Aggregates/Комисия, точка 219 по-горе, точка 111; в този смисъл вж. също Решение на Общия съд по дело Westdeutsche Landesbank
Girozentrale и Land Nordrhein-Westfalen/Комисия, точка 214 по-горе, точка 180 и Решение на Общия съд от 26 юни 2008 г. по
дело SIC/Комисия, T‑442/03, Сборник, стр. II‑1161, точка 126). От една страна, такъв подход не би позволил да се прецени такава
оферта за кредит в нейната цялост и в нейния икономически контекст, и от друга страна, той не би отчел нито нейните реални
и евентуално неблагоприятни икономически последици за получателя, нито волята му да не я приеме.
При тези обстоятелства следва да се счете, че Комисията не може само да констатира, че е налице оферта за сключването на договор,
подписана от ERAP, за да заключи, че тя носи допълнително и отделно предимство в полза на FT по смисъла на член 87, параграф 1
ЕО.
Все пак фактът, че Комисията не е установила надлежно наличието на допълнително и отделно предимство, произтичащо от проекта
за заем от акционер като такъв, сам по себе си не може да доведе до отмяна на обжалваното решение (вж. в този смисъл Решение
на Общия съд по дело Graphischer Maschinenbau/Комисия, точка 159 по-горе, точка 49 и цитираната в него съдебна практика и
Решение на Първоинстанционния съд от 19 октомври 2005 г. по дело Freistaat Thüringen/Комисия, T‑318/00, Recueil, стр. II‑4179,
точка 191 и цитираната в него съдебна практика).
Предвид съвкупността от гореизложените съображения следва да се констатира, че Комисията е доказала надлежно, че изявленията
от и след юли 2002 г. и съобщението от 4 декември 2002 г. за проекта за заем от акционер, взети в тяхната съвкупност, са свързани
с предоставянето на предимство на FT по смисъла на член 87, параграф 1 ЕО, без да е необходимо да се дава количествен израз
на това предимство.
При тези обстоятелства следва да се отхвърли доводът на Френската република и на FT, че Комисията не е имала основание да
заключи, че е налице произтичащо единствено от изявленията от и след юли 2002 г. предимство, поради това че, от една страна,
това предимство не би могло да се идентифицира на фона на позитивните последици на други събития и на взети от самото FT през
втората половина на 2002 г. мерки, и че от друга страна, докладът от 28 април 2004 г. не е бил разгледан и не са били определени
точните естество и стойност на предимството, което произтича от съвкупността от тези изявления.
Сега следва да се разгледа дали и доколко идентифицираното по-горе предимство е свързано с прехвърляне на държавни ресурси
по смисъла член 87, параграф 1 ЕО.
в) По наличието на прехвърляне на държавни ресурси
Предварителни бележки
От изложените в точки 214 и 215 по-горе съображения следва, че идентифицираното в точки 234—259 по-горе предимство трябва
да произтича от прехвърлянето на държавни ресурси. Това изискване за връзка между установеното предимство и ангажирането на
държавни ресурси по принцип предполага, че посоченото предимство е тясно свързано със съответна тежест, която обременява държавния
бюджет, или със създаването, въз основа на поети от държавата правнообвързващи задължения, на достатъчно конкретен икономически
риск за държавния бюджет (вж. в този смисъл Решение на Съда от 17 март 1993 г. по дело Sloman Neptun, C‑72/91 и C‑73/91, Recueil,
стр. I‑887, точка 21, Решение на Съда от 19 септември 2000 г. по дело Германия/Комисия, C‑156/98, Recueil, стр. I‑6857, точка 27,
Решение на Съда по дело PreussenElektra, точка 214 по-горе, точка 58 и заключение на генералния адвокат M. Jacobs по дело
PreussenElektra, точка 214 по-горе, Recueil, стр. I‑2103, точки 115—117).
Следва да се отбележи, че в настоящия случай страните не постигат съгласие по въпроса дали изявленията от и след юли 2002 г. —
относно които Комисията правилно установява, че предоставят предимство в полза на FT — са свързани с прехвърляне на държавни
ресурси. Докато Френската република и FT оспорват наличието на прехвърляне на държавни ресурси, дружествата Bouygues поддържат,
че всяко едно от тези изявления е свързано с ангажирането на такива ресурси било въз основа на правнообвързващо задължение
на френската държава, било поради достатъчно конкретния и непосредствен икономически риск, който тя носи и който я излага
на имуществена отговорност, под каквато и да било форма, за дълговете на FT по отношение на дружествата Bouygues, на акционерите
и на кредиторите.
В обжалваното решение Комисията най-напред се позовава на схващането, че потенциално прехвърляне на държавни ресурси е достатъчно
за прилагането на член 87, параграф 1 ЕО. Тя излага становището си по този въпрос в съображения 195—197 от обжалваното решение
по следния начин:
„(195) Що се отнася до условието относно държавните ресурси, Комисията подчертава, че фактът, че дадено предимство произтича
от поемането на задължение от държавата, водещо потенциално, но не и непосредствено до прехвърляне на ресурси, не изключва
това предимство да е предоставено чрез държавни ресурси. „В това отношение следва да се посочи […], че според постоянната
съдебна практика не е необходимо да се установи във всички случаи, че е било налице прехвърляне на държавни ресурси, за да
може предоставеното на едно или на няколко предприятия предимство да се счете за държавна помощ по смисъла на член 87, параграф 1
ЕО“ [бележка под линия 113: Решение по дело „Stardust“, точка 36; вж. също Решение на Съда от 15 март 1994 г. по дело Banco
Exterior de España, C‑387/92, Recueil, стр. I‑877, точка 14 и Решение на Съда от 19 май 1999 г. по дело Италия/Комисия, C‑6/97,
Recueil, стр. I‑2981, точка 16]. Така дори предимство, което е предоставено посредством потенциална допълнителна тежест за
държавата, представлява държавна помощ, след като засяга конкуренцията и търговията между държавите членки [бележка под линия 114:
Решение на Съда от 1 декември 1998 г. по дело Ecotrade, C‑200/97, Recueil, стр. I‑7907, точка 43 и Решение на Общия съд от
13 юни 2000 г. по дело EPAC/Комисия, T‑204/97 и T‑270/97, Recueil, стр. II‑2267, точка 80].
(196) Комисията отбелязва, че потенциална допълнителна тежест за държавните ресурси била създадена от съобщението за предоставянето
на заема от акционер в съчетание с реализирането на предхождащи това предоставяне условия […], създаденото у пазара привидно
впечатление за действителното предоставяне на този заем […] и накрая изпращането на подписания и подпечатан договор за заем
от ERAP на FT […] Вярно е, че този договор така и не е подписан от FT; това обаче не означава, че не е налице потенциално
ангажиране на държавни ресурси. Всъщност доколкото този документ представлява оферта за сключването на договор и докато тази
оферта не е оттеглена, FT може да я подпише във всеки момент, като по този начин получи правото да му бъде изплатена незабавно
сумата от 9 милиарда евро. Тъй като [френската] държава не може да пренебрегне това обстоятелство, тя трябва да държи на разположение
на FT чрез ERAP сума, която съответства на тези ресурси.
(197) Следователно Комисията трябва да разгледа дали така предоставеното на FT предимство зачита принципа на разумния частен
инвеститор и дали засяга конкуренцията и търговията между държавите членки“. [неофициален превод]
По-нататък, в рамките на преценката на критерия за разумния частен инвеститор, действащ в условията на пазарна икономика,
след като в съображения 208—213 от обжалваното решение констатира по същество, че изявленията от и след юли 2002 г. са „достатъчно
ясни, точни и категорични, за да отразяват надеждно поемане на задължение от страна на [френската] държава“, в съображения
214—219 от обжалваното решение Комисията посочва следното:
„(214) Комисията отбелязва, че е изследвала въпроса дали според вътрешното право частен инвеститор, които е направил същите
изявления като държавата, би бил длъжен да спази обещанията си. Предвид това, че в настоящия случай инвеститорът е [френската]
държава, изследването на вътрешното право се отнася и до административното право.
(215) Комисията посочва, че е поискала експертен доклад по този въпрос и че е получила множество доклади от страна на трети
лица. Въз основа на тази информация Комисията не може да изключи на този етап, че въпросните изявления са имали обвързваща
сила по френското административно, гражданско, търговско и наказателно право […], както и по правото на щата Ню Йорк.
(216) Основната критика на френските власти се състои в това да се отбележи, че едностранното поемане на задължения по вътрешното
право е изключение и че писмата за намерение, които не са хомогенна категория, само по изключение са равнозначни на едностранно
поемане на задължение. Въпросът обаче не е дали френското право е еднозначно по този въпрос, а дали нещо в частното право
позволява да се установи наличието на едностранно поемане на задължение при условия като тези в настоящия случай. Фактът,
че съществува практика на Касационния съд [бележка под линия 134: вж. Com, 28.03.2000, D. 2000, cah. dr. aff. р. 210], която
може да се използва и чието значение френските власти просто се опитват да омаловажат, […] е неоспорим.
[…]
(218) Може да се счита, че взети в тяхната съвкупност, тези елементи в действителност са в състояние да поставят в опасност
държавни ресурси (било чрез ангажирането на отговорността на държавата по отношение на инвеститорите, било чрез увеличаването
на разходите за бъдещи сделки на държавата). Тезата, че изявленията [от и след] юли 2002 г. са помощи, следователно е новаторска
теза, но вероятно не е лишена от основание.
(219) Поради това Комисията не счита, че може да установи по неопровержим начин наличието на помощта на тази основа. За сметка
на това тя счита, че може да докаже наличието на елементи на помощ по по-традиционен начин, като изходи от мерките от декември
2002 г., за които е отправено уведомление. В това отношение е достатъчно да се установи, че предварителните изявления са оказали
реално влияние върху представата на пазарите през декември, без да е необходимо сами по себе си тези изявления да се квалифицират
[…] като държавни помощи“. [неофициален превод]
В отговора си на поставените от Общия съд писмени въпроси Комисията уточнява по същество, че предвид различните проучвания
и анализи, получени в хода на административното производство, които съдържали твърде разнопосочни тълкувания на изявленията
от и след юли 2002 г. въз основа на френското гражданско, търговско и административно право, тя се била отказала да направи
само въз основа на тях окончателен извод, че е налице едностранно поето от френската държава задължение, макар да признавала,
че някои елементи от националното право основателно биха могли да подкрепят тази теза. Вместо да възпира особено строго и
ограничително тълкуване по твърде противоречив въпрос от националното право, тя избира общ подход, който отчита материалната
и икономическа връзка между изявленията от и след юли 2002 г., заема от акционер и факта, че предоставянето на последния носи
такова предимство.
Следователно трябва да се разгледа дали Комисията с основание, от една страна, е отхвърлила наличието на прехвърляне на държавни
ресурси, свързано с изявленията от и след юли 2002 г. като такива, и от друга страна, е признала, че този критерий все пак
е изпълнен от проекта за заем от акционер от декември 2002 г.
По прехвърлянето на държавни ресурси, свързано с изявленията от и след юли 2002 г.
Най-напред е необходимо да се определи естеството на изявленията от и след юли 2002 г., тъй като то има решаващо значение
за квалифицирането им като държавни помощи от гледна точка както на общностното право, така и на релевантните национални разпоредби.
В това отношение следва да се отбележи, че в рамките на общностните съдебни спорове за държавни помощи Общият съд разполага
с пълна свобода при преценката на фактите и на доказателствата. Освен това в този контекст въпросът дали и доколко дадена
разпоредба от националното право се прилага към съответния случай зависи от фактическата преценка на съда и е подчинен на
правилата за събирането на доказателства и за разпределянето на тежестта на доказване.
Освен това следва да се припомни, че макар в съображение 208 от обжалваното решение Комисията да е признала, че изявленията
от и след юли 2002 г. са „достатъчно ясни, точни и категорични, за да отразяват надеждно поемане на задължение от страна на
[френската] държава“, тя в крайна сметка отхвърля тезата, че тези изявления трябва да се считат за правнообвързващи от гледна
точка на приложимото национално право и по този начин да бъдат квалифицирани като мерки за помощ, които ангажират държавни
ресурси (съображения 188, 218 и 219 от обжалваното решение). По същество Комисията все пак счита, че като се има предвид влиянието,
което тези изявления са оказали върху представата на пазарите, френската държава е поела известен финансов риск, включително
от гледна точка на националното право, което позволявало да се приеме, че проектът за заем от акционер е несъвместим с критерия
за разумния частен инвеститор (съображения 220—230 от посоченото решение). По този начин както в обжалваното решение, така
и в хода на производството Комисията не приема ясна и окончателна позиция по въпроса дали изявленията от и след юли 2002 г.
могат сами по себе си да предполагат прехвърляне на държавни ресурси евентуално и въз основа на приложимото национално право.
За да се определи естеството на изявленията от и след юли 2002 г., следва да се посочи, че те трябва да се тълкуват единствено
с оглед на обективни критерии (вж. в този смисъл Решение по дело SIC/Комисия, точка 256 по-горе, точка 126). Въпреки това,
след като бъдат установени представата и реакцията на актьорите на пазара, те могат да предоставят полезни индиции за определянето
на естеството на тези изявления.
Що се отнася до изявлението от 12 юли 2002 г. (вж. точка 4 по-горе), следва да се констатира, че това изявление е направено
от министъра на икономиката най-вече в качеството му на представител на френската държава като мажоритарен акционер на FT
(„ние сме мажоритарен акционер […]“). В това си качество той изрично гарантира, че независимо от начина, по който ще се намеси,
френската държава възнамерява да действа като разумен инвеститор („държавата акционер ще действа като разумен инвеститор […]“).
В това отношение нито Комисията, нито дружествата Bouygues предоставят доказателства за това, че към момента на това изявление
намерението да се обуслови бъдещата намеса на френската държава от спазването на критерия за разумния частен инвеститор е
само заявено, а не реално и сериозно.
Освен това изявлението от 12 юли 2002 г. е неопределено и неточно, що се отнася до възможните мерки за подкрепа, които френската
държава може да предприеме на един по-късен, все още неуточнен етап („ще действа като разумен инвеститор и […] ще вземем адекватни
мерки“). Предвид отворения и неясен характер на тези изявления Комисията не е имала основание да заключи, че е ясно твърдяното
поемане на задължение от френската държава, във връзка с което оставало да се уточнят само „средствата за намеса, […], а именно
условията за изпълнение“ (съображение 209 от обжалваното решение), тъй като такова ясно поемане на задължение непременно предполага
да се определят естеството и обхватът на тази евентуална бъдеща намеса. Както обаче се потвърждава в доклада на Deutsche Bank
от 22 юли 2002 г., на който се позовава самата Комисия в съображение 221 и бележка под линия 142 от обжалваното решение, от
изявлението от 12 юли 2002 г. пазарът все още не може да определи естеството и характера на тази бъдеща намеса на френската
държава („[FT] се ползва от нарастващото доверие на пазара, [което се дължи на факта] че [френското] правителство ще подкрепи
по един или друг начин кредита“; тази „мълчалива [подкрепа] на [френската] държава […] може да е под формата на заеми при
пазарни условия, отпуснати от банките или [от] [френското] правителство“). Освен това, като потвърждава бъдещия, условен и
неточен характер на тази намеса, изявлението от 12 юли 2002 г. изрично отхвърля хипотезата за увеличаване на капитала на FT,
въпреки че през декември 2002 г. френската държава възприема именно тази възможност („Не, със сигурност не! Просто потвърждавам,
че своевременно ще предприемем адекватни мерки, ако е необходимо […]“).
Това тълкуване се потвърждава от фактическия контекст, в който е направено изявлението от 12 юли 2002 г. Както, изглежда,
признава самата Комисия (вж. точки 188 и 189 по-горе) на този етап, при липсата на релевантна информация за точния обхват
на финансовите затруднения на FT, за бъдещата реакция на финансовите пазари, предизвикана от изявлението, и за очакваното
развитие вследствие на предвиденото преструктуриране на FT, френската държава все още не е могла да знае и да определи достатъчно
точно естеството, обхвата и условията за предоставяне на евентуална мярка за подкрепа в полза на FT. От съвкупността от действия
на френските власти, предприети на 12 юли 2002 г., включително от факта, че те установяват пряк контакт с рейтинговите агенции,
следва по-скоро че целта на тези власти е била да успокоят бързо финансовите пазари с потенциална бъдеща подкрепа на френската
държава в полза на FT единствено за да попречат на допълнителното спадане на неговия рейтинг, както и на затварянето на достъпа
му до нови кредити на пазара на облигации, без обаче да уточняват в по-голяма степен тази евентуална подкрепа в този конкретен
момент. Всъщност преждевременното уточняване на евентуалните мерки за подкрепа би могло да ограничи ненужно вариантите за
рефинансиране на дълга на FT, които могат да се окажат възможни впоследствие, и в същото време да създаде необходимостта от
уведомяване на Комисията за тези мерки на основание член 88, параграф 3 ЕО. Освен това поради прибързания си характер този
подход би могъл да подкопае доверието на кредиторите и на инвеститорите относно надеждността на действията на френската държава.
При тези обстоятелства, обратно на изложеното в съображение 212 от обжалваното решение, фактът, че е установен контакт с рейтинговите
агенции, не може да се счете за елемент, който потвърждава категоричния характер на задължението, за което се твърди, че е
поето от френската държава, а само за първа крачка, предназначена да облекчи натиска, на който в края на юли 2002 г. е подложена
позицията на FT на финансовите пазари.
Обратно на това, което изтъкват дружествата Bouygues и Комисията (вж. съображение 210 от обжалваното решение), сам по себе
си фактът, че към момента на изявлението от 12 юли 2002 г. FT вече среща сериозни затруднения с рефинансирането (вж. точка 236
по-горе), изобщо не променя открития и неопределен характер на това изявление като цяло, нито значението му с оглед на фактическия
контекст, в който е направено (вж. точка 274 по-горе). Така, дори да се предположи, че посочените затруднения са налице на
този етап, фактът, че това изявление не отразява коректно критичното положение на краткосрочния дълг на FT към този момент,
няма решаващо значение („ако [FT] има затруднения“; „ако [FT] има проблеми с финансирането, което не е така понастоящем, [френската]
държава ще предприеме необходимите мерки за тяхното преодоляване“).
Освен това, тълкувайки буквално изявлението от 12 юли 2002 г., Комисията не може основателно да поддържа, че „няма никакво
доказателство, че пазарът е съзрял каквото и да било условие“ (съображение 210 от обжалваното решение), и че „реакцията на
пазара, както и коментарите на финансовите анализатори потвърждават, че пазарът е счел тези изявления за надеждна стратегия
за ангажирането на [френската] държава в подкрепа на FT“ (съображение 220 от посоченото решение), тъй като това субективно
възприятие или реакцията на определени оператори на пазара не са от решаващо значение за определянето на естеството на такова
изявление (вж. точка 271 по-горе). Впрочем това съображение не отчита факта, че напротив, на този етап Deutsche Bank не може
да предвиди естеството и обхвата на евентуалната бъдеща намеса на френската държава в полза на FT (вж. точка 273 по-горе).
Що се отнася до изявлението от 13 септември 2002 г. (вж. точка 7 по-горе), следва да се отбележи, че това изявление също е
условно, неточно и насочено към бъдещето, що се отнася до евентуалните мерки, които френската държава предвижда в дългосрочен
план („[френската] държава ще подкрепи [FT] в изпълнението на план[а] [за финансово оздравяване] и от своя страна ще допринесе
за много същественото увеличаване на собствените средства на [FT] в срок и при условия, определени в зависимост от пазарните
условия“), като единствено сигурни са твърдението за бъдещ принос „в същественото увеличаване на собствените средства“ на
FT и фактът, че то ще се осъществи при „пазарни условия“. Освен това, подобно на изявлението от 12 юли 2002 г., изявлението
от 13 септември 2002 г. също не уточнява естеството, обхвата и условията на бъдещата намеса на френската държава в полза на
FT и обуславя евентуалните междинни мерки за подкрепа от критерия за необходимост („отсега нататък [френската] държава ще
предприеме, ако е необходимо, мерки, които позволяват да се избегнат всякакви проблеми с финансирането на [FT]“).
Що се отнася до изявлението от 2 октомври 2002 г. (вж. точка 8 по-горе), следва да се констатира, че то е също толкова неопределено
и не носи никакво уточнение в сравнение със съдържанието на изявлението от 13 септември 2002 г. („[френската] държава ще подпомогне
изпълнението на оздравителните дейности и от своя страна ще допринесе за увеличаването на собствените средства на [FT] при
условия, които ще бъдат определени […]. Междувременно, ако е необходимо, [френската] държава ще предприеме мерки, които да
позволят да се избегнат всякакви проблеми с финансирането на [FT]“). Всъщност с това изявление френската държава само предвижда
неопределено бъдеща потенциална помощ от нейна страна при увеличаване на собствените средства на FT, естеството, обхватът
и условията за предоставяне на която все още не са определени. В същото време, подобно на предходните изявления, евентуалната
междинна помощ от страна на френската държава, чиито характеристики също не се уточняват, е обусловена от необходимостта от
решаване на потенциалните проблеми с финансирането на FT.
От гореизложените съображения следва, че обратно на това, което твърдят дружествата Bouygues, поради техния открит, неточен
и условен характер, по-специално що се отнася до естеството, обхвата и условията на евентуална държавна намеса в полза на
FT, и предвид фактическия контекст, в който са направени, изявленията от 12 юли, 13 септември и 2 октомври 2002 г. не могат
да бъдат приравнени на държавна гаранция или да бъдат тълкувани като разкриващи неотменимо задължение за предоставянето на
конкретна финансова помощ в полза на FT като изплащането на краткосрочните ѝ дългове.
Конкретно, безусловно и неотменимо ангажиране на държавни ресурси от страна на френската държава би предполагало, че тези
изявления уточняват изрично или точните суми, които ще бъдат инвестирани, или конкретните дългове, които ще бъдат гарантирани,
или най-малкото предварително определена финансова рамка, като кредитна линия в определен размер, както и условията за предоставяне
на предвидената помощ. Изявленията от и след юли 2002 г. обаче не вземат отношение по тези аспекти, като в същото време отхвърлят
възможността за бъдещо увеличаване на капитала на FT до определен размер, въпреки че впоследствие френската държава избира
именно последния вариант, най-напред под формата на проекта за заем от акционер, който има за цел да постави на разположение
на FT кредитна линия в размер на 9 милиарда евро, и след това с вноска в същия размер, пропорционално на нейния дял в капитала
на FT, при увеличаването на неговия капитал (вж. точка 16 по-горе).
В това отношение следва да се добави, че дружествата Bouygues не могат да се позоват на Решението Crédit foncier (вж. точка 159
по-горе), чиято законосъобразност не е била предмет на контрол от страна на Общия съд, тъй като за разлика от изявленията
от и след юли 2002 г., изявлението на френския министър на икономиката, предмет на това решение, изразява категоричната и
безусловна воля на френската държава да се ангажира със спазването „на всички падежи по главницата и лихвите на дълга на CFF,
посочени в дълговите инструменти“ (съображение 36 от Решението Crédit foncier).
Въпреки това в настоящия случай чрез изявленията от и след юли 2002 г. и позовавайки се на репутацията си, от гледна точка
на финансовите пазари, на платежоспособен и надежден кредитор и длъжник, френската държава е възнамерявала да повлияе активно
върху реакцията на посочените пазари, да възвърне тяхното доверие, и по-специално да се опита да запази рейтинга на FT с цел
да подготви неговото рефинансиране на един по-късен етап, при по-благоприятни икономически условия и при по-ниски разходи,
без това непосредствено да включва прибягване до държавния бюджет. По този начин, вместо да ангажира пряко или непряко държавни
ресурси по смисъла на член 87, параграф 1 ЕО, френската държава използва особените правила за функциониране на финансовите
пазари, за да стабилизира икономическото положение на FT в краткосрочен план с цел да създаде необходимите за вземането на
по-конкретни мерки за подкрепа предприемачески и финансови условия, преди да предприеме по-нататъшни действия. Сам по себе
си фактът, че в този контекст френската държава е прибегнала до особената си репутация на финансовите пазари, не е достатъчен,
за да докаже, че нейните ресурси са изложени на риск, който може да бъде счетен за прехвърляне на държавни ресурси по смисъла
на член 87, параграф 1 ЕО и е достатъчно свързан с предимството, предоставено на FT с изявленията от и след юли 2002 г.
При тези обстоятелства дружествата Bouygues не са доказали, че националният съд, и по-специално френският административен
или граждански съд, може да стигне до извода, че изявленията от и след юли 2002 г. все пак отговарят на условията за едностранно
поето правнообвързващо задължение на френската държава, дори само под формата на писмо за намерение, което налага прехвърляне
на държавни ресурси по смисъла на член 87, параграф 1 ЕО. Всъщност предвид доводите на дружествата Bouygues и на представените
в тяхна подкрепа правни проучвания следва да се констатира, че прилагането на съответните правила на националното право към
изявленията от и след юли 2002 г. на свой ред зависи от предварителното тълкуване на естеството на тези изявления, т.е. по-специално
на въпроса дали те имат достатъчно ясен, точен, безусловен и категоричен характер, източник на правнообвързващи последици,
които могат да породят имуществената отговорност на френската държава.
Така, първо, не може да се приеме основаващият се на съдебната практика на френския Conseil d’État довод на дружествата Bouygues,
че изявленията от и след юли 2002 г. били ясни, точни и категорични и следователно можели да ангажират отговорността на френската
държава по отношение на акционерите на FT, на неговите работници и служители или на неговите кредитори, било защото давайки
обещание, френската държава поема правни задължения, от които не може да се освободи, без да извърши нарушение, било, напротив,
защото като спазва обещанието си, действа неправомерно поради неправомерността на даденото обещание. Обратно на това, което
изтъкват дружествата Bouygues (вж. точки 164 и 165 по-горе), не е установено именно че предвид техните вътрешноприсъщи характеристики
тези изявления могат да послужат за основа на такова правнообвързващо и безусловно задължение на френската държава да подкрепи
FT.
Второ, дружествата Bouygues не могат да се позоват основателно на циркулярното писмо от 22 юли 2003 г. и на приложената към
него обяснителна бележка (вж. точка 167 по-горе), след като, както бе прието в точка 284 по-горе, изявленията от и след юли
2002 г. не съдържат нито един елемент, който може да установи наличието на мълчалива гаранция на френската държава в полза
на FT. При липса на условия, които да позволяват да се заключи, че е налице такава гаранция, доводът на дружествата Bouygues,
изведен от френското законодателство, което валидира с обратно действие определени държавни гаранции, трябва да се отхвърли
като неотносим. Във всички случаи, както изтъква Френската република по време на съдебното заседание, Законът за изменението
на бюджета за 2002 г. (№ 2002-2576 от 30 декември 2002 г.; JORF от 31 декември 2002 г., стр. 22070) предвижда в член 80 единствено
„заемите, сключени от ERAP в рамките на подкрепата му като акционер на [FT]“, но не и други евентуални държавни гаранции в
полза на FT.
Трето, дружествата Bouygues не доказват, че изявленията от и след юли 2002 г. предполагат ангажиране на държавни ресурси с
оглед на договорното право на щата Ню Йорк. Така проучването, което дружествата Bouygues представят в административното производство,
уточнява, че не представлява правно становище, и изхожда от явно погрешната предпоставка за едностранна оферта за сключване
на договор, отправена от френската държава към инвеститорите, която съдържа обещание за гарантиране на дълговете на FT и която
тези инвеститори щели да приемат, като инвестират във FT. Освен това в рамките на преценката на обвързващия характер и изпълнителната
сила на тази оферта това проучване само потвърждава наличието на обещание и прави неясно сравнение със съдебната практика
на компетентните юрисдикции относно обещанията, които се съдържат в проспектите и в рекламите във вестниците. Впрочем това
проучване не възприема окончателна позиция по въпроса дали тези юрисдикции могат да заключат, че такива договорни обещания
имат достатъчно категоричен характер. Всъщност, що се отнася до условията на квазидоговор или на „promissory estoppel“, в
проучването се посочва, че въпросното обещание трябва да бъде ясно и недвусмислено, което в случая не е така (вж. точки 272—279
по-горе).
Четвърто, доколкото самата Комисия се позовава на Решението на френския касационен съд от 28 март 2000 г. (бележка под линия 134
от обжалваното решение), следва да се посочи, че това решение признава противопоставимостта erga omnes и обвързващия и изпълнителен
характер в полза на всяко заинтересовано лице на дадено едностранно изявление от страна на приобретателя на предприятие в
затруднение, направено в рамките на оздравително производство и под формата на решение, с което се приема план за прехвърляне.
Не е доказано обаче, че тази съдебна практика намира приложение в настоящия случай. Това се дължи по-специално на факта, че
признатите от това съдебно решение обвързващ характер и изпълнителна сила се основават на изрична разпоредба на френския Търговски
кодекс, която урежда оздравителното производство и според която „решението, с което се приема планът за [прехвърляне], прави
неговите разпоредби противопоставими на всички“.
Пето и последно, не е доказано, че дори при липсата на правнообвързващ характер от гледна точка на националното право на твърдяното
задължение, произтичащо от изявленията от и след юли 2002 г., те предполагат прехвърляне на държавни ресурси. В това отношение,
от една страна, доводът на дружествата Bouygues, че френската държава фактически била длъжна да спази предполагаемото си обещание
предвид реалното очакване, което тези изявления са създали у пазара, сам по себе си е противоречив и не отчита факта, че признаването
на наличието на помощ трябва да се основава на обективни констатации, а не единствено на представата на операторите на пазара.
Във всички случаи простото очакване на пазара не би могло само по себе си да създаде каквото и да било правно задължение за
действие в желания смисъл (вж. точка 271 по-горе). От друга страна, дори да се предположи, че неспазването на евентуално обещание
за подкрепа на френската държава в полза на дадено предприятие може да застраши надеждността и репутацията ѝ на финансовите
пазари, в настоящия случай не е доказано, че изявленията от и след юли 2002 г. съдържат точно, безусловно и категорично поемане
на задължение в полза на FT, което може да доведе до такива вредоносни последици. Всъщност, както бе изложено в точки 273
и 282 по-горе, поведението на френските власти от и след юли 2002 г. има за цел именно да се избегнат такива последици, като
се остави да витае съмнение относно точните естество, обхват и условия на евентуалната им бъдеща намеса, което се потвърждава
от реакцията на Deutsche Bank (вж. точка 273 по-горе). По същите причини доводът на Комисията, посочен в съображение 221 in
fine от обжалваното решение, че „за да запази репутацията си на финансовите пазари, правителството е длъжно да спазва направените
обещания“, не може да бъде уважен. Във всички случаи следва да се припомни, че въпреки изразените съмнения Комисията мълчаливо
се отказва от възприемането на окончателна позиция по въпроса дали изявленията от и след юли 2002 г. предполагат прехвърляне
на държавни ресурси (съображения 188, 218 и 219 от обжалваното решение).
При тези обстоятелства следва да се заключи, че изявленията от и след юли 2002 г. включват ангажирането на държавни ресурси
по смисъла на член 87, параграф 1 ЕО.
Следователно първото правно основание на дружествата Bouygues, изведено от нарушение на член 87, параграф 1 ЕО, трябва да
се отхвърли.
По прехвърлянето на държавни ресурси, свързано със съобщението от 4 декември 2002 г. за проекта за заем от акционер и с офертата
от 20 декември 2002 г. за сключване на договора за заем от акционер
–       Предварителни бележки
Следва да се отбележи, че едва като публикува съобщението за заема от акционер на 4 декември 2002 г., т.е. в същия ден, в
който отправя уведомлението за тази мярка до Комисията (вж. точка 20 по-горе), френската държава за пръв път посочва изрично
и уточнява публично финансовата помощ, която възнамерява да предостави на FT и която се състои в откриването на кредитна линия
в размер на 9 милиарда евро под формата на договор за заем, парафираната и подписана оферта за който е изпратена от ERAP на
FT едва на 20 декември 2002 г.
В това отношение следва да се припомни, че подобно на изявленията от и след юли 2002 г. това съобщение предоставя предимство
на FT, тъй като допринася за засилването на доверието на финансовите пазари и за подобряване на условията за рефинансирането
на FT (вж. точка 234 и сл. по-горе). Както бе изложено в точка 243 и сл. по-горе обаче, Комисията нито е разгледала, нито
е доказала надлежно, че с офертата за сключване на договор за заем от акционер от 20 декември 2002 г., която нито е приета
от FT, нито е изпълнена, се предоставя отделно и допълнително икономическо предимство по отношение на предимството, което
произтича от изявленията от и след юли 2002 г., както и от съобщението от 4 декември 2002 г. за проекта за заем от акционер.
–       По съобщението от 4 декември 2002 г. за проекта за заем от акционер
Що се отнася до въпроса дали съобщението от 4 декември 2002 г. за проекта за заем от акционер предполага прехвърляне на държавни
ресурси, следва да се констатира, че нито Комисията, нито дружествата Bouygues поддържат, че това съобщение само по себе си
съдържа достатъчно ясно, категорично и безусловно и поради това евентуално правнообвързващо от гледна точка на приложимото
национално право задължение, което позволява да се заключи, че е налице прехвърляне на държавни ресурси по смисъла на член 87,
параграф 1 ЕО.
Така единственото релевантно позоваване на посоченото съобщение се намира в съображение 205 in fine от обжалваното решение,
т.е. в рамките на преценката на критерия за разумния частен инвеститор, без Комисията да му отдава значение, дори и мълчаливо,
във връзка с наличието на евентуално прехвърляне на държавни ресурси. Също така в рамките на първото си правно основание дружествата
Bouygues посочват само изявленията от и след юли 2002 г., без да отчитат съобщението от 4 декември 2002 г., и ограничават
доводите си до въпроса за твърдяното прехвърляне на държавни ресурси, свързано с тези изявления.
При липсата обаче на релевантни доказателства, приведени от Комисията и от дружествата Bouygues в това отношение, Общият съд
не следва да преценява дали съобщението от 4 декември 2002 г. за проекта за заем от акционер предполага от гледна точка на
френското административно или гражданско право прехвърляне на държавни ресурси.
Във всички случаи произтичащото от съобщението от 4 декември 2002 г. прехвърляне на държавни ресурси може да съответства единствено
на предимство, състоящо се в откриването на кредитна линия в размер на 9 милиарда евро, както изрично е предвидено в това
съобщение. От една страна, както бе припомнено в точка 292 по-горе, Комисията не е характеризирала надлежно това предимство
в обжалваното решение. От друга страна, това предимство е отделно от предимството, произтичащо от изявленията от и след юли
2002 г., за което в посоченото решение се приема, че е налице (вж. точка 243 и сл. по-горе), без с това да се засяга въпросът
дали последното се състои в подобряване на условията за рефинансиране на FT и/или в евентуалното покачване на курса на неговите
акции и облигации.
От цитираната в точка 214 по-горе съдебна практика обаче следва, че по силата на член 87, параграф 1 ЕО разглежданото предимство
трябва да произтича от държавни ресурси. Всъщност това изискване за връзка между идентифицираното предимство и прехвърлянето
на държавни ресурси предполага, че посоченото предимство съответства на еквивалентна тежест, която обременява държавния бюджет
(вж. точка 262 по-горе). Не такъв обаче е настоящият случай, що се отнася до връзката между установеното в обжалваното решение
предимство, състоящо се в изявленията от и след юли 2002 г., от една страна, и твърдяното прехвърляне на държавни ресурси,
състоящо се в откриването на кредитна линия в размер на 9 милиарда евро, така както е предвидено в съобщението от 4 декември
2002 г. за проекта за заем от акционер, от друга страна.
Следователно трябва да се заключи, че Комисията не е доказала, че съобщението от 4 декември 2002 г. за проекта за заем от
акционер предполага прехвърляне на държавни ресурси.
–       По офертата от 20 декември 2002 г. за сключване на договор за заем от акционер
Що се отнася до въпроса дали изпращането на 20 декември 2002 г. на подписания договор за заем от акционер от ERAP на FT предполага
прехвърляне на държавни ресурси, следва да се констатира, че доколкото Комисията не е установила надлежно в обжалваното решение
наличието на предимство, произтичащо от самата оферта за сключване на договор (вж. точки 264—267 по-горе), на още по-голямо
основание е невъзможно Общият съд да заключи, че е налице свързано с това предимство прехвърляне на държавни ресурси.
От всички гореизложени съображения следва, че нито Комисията, нито дружествата Bouygues са доказали, че съобщението от 4 декември
2002 г. за проекта за заем от акционер или офертата от 20 декември 2002 г. за сключване на договора за заем от акционер включва
прехвърляне на държавни ресурси по смисъла на член 87, параграф 1 ЕО.
Следователно трябва да се разгледа дали въз основа на общия си подход (вж. точка 266 по-горе) Комисията все пак основателно
е могла да прецени изявленията от и след юли 2002 г. във връзка със съобщението за проекта за заем от акционер и с изпращането
на договора за заем от акционер, за да заключи, че в случая е изпълнен критерият за прехвърляне на държавни ресурси.
–       По прехвърлянето на държавни ресурси, свързано с изявленията от и след юли 2002 г. и с мерките от декември 2002 г.
Следва да се провери, от една страна, дали потенциалната тежест за държавния бюджет, за която Комисията приема, че е налице,
що се отнася до проекта за заем от акционер и изпращането на договора за заем от акционер, вече се е съдържала мълчаливо в
изявленията от и след юли 2002 г., и от друга страна, дали тази тежест съответства на предимството, което Комисията свързва
с тези изявления.
Макар съобщението от 4 декември 2002 г. за проекта за заем от акционер да е част от логиката и стратегията на френската държава,
считано от юли 2002 г., която има за цел и последица като цяло да се възвърне доверието на пазарите, за да се рефинансира
при по-благоприятни условия краткосрочният дълг на FT (вж. точки 234—240 по-горе), от това не следва, че изявленията от и
след юли 2002 г. сами по себе си не са съдържали вече предварителна специфична финансова подкрепа, подобна на тази, която
в крайна сметка се конкретизира през декември 2002 г.
От съображенията в точка 270 и сл. по-горе следва, че за разлика от съобщението от 4 декември 2002 г. за проекта за заем от
акционер, което прави публична офертата за откриване на кредитна линия в размер на 9 милиарда евро в полза на FT, изявленията
от и след юли 2002 г. имат открит, неточен и условен характер, що се отнася до естеството, обхвата и условията на евентуалната
бъдеща намеса на френската държава. Така дори само поради съществено различния характер на изявленията от и след юли 2002 г.,
решението на френската държава от декември 2002 г. да обяви и да предложи проект за заем от акционер представлява важно прекъсване
на поредицата от събития, довели до рефинансирането на FT.
В това отношение трябва да се отхвърли изложената в съображения 185 и 226 от обжалваното решение и твърде недоразвита теза,
че проектът за заем от акционер представлява материален израз на по-ранните изявления на френската държава, тъй като Комисията
не е доказала — и впрочем не е могла да докаже с оглед на изявленията от и след юли 2002 г. — че френската държава е предвидила
такава конкретна финансова помощ още през юли 2002 г. Тази теза е още по-малко правдоподобна, като се има предвид, че френската
държава най-напред е трябвало да изчака, за да види дали вследствие на изявленията от и след юли 2002 г. и техния очакван
ефект, а именно възвръщането на доверието на финансовите пазари и запазването на рейтинга на FT, както и вследствие на предприетите
от FT мерки за преструктуриране и балансиране, действително са налице икономическите условия за такава държавна намеса. Всъщност,
както бе констатирано в точка 274 по-горе, към момента на тези изявления при липсата на релевантна информация по-специално
за реакцията на пазарите и за успеха на предприетите мерки френската държава не е могла да знае и да определи в достатъчна
степен естеството, обхвата и условията на една евентуална мярка за подкрепа в полза на FT, включително на евентуално увеличаване
на капитала, което министърът на икономиката изрично отрича още през юли 2002 г. Очевидно едва през декември 2002 г. френската
държава счита, че са налице икономическите условия за такава финансова помощ, което потвърждава настъпването на важно прекъсване
на поредицата от събития на този етап.
Съображения 186—190 от обжалваното решение, които имат за цел да обяснят възприетия от Комисията общ подход и които далеч
не доказват нейната теза за материализирането на изявленията от и след юли 2002 г. в проекта за заем от акционер, само обобщават
по двусмислен начин съображенията, които позволяват да се заключи, че е предоставено предимство на FT, но не и че е налице
прехвърляне на държавни ресурси, свързано със съвкупността от направените изявления и предприетите мерки от френската държава
от и след юли 2002 г.
Така неопределената констатация, че „считано от юли 2002 г., е възможно последващите изявления и мерки на френските власти
да се анализират като едно цяло, чийто материален израз са мерките от декември“ 2002 г. (съображение 187 от обжалваното решение),
или твърдението за наличието на продължителен оздравителен процес, аналогичен на този, който е в основата на Решението по
дело BP Chemicals/Комисия, точка 152 по-горе, не дават право на Комисията да се освободи от задължението си да установи свързано
със съответно прехвърляне на държавни ресурси специфично предимство. Това е така още повече предвид обстоятелството, че Решение
по дело BP Chemicals/Комисия, точка 152 по-горе, се отнася само до въпроса за наличието на сериозни затруднения, обосноваващи
откриването на официалната процедура по разследване на основание член 88, параграф 2 ЕО във връзка с прилагането на критерия
за разумния частен инвеститор към съвкупност от капиталови вноски в полза на предприятието получател, чиито характер на предимство
и държавен произход не подлежат на съмнение.
Освен това предвид важното прекъсване на поредицата от събития и на действията на френските власти през декември 2002 г. Комисията
не е имала право да установи наличието на връзка между евентуалното ангажиране на държавни ресурси на този етап и предимствата,
предоставени от по-ранните мерки, а именно изявленията от и след юли 2002 г., доколкото тези мерки имат по същество различен
характер от мерките, предприети през декември 2002 г. (вж. точка 303 по-горе). Всъщност такава връзка — която не е разгледана
в Решението по дело BP Chemicals/Комисия, точка 152 по-горе — между конститутивните елементи на понятието за помощ, когато
става въпрос за настъпили по различно време отделни факти, би била в противоречие с изискването за връзка между предимството
и прехвърлянето на държавни ресурси (вж. точка 262 по-горе), както е установена с Решение по дело PreussenElektra, точка 214
по-горе (точка 58).
Следователно, макар Комисията да е могла да вземе предвид съвкупността от събития, които предхождат и са оказали влияние върху
окончателното решение на френската държава от декември 2002 г. да подкрепи FT чрез заем от акционер, за да характеризира предимството,
тя не е успяла да докаже наличието на прехвърляне на държавни ресурси, свързано с това предимство. Както бе констатирано в
точка 297 по-горе, обстоятелството, че изявленията от и след юли 2002 г., както и съобщението от 4 декември 2002 г. са довели
до възникването на предимство в полза на FT, тъй като са възстановили доверието на финансовите пазари и са подобрили условията
за неговото рефинансиране, не води до съответно намаляване на държавния бюджет или до достатъчно конкретен икономическия риск
за тежести, обременяващи този бюджет. По-специално това предимство е отделно от предимството, което проектът за заем от акционер
от 20 декември 2002 г. може да донесе и което обжалваното решение не установява надлежно, така че да може да се заключи, че
е налице държавна помощ (вж. точка 296 по-горе).
Следователно Комисията не се е съобразила с понятието за помощ по смисъла на член 87, параграф 1 ЕО, като е счела, че поставен
в контекста на изявленията от и след юли 2002 г., заемът от акционер води до предоставянето на предимство в полза на FT, което
произтича от прехвърляне на държавни ресурси.
При тези обстоятелства следва да се уважи втората част от второто правно основание, както и третото правно основание, повдигнати
от Френската република и от FT, тъй като те се отнасят до прилагането на понятието за помощ, и по-специално на критериите
за предимство и за прехвърляне на държавни ресурси по смисъла на член 87, параграф 1 ЕО.
От това следва също, че не е необходимо да се разглежда първата част от второто правно основание, както и третото правно основание
на Френската република и на FT, тъй като с тях се оспорва законосъобразността на прилагането от Комисията на критерия за разумния
частен инвеститор.
Като се има предвид, че това налага да се отмени член 1 от обжалваното решение поради грешка при прилагане на правото и явни
грешки в преценката при прилагането на член 87, параграф 1 ЕО, не следва да се разглежда и първото правно основание на Френската
република и на FT, изведено от нарушаването на съществени процесуални правила и на правото на защита, нито четвъртото правно
основание на Френската република, изведено от липсата на мотиви.
г) По второто правно основание на дружествата Bouygues, изведено от противоречивите и непълни мотиви, несъответстващи на член 253
ЕО
Най-напред следва да се констатира, че второто правно основание на дружествата Bouygues, изведено от липсата на мотиви, в
голяма степен повтаря твърденията за нарушение по същество, повдигнати от тези жалбоподатели в рамките на тяхното първо правно
основание.
В това отношение следва да се припомни, че изискваните от член 253 ЕО мотиви трябва да са съобразени с естеството на съответния
акт и по ясен и недвусмислен начин да излагат съображенията на институцията, която издава акта, така че да дадат възможност
на заинтересованите лица да се запознаят с основанията за взетата мярка, а на компетентната юрисдикция — да упражни своя контрол.
Освен това задължението за мотивиране на решенията представлява съществено процесуално изискване, което трябва да се разграничава
от въпроса за обосноваността на мотивите, от която зависи материалноправната законосъобразност на спорния акт. Всъщност мотивите
на едно решение представляват формален израз на съображенията, на които се основава това решение. Ако съображенията са неправилни,
се засяга материалноправната законосъобразност на решението, а не мотивите му, които може да са достатъчни, но да изразяват
неправилни съображения (вж. Решение на Съда от 10 юли 2008 г. по дело Bertelsmann и Sony Corporation of America/Impala, C‑413/06 P,
Сборник, стр. I‑4951, точки 166 и 181 и цитираната в него съдебна практика).
Що се отнася до твъряното противоречие на мотивите, следва да се констатира, че дружествата Bouygues изтъкват материалноправно
нарушение, а не формален порок на мотивите.
В това отношение от мотивите на обжалваното решение, и по-специално, от една страна, от съображения 188—190, и от друга страна,
от съображения 218 и 219, ясно следва, че Комисията е счела — при това правилно (вж. точки 268—290 по-горе), — че не може
да заключи окончателно въз основа на известните ѝ правни проучвания, че изявленията от и след юли 2002 г. отговарят сами по
себе си на критерия за прехвърляне на държавни ресурси по смисъла на член 87, параграф 1 ЕО. Единствено отчитането на приетите
през декември 2002 г. мерки позволява на Комисията да установи въз основа на общ подход — макар и неправилен по същество (вж.
точка 303 и сл. по-горе), — че продължителният процес по оздравяване на FT в неговата цялост, включително изявленията от и
след юли 2002 г., е довел до изпълнението на критерия за прехвърляне на държавни ресурси.
Следователно макар общият подход на Комисията да е неправилен по същество, от изложените в точка 268 и сл. по-горе съображения
следва, че в обжалваното решение надлежно са изложени мотивите, поради които Комисията е счела, че не може да заключи, че
сами по себе си изявленията от и след юли 2002 г. — макар и да предоставят предимство на FT — водят до прехвърляне на държавни
ресурси. От това следва също, че доводът на дружествата Bouygues, според който в обжалваното решение Комисията е заключила,
че що се отнася до изявленията от и след юли 2002 г., са налице всички елементи, които характеризират държавна помощ (вж.
точки 171 и 175 по-горе), е явно неоснователен.
Освен това дружествата Bouygues не изтъкват нито един довод, който да навежда на мисълта, че поради твърдяното противоречие
в мотивите те не са могли да оспорят пред Общия съд основателността на подхода на Комисията, нито че Общият съд не би могъл
да упражни задължението си за контрол за законосъобразност в това отношение. Във всички случаи с оглед на изложените в точка 268
и сл. по-горе съображения е установено, че настоящият случай не е такъв.
Следователно първата част от първото правно основание, изведена от противоречие в мотивите, трябва да бъде отхвърлена като
неоснователна.
Що се отнася до твърдяната непълнота на мотивите, следва да се припомни, че в изложените в обжалваното решение, и по-специално,
от една страна, в съображения 188—190, и от друга страна, в съображения 218 и 219 мотиви са посочени достатъчно точно и ясно
причините, поради които Комисията счита, че не може да заключи, че изявленията от и след юли 2002 г. представляват сами по
себе си държавни помощи (вж. също точка 318 по-горе).
Дружествата Bouygues обаче не сочат нито едно доказателство за това, че мотивите на обжалваното решение не им позволяват да
се запознаят и да разберат обхвата на обосновката на този извод на Комисията и да оспорят основателността му пред Общия съд
и че последният не може да осъществи контрол за законосъобразност в това отношение. Напротив, от изложените в точка 268 и
сл. по-горе съображения следва, че такъв контрол за законосъобразност е напълно възможен въз основа на мотивите на обжалваното
решение. По-специално дружествата Bouygues не могат да твърдят основателно, че Комисията не е мотивирала надлежно извода си,
че изявленията от и след юли 2002 г. не предполагат прехвърляне на държавни ресурси, независимо от представените в хода на
административното производство различни правни проучвания, които поддържат обратната теза, като тези мотиви са изложени по-специално
в съображения 214—219 от посоченото решение.
Всъщност следва да се посочи, че обобщените в точки 177—181 по-горе доводи на дружествата Bouygues в действителност имат за
цел да оспорят основателността на отказа на Комисията да квалифицира изявленията от и след юли 2002 г. като държавни помощи,
а не твърдяната липса на мотиви на обжалваното решение по смисъла на член 253 ЕО.
Следователно втората част от настоящото правно основание също трябва да бъде отхвърлена, а поради това и второто правно основание
на дружествата Bouygues в неговата цялост.
Следователно искането на дружествата Bouygues за отмяна на член 1 от обжалваното решение трябва да се отхвърли в неговата
цялост, без да е необходимо да се разглеждат твърденията за недопустимост на исканията на встъпилата страна FT по дело T‑450/04.
С оглед на всички гореизложени съображения член 1 от обжалваното решение трябва да се отмени по изложените във второто и третото
правно основание на Френската република и на FT мотиви.
II –
По искането за отмяна на член 2 от обжалваното решение
Предвид отмяната на член 1 от обжалваното решение по изложените от Френската република и от FT по дела T‑425/04 и T‑444/04
правни основания исканията им, както и искането на дружествата Bouygues по дело T‑450/04 и искането на AFORS по дело T‑456/04
за отмяна на член 2 от посоченото решение, в който се констатира липсата на необходимост от възстановяване на посочената в
член 1 помощ, остават без предмет.
Всъщност отмяната на член 1 от посоченото решение вследствие на жалбите, подадени по дела T‑425/04 и T‑444/04, има действие
erga omnes, което може да ѝ придаде абсолютна сила на пресъдено нещо (Решение на Съда от 1 юни 2006 г. по дело P & O European
Ferries (Vizcaya) и Diputación Foral de Vizcaya/Комисия, C‑442/03 P и C‑471/03 P, Recueil, стр. I‑4845, точка 43 и Решение
на Общия съд от 4 март 2009 г. по дело Tirrenia di Navigazione и др./Комисия, T‑265/04, T‑292/04 и T‑504/04, непубликувано
в Сборника, точка 159).
Тази отмяна има за последица заличаването с действие ex tunc на посочената в член 1 от обжалваното решение констатация за
наличието на помощ, несъвместима с общия пазар. От това следва, че обявяването, че помощта не подлежи на възстановяване, в
член 2 от посоченото решение остава без предмет също с действие ex tunc.
При тези обстоятелства, както страните единодушно признават по време на съдебното заседание в отговор на зададен от Общия
съд въпрос, което е отбелязано в протокола от съдебното заседание, липсва основание за постановяване на решение по същество
по исканията за отмяна на член 2 от обжалваното решение на Френската република, на FT, на дружествата Bouygues и на AFORS
и не следва да се преценява основателността на правните основания и на доводите, които жалбоподателите изтъкват в подкрепа
на тези искания.

По съдебните разноски
I –
Общи положения
По смисъла на член 87, параграф 2 от Процедурния правилник загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски,
ако е направено такова искане.
Освен това по силата на член 87, параграф 6 от Процедурния правилник, когато липсва основание за постановяване на съдебно
решение по същество, Общият съд определя съдебните разноски по свое усмотрение.
Накрая, по смисъла на член 87, параграф 4, първа и трета алинея от Процедурния правилник, от една страна, държавите членки,
които са встъпили в делото, понасят направените от тях съдебни разноски, и от друга страна, Общият съд може да разпореди встъпила
страна да понесе направените от нея съдебни разноски.
II –
По дела T‑425/04 и T‑444/04
След като Комисията е загубила дело T‑425/04 и дело T‑444/04 и предвид акцесорния характер по тези дела на искането за отмяна
на член 2 от обжалваното решение, по което липсва основание за постановяване на съдебно решение по същество, Комисията трябва
да бъде осъдена да заплати направените от нея съдебни разноски, както и съдебните разноски, направени от Френската република
и от FТ.
На основание член 87, параграф 4, трета алинея от Процедурния правилник дружествата Bouygues понасят направените от тях съдебни
разноски.
III –
По дело T‑450/04
След като искането на дружествата Bouygues за отмяната на член 1 от обжалваното решение не е уважено и предвид липсата на
основание за постановяване на съдебно решение по същество по искането им за отмяна на член 2 от посоченото решение, трябва
да бъде постановено, че те ще понесат направените от тях съдебни разноски, както и половината от съдебните разноски на Комисията.
Комисията ще понесе половината от направените от нея съдебни разноски.
На основание на член 87, параграф 4, първа алинея от Процедурния правилник Френската република понася направените от нея съдебни
разноски.
На основание член 87, параграф 4, трета алинея от Процедурния правилник FT понася направените от него съдебни разноски.
IV –
По дело T‑456/04
Предвид липсата на основание за постановяване на съдебно решение по същество по искането за отмяна на член 2 от обжалваното
решение, следва да се постанови, че AFORS и Комисията ще понесат направените от тях съдебни разноски.
На основание член 87, параграф 4, първа алинея от Процедурния правилник Френската република понася направените от нея съдебни
разноски.
На основание член 87, параграф 4, трета алинея от Процедурния правилник FT понася направените от него съдебни разноски.
По изложените съображения
ОБЩИЯТ СЪД (трети разширен състав)
реши:
1)
Отменя член 1 от Решение 2006/621/ЕО на Комисията от 2 август 2004 година относно държавната помощ, приведена в действие от
Франция в полза на France Télécom.
2)
Липсва основание за постановяване на съдебно решение по същество по исканията за отмяна на член 2 от Решение 2006/621.
3)
По дела T‑425/04 и T‑444/04 Европейската комисия понася направените от нея съдебни разноски, както и съдебните разноски, направени
от Френската република и от France Télécom SA.
4)
По дела T‑425/04 и T‑444/04 Bouygues SA и Bouygues Télécom SA понасят направените от тях съдебни разноски.
5)
По дело T‑450/04 Bouygues и Bouygues Télécom понасят направените от тях съдебни разноски, както и половината от съдебните
разноски, направени от Комисията.
6)
По дело T‑450/04 Европейската комисия понася половината от направените от нея съдебни разноски.
7)
По дело T‑456/04 Association française des opérateurs de réseaux et services de télécommunications (AFORS Télécom) и Комисията
понасят направените от тях съдебни разноски.
8)
По дела T‑450/04 и T‑456/04 Френската република и France Télécom понасят направените от тях съдебни разноски.
Azizi
Cremona
Labucka
Frimodt Nielsen

O’Higgins
Постановено в открито съдебно заседание в Люксембург на 21 май 2010 година.
Секретар

Председател

E. Coulon

Съдържание
Обстоятелства, предхождащи спора
I –  Финансово положение на France Tйlйcom в периода от 2001 г. до 2004 г.
II –  Административно производство
III –  Обжалваното решение
А –  Уведомяване за обжалваното решение
Б – Разпоредителна част на обжалваното решение
В – Констатации на Комисията относно финансовото положение на FT в периода от юни 2002 г. до март 2003 г.
Г – Предмет на обжалваното решение
Д – Прилагане на член 87, параграф 1 ЕО и на принципа на разумния частен инвеститор, действащ в условията на пазарна икономика
Е – Съвместимост на разглежданата помощ с общия пазар
Ж – Възстановяване на разглежданата помощ
Производство и искания на страните
I –  Дела T‑425/04 и T‑444/04
II –  Дело T‑450/04
III –  Дело T‑456/04
IV –  Процесуално-организационни действия, възлагане на делото на разширен състав и съединяване
V –  Устна фаза на производството
От правна страна
I –  По искането за отмяна на член 1 от обжалваното решение
А –  По повдигнатите по дела T‑425/04, T‑444/04, T‑450/04 и T‑456/04 възражения за недопустимост
1.  Доводи на страните
2.  Съображения на Общия съд
а) Предварителни бележки
б) По правния интерес на Френската република и FT от отмяна на член 1 от обжалваното решение
в) По правния интерес на дружествата Bouygues от отмяна на член 1 от обжалваното решение
г) По допустимостта на твърдяното искане на AFORS за отмяна на член 1 от обжалваното решение
Б – По законосъобразността на член 1 от обжалваното решение
1.  Доводи на страните
а) Резюме на правните основания за отмяна
б) Доводи на Френската република и на FT
Предварителна бележка
По второто правно основание на Френската република и на FT
По третото правно основание на Френската република и на FT
По допълнителните доводи, изтъкнати от Френската република и от FT в качеството им на встъпили страни по дело T‑450/04 и в
отговор на писмените въпроси на Общия съд
в) Доводи на дружествата Bouygues
По първото правно основание на дружествата Bouygues
По второто правно основание на дружествата Bouygues
г) Доводи на Комисията
По първата част от второто правно основание на Френската република и на FT
По втората част от второто правно основание на Френската република и на FT
По третото правно основание на Френската република и на FT
–  По явната грешка в преценката на изявлението от 12 юли 2002 г.
–  По явната грешка в преценката относно приложимостта на критерия за разумния частен инвеститор
–  По явната грешка в преценката на поведението на френската държава като разумен инвеститор
По първото правно основание на дружествата Bouygues
–  По доводите на дружествата Bouygues
–  По доводите на встъпилата страна FT
По второто правно основание на дружествата Bouygues
По допълнителните доводи на Комисията в отговор на писмените въпроси на Общия съд
2.  Съображения на Общия съд
а) По понятието за помощ по смисъла на член 87, параграф 1 ЕО
б) По наличието на предоставено от изявленията от и след юли 2002 г. и от проекта за заем от акционер предимство
Предварителни бележки
По произтичащото от изявленията от и след юли 2002 г. предимство
По произтичащото от проекта за заем от акционер предимство
в) По наличието на прехвърляне на държавни ресурси
Предварителни бележки
По прехвърлянето на държавни ресурси, свързано с изявленията от и след юли 2002 г.
По прехвърлянето на държавни ресурси, свързано със съобщението от 4 декември 2002 г. за проекта за заем от акционер и с офертата
от 20 декември 2002 г. за сключване на договора за заем от акционер
–  Предварителни бележки
–  По съобщението от 4 декември 2002 г. за проекта за заем от акционер
–  По офертата от 20 декември 2002 г. за сключване на договор за заем от акционер
–  По прехвърлянето на държавни ресурси, свързано с изявленията от и след юли 2002 г. и с мерките от декември 2002 г.
г) По второто правно основание на дружествата Bouygues, изведено от противоречивите и непълни мотиви, несъответстващи на член 253
ЕО
II –  По искането за отмяна на член 2 от обжалваното решение
По съдебните разноски
I –  Общи положения
II –  По дела T‑425/04 и T‑444/04
III –  По дело T‑450/04
IV –  По дело T‑456/04
*
Език на производството: френски.