CELEX: 62007TJ0011
Állami támogatások
Adótartozás csődegyezség keretében történő részleges elengedése
A támogatást a közös piaccal összeegyeztethetetlennek nyilvánító és a visszatéríttetését elrendelő határozat
A piacgazdasági magánhitelező kritériuma

Jogi háttér
1.
A közösségi szabályozás
Az Európai Közösségek Bizottsága 1999‑ben elfogadta a nehéz helyzetben lévő vállalkozások megmentéséhez és szerkezetátalakításához
nyújtott állami támogatásokról szóló közösségi iránymutatást (HL C 288., 2. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet,
322. o.) (a továbbiakban: 1999‑es iránymutatás).
Az 1999‑es iránymutatás (31) pontja szerint:
„A támogatásnyújtás feltétele a szerkezetátalakítási terv végrehajtása, amelyet valamennyi egyedi támogatás esetén jóvá kell
hagyatni a Bizottsággal.”
A kis‑ és középvállalkozásokkal (KKV) kapcsolatban a „[KKV‑knek] nyújtott szerkezetátalakítási támogatás” cím alatti (55) pont
így rendelkezik:
„A kis- és középkategóriákba […] tartozó vállalkozásoknak nyújtott támogatások általában kevésbé befolyásolják a kereskedelmi
feltételeket, mint a nagy vállalkozásoknak nyújtott támogatások. Ugyanez vonatkozik a szerkezetátalakítást segítő támogatásokra
is, így tehát a (29)–(47) pontban szabályozott feltételeket kevésbé szigorúan alkalmazzák: a [KKV‑knek] nyújtott szerkezetátalakítási
támogatást rendszerint nem kötik kompenzációs intézkedésekhez [lásd a (35)–(39) pontot], kivéve ha az adott ágazatban nyújtott
állami támogatásokról szóló szabályok másként rendelkeznek; a beszámoló tartalmára vonatkozó követelmények is kevésbé szigorúak
[lásd a (45), a (46) és a (47) pontot]. Másrészről azonban az »először és utoljára« elvet [(48)–(51) pont] teljes egészében
alkalmazni kell a [KKV‑kre] is.”
2.
A nemzeti szabályozás
A felszámolási eljárásra és a csődeljárásra vonatkozó, Szlovákiában irányadó szabályokat a zákon 328/1991 Zb. o konkurze a
vyrovnaní (a felszámolási eljárásról és a csődeljárásról szóló 328/1991. sz. törvény [a továbbiakban: a felszámolási eljárásról
és a csődeljárásról szóló törvény]) tartalmazza.

A jogvita előzményei
1.
A felperes
A felperes, a Frucona Košice a.s. a szlovák jog szerinti gazdasági társaság, amelynek székhelye Kassán (Szlovákia), vagyis
olyan régióban lévő városban található, amely 2006. június 7‑én az EK 87. cikk (3) bekezdésének a) pontja alapján regionális
támogatásokra volt jogosult. A felperes 1995‑ben, vagyis az alapításának évében megszerezte az egyik korábbi állami vállalat
aktív és passzív eszközeit.
A felperes eredetileg egyrészt az alkoholtermékek és párlatok előállításának másrészt pedig olyan élelmiszerek gyártásának,
mint a konzervgyümölcsök,  zöldségek és  levek, valamint a szénsavas és szénsavmentes italok előállításának ágazatában gyakorolta
tevékenységét. 2004. március 6‑án a felperes alkoholtermékek és párlatok előállítására és kezelésére vonatkozó engedélyét
visszavonták azzal az indokkal, hogy nem fizette meg az őt terhelő jövedéki adót. A felperes azóta nem állított elő több párlatot,
viszont az Old Herold s.r.o.‑val 2004. augusztus 24‑én kötött megállapodásnak megfelelően továbbra is forgalmazta azokat.
E megállapodás értelmében a felperes bérbe adta az Old Heroldnak a Kassán és Abosban (Szlovákia) található, párlatok készítésére
szolgáló üzemeit, amelyekben az Old Herold engedéllyel párlatokat állított elő, amelyeket azután a felperes megvásárolt azzal
a céllal, hogy Frucona név alatt tovább értékesítse a vevői részére.
2.
A nemzeti hatóságok és bíróságok előtti eljárások
Miután 2004. január 1‑jén hatályba lépett a zákon č. 609/2003 Z.z., ktorým sa mení a dopĺňa zákon Slovenskej národnej rady
č. 511/1992 Zb. o správe daní a poplatkov a o zmenách v sústave územných finančných orgánov v znení neskorších predpisov a
ktorým sa menia a dopľňajú niektoré ďalšie zákony (a Szlovák Nemzeti Tanács adók, illetékek és járulékok igazgatásáról, a
területi adóhatóságok rendszerének módosításairól, valamint egyes további törvények módosításáról és kiegészítéséről szóló
511/1992. sz. törvényének módosításáról és kiegészítéséről szóló 609/2003. sz. törvény), amely többek között akként rendelkezik,
hogy az adóalany minden évben csak egyszer kérhet halasztást az adó megfizetésére, a felperesnek olyan pénzügyi nehézségei
keletkeztek, amelyek következtében nem tudta teljesíteni a 2004. január hónapra vonatkozóan őt terhelő és ugyanezen év február
25‑én esedékessé váló jövedéki adókötelezettséget. A felperes korábban többször kapott halasztást az őt terhelő adó megfizetésére,
amelyeket azt követően engedélyeztek számára, hogy a szlovák adóhatóságoknak pénzügyi biztosítékokat nyújtott. Következésképpen
a felperes a felszámolási eljárásról és a csődeljárásról szóló törvény szerinti adósi helyzetben volt.
A felperes, előre látva az adófizetési halasztással kapcsolatos jogszabályok módosítására irányuló javaslatokból, majd a végül
elfogadott módosításból eredő pénzügyi nehézségeket, többek között az ügyvezetője által képviseltetve 2003. december 16‑án
és 2004. január 23‑án találkozott a szlovák adóügyi főhivatal képviselőivel. A felperes ügyvezetője 2004. január 30‑án a szlovák
pénzügyminiszterrel is találkozott. E találkozók során a felperes többek között ismertette a tárgyalópartnereivel azt a javaslatát,
hogy az adókötelezettségeit esetleges csődegyezségi eljárás keretében határozzák meg.
A felperes időközben kapcsolatba lépett azzal a helyi adóhatósággal is, amelyhez tartozott, vagyis a kassai IV. sz. hivatallal
(a továbbiakban: helyi adóhatóság). A felperes 2004. január 8‑i levelében arról tájékoztatta e hatóságot, hogy ami a jövedéki
adót illeti, 2004 februárjában nem képes megfizetni az esedékes összegeket, és javasolta, hogy ezeket az összegeket vagy öt
év tartamú időszakra részletekben elosztva fizethesse meg, vagy pedig a hatóság fogadja el a csődegyezségre tett ajánlatát,
amelynek értelmében a fizetés az esedékes összegek 35%‑ára korlátozódna. A helyi adóhatóság vezetője 2004. február 3‑i levelében
elutasította a felperes által javasolt alternatíva első elemét, ezen alternatíva második elemével, vagyis a csődegyezségre
irányuló javaslattal kapcsolatban pedig a következő választ adta: „[…] az adóhatóság főszabály szerint nem ellenzi a csődegyezség
megkötését, ezzel szemben nem tudja elfogadni az Ön által tett azon csődegyezségi ajánlatot, amely az esedékes összeg 35%‑ának
kifizetésére irányul. Értelemszerű, hogy a csődegyezség kikötéseit és feltételeit az e csődegyezségre irányuló javaslat benyújtása
előtt meg fogjuk vitatni.”
A felperes 2004. március 8‑án csődegyezségi eljárás megindítása iránti kérelmet nyújtott be a Krajský súd v Košiciachhoz (Kassai
Regionális Bíróság, Szlovákia), amelyben beszámolt nagyfokú eladósodásáról, és a fizetésképtelenségi eljárásról és a csődeljárásról
szóló törvényben foglalt rendelkezéseknek megfelelően bemutatta azokat a különböző intézkedéseket, amelyek a csődegyezségi
eljárás végén lehetővé teszik a pénzügyi egyensúlyának helyreállítását. Az összesen hozzávetőleg 644,6 millió szlovák korona
(SKK) összegű adótartozásból a felperes csődegyezségi ajánlata szempontjából figyelembe vehető adótartozás teljes összege
hozzávetőleg
[bizalmas]
SKK volt. A felperes a csődegyezségi ajánlatában a biztosítékkal nem rendelkező valamennyi hitelezőjének, valamint egyes
privilegizált hitelezőinek felajánlotta, hogy mindegyiküknek megfizeti a neki járó teljes összeg 35%‑át.
A Krajský súd v Košiciach 2004. április 29‑i határozatában megállapította, hogy a felszámolási eljárásról és a csődeljárásról
szóló törvény 46. és azt követő §‑aiban foglalt feltételek teljesültek, következésképpen pedig az említett törvény 50. §‑ának
(3) bekezdése alapján engedélyezte a csődegyezségi eljárás megindítását. Ezen eljárás keretében a bíróság többek között felhívta
a felperes hitelezőit, hogy a követeléseikről nyújtsanak be bizonyítékokat. Másfelől vagyonfelügyelőt jelölt ki, valamint
a felperest és hitelezőit megidézte a 2004. július 9‑ére kitűzött csődegyezségi tárgyalásra (a továbbiakban: 2004. július
9‑i csődegyezségi tárgyalás). Végül megismételte a csődegyezség azon részleteit, amelyeket a felperes a 2004. március 8‑i
csődegyezségi ajánlatában fogalmazott meg.
A felperes annak érdekében, hogy a helyi adóhatóság számára lehetővé tegye a csődegyezség, a felszámolási eljárás és a szlovák
jogszabályok szerinti adóvégrehajtás egyes előnyeinek értékelését, a csődegyezségnek a Krajský súd v Košiciach általi jóváhagyását
megelőzően több könyvvizsgálói jelentést nyújtott be a helyi adóhatósághoz. A felperes 2004. április 26‑án benyújtotta a K.
nevű belső könyvvizsgálója által összeállított első könyvvizsgálói jelentést (a továbbiakban: K.‑jelentés), amelyben a felperes
aktív eszközeinek felszámolási eljárás keretében történő értékesítéséből származó jövedelmet
[bizalmas]
értékelték. A felperes 2004. július 7‑én benyújtotta az E. nevű független könyvvizsgálói iroda által készített második könyvvizsgálói
jelentést (a továbbiakban: E.‑jelentés), amelyben […] az szerepelt, hogy
[bizalmas]
. Az E.‑jelentés ideiglenes változatát 2004 júniusának végén nyújtották be a helyi adóhatósághoz.
A szlovák adóhatóság 2004. június 21‑én helyszíni ellenőrzést végzett a felperes helyiségeiben. Ezen ellenőrzés során megállapította,
hogy a felperes 2004. június 17‑én
[bizalmas]
összegű likvid eszközökkel rendelkezett.
A szlovák adóügyi főhivatal főigazgatója 2004. július 6‑i levelében felhívta a helyi adóhatóságot, hogy ne fogadja el a felperes
által a 2004. július 9‑i csődegyezségi tárgyaláson tett csődegyezségi ajánlatot, mivel az nem előnyös a Szlovák Köztársaság
számára, tekintettel a szlovák pénzügyminiszter 2004. január 15‑i, mellékletként csatolt levelére, amelyben annak biztosítását
kérte, hogy az adóhatóságok ne járuljanak hozzá az adótartozásnak az adóalanyok javára történő csökkentéséhez.
A 2004. július 9‑i csődegyezségi tárgyalás során a felperes hitelezői, ideértve a szlovák adóhatóságot is, elfogadták a felperes
csődegyezségi ajánlatát.
A Krajský súd v Košiciach 2004. július 14‑i határozatában jóváhagyta a csődegyezséget. Mindenekelőtt felsorolta a felperes
azon hitelezőit, akik a csődegyezségi eljárás keretében bizonyítékot szolgáltattak a követeléseikről. Megállapította különösen,
hogy a szlovák adóhatóság hozzávetőleg
[bizalmas]
összegű érvényesíthető követeléssel rendelkezett, amelynek vonatkozásában a csődegyezség akként rendelkezett, hogy annak 35%‑át
kell visszafizetni, vagyis hozzávetőleg 224,3 millió SKK összeget. Ezt követően a bíróság megállapította, hogy a 2004. július
9‑i csődegyezségi tárgyalás során a felperes hitelezői, ideértve a helyi adóhatóságot mint privilegizált hitelezőt is, aki
ennek következtében külön szavazott, a felszámolási eljárásról és a csődeljárásról szóló törvény 58. §‑ának (4) és (5) bekezdése,
valamint 58b. §‑a (1) bekezdésének a) pontja és (2) bekezdése alapján valamennyien a felperes csődegyezségi ajánlata mellett
szavaztak. A bíróság emlékeztetett azokra a feltételekre is, amelyeknek teljesülniük kell ahhoz, hogy a szóban forgó csődegyezséget
az említett törvény 60. §‑ának (1) bekezdése alapján utóbb jóvá lehessen hagyni, majd megállapította, hogy jelen esetben e
feltételek teljesültek.
A szlovák adóügyi főhivatal 2004. július 14‑én felmentette a helyi adóhatóság vezetőjét, és mást nevezett ki helyére.
A helyi adóhatóság 2004. október 20‑i levelében tájékoztatta a felperest, hogy a 2004. július 9‑i csődegyezségi tárgyaláson
a helyi adóhatóság által megszavazott csődegyezség feltételei, melyek szerint az adótartozás egy részét nem kell visszafizetni,
közvetett állami támogatást képeznek, amelyet a Bizottságnak jóvá kell hagynia. A helyi adóhatóság arra is felhívta a felperest,
hogy 2004. november 19‑e előtt nyújtson be hozzá beruházási tervet azon összegekre vonatkozóan, amelyeket a Krajský súd v
Košiciach 2004. április 29‑i határozata értelmében nem kell visszafizetni.
A Najvyšší súd Slovenskej republiky (a Szlovák Köztársaság Legfelsőbb Bírósága) 2004. október 25‑i ítéletében elutasította
a helyi adóhatóság által a Krajský súd v Košiciach 2004. július 14‑i határozata ellen 2004 augusztusában benyújtott fellebbezést
mint elfogadhatatlant, és megállapította, hogy az említett határozat jogerős, 2004. július 23‑ától pedig végrehajtható.
A felperes 2004. november 9‑i levelében akként válaszolt a helyi adóhatóság 2004. október 20‑i levelére, hogy ő „csődegyezség
iránti kérelmet”, nem pedig „állami támogatás iránti kérelmet” nyújtott be. E levélben kifejtette, hogy nem ért egyet azzal,
hogy az adóhatóság vezetője által adott beleegyezést állami támogatásnak minősítsék. Azt is előadta, hogy a beruházási terv
követelése számára „megalapozatlannak” tűnik.
A helyi adóhatóság 2004. július 14‑én felmentett vezetőjével szemben 2004. december 14‑én csalás és hűtlen kezelés miatt vádat
emeltek.
2004. december 17‑én a felperes a csődegyezség alapján 224,3 millió SKK, vagyis a teljes tartozás 35%‑ának megfelelő összeget
fizetett a helyi adóhatóságnak. A Krajský súd v Košiciach 2004. december 30‑i határozatában megállapította, hogy a csődegyezség
2004. július 23‑ától kezdve érvényes, és megszüntette a csődegyezségi eljárást.
A felperes annak érdekében, hogy megerősítse a csődegyezségi eljárásnak a felszámolási eljáráshoz képest fennálló előnyeit,
beszerzett egy 2005. január 27‑én kelt, a
[bizalmas]
H. nevű felszámolóbiztos által készített harmadik könyvvizsgálói jelentést is (a továbbiakban: H.‑jelentés), amelyben e felszámolóbiztos
kifejtette, hogy
[bizalmas]
.
A Špeciálny súd v Pezinku (Bazini Különbíróság, Szlovákia) 2006. március 6‑i ítéletében a helyi adóhatóság 2004. július 14‑én
felmentett vezetőjét a vele szemben emelt egyik vádpontban sem találta bűnösnek.
A Najvyšší súd Slovenskej republiky a Krajský súd v Košiciach 2004. július 14‑i határozata ellen benyújtott rendkívüli perorvoslat
alapján eljárva 2006. április 27‑i határozatában részben hatályon kívül helyezte a Krajský súd v Košiciach 2004. július 14‑i
határozatát, azzal az indokkal, hogy a 424 490 SKK összegű úthasználatidíj-hátralékot tévesen foglalták a csődegyezségbe.
A Najvyšší súd Slovenskej republiky a rendkívüli perorvoslatot ezt meghaladó részében elutasította. A Krajský súd v Košiciach
2006. augusztus 18‑i határozatában eleget tett a Najvyšší súd Slovenskej republiky 2006. április 27‑i határozatában foglaltaknak,
és a helyi adóhatóságnak járó helyesbített összeget 640,4 millió SKK‑ban állapította meg (ezen összeg 35%‑a 224,1 millió SKK).
3.
A Bizottság előtti közigazgatási eljárás
A 2004. október 15‑én kelt levélben panaszt nyújtottak be a Bizottsághoz a felperesnek nyújtott, állítólag jogellenes támogatás
miatt.
A Bizottság 2004. december 6‑i levelében felhívta a Szlovák Köztársaságot, hogy közöljön vele információkat a szóban forgó
intézkedésről, vagyis a felperes adótartozásának csődegyezség keretében történő részleges elengedéséről.
A Szlovák Köztársaság 2005. január 4‑i levelében tájékoztatta a Bizottságot, hogy nem kizárt, hogy a felperes jogellenes támogatásban
részesült, és azt kérte, hogy e támogatást nehéz helyzetben lévő vállalkozás megmentéséhez nyújtott támogatásként engedélyezze.
A Bizottság, miután további információkat szerzett, 2005. július 5‑i levelében értesítette a Szlovák Köztársaságot azon határozatáról,
hogy a szóban forgó intézkedéssel kapcsolatban megindítja az EK 88. cikk (2) bekezdése szerinti hivatalos vizsgálati eljárást
(a továbbiakban: a hivatalos vizsgálati eljárás megindításáról szóló határozat). E határozatot közzétették az
Európai Unió Hivatalos Lapjának
2005. szeptember 22‑i számában (HL C 233., 47. o.), az érintett feleket pedig a Bizottság ugyanezen alkalommal felhívta,
hogy tegyék meg a szóban forgó intézkedéssel kapcsolatos észrevételeiket.
A Szlovák Köztársaság 2005. október 10‑i levelében közölte a Bizottsággal a szóban forgó intézkedéssel kapcsolatos észrevételeit.
Hasonlóképp, a felperes 2005. október 24‑i levelében közölte a Bizottsággal a szóban forgó intézkedéssel kapcsolatos észrevételeit,
amelyeket továbbítottak a Szlovák Köztársaságnak annak érdekében, hogy azokra reagálhasson, amit a 2005. december 16‑i levelében
meg is tett.
2006. március 28‑án a Bizottság és a felperes között egyeztetésre került sor. Ezen egyeztetés során a felperes többek között
jelezte, hogy a felszámolási eljárás helyett a csődegyezségi eljárást választotta; hogy az Old Herold az ő aktív eszközeit
és védjegyét használva termelt; hogy a 2004 júliusában kezdődő együttműködésük az Old Herold termékeinek kizárólagos forgalmazására
irányuló megállapodáson alapult; hogy a biztosított aktív eszközök összege 194 millió SKK volt; hogy az E.‑jelentés azt kívánta
bizonyítani a helyi adóhatóságnak, hogy a csődegyezségi eljárás előnyösebb a felszámolási eljáráshoz képest; hogy a felperes
nem tudta megmagyarázni, hogy az E. iroda miért 2004. március 31‑i keltezésű adatokat használt; hogy az Old Herold a 2004.
év második felében nyújtotta neki a szállítói hitelt, valamint hogy a kötelezettségei teljesítésének átlagos időtartama 14
és 60 nap között volt.
A felperes 2006. április 4‑i levelében továbbította a Bizottságnak a Špeciálny súd v Pezinku 2006. március 6‑i ítéletének
egy példányát.
A Szlovák Köztársaság 2006. március 5‑i levelében további információt bocsátott a Bizottság rendelkezésére.
A Bizottság 2006. június 7‑én elfogadta a Szlovák Köztársaság által a Frucona Košice, a. s. vállalatnak nyújtott C 25/205.
(ex NN 21/2005.) sz. állami támogatásról szóló, 2006. június 7‑i 2007/254/EK határozatot (HL L 112., 14. o.; a továbbiakban:
megtámadott határozat).
A megtámadott határozat rendelkező része szerint:
„1. cikk
A Szlovák Köztársaság által a [felperesnek] nyújtott 416 515 990 SKK összegű állami támogatás nem összeegyeztethető a közös
piaccal.
2. cikk
(1)      A Szlovák Köztársaság elfogad minden intézkedést, amely szükséges az 1. cikkben említett jogellenesen folyósított támogatás
behajtására a [felperestől].
(2)      A behajtásra haladéktalanul sor kerül a nemzeti joggal összhangban, amennyiben lehetővé teszi a jelen határozat azonnali és
hatékony végrehajtását.
(3)      A behajtott összegnek magában kell foglalnia az egész időszakra vonatkozó kamatokat is attól az időponttól kezdve, amikor
az összeget a [felperes] rendelkezésére bocsátották, annak tényleges visszatérítéséig.
(4)      A kamatokat az [EK 88. cikk] alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló 659/1999/EK tanácsi rendelet
végrehajtásáról szóló, 2004. április 21‑i 794/2004/EK bizottsági rendelet V. fejezetében foglalt rendelkezésekkel összhangban
számítják ki. A kamat összegét összetett kamatként érvényesítik a (3) bekezdésben említett teljes időszak alatt.
3. cikk
A Szlovák Köztársaság a jelen határozat bejelentésétől számított két hónapon belül tájékoztatja a Bizottságot azokról az intézkedésekről,
amelyeket a jelen határozatnak való megfelelés érdekében foganatosítottak. Ezeket az információkat a jelen határozat I. mellékletében
található kérdőív kitöltése révén adja meg.
4. cikk
A jelen határozat címzettje a Szlovák Köztársaság.”
A felperes 2006. november 2‑án vette át a megtámadott határozat egy példányát a Szlovák Köztársaság brüsszeli (Belgium) nagykövetségén.

Az eljárás és a felek kérelmei
A Törvényszék Hivatalához 2007. január 12‑én benyújtott keresetlevelével a felperes előterjesztette a jelen keresetet.
A Törvényszék Hivatalához 2007. június 8‑án benyújtott beadványában a St. Nicolaus-trade a.s. vállalkozás kérte, hogy a jelen
eljárásban beavatkozóként részt vehessen a Bizottság kérelmeinek támogatása végett.
A Törvényszék második tanácsának elnöke 2007. október 11‑i végzésében helyt adott e kérelemnek, és úgy döntött, hogy mivel
e kérelmet a beavatkozó a Törvényszék eljárási szabályzata 115. cikkének 1. §‑ában meghatározott hathetes határidő lejárta
után terjesztette elő, az e szabályzat 116. cikkének 6. §‑a szerinti jogok illetik meg őt.
Az előadó bíró jelentése alapján a Törvényszék (második tanács) a szóbeli szakasz megnyitásáról határozott, és az eljárási
szabályzat 64. cikkében előírt pervezető intézkedések keretében felszólította a felperest és a Bizottságot bizonyos dokumentumok
benyújtására, valamint a kérdések írásbeli megválaszolására. A felek az említett pervezető intézkedéseknek az előírt határidőn
belül eleget tettek.
A Törvényszék a 2009. október 14‑i tárgyaláson meghallgatta a felek szóbeli előterjesztéseit és az általa feltett szóbeli
kérdésekre adott válaszaikat.
A felperes azt kéri, hogy a Törvényszék:
–        semmisítse meg a megtámadott határozatot, vagy legalábbis részben vagy egészben semmisítse meg e határozat 1. cikkét;
–        a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.
A beavatkozó által támogatott Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék:
–        utasítsa el a keresetet;
–        a felperest kötelezze a költségek viselésére.
A tárgyalás során a beavatkozó a Bizottság kérelmeinek támogatása érdekében lényegében azt kérte, hogy a Törvényszék utasítsa
el a keresetet, és a felperest kötelezze a költségek viselésére.

Az ügy érdeméről
A felperes a megsemmisítés iránti kérelmeinek alátámasztása érdekében tíz jogalapra hivatkozik, amelyeket a következőkre alapít:
először is a szóban forgó támogatási intézkedés összegével kapcsolatos nyilvánvaló mérlegelési hiba; másodszor lényeges eljárási
szabályok és az EK 33. cikk megsértése; harmadszor lényegében az, hogy a Bizottságnak nem volt hatásköre a megtámadott határozat
elfogadására; negyedszer téves jogalkalmazás és ténybeli tévedés, amennyiben a Bizottság úgy ítélte meg, hogy a felszámolási
eljárás előnyösebb volt, mint a csődegyezségi eljárás; ötödször téves jogalkalmazás és ténybeli tévedés, amennyiben a Bizottság
úgy ítélte meg, hogy az adó-végrehajtási eljárás előnyösebb volt, mint a csődegyezségi eljárás; hatodszor téves jogalkalmazás
és ténybeli tévedés, amennyiben a Bizottság nem tett eleget az őt terhelő bizonyítási kötelezettségnek, és megsértette a piacgazdasági
magánhitelező kritériumának alkalmazásával kapcsolatos jogi szabályokat; hetedszer téves jogalkalmazás és ténybeli tévedés,
amennyiben a Bizottság a rendelkezésére álló bizonyítékokat nem értékelte megfelelően, és nem is vette figyelembe; nyolcadszor
téves jogalkalmazás és ténybeli tévedés, ammenyiben a Bizottság irreleváns bizonyítékokat vett figyelembe; kilencedszer az
EK 253. cikk megsértése, amennyiben a Bizottság nem indokolta megfelelően a megtámadott határozatot, tizedszer pedig téves
jogalkalmazás és ténybeli tévedés, amennyiben a Bizottság a csődegyezséget nem mentesítette szerkezetátalakításhoz nyújtott
támogatásként, és visszaható hatállyal alkalmazta a nehéz helyzetben lévő vállalkozások megmentéséhez és szerkezetátalakításához
nyújtott állami támogatásokról szóló közösségi iránymutatást (HL 2004. C 244., 2. o.; a továbbiakban: 2004‑es iránymutatás).
1.
Az első, a szóban forgó támogatási intézkedés összegével kapcsolatos nyilvánvaló mérlegelési hibára alapított jogalapról

A felek érvei
A felperes azt állítja, hogy a megtámadott határozat 1. cikkében említett összeg, vagyis a 416 515 990 SKK nyilvánvalóan téves.
A felperes szerint a Bizottság nem vette figyelembe a Najvyšší súd Slovenskej republiky 2006. április 26‑i határozatát, amely
a csődegyezségi eljárás során figyelembe vett adótartozásból levont 424 490 SKK összeget. A pontos összeg a felperes szerint
416 240 072 SKK. Következésképpen a megtámadott határozat nyilvánvaló mérlegelési hibán alapul. Ezért e határozatot, vagy
legalábbis annak 1. cikkét meg kell semmisíteni.
A beavatkozó által támogatott Bizottság a felperes által az első jogalapjának alátámasztása érdekében felhozott valamennyi
érvet vitatja.

A Törvényszék álláspontja
Elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy a megsemmisítés iránti keresetek esetében az érintett aktus jogszerűségét az aktus
elfogadásának időpontjában fennálló ténybeli körülmények alapján kell értékelni (a Bíróság 15/76. és 16/76. sz., Franciaország
kontra Bizottság egyesített ügyekben 1979. február 7‑én hozott ítéletének [EBHT 1979., 321. o.] 7. pontja; a Törvényszék T‑371/94.
és T‑394/94. sz., British Airways és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1998. június 25‑én hozott ítéletének [EBHT 1998.,
II‑2405. o.] 81. pontja, valamint a T‑109/01. sz., Fleuren Compost kontra Bizottság ügyben 2004. január 14‑én hozott ítéletének
[EBHT 2004., II‑127. o.] 50. pontja).
Közelebbről, az ítélkezési gyakorlatból kiderül, hogy az állami támogatással kapcsolatos határozat jogszerűségét azon információk
alapján kell megítélni, amelyek a határozat meghozatalakor a Bizottság rendelkezésére álltak (a Bíróság C‑74/00. P. és C‑75/00. P. sz.,
Falck és Acciaierie di Bolzano egyesített ügyekben 2002. szeptember 24‑én hozott ítéletének [EBHT 2002., I‑7869. o.] 168. pontja;
lásd szintén ebben az értelemben a Bíróság 234/84. sz., Belgium kontra Bizottság ügyben 1986. július 10‑én hozott ítéletének
[EBHT 1986., 2263. o.] 16. pontját).
Így a felperes nem hivatkozhat a bíróság előtt olyan tényállási elemekre, amelyeket az EK 88. cikk szerinti, pert megelőző
eljárás során nem terjesztett elő (lásd ebben az értelemben a C‑278/92–C‑280/92. sz., Spanyolország kontra Bizottság egyesített
ügyekben 1994. szeptember 14‑én hozott ítélet [EBHT 1994., I‑4103. o.] 31. pontját; a C‑382/99. sz., Hollandia kontra Bizottság
ügyben 2002. június 13‑án hozott ítélet [EBHT 2002., I‑5163. o.] 49. és 76. pontját, valamint a fenti 48. pontban hivatkozott
Fleuren Compost kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 51. pontját).
Ugyanígy nem kifogásolható a Bizottsággal szemben, hogy nem vett figyelembe olyan jogi és ténybeli elemeket, amelyeket közölni
lehetett volna vele a közigazgatási eljárás során, de nem adták elő azokat, mivel a Bizottság nem köteles annak hivatalból
és feltételezések alapján történő vizsgálatára, hogy milyen tényeket lehetett volna közölni vele (a fenti 48. pontban hivatkozott
Fleuren Compost kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 49. pontja, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Jelen esetben a hivatalos vizsgálati eljárás megindításáról szóló határozatnak a Hivatalos Lapban közzétett összefoglalójából
(C 233., 47. o.) kitűnik, hogy a Bizottság az állami támogatás összegének meghatározása során a Krajský súd v Košiciach 2004.
július 14‑i, a csődegyezséget jóváhagyó határozatában foglalt azon adatokból indult ki, amelyeket sem a Szlovák Köztársaság
a 2005. október 10‑i észrevételeiben, sem pedig a felperes a 2005. október 24‑i észrevételeiben nem vont kétségbe.
Ezenkívül nem vitatott, hogy amikor a Bizottság meghozta a megtámadott határozatot, sem a felperes, sem pedig a Szlovák Köztársaság
nem tájékoztatta őt a Najvyšší súd Slovenskej 2006. április 27‑i azon határozatáról, amely csökkentette a felperest terhelő,
a csődegyezségi eljárás során figyelembe veendő adótartozás összegét.
A fenti 48–50. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatra tekintettel tehát nem kifogásolható a Bizottsággal szemben, hogy
az állami támogatás összegének meghatározása során a Krajský súd v Košiciach 2004. július 14‑i határozatában foglalt adatokból
indult ki, valamint nem vette figyelembe a Najvyšší súd Slovenskej 2006. április 27‑i határozatát. Következésképpen az első
jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani.
2.
A második, a lényeges eljárási szabályok és az EK 33. cikk megsértésére alapított jogalapról

A felek érvei
A felperes egyrészt azt állítja, hogy a megtámadott határozat lényeges eljárási szabályokat sért, ennek következtében pedig
meg kell semmisíteni. A felperes szerint, mivel ő elsősorban olyan mezőgazdasági termékeket állított elő, amelyek az intézkedés
megtételének időpontjában az EK‑Szerződés I. mellékletének hatálya alá tartoztak, a Bizottságon belül a vizsgálat lefolytatására
és a megtámadott határozat meghozatalához vezető eljárási cselekmények elvégzésére a „Mezőgazdasági és Vidékfejlesztési Főigazgatóság”,
nem pedig a „Versenyjogi Főigazgatóság” lett volna illetékes. Ugyanezen okokból a hivatalos vizsgálati eljárás megindításáról
szóló határozatot és a megtámadott határozatot a Bizottság mezőgazdaságért és vidékfejlesztésért felelős tagjának, nem pedig
a versenypolitikáért felelős tagjának kellett volna aláírnia. A felperes másrészt azt kifogásolja, hogy a Bizottság a megtámadott
határozatban nem vette figyelembe az EK 33. cikk célkitűzéseit.
A beavatkozó által támogatott Bizottság a felperes által a második jogalapjának alátámasztása érdekében felhozott valamennyi
érvet vitatja.

A Törvényszék álláspontja
A második, a lényeges eljárási szabályok megsértésére alapított jogalap első részével kapcsolatban meg kell állapítani, hogy
e rész azon a feltételezésen alapul, mely szerint a felperes a szóban forgó intézkedés megtételének időpontjában elsősorban
olyan mezőgazdasági termékeket állított elő, amelyek az EK‑Szerződés I. mellékletének hatálya alá tartoztak, vagyis csak a
„Mezőgazdasági és Vidékfejlesztési Főigazgatóság”, illetve a Bizottság mezőgazdaságért és vidékfejlesztésért felelős tagja
rendelkezett hatáskörrel arra, hogy lefolytassa a szóban forgó intézkedéssel kapcsolatos vizsgálatot és meghozza a hivatalos
vizsgálati eljárás megindításáról szóló határozatot, valamint a megtámadott határozatot.
Ugyanakkor, mint azt a Bizottság előadja, a felperes 2005. október 24‑i észrevételeiből, pontosabban pedig az említett észrevételekben
szereplő 1. táblázatból egyértelműen kitűnik, hogy 2004‑ben a felperes teljes üzleti forgalma hozzávetőleg 880,3 millió SKK,
az alkoholtermékek és párlatok előllítására irányuló tevékenységeiből származó üzleti forgalma pedig hozzávetőleg 728,8 millió SKK
volt. Ez utóbbi tevékenységek tehát a felperes teljes üzleti forgalmának több mint 82%‑át kitevő üzleti forgalmat keletkeztettek.
Márpedig meg kell állapítani, hogy figyelembe véve az alkoholtermékek és párlatok előállításához kapcsolódó tevékenységeiből
származó üzleti forgalom e jelentős arányát, a felperes nem bizonyította, hogy a szóban forgó intézkedés megtételének időpontjában
az EK‑Szerződés I. mellékletének hatálya alá tartozó mezőgazdasági termékek előállítására irányuló tevékenységei az előbbi
tevékenységeinél meghatározóbbak lettek volna. Következésképpen, az ügyiratban foglalt adatokra tekintettel meg kell állapítani,
hogy a tényállás megvalósulásának időpontjában a felperes teljes üzleti forgalmának legnagyobb része az alkoholtermékek és
párlatok előállításához kapcsolódó tevékenységeiből származott. A második jogalap nyilvánvaló ténybeli hiányosságot tartalmazó
első részét tehát el kell utasítani.
A második jogalap arra alapított második részével kapcsolatban, hogy a Bizottság nem vette figyelembe az EK 33. cikk célkitűzéseit,
emlékeztetni kell arra, hogy az Európai Unió Bíróságának alapokmánya 21. cikkének első bekezdése szerint, amely ugyanezen
alapokmány 53. cikkének első bekezdése, valamint az eljárási szabályzat 44. cikke 1. §‑ának c) pontja alapján a Törvényszék
előtti eljárásra is irányadó, a keresetlevélnek tartalmaznia kell a jogvita tárgyát és a felhozott jogalapok rövid összefoglalását.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a kereset elfogadhatóságához az szükséges, hogy azok a lényeges ténybeli vagy jogi
körülmények, amelyeken a kereset alapul, legalább röviden, de összefüggően és érthetően kitűnjenek magából a keresetlevélből
(lásd a Törvényszék T‑201/04. sz., Microsoft kontra Bizottság ügyben 2007. szeptember 17‑én hozott ítéletének [EBHT 2007.,
II‑3601. o.] 94. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Márpedig jelen esetben a felperes az EK 33. cikk megsértésére alapított kifogásának alátámasztása érdekében nem terjesztett
elő ténybeli vagy jogi érvelést. Következésképpen az eljárási szabályzat 44. cikke 1. §‑ának c) pontjában foglaltakkal ellentétben
nem fejtette ki a második jogalap második részének rövid összefoglalását. A második jogalap második részét tehát mint nyilvánvalóan
elfogadhatatlant el kell utasítani.
A fenti okfejtésekből következik, hogy a második jogalapot mindkét részében el kell utasítani, mégpedig az első részét mint
ténybeli szempontból nyilvánvalóan megalapozatlant, a második részét pedig mint nyilvánvalóan elfogadhatatlant.
3.
A harmadik, a csatlakozási okmány IV. mellékletének 3. szakasza, az EK 253. cikk, az EK 88. cikk, valamint a 659/1999/EK rendelet
azáltal történő megsértésére alapított jogalapról, hogy a Bizottság nem rendelkezett hatáskörrel a megtámadott határozat meghozatalára

A felek érvei
A felperes szerint a Bizottság nem rendelkezett hatáskörrel a szóban forgó intézkedés vizsgálatára. A felperes azt állítja,
hogy ha fel is tételezzük, hogy ez az intézkedés az EK 87. cikk értelmében vett állami támogatást képezett, azt akkor ítélték
oda és hajtották végre, amikor a szlovák adóhatóság a Szlovák Köztársaság Európai Unióhoz történő 2004. május 1‑jei csatlakozása
(a továbbiakban: a Szlovák Köztársaság csatlakozása) előtt elvetette a felszámolási eljárás és az adó-végrehajtási eljárás
lehetőségét. A felperes úgy véli, hogy a csődegyezségi eljárás 2004. április 29‑i megindítása során ő megalapozottan feltételezhette,
hogy a szlovák adóhatóság a csődegyezség végrehajtásához szükséges valamennyi hivatalos aktust meghozza. Ezen időpontot követően
a csődegyezségi ajánlatnak a 2004. július 9‑i csődegyezségi tárgyalás során történő jóváhagyása csupán formaság volt. A felperes
hozzáteszi, hogy a szóban forgó intézkedés ez utóbbi időpontot követően nem alkalmazandó. Következésképpen az említett intézkedés
létező támogatást, nem pedig új támogatást képez, vagyis a Bizottság nem követelheti annak az EK 88. cikk (2) bekezdése alapján,
valamint az [EK 88. cikk] alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló, 1999. március 22‑i 659/1999/EK
tanácsi rendelet (HL L 83., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 339. o.) 14. cikke alapján történő visszatéríttetését.
Pontosabban, a felperes szerint a Bizottság által a megtámadott határozatban kialakított álláspont ellentmondásos azzal kapcsolatban,
hogy jelen esetben mikor történt az állami támogatás odaítélése. Egyrészt a Bizottság a fenti 48. pontban hivatkozott Fleuren
Compost kontra Bizottság ügyben hozott ítéletet idézi azon mérlegelésének alátámasztása érdekében, mely szerint a szóban forgó
intézkedést csak a jogilag kötelező erejű aktus elfogadása során, vagyis 2004. július 9‑én tették meg. Másrészt a Bizottság
azt a következtetését, mely szerint a szóban forgó intézkedés állami támogatást képezett, arra alapította, hogy a szlovák
adóhatóság „a csődegyezségi eljárás megkezdése előtt nem folytatta le a megfelelő eljárást”. Márpedig mind a Bizottság adminisztratív
gyakorlatából, mind pedig az ítélkezési gyakorlatból következik, hogy számos esetben a cselekvés elmaradása folytán megállapításra
került a támogatás fennállása, még akkor is, ha nem létezett jogilag kötelező erejű hivatalos irat.
A felperes másfelől azt állítja, hogy a szóban forgó intézkedés a Szlovák Köztársaság csatlakozását követően már nem volt
alkalmazandó. Ezzel összefüggésben előadja, hogy a Szlovák Köztársaságnak a csatlakozást követően nem származott semmilyen
kötelezettsége a csődegyezségből, mivel az semmilyen további kifizetést vagy adótartozás-elengedést nem írt elő.
A beavatkozó által támogatott Bizottság a felperes által a harmadik jogalapjának alátámasztása érdekében felhozott valamennyi
érvet vitatja.

A Törvényszék álláspontja
A Bizottság a megtámadott határozat (61)–(68) preambulumbekezdésében megállapította, hogy a jelen esetben releváns tények
egy része a Szlovák Köztársaság csatlakozását megelőző időszakból származik. Ezt követően megjegyezte, hogy az említett csatlakozás
után végrehajtott intézkedésekre az EK‑Szerződés alapján egyértelműen kiterjedt a Bizottság hatásköre, és kifejtette, hogy
álláspontja szerint a valamely intézkedés végrehajtása időpontjának meghatározása során az a jogilag kötelező erejű aktus
a releváns szempont, amelyben „a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóság kötelezettséget vállal a támogatás nyújtására”. Jelen
esetben a Bizottság úgy ítélte meg egyrészt, hogy a csődegyezségi eljárás megindítására tett javaslat nem a „támogatást nyújtó
hatóságtól”, hanem a „támogatás kedvezményezettjétől származott”, másrészt pedig, hogy a csődegyezségi eljárás lefolytatását
engedélyező bírósági határozat nem „a támogatást nyújtó hatóságtól származó aktus” volt. Ezenkívül megállapította, hogy semmilyen
bizonyíték nem utalt arra, hogy a szlovák adóügyi főhivatal a 2003 decemberében tartott egyeztetésen hozzájárulását adta volna
a szóban forgó intézkedéshez. Épp ellenkezőleg, a szlovák hatóságok bármilyen ehhez hasonló hozzájárulást cáfoltak. A Bizottság
szerint „a hatáskörrel rendelkező hatóság a követelés egy részének elengedéséről szóló határozatát” 2004. július 9‑én, vagyis
a Szlovák Köztársaság csatlakozását követően hozta, amikor a helyi adóhatóság hozzájárult a felperes csődegyezségi ajánlatához.
Következésképpen a Bizottság arra a következtetésre jutott, hogy az EK 88. cikk (2) bekezdése alapján hatáskörrel rendelkezik
a szóban forgó intézkedés „megítélésére”.
A harmadik jogalap, amely arra irányul, hogy a Bizottság nem rendelkezett hatáskörrel a megtámadott határozat elfogadására,
azon a feltételezésen alapul, mely szerint a szóban forgó intézkedést a Szlovák Köztársaság csatlakozása előtt tették.
A harmadik jogalap megalapozottságának elbírálása érdekében azt a „jogilag kötelező erejű aktust” kell releváns szempontként
alapul venni, amelyben „a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóság kötelezettséget vállal a támogatás nyújtására” (lásd ebben
az értelemben a fenti 48. pontban hivatkozott Fleuren Compost kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 74. pontját).
Ezzel összefüggésben mindenekelőtt meg kell határozni a szóban forgó intézkedés tárgyát. A felperes szerint a szóban forgó
intézkedést a Szlovák Köztársaság csatlakozását megelőzően tették, amikor a helyi adóhatóság úgy döntött, hogy nem indítja
meg a felszámolási eljárást vagy az adó-végrehajtási eljárást.
Márpedig, mint azt a Bizottság helyesen megjegyzi, meg kell állapítani, hogy valamely tagállam hatóságának azon határozata,
amelyben tartózkodik a felszámolási eljárás vagy az adó-végrehajtási eljárás megindításától, eltér az olyan csődegyezségi
ajánlat elfogadásáról szóló határozattól, amely jelen esetben azzal jár, hogy a helyi hatóság lemond a felperessel szemben
fennálló követelésének 65%‑áról. Amíg ugyanis a hitelező azon döntése, hogy nem indít felszámolási eljárást vagy adó‑végrehajtási
eljárást, csupán időben késlelteti a követelés adott esetben kényszerrel történő érvényesítését, addig e hitelezőnek a csődegyezségi
ajánlatot elfogadó döntése – az említett csődegyezségnek a hatáskörrel rendelkező bíróság általi jóváhagyásától függően –
azzal jár, hogy a hitelező e követelésről részben vagy egészben végleg lemond. Következésképpen e két határozat világosan
eltér egymástól.
Hasonlóképp, mint ez mind a hivatalos vizsgálati eljárás megindításáról szóló határozatból, mind pedig a megtámadott határozatból
egyértelműen kitűnik, a szóban forgó intézkedés kizárólag abból áll, hogy a helyi adóhatóság csődegyezség keretében lemond
a felperessel szemben fennálló követelésének 65%‑áról. A szóban forgó intézkedés semmilyen módon nem érinti a helyi adóhatóság
azon határozatát, hogy nem indít felszámolási eljárást vagy adó‑végrehajtási eljárást.
Következésképpen a megtámadott határozat meghozatalára irányuló bizottsági hatáskör hiányára alapított harmadik jogalap megalapozottságának
elbírálása érdekében kizárólag azt kell meghatározni, hogy a helyi adóhatóság mikor hozta meg a felperes csődegyezségi ajánlatának
elfogadásáról szóló határozatot.
Elsődlegesen először is meg kell jegyezni, hogy a felperes azt állítja, hogy a Krajský súd v Košiciach a 2004. április 29‑i
határozatában a csődegyezségi eljárást engedélyezte. Ezzel szemben a Bizottság azt állítja, hogy a Krajský súd v Košiciach
ugyanezen határozatában csak a csődegyezségi eljárás megindítását engedélyezte. Meg kell tehát vizsgálni a Krajský súd v Košiciach
2004. április 29‑i határozatának hatályát, mivel a felperes a harmadik jogalapjának alátámasztása érdekében azt állítja, hogy
a szóban forgó intézkedést a Szlovák Köztársaság csatlakozását megelőzően fogadták el, vagyis a Bizottság nem rendelkezett
hatáskörrel annak vizsgálatára, hogy az említett intézkedés összhangban van‑e az EK‑Szerződés rendelkezéseivel.
Ezzel összefüggésben mindenekelőtt a felszámolási eljárásról és a csődeljárásról szóló törvény rendelkezéseiből, különösen
pedig az említett törvény 50. §‑ából kiderül, hogy mielőtt a bíróság jóváhagyná a csődegyezséget, határozatban meg kell állapítania,
hogy a csődegyezségi eljárás megindításának feltételei teljesülnek. A Krajský súd v Košiciach 2004. április 29‑i határozata
semmiképp nem minősülhet a jelen eljárásban kötött csődegyezséget jóváhagyó határozatnak.
Egyrészt ugyanis a felszámolási eljárásról és a csődeljárásról szóló törvény 58. §‑ának (1) bekezdésében foglalt rendelkezések
szerint a követeléseikről bizonyítékot szolgáltató hitelezők a csődegyezségi ajánlattal kapcsolatban indítványokat és nyilatkozatokat
tehetnek, valamint írásban szavazhatnak még azt megelőzően, hogy az említett törvény 58. §‑ának (2) bekezdése szerinti csődegyezségi
tárgyalásra kerülne sor.
Másrészt a felszámolási eljárásról és a csődeljárásról szóló törvény 50. §‑a (3) bekezdésének b) pontja, valamint 58. §‑ának
(2) bekezdése szerint a csődegyezségi eljárás megindításának lehetővé kell tennie a bíróság számára, hogy a csődegyezségi
tárgyalás során megállapíthassa, hogy kik azok az érintett hitelezők, akik elfogadják a csődegyezségi ajánlatot, és kik azok,
akik nem. A bíróság csak akkor hagyhatja jóvá a csődegyezséget, ha teljesülnek a felszámolási eljárásról és a csődeljárásról
szóló törvény 58a. és 58b. §‑ában meghatározott többségi feltételek, valamint tiszteletben tartja az említett törvény 60.
és 61. §‑ában foglalt rendelkezéseket. Következésképpen a felszámolási eljárásról és a csődeljárásról szóló törvény rendelkezéseiből
kitűnik, hogy a csődegyezséget jóváhagyó határozatot csak a csődegyezségi eljárás megindítását, valamint azt követően lehet
meghozni, hogy az érintett hitelezők bizonyítékot szolgáltattak a követeléseikről, és legkésőbb a csődegyezségi tárgyaláson
felhívták őket arra, hogy szavazzanak a csődegyezség mellett.
Továbbá a Krajský súd v Košiciach 2004. április 29‑i határozatának magából a szövegéből kitűnik, hogy e bíróság felhívta az
érintett hitelezőket, hogy hat héten belül szolgáltassanak bizonyítékot a csődegyezségi eljárás keretében érvényesíteni kívánt
követeléseikről, továbbá 2004. július 9‑ére kitűzte a csődegyezségi tárgyalást, valamint megismételte a csődegyezség azon
részleteit, amelyeket a felperes a 2004. március 8‑i csődegyezségi ajánlatában fogalmazott meg.
Végül meg kell állapítani, hogy a felperes a 2005. október 24‑i észrevételeiben kifejtette, hogy a Krajský súd v Košiciach
2004. április 29‑én engedélyezte a csődegyezségi eljárás első szakaszát, vagyis az előírt összes alaki és érdemi feltétel
teljesült. A felperes azt is hozzátette, hogy a csődegyezségi eljárás második szakasza a 2004. július 14‑i határozat meghozatalával
ért véget, amelyben a Krajský súd v Košiciach jóváhagyta a csődegyezséget.
A fenti 74–78. pontban kifejtett megfontolásokra tekintettel meg kell állapítani, hogy a Krajský súd v Košiciach 2004. április
29‑i határozata nem képez a fenti 68. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében vett, jogilag kötelező erejű aktust.
A Krajský súd v Košiciach az említett határozatban annak megállapítására szorítkozott, hogy jelen esetben teljesültek a csődegyezségi
eljárás megindításának feltételei.
Másodszor, a csődegyezségi eljárás megindításáról szóló határozat joghatásaival kapcsolatban nem vitatott, hogy a jelen esetben
irányadó nemzeti jogszabályi rendelkezések értelmében e határozat a csődegyezségi eljárás teljes tartama alatt többek között
megfosztja az adóst, valamint a hitelezőket attól a lehetőségtől, hogy felszámolási eljárást indítsanak. Ugyanakkor a felszámolási
eljárásról és a csődeljárásról szóló törvény 66. §‑a akként rendelkezik, hogy ha az érintett hitelezők nem fogadják el a csődegyezségi
ajánlatot, a bíróságnak meg kell szüntetnie a csődegyezségi eljárást. Ezen időponttól kezdve tehát az érintett hitelezőknek
joguk van felszámolási eljárást indítani.
Harmadszor nem vitatott, hogy a szlovák adóhatóság jelen esetben privilegizált hitelezőnek minősült. Ugyanígy nem vitatott,
hogy a felszámolási eljárásról és a csődeljárásról szóló törvény rendelkezései értelmében a csődegyezségi ajánlatot a privilegizált
hitelezőknek el kell fogadniuk ahhoz, hogy a bíróság a csődegyezséget jóváhagyhassa. Márpedig a felperes állításával ellentétben
az ügyiratból nem tűnik ki, hogy a felperes a Krajský súd v Košiciach 2004. április 29‑i határozatát megelőzően a helyi adóhatóságtól
bármilyen biztosítékot kapott volna a 2004. március 8‑i csődegyezségi ajánlatának elfogadására vonatkozóan. Következésképpen
a felperes téved, amikor azt állítja, hogy a Szlovák Köztársaság a szóban forgó intézkedést 2004. május 1‑je előtt tette.
Végeredményben meg kell állapítani, hogy amint az a megtámadott határozat (57) preambulumbekezdéséből kiderül, a szlovák hatóságok
2004‑ben két alkalommal is hivatalosan kifejezésre juttatták, hogy ellenzik a felperes csődegyezségi ajánlatának elfogadását.
A szlovák pénzügyminiszter 2004. január 15‑i levelében felhívta a szlovák adóügyi főhivatalt, hogy ne fogadjon el olyan csődegyezségi
ajánlatot, amely adótartozások elengedésével jár. Az adóügyi főhivatal 2004. július 6‑i levelében felhívta a helyi adóhatóságot,
hogy ne fogadja el a felperes csődegyezségi ajánlatát.
Az ügyiratból kétségtelenül kiderül, hogy a Špeciálny súd v Pezinku 2006. március 6‑i ítéletében megállapította, hogy a 2004.
január 15‑i és július 6‑i leveleknek nem volt jogilag kötelező ereje. Ugyanakkor még e levelek jogilag kötelező ereje hiányában
is az említett ajánlásokból különösen egyértelműen kiolvasható a szlovák adóügyi főhivatal álláspontja, amely főhivatal nem
csupán a felperes csődegyezségi ajánlatát ellenezte, hanem általánosabban is a Szlovák Köztársaság területén tett bármilyen
adótartozás-elengedést. Következésképpen nem kifogásolható a Bizottsággal szemben, hogy a megtámadott határozatban a 2004.
január 15‑i és július 6‑i leveleket úgy tekintette, hogy azok a felperes csődegyezségi ajánlatával kapcsolatban a szlovák
hatóságok egyetértésének hiányát bizonyíthatják.
Mint ez az ügyiratból kiderül, a helyi adóhatóság hivatalosan csak a 2004. július 9‑i csődegyezségi tárgyaláson adta hozzájárulását
a felperes csődegyezségi ajánlatához. Nem vitatott ugyanis, hogy a Krajský súd v Košiciach a felperes hitelezőinek egyhangú
hozzájárulása alapján hozta meg a csődegyezség jóváhagyásáról szóló 2004. július 14‑i határozatát.
A szlovák adóhatóság privilegizált hitelezőként 2004. július 9‑e előtt ellenezhette volna a felperes csődegyezségi ajánlatát,
ami
ipso iure
ahhoz vezetett volna, hogy Krajský súd v Košiciachnak meg kellett volna szüntetnie a 2004. április 29‑én indított csődegyezségi
eljárást. Nem vitatott ugyanis a felek között, hogy a felperes egyik privilegizált hitelezőjeként eljáró helyi adóhatóság
e hozzájárulásának hiányában a Krajský súd v Košiciach nem hagyhatta volna jóvá a csődegyezséget. Következésképpen a helyi
adóhatóság 2004. július 9‑ig megvétózhatta volna a felperes csődegyezségi ajánlatát, ebből eredően pedig jogosult lett volna
akár adó-végrehajtási eljárást, akár pedig felszámolási eljárást indítani azt követően, hogy a Krajský súd v Košiciach megszüntette
a csődegyezségi eljárást. Másfelől a felperes 2005. október 24‑i észrevételeiből kiderül, hogy a felperes annak bizonyítása
érdekében, hogy a helyi adóhatóság meggyőződése szerint az általa 2004. július 9‑én jóváhagyott csődegyezség a felszámolási
eljáráshoz képest előnyösebb megoldás volt, azt állítja, hogy e hatóság a csődegyezségi eljárás több szakaszában közbeléphetett
volna e csődegyezség megakadályozása érdekében. Ez az állítás ellentmond a felperes azon érvének, mely szerint a szóban forgó
intézkedést 2009. április 29‑e előtt tették.
Az eddigi megfontolások összességéből következik, hogy jelen esetben a helyi adóhatóság csak azon időponttól, vagyis 2004.
július 9‑étől számítva hozta meg a felperessel szembeni követeléseinek 65%‑áról történő lemondásról szóló határozatát, hogy
e hatóság hivatalosan elfogadta a csődegyezségi ajánlatot. Azt a jogilag kötelező erejű aktust tehát, amelyben a szlovák hatóságok
kötelezettséget vállaltak a szóban forgó támogatási intézkedés megtételére, a Szlovák Köztársaság csatlakozását követően hozták
meg.
Következésképpen a harmadik jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani.
4.
A negyedik, ötödik, hatodik, hetedik, nyolcadik és kilencedik jogalapról, amelyek lényegében a szóban forgó intézkedésnek
az EK 87. cikk (1) bekezdése értelmében vett állami támogatásnak minősítésével összefüggő téves jogalkalmazáson és ténybeli
tévedésen alapulnak

Előzetes megjegyzések
Meg kell állapítani, hogy a negyedik jogalap abban megnyilvánuló téves jogalkalmazáson és ténybeli tévedésen alapul, hogy
a Bizottság úgy ítélte meg, hogy a felszámolási eljárás előnyösebb a csődegyezségi eljárásnál, az ötödik jogalap pedig azon
téves jogalkalmazáson és ténybeli tévedésen, hogy a Bizottság úgy ítélte meg, hogy az adó‑végrehajtási eljárás előnyösebb
a csődegyezségi eljárásnál.
Márpedig a megtámadott határozat (75) preambulumbekezdéséből kiderül, hogy a Bizottság a piacgazdasági magánhitelező kritériumát
alkalmazta annak vizsgálata érdekében, hogy a szóban forgó intézkedést az EK 87. cikk (1) bekezdésének rendelkezései értelmében
vett állami támogatásnak lehetett‑e minősíteni. Ennek során a Bizottság azt vizsgálta, hogy a csődegyezségi eljárásból a Szlovák
Köztársaság adóigazgatása részére származó előny meghaladta‑e azt az előnyt, amelyhez ezen adóigazgatás felszámolási eljárás
vagy adó‑végrehajtási eljárás révén juthatott volna. Elegendő volt tehát, hogy e két eljárás közül csak az egyik előnyösebb
legyen a csődegyezségi eljárásnál ahhoz, hogy a Bizottság arra a következtetésre jusson, hogy a piacgazdasági magánhitelező
kritériumát jelen esetben nem tartották tiszteletben, következésképpen pedig a szóban forgó intézkedés az EK 87. cikk (1) bekezdése
értelmében vett állami támogatást képezett.
Ezenkívül meg kell jegyezni, hogy a hatodik, hetedik, nyolcadik és kilencedik jogalap, amennyiben azért kívánja megkérdőjelezni
a megtámadott határozat jogszerűségét, mert az a szóban forgó intézkedést állami támogatásnak minősíti, vagy a negyedik jogalaphoz,
vagy pedig az ötödik jogalaphoz kapcsolódik.
A megtámadott határozat jogszerűségét tehát a negyedik jogalappal, valamint – amennyiben e negyedik jogalaphoz kapcsolódnak –
a hatodik, hetedik, nyolcadik és kilencedik jogalappal összefüggésben először is annak kapcsán kell megvizsgálni, hogy a Bizottság
úgy ítélte meg, hogy a felszámolási eljárás előnyösebb volt a csődegyezségi eljárásnál.
A megtámadott határozat jogszerűségét az ötödik jogalappal, valamint – amennyiben ezen ötödik jogalaphoz kapcsolódnak – a
hatodik, hetedik, nyolcadik és kilencedik jogalappal összefüggésben és annak kapcsán, hogy a Bizottság megítélése szerint
az adó-végrehajtási eljárás előnyösebb volt a csődegyezségi eljárásnál, csak akkor kell második lépésben megvizsgálni, ha
megállapítást nyer, hogy a Bizottság tévedett, amikor úgy ítélte meg, hogy a felszámolási eljárás előnyösebb volt a csődegyezségi
eljárásnál.

A megtámadott határozat jogszerűségéről annak kapcsán, hogy a Bizottság megítélése szerint a felszámolási eljárás előnyösebb
volt a csődegyezségi eljárásnál
A negyedik jogalap keretében kifejtett érvek
–       A felek érvei
A felperes azt állítja, hogy a csődegyezség nem biztosít számára versenyelőnyt, mivel a szlovák adóhatóság úgy járt el, mint
egy magánhitelező, akinek egyetlen szándéka a Szlovák Köztársaság bevételeinek maximálására irányult. A felperes szerint a
csődegyezség nemcsak hogy nem biztosít számára „nyilvánvalóan jelentősebb előnyt”, hanem egyértelmű választási lehetőséget
is képez valamennyi magánhitelező számára egyrészt a követelés részleges, viszont azonnali végrehajtása, másrészt pedig a
hosszú és költséges felszámolási eljárás között, amely azzal a kockázattal is jár, hogy a hitelező csak olyan összeghez jut,
amely alacsonyabb annál, mint amelyet csődegyezség keretében kapott volna. A Bizottság a megtámadott határozatban ettől eltérő
következtetésre jutott, mivel a tényállás téves mérlegeléséből, téves következtetésekből, megalapozatlan feltételezésekből
és alá nem támasztott állításokból indult ki, amelyeket olyan tagállam fogalmazott meg, amely tisztázatlan és gyanús okokból
kezdettől fogva elismerte, hogy jogellenes állami támogatást nyújtott.
A felperes először is arra hivatkozik, hogy a Bizottság nem vette figyelembe a szlovákiai felszámolási eljárás időtartamát,
valamint a harmadik személyek által e tárgyban készített jelentéseket. A felperes azt állítja, hogy a csődegyezségi eljárás
és a felszámolási eljárás közötti legszembetűnőbb különbség ezen eljárások időtartamában nyilvánul meg. Míg a csődegyezség
végrehajtása során a továbbra is esedékes összegeket a következő hónapban kifizetik a hitelezőknek, addig az aktív eszközök
felszámolási eljárás keretében történő értékesítéséből származó bevételhez a hitelezők csak sokkal hosszabb eljárás eredményeként
jutnak hozzá. Ezenkívül a Bizottság a megtámadott határozat (54) preambulumbekezdésében arra szorítkozott, hogy a szlovák
hatóságok véleményére utalt, mely szerint jelen esetben a hitelezők korlátozott száma és a pozitív felszámolási értékkel rendelkező
aktív eszközök létezése folytán a felszámolási eljárást az átlagosnál gyorsabban folytatták volna le, e vélemény ugyanakkor
nem fejtette ki, hogy e körülmények hogyan rövidíthették volna le az eljárás időtartamát. Másfelől a felperes azt állítja,
hogy a Bizottság az ellenkérelmében elismerte, hogy nem próbált véleményt formálni azon kérdéssel kapcsolatban, hogy mennyi
lenne a felperes aktív eszközeinek felszámolására irányuló eljárás időtartama. A Bizottság tehát a felszámolási eljárásnak
a csődegyezségi eljárással történő összehasonlítása során nem vette figyelembe az „elveszett kamatokból származó bevételeket”.
A felperes szerint, még ha e körülmények az átlagosnál gyorsabb felszámolási eljárást is eredményezhettek volna, a Bizottságnak
figyelembe kellett volna vennie az ügy számos olyan körülményét, amelyek növelhetik az említett eljárás időtartamát. Ezzel
összefüggésben a felperes azt állítja, hogy mivel a legtöbb aktív eszköze az italok előállítára és kezelésére szolgáló különleges
gépi berendezés volt, a potenciális vevők száma korlátozott volt. Ezenkívül e gépi berendezések földrajzi elhelyezkedése a
szállítás és a képzett személyzet szempontjából hátrányt jelentett. A felperes tehát úgy véli, hogy a Szlovákiában letelepedett
jelentős párlatgyártó számára sem az ingatlantulajdonának, sem pedig a termelési eszközeinek nem volt semmilyen értéke, és
azokat nagyon nehéz lett volna értékesíteni.
A felperes azt állítja, hogy a vizsgálat során a szlovákiai felszámolási eljárás átlagos időtartamával kapcsolatban különböző
forrásokból származó információkat bocsátottak a Bizottság rendelkezésére. Először is előadja, hogy a 2005. október 24‑i észrevételeinek
mellékleteként csatolta a Világbank 2004. évi jelentését, amelyből kiderült, hogy a szlovákiai felszámolási eljárás átlagos
időtartama kedvező esetben négy év nyolc hónap volt. Ezenkívül a Világbank 2002. évi, a keresetlevélhez mellékletként csatolt
jelentéséből az is kiderül, hogy a felszámolási eljárás a legkedvezőtlenebb választás a hitelező számára, annak időtartama
három és hét év közötti, továbbá a privilegizált hitelezők a követeléseik rendkívül alacsony megtérülési arányáról számoltak
be, amelynek mértéke az adminisztratív költségek kifizetése után 5–10% körüli volt. Másodszor, a felperes megjegyzi, hogy
a szlovák igazságügy-miniszter a 2004. évi, a Bizottsággal a felperes 2005. október 24‑i észrevételeinek mellékleteként közölt
jelentésében a szlovákiai felszámolási eljárás időtartamát három és hét év közöttire becsülte. Harmadszor, a H.‑jelentésből
kiderül, hogy
[bizalmas]
. Negyedszer, a Bizottság a Szlovák Köztársaság által az uniós csatlakozás érdekében teljesített előrehaladásról szóló 2002.
évi és 2003. évi jelentésében arról számolt be, hogy a felszámolási és fizetésképtelenségi eljárások terén nehézségek tapasztalhatók,
és javulás szükséges.
A felperes szerint, még ha fel is tételezzük, hogy az aktív eszközeinek felszámolási eljárás keretében történő értékesítéséből
származó, a megtámadott határozatban feltüntetett bevételt az E.‑jelentésben alkalmazott együttható alapján számították, magától
értetődő, hogy még a legderűlátóbb magánhitelező is inkább azt választotta volna, hogy 225 millió SKK‑t kapjon 2004 decemberében,
mint esetleg 239 millió SKK‑ig terjedő összeget (a felperes aktív eszközeinek felszámolási eljárás keretében történő értékesítéséből
származó várható teljes bevételnek megfelelő 275 millió SKK, mínusz a felszámolási eljárás költségeinek megfelelő legalább
36 millió SKK) olyan határidőn belül, amelynek tartama „az átlagosnál rövidebb idő” és hét év közé esik. A felperes azt állítja,
hogy tekintettel egyrészt a csődegyezség végrehajtásának eredményeként, illetve a felszámolási eljárás keretében beszedhető
összeg között fennálló 14 millió SKK különbségre, másrészt pedig a 2004 márciusában irányadó 5,1% mértékű leszámítolási kamatlábra,
a felszámolási eljárás nem tarthatott volna tizenhárom és fél hónapnál tovább ahhoz, hogy a magánhitelező a csődegyezségi
eljárás helyett a felszámolási eljárást válassza. Márpedig az ilyen rövid határidő jelen esetben elképzelhetetlen.
Másodszor, a felperes azt állítja, hogy a Bizottság nem vette figyelembe a szlovákiai felszámolási eljárás költségeit, valamint
a harmadik személyek által e tárgyban készített jelentéseket. Előadja, hogy az E.‑jelentés szerint az ilyen eljárás keretében
e költségek elérték a
[bizalmas]
, vagyis az aktív eszközeinek értékesítéséből származó,
[bizalmas]
becsült bevétel
[bizalmas]
, a K.‑jelentés szerint pedig az ilyen eljárás keretében e költségek elérték a
[bizalmas]
, vagyis az aktív eszközeinek értékesítéséből származó,
[bizalmas]
becsült bevétel
[bizalmas]
. A Bizottság a felperes aktív eszközeinek felszámolási eljárás keretében történő értékesítéséből származó, 275 millió SKK‑ra
becsült bevételből levonta a felszámolási eljárás költségeinek megfelelő 36 millió SKK‑t, amely valójában annak a költségnek
felel meg, amely a felperes aktív eszközeinek felszámolási eljárás keretében történő értékesítéséből származó, 204 millió SKK‑ra
becsült bevételhez kapcsolódik. A költségeknek az említett bevételhez képest fennálló relatív aránya úgy csökken, ahogy a
bevétel nő. Következésképpen a Bizottság tévedett, amikor úgy ítélte meg, hogy a K.‑jelentésben feltüntetett költségek alacsonyabbak
voltak az E.‑jelentésben szereplő költségeknél. A felperes hozzáteszi, hogy a Bizottság a szlovákiai felszámolási eljárásnak
a Világbank 2004. évi jelentésében becsült, az aktív eszközök ezen eljárás keretében történő értékesítéséből származó bevétel
18%‑ának megfelelő költségéből kiindulva megállapította, hogy a 2004. június 7‑i adatok alapján a várható teljes bevétel a
csődegyezségből származó bevételnél alacsonyabb volt, vagy annak felelt meg. A Bizottság azon érve, mely szerint a felszámolóbiztos
folytatta volna a termelést, nem „meggyőző”, mivel a felperes alkoholtermékek és párlatok előállítására és kezelésére vonatkozó
engedélyét visszavonták, a továbbiakban tehát nem állíthatott elő párlatokat.
Harmadszor, a felperes azt kifogásolja, hogy a Bizottság nem vette figyelembe azt a többletmunkát és igazgatási költségeket,
amelyekkel a felperesnek a felszámolási eljárás megindítása esetén szembesülnie kellett volna. Azt állítja, hogy nem csupán
a munkavállalói munkabéreit és a működési költségeket kellett volna tovább fizetnie, hanem valószínűleg fokozatosan meg kellett
volna szüntetnie a munkaszerződéseket is, ennek következtében pedig végkielégítéseket kellett volna fizetnie.
Negyedszer, a felperes azt kifogásolja, hogy a Bizottság nem vette figyelembe a párlatok szlovákiai piacán kialakult azon
precedenst, amelyet egy ésszerűen gondolkodó magánhitelezőnek figyelembe kellett volna vennie. Ennek kapcsán emlékeztet arra,
hogy a 2005. október 24‑i észrevételeiben felhívta a Bizottság figyelmét a Liehofruct White Lady Distillery, s.r.o. Levoča
(a továbbiakban: Liehofruct) ellen elrendelt felszámolási eljárásra. A felperes azt állítja, hogy hozzá hasonlóan e vállalkozás
korábban az állam tulajdonában lévő lepárlóüzem tulajdonosává vált, és hozzáteszi, hogy „ebben az esetben is az adóhatóság
volt a legfontosabb hitelező”. A felperes megjegyzi, hogy a Liehofruct elleni felszámolási eljárás 1999 júliusában kezdődött,
továbbá hogy az aktív eszközeit csak tíz árverési forduló után sikerült értékesíteni, melyek során a legmagasabb ajánlatok
nem haladták meg a vállalkozás becsült értékének 30%‑át, valamint hogy az eljárás még nyolc év után sem fejeződött be. A felperes
szerint mindez bizonyítja, hogy a Szlovákia keleti részén található, elavult felszereléssel rendelkező lepárlóüzemre nem könnyű
vevőt találni.
A felperes a Bizottság azon érvére adott válaszként, mely szerint a felperes nem fejtette ki, hogy a Liehofruct elleni felszámolási
eljárás mennyiben lenne hasonló a saját felszámolási eljárásához, előadja, hogy a Bizottság feladata lett volna a konkrétan
e kérdésre vonatkozó vizsgálatot lefolytatni, a cselekvésének elmulasztása pedig nyilvánvaló hibát képez. A felperes a Bizottság
azon állítását is vitatja, mely szerint az aktív eszközöket piaci áron értékesítették. A felperes szerint minden ésszerűen
gondolkodó magánhitelező arra számít, hogy az adósa aktív eszközeinek a felszámolási eljárás keretében elért eladási ára a
rendes piaci ár alatt marad.
Ötödször, a felperes azt állítja, hogy a Bizottság nem vette figyelembe a szlovák igazságügy-miniszter 2004. évi, a fenti
96. pontban hivatkozott jelentését, mely szerint a privilegizált hitelezőknek felszámolási eljárás keretében nagyon ritkán
sikerül a fizetésképtelen adóssal szemben fennálló követeléseik 5–10%‑ánál többet behajtaniuk. Márpedig e borúlátó megállapítás
ellentmond annak a rendkívül derűlátó értékelésnek, amelyet a szlovák hatóságok a jelen ügyben a felszámolási eljárással kapcsolatban
kialakítottak. A Bizottság tehát nyilvánvaló mérlegelési hibát követett el azáltal, hogy ezt az ellentmondást nem vette észre.
A felperes a válaszban emlékeztet arra, hogy a likvid eszközök összegének
[bizalmas]
értékelése figyelembe vette azokat a fizetési haladékokat, amelyeket az Old Herold a csődegyezségi ajánlatot követően adott
neki, és amelyek összege eredetileg 2004 júliusában vált esedékessé. A felperes, anélkül hogy e likvid eszközök létezését
vitatná, azt állítja, hogy az Old Heroldot mint hitelezőt a felszámolási eljárás keretében is ki kellett volna fizetni. Az
ésszerűen gondolkodó magánhitelező tehát nem számított volna arra, hogy az állóeszközöket, a készleteket és a rövid lejáratú
követeléseket 63,3 millió SKK‑nál magasabb összegért sikerül értékesíteni, mindezt pedig a bérköltségek, az adminisztratív
és bírósági kiadások, valamint az olyan meglévő hitelezőknek járó kifizetések levonása után, mint az Old Herold. A felperes
végül azt állítja, hogy az a hozzávetőleg
[bizalmas]
, amely a készleteinek az Old Herold részére történő értékesítéséből folyt be, az Old Herolddal kötött hosszú távú megállapodáson,
valamint azon alapult, hogy az Old Herold bízott a csődegyezség sikerében. Az Old Herold az említett készleteket nem fizetésképtelen
helyzetben vásárolta meg. Következésképpen nem helyes e forrásokat a felszámolási eljárásból származó „lehetséges pénzügyi
előnyök” becslése keretében figyelembe venni.
A felperes hozzáteszi, hogy a Bizottság azon állítása, mely szerint a likvid eszközöket illetően az adóvégrehajtás egyszerű
elvonás útján megoldható lett volna, nem releváns, mivel az említett likvid eszközök mindenképp a szlovák adóhatóság részére
voltak fenntartva.
A beavatkozó által támogatott Bizottság a felperes által a negyedik jogalapjának alátámasztása érdekében felhozott valamennyi
érvet vitatja.
–       A Törvényszék álláspontja
Először is emlékeztetni kell arra, hogy – amint ez a fenti 49. pontban megállapítást nyert – az állami támogatással kapcsolatos
határozat jogszerűségét azon információk alapján kell megítélni, amelyek a határozat meghozatalakor a Bizottság rendelkezésére
álltak.
Ezt követően meg kell állapítani, hogy nem vitatott, hogy a szóban forgó intézkedés, amely abban nyilvánul meg, hogy a hitelezők
az általuk jóváhagyott csődegyezség keretében elengedik a felperes adótartozását, előnyt biztosít a felperesnek. Ezzel szemben
a felek között vita áll fenn abban a kérdésben, hogy jelen esetben a felperes a piacgazdasági magánhitelező kritériumát figyelembe
véve, rendes piaci feltételek mellett hozzájuthatott volna‑e ilyen előnyhöz, következésképpen pedig, hogy az említett intézkedés
az EK 87. cikk (1) bekezdése értelmében vett állami támogatást képez‑e.
Ezzel összefüggésben emlékeztetni kell arra, hogy amennyiben a piacgazdasági magánhitelező kritériumának alkalmazása – hasonlóan
a piacgazdasági magánbefektető kritériumának alkalmazásához – a Bizottság részéről összetett gazdasági értékelést tesz szükségessé,
az állandó ítélkezési gyakorlat szerint ennek bírósági felülvizsgálata annak ellenőrzésére korlátozódik, hogy tiszteletben
tartották‑e az eljárási szabályokat és az indokolási kötelezettséget, helytállóan állapították‑e meg a tényállást, nem történt‑e
nyilvánvaló hiba e tények értékelése során, illetve nem történt‑e hatáskörrel való visszaélés (lásd a Bíróság C‑525/04. P. sz.,
Spanyolország kontra Lenzing ügyben 2007. november 22‑én hozott ítéletének [EBHT 2007., I‑9947. o.] 59. pontjában megerősített,
a Törvényszék T‑36/99. sz., Lenzing kontra Bizottság ügyben 2004. október 21‑én hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑3597. o.]
150. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Emlékeztetni kell arra is, hogy jóllehet a Bíróság elismeri a Bizottság gazdasági kérdésekben fennálló mérlegelési jogkörét,
ez nem jelenti azt, hogy az uniós bíróság nem vizsgálhatja felül a gazdasági jellegű tények Bizottság általi értelmezését
(a Bíróság C‑12/03. P. sz., Bizottság kontra Tetra Laval ügyben 2005. február 15‑én hozott ítéletének [EBHT 2005., I‑987. o.]
39. pontja, valamint a fenti 108. pontban hivatkozott Spanyolország kontra Lenzing ügyben hozott ítélet 56. pontja).
A Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint ugyanis az uniós bíróságnak nem csupán a hivatkozott bizonyítékok tárgyi valószerűségét,
megbízhatóságát és következetességét kell vizsgálnia, hanem azt is ellenőriznie kell, hogy a bizonyítékok tartalmazzák‑e az
adott összetett helyzet értékeléséhez figyelembe veendő összes adatot, valamint hogy e bizonyítékok alátámasztják‑e a belőlük
levont következtetéseket (lásd ebben az értelemben a 98/78. sz. Racke‑ügyben 1979. január 25‑én hozott ítélet [EBHT 1979.,
69. o.] 5. pontját; a C‑16/90. sz. Nölle‑ügyben 1991. október 22‑én hozott ítélet [EBHT 1991., I‑5163. o.] 12. pontját, valamint
a C‑326/05. P. sz., Industrias Químicas del Vallés kontra Bizottság ügyben 2007. július 18‑án hozott ítélet [EBHT 2007., I‑6557. o.]
76. pontját). E felülvizsgálat keretében azonban az uniós bíróság nem helyettesítheti a Bizottság gazdasági értékelését a
sajátjával (a Bíróság C‑323/00. P. sz., DSG kontra Bizottság ügyben 2002. április 25‑én hozott végzésének [EBHT 2002., I‑3919. o.]
43. pontja).
Végül, ha valamely uniós intézmény széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik, akkor bizonyos eljárási garanciák tiszteletben
tartásának ellenőrzése alapvető fontosságú. A Bíróság így kifejtette, hogy e garanciák között szerepel az adott eset valamennyi
lényegi elemének az illetékes intézmény által elvégzendő alapos és külső befolyástól mentes vizsgálatára, valamint a határozatának
megfelelő indokolására vonatkozó kötelezettség (a C‑269/90. sz. Technische Universität München ügyben 1991. november 21‑én
hozott ítélet [EBHT 1991., I‑5469. o.] 14. pontja, valamint a C‑258/90. és C‑259/90. sz., Pesquerias De Bermeo és Naviera
Laida kontra Bizottság egyesített ügyekben 1992. május 7‑én hozott ítélet [EBHT 1992., I‑2901. o.] 26. pontja).
Következésképpen a megtámadott határozat jogszerűségének abból a szempontból történő felülvizsgálatát, hogy a Bizottság megítélése
szerint a piacgazdasági magánhitelező kritériuma nem teljesült, annak ellenőrzésére kell korlátozni, hogy a Bizottság a tények
mérlegelése során követett‑e el nyilvánvaló hibát.
Másodszor, e jogszerűségi felülvizsgálat elvégzése érdekében jelen esetben többek között az alábbi négy szempontot kell figyelembe
venni.
Az első szempont a szóban forgó intézkedést tevő szlovák adóhatóság – végeredményben nem vitatott – hitelezői jogállása. Az
állandó ítélkezési gyakorlat szerint az adótartozást elengedő közjogi szervezetet olyan magánhitelezővel kell összehasonlítani,
aki pénzügyi nehézségekkel küzdő adóstól próbálja visszakövetelni a neki járó összegeket. A hitelezői jogállást ugyanis meg
kell különböztetni az – akár általános, akár ágazati – strukturális politikát folytató és a befektetett tőke hosszú távú megtérülésének
célja által vezetett piacgazdasági magánbefektető jogállásától (lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑152/99. sz., HAMSA
kontra Bizottság ügyben 2002. július 11‑én hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑3049. o.] 167. pontját és az ott hivatkozott
ítélkezési gyakorlatot).
A második szempont a szóban forgó intézkedést tevő állami hatóságnak a felek között nem vitatott privilegizált hitelezői jogállása.
Emlékeztetni kell ugyanis arra, hogy ha a pénzügyi helyzetének jelentős romlásával szembesülő vállalkozás a helyzetének helyreállítása
és a felszámolásának elkerülése érdekében az adósságainak rendezésére irányuló megállapodásra vagy megállapodássorozatra tesz
ajánlatot a hitelezőinek, minden egyes hitelező abba a helyzetbe kerül, hogy választania kell egyrészt a megállapodásra irányuló
javaslatban felajánlott összeg, másrészt pedig azon összeg között, amelyet a vállalkozás esetleges felszámolásának eredményeként
várhatóan behajthat. E választást számos tényező befolyásolja, mint például a következők: a hitelező követelését jelzálogjog
biztosítja‑e, illetve privilegizált hitelezőről vagy biztosítékkal nem rendelkező hitelezőről van‑e szó; a hitelezőt megillető
esetleges biztosítékok jellege és mértéke; a hitelező hogyan ítéli meg a vállalkozás helyzete rendeződésének esélyeit, valamint
felszámolás esetén a hitelező milyen összeghez jutna (a fenti 114. pontban hivatkozott HAMSA kontra Bizottság ügyben hozott
ítélet 168. pontja).
A harmadik szempont a Bizottság által azzal kapcsolatban végzett becslés különösen óvatos jellege, hogy a felperes aktív eszközeinek
felszámolási eljárás keretében történő értékesítéséből mekkora bevétel származott volna. Ezzel összefüggésben a Törvényszék
megállapítja, hogy a felszámolási eljárásból származó, a Bizottság által a megtámadott határozat 4. táblázatában becsült 275 millió SKK
összegű bevétel a lehető legalacsonyabb becslésen alapult. A felperesnek az említett táblázatban feltüntetett aktív eszközei
könyv szerinti értéke ugyanis egyfelől nagyrészt a felperes által közölt adatokon, másfelől pedig a 2004. június 17‑i adatokat
illetően a szlovák adóhatóság által a felperes helyiségeiben 2004. június 21‑én végzett ellenőrzés eredményein alapult.
Ezzel összefüggésben egyrészt meg kell állapítani, hogy a felperes nem vonja kétségbe a szlovák adóhatóság által a 2004. június
21‑i ellenőrzés során megállapított adatok megalapozottságát. Másrészt az aktív eszközök értékelése során a Bizottság nem
csupán rendkívüli óvatosságot tanúsított – amint ez különösen a megtámadott határozat 20. és 23. lábjegyzetéből kiderül –,
hanem e táblázatban – amint ez a megtámadott határozat (84)–(87) preambulumbekezdéséből kiderül – az E.‑jelentésben alapul
vett értékesítési együtthatókat is alkalmazta, annak ellenére, hogy ezen együtthatókat túl alacsonynak találta.
Másfelől a Bizottság a megtámadott határozat 4. táblázatában a felperes állóeszközvagyonának felszámolási eljárás keretében
történő értékesítéséből származó bevételt a 2004. június 17‑i állapot szerint 90 millió SKK‑ra becsülte, miközben e vagyon
könyv szerinti értéke elérte a 200 millió SKK‑t. Ugyanakkor a Bizottság – amint ez kiderül a megtámadott határozat (87) preambulumbekezdéséből –
azt állítja, hogy mivel e követelések maga a felperes szerint is legalább 194 millió SKK erejéig biztosítva voltak, azon bevétel
összegének, amelyhez a felperes az állóeszközvagyon felszámolásának eredményeként hozzájuthatott volna, legalább az említett
biztosított követelések értékét el kellett volna érnie. Pedig a Bizottság arra is ügyelt, hogy a megtámadott határozat 4. táblázatában
az E.‑jelentésben alapul vett értékesítési együtthatót alkalmazza.
Végül a Bizottság a megtámadott határozat 4. táblázatában az E.‑jelentésben alapul vett 20%‑os értékesítési együtthatót alkalmazta
a felperes készleteinek felszámolási eljárás keretében történő értékesítéséből származó bevétel számítása során, miközben
az említett készletek könyv szerinti értéke 2004. június 17‑én 125 millió SKK‑val csökkent, vagyis a 2004 márciusában meglévő
készletekhez képest 60%‑os csökkenés következett be.
Az eddigi megfontolásokból következik, hogy a felperes készleteinek felszámolási eljárás keretében történő értékesítéséből
származó bevétel 2004. június 17‑i, a megtámadott határozat 4. táblázata szerinti értékelése azt a szigorú értelemben vett
minimumot képezte a Bizottság számára, amelyet egy magánhitelező figyelembe vett volna annak mérlegelése során, hogy a 2004.
július 9‑én jóváhagyott csődegyezséghez képest a felszámolási eljárás milyen előnyökkel járt volna.
A negyedik szempont a felperes adótartozásának részleges elengedése. A felszámolási eljárás ugyanis a csődegyezségi eljárással
ellentétben nem teszi lehetővé, hogy az adós a hitelezőjétől tartozáselengedésben részesüljön. Más szavakkal, ha a felszámolási
eljárás végén az adós aktív eszközeinek értékesítéséből származó bevétel nem volt elegendő valamennyi hitelező kielégítéséhez,
e hitelezők továbbra is követelhetik, hogy az adós fizesse meg a fennmaradó összeget.
A felperes által a negyedik jogalapjának alátámasztása érdekében előadott érveket tehát a fenti megfontolások alapján kell
megvizsgálni.
Először is, a felperes arra alapított érvével kapcsolatban, hogy a Bizottság nem vette figyelembe a szlovákiai felszámolási
eljárás időtartamát és a harmadik személyek által e tárgyban készített jelentéseket, mindenekelőtt meg kell állapítani, hogy
a felperes állításával ellentétben a Bizottság a megtámadott határozat (54) preambulumbekezdésében nem csupán arra utalt,
hogy a Szlovák Köztársaság szerint a felszámolási eljárás időtartama a jelen ügy sajátos körülményeire tekintettel az átlagosnál
rövidebb lett volna, hanem a megtámadott határozat (40) preambulumbekezdésében azt is megemlítette, hogy a felperes szerint
a felszámolási eljárás Szlovákiában átlagosan három és hét év közötti ideig tart. A Bizottság kifejtette, hogy a felperes
olyan szlovák társaság körülményeire, statisztikáira és példájára alapította az álláspontját, amely az övéhez hasonló helyzetben
volt. Következésképpen nem kifogásolható a Bizottsággal szemben, hogy e kérdést és a felperes ezzel kapcsolatos álláspontját
figyelmen kívül hagyta volna.
Ezenkívül a Bizottság rendelkezésére álló bizonyítékokkal kapcsolatban meg kell állapítani, hogy maguk a felperes által közölt
adatok nem felelnek meg a hitelesség és a következetesség követelményeinek. A felperes által a szlovákiai felszámolási eljárás
időtartamával kapcsolatban a Bizottság elé terjesztett becslések ugyanis általánosak voltak, és nem vették figyelembe a jelen
ügy sajátosságait. Hasonlóképp, e becslések egyes esetekben megközelítőek voltak, illetve bizonyos esetekben nem feleltek
meg egymásnak. A felperes ugyanis a fenti 96. pontban említett négy jelentésre hivatkozik, amelyekben ezt az időtartamot négy
év nyolc hónapra, három és hét év közé eső időre, illetve több mint hat évre becsülték.
A felperes által hivatkozott többi jelentést a Szlovák Köztársaság által az uniós csatlakozás érdekében teljesített előrehaladásról
szóló 2002. évi és 2003. évi bizottsági jelentések képezik. A felperes szerint a Bizottság e jelentésekben utalt a szlovákiai
felszámolási és fizetésképtelenségi eljárásokkal kapcsolatos nehézségekre, valamint a javulás szükségességére. Ugyanakkor
meg kell állapítani, hogy a Bizottság e jelentései általában a szlovákiai felszámolási eljárásra vonatkoznak, anélkül hogy
figyelembe vennék a jelen ügy sajátosságait.
Másfelől meg kell jegyezni, hogy a felperes elmulasztotta megemlíteni a K.‑jelentés arra vonatkozó megállapításait, hogy a
vele kapcsolatos felszámolási eljárás meddig tarthatott volna. E jelentés, amelyet a jelen ügyben maga a felperes csatolt,
az említett időtartamot „(a feltételektől és a felszámolóbiztos munkájától függően) hozzávetőleg két évre” becsülte. Márpedig
meg kell állapítani, hogy azon kívül, hogy a felszámolási eljárás időtartamával kapcsolatos ez utóbbi becslés nyilvánvalóan
sokkal derűlátóbb, mint a felperes által csatolt többi becslés, még kifejezetten a felperesre is vonatkozik.
Azt is meg kell állapítani, amint azt a Bizottság is állítja, hogy ha az adós hitelezőinek száma – mint a jelen ügyben is –
alacsony, és pozitív felszámolási értékkel rendelkező aktív eszközök vannak, a felszámolási eljárás az átlagosnál gyorsabban
lefolytatható. Ez a jelen esetben annál is inkább igaz, hogy a felek között nem vitatott, hogy a szlovák adóhatóságnak a felperessel
szemben fennálló követelése a felperes passzív eszközeinek hozzávetőleg 99%‑át tette ki, az említett adóhatóság pedig privilegizált
hitelező volt. Ebből következik, hogy a szlovák adóhatóságnak meghatározó befolyása volt a felszámolási eljárás időtartamára.
A felperes kétségkívül azt állítja, hogy a legtöbb aktív eszközének jellemzői, földrajzi elhelyezkedése és elavultsága nehezebbé
tette volna a vevő keresését, következésképpen pedig lelassította volna a felszámolási eljárást. Ugyanakkor – amint azt a
Bizottság a megtámadott határozat (88) preambulumbekezdésében megjegyezte – több tényező, különösen pedig az, hogy a felperes
termelésre szolgáló egyes aktív eszközei az alkoholtermékek és párlatok előállítására és kezelésére vonatkozó engedély visszavonását
követően is vevőre találtak, azt bizonyítja, hogy a felperes ezen állítása nem megalapozott.
Végül azon kérdéssel kapcsolatban, hogy még a legderűlátóbb magánhitelező is azt választotta volna‑e, hogy inkább 225 millió SKK‑t
kapjon 2004 decemberében, mint adott esetben 239 millió SKK‑ig terjedő összeget olyan határidőn belül, amelynek tartama „az
átlagosnál rövidebb idő” és hét év közé esik, mint az a fenti 116–120. pontban megállapítást nyert, emlékeztetni kell arra,
hogy a felperes aktív eszközeinek felszámolási eljárás keretében történő értékesítéséből származó, a Bizottság által 275 millió SKK‑ra
becsült bevétel a lehető legalacsonyabb becslésen alapult. Következésképpen a felperes által a felszámolási eljárás időtartamára
tekintettel végzett, azon bevételre vonatkoztatott számítás, amelyet egy magánhitelező a felperes aktív eszközei felszámolási
eljárás keretében történő értékesítésének eredményeként az érvényesítendő hitelkamatokat figyelembe véve elérhetett volna,
irreleváns a jelen ügy körülményei, különösen pedig azon óvatosság folytán, amelyet a Bizottság az említett bevétel értékelése
során tanúsított.
A fenti megfontolásokból következik, hogy a Bizottság a felszámolási eljárás időtartamával kapcsolatban nem követett el nyilvánvaló
mérlegelési hibát.
Másodszor, a felperes azon érvével kapcsolatban, mely szerint a Bizottság nem vette figyelembe a szlovákiai felszámolási eljárás
költségeit és a harmadik személyek által e tárgyban készített jelentéseket, a felperes azt állítja, hogy az E.‑jelentés szerint
e költségek az aktív eszközeinek ilyen eljárás keretében történő értékesítéséből származó, 204 millió SKK‑ra értékelt bevétel
22%‑át, a K.‑jelentés szerint pedig az aktív eszközeinek ilyen eljárás keretében történő értékesítéséből származó, 78 millió SKK‑ra
értékelt bevétel 28%‑át tették ki.
Ezzel összefüggésben mindenekelőtt meg kell állapítani, hogy a felperes által állított 28%‑os mérték nyilvánvalóan helytelen.
Mint ugyanis a K.‑jelentésből kiderül, a felperes aktív eszközeinek felszámolási eljárás keretében történő értékesítéséből
származó bevételt a III. sz. változat szerint 100 millió SKK‑ra becsülték. E bevétel számítása során a könyvvizsgáló levonta
a felszámolási eljárás költségeinek megfelelő 22 millió SKK‑t. E költségek tehát a felperes aktív eszközei ilyen eljárás keretében
történő értékesítésének 22%‑át, nem pedig a felperes állítása szerinti 28%‑át tették ki.
Másfelől a felperes azt kifogásolja, hogy a Bizottság a felperes aktív eszközeinek felszámolási eljárás keretében történő
értékesítéséből származó, 275 millió SKK‑ra becsült bevételből az ilyen eljárás költségei jogcímén 36 millió SKK‑t vont le.
A felperes szerint viszont e 36 millió SKK összeg az aktív eszközei felszámolási eljárás keretében történő értékesítéséből
származó azon bevételhez kapcsolódó költségnek felelt meg, amelyet 204 millió SKK‑ra értékeltek.
Ezzel összefüggésben meg kell állapítani, hogy a Bizottság a megtámadott határozat (89) preambulumbekezdésében az alábbi megállapításokat
tette:
„Az [E.‑jelentés] megbízhatóságát az is befolyásolja, hogy milyen módon számolta ki a végelszámolási [helyesen: felszámolási]
eljárással összefüggő különböző illetékeket, amelyekkel csökkenne az aktívák eladásából származó összbevétel. Míg az [E. iroda]
45 millió SKK‑t vont le illetékek címén, a [felperes] által benyújtott okiratokban 36 millió SKK szerepelt, és [a belső könyvvizsgálója,
K.] becslése legfeljebb 22 millió SKK‑t feltételezett. Ezek az eltérések kételyeket támasztanak az [E. iroda] becsléseinek
pontosságával kapcsolatban az illetékek összegét, és ezzel a végelszámolási eljárás esetében megszerezhető bevételek összegét
illetően is. Fel kell hívnunk azonban a figyelmet arra, hogy a [felperes] 2004. június 17‑i helyzetére való tekintettel 36 millió SKK
illeték esetében is magasabb lenne a bevétel végelszámolási [helyesen: felszámolási] eljárásban, mint a javasolt csődegyezség
révén.”
A felperes kétségkívül megalapozottan kifogásolja a Bizottsággal szemben, hogy a felszámolási eljárás költségeire vonatkozó,
az E.‑jelentésben és a K.‑jelentésben számított két értéket annak figyelembevétele nélkül hasonlította össze, hogy ezen értékeket
két olyan abszolút érték, vagyis a felperes aktív eszközei felszámolási eljárás keretében történő értékesítéséből származó,
az említett jelentésekben becsült bevétel arányában számították, amelyek nem voltak összehasonlíthatók. Következésképpen a
felperes azokat az okokat is megalapozottan kifogásolja, amelyek alapján a Bizottság mellőzte az említett jelentések e kérdéssel
kapcsolatos adatait. Mint a fenti 130. és 131. pontból kiderül, a felszámolási eljárás költségei a felperes aktív eszközei
felszámolási eljárás keretében történő értékesítéséből származó bevétel ugyanezen jelentésekben szereplő becsült értékének
22%‑át tették ki.
Ugyanígy megalapozatlanként el kell utasítani a Bizottság által felhozott azon érvet is, mely szerint a felperes a vizsgálati
eljárás során annak előadására szorítkozott, hogy a 203,6 millió SKK összegű bevételhez képest a felszámolóbiztos díja 1,9%
lett volna, anélkül hogy megjelölte volna az összes többi költség várható szintjét. A felperes 2005. október 24‑i észrevételeinek
50. pontjából ugyanis egyértelműen kiderül, hogy a felperes azt állította, hogy a felszámolási eljárás hozzávetőleg 18%‑ra
becsült költségei 32 millió SKK‑t tettek ki, mégpedig a felszámolóbiztos 3,8 millió SKK‑ra (vagyis a felperes aktív eszközei
felszámolási eljárás keretében történő értékesítéséből származó, 203,6 millió SKK‑ra becsült bevétel 1,9%‑ára) becsült díján
felül.
Ugyanakkor meg kell állapítani, hogy a Bizottság a megtámadott határozat (89) preambulumbekezdésében nem csupán kifejezetten
figyelembe vette azt, hogy a felperes a felszámolási eljárás költségeként 36 millió SKK összeget jelölt meg, hanem azt is
kifejtette, hogy még ha a felperes aktív eszközei felszámolási eljárás keretében történő értékesítéséből származó bevételből
le is vonjuk e költségeket, a szlovák hatóságok által kapott összeg akkor is magasabb lett volna a csődegyezségi ajánlat keretében
javasolt összegnél. A felperes 2005. október 24‑i észrevételeinek 50. pontjából kiderül, hogy a felszámolási eljárás költségeit
36 millió SKK‑ra tevő becslés a felszámolóbiztos díjának és a felszámolás díjának összesítéséből származott (3,8 millió SKK
+ 32 millió SKK = 35,8 millió SKK). Másfelől nem vitatható, hogy a felszámolási eljárás költségeinek e becslése a felperes
aktív eszközeinek az említett felszámolási eljárás keretében történő értékesítéséből származó, 204 millió SKK‑ra becsült bevételen
alapult.
Márpedig – amint azt a beadványaiban maga a felperes is elismeri – a felszámolási eljárás költségeinek az adós aktív eszközei
ilyen eljárás keretében történő értékesítéséből származó bevételhez képest fennálló relatív aránya úgy csökken, ahogy az említett
bevétel nő. A Bizottság tehát azáltal, hogy a felperes aktív eszközei felszámolási eljárás keretében történő értékesítéséből
származó, 275 millió SKK‑ra becsült bevételből levonandó összegként 36 millió SKK‑t vett alapul, a felszámolási eljárás költségeinek
az említett bevétel 13%‑ával is megegyező részéből indult ki (275 millió SKK – 36 millió SKK = 239 millió SKK). Ha a Bizottság
az ugyanezen bevétel 18%‑ának megfelelő összeget, vagyis azt a mértéket vonta volna le, amelyet a felperes a Világbank 2004.
évi jelentése alapján megfelelőnek vél, ténylegesen arra a megállapításra kellett volna jutnia, hogy a felperes aktív eszközei
felszámolási eljárás keretében történő értékesítéséből származó bevétel a hozzá kapcsolódó költségek levonása után 225,5 millió SKK
lett volna. Ugyanakkor, jóllehet ez az összeg szinte megegyezik a csődegyezség végrehajtásaképpen a hitelezőknek megfizetett
összeggel, figyelembe kell venni azt, hogy – amint az a fenti 116–120. pontban megállapítást nyert – a Bizottság a felperes
aktív eszközei felszámolási eljárás keretében történő értékesítéséből származó bevétel becslése során rendkívüli óvatosságot
tanúsított. Meg kell tehát állapítani, hogy jelen esetben az az összeg, amelyet a szlovák hatóságok a felperes aktív eszközei
felszámolási eljárás keretében történő értékesítése útján, a hozzá kapcsolódó költségek levonása után kaphattak volna, mindenképp
magasabb volt annál az összegnél, amelyhez a csődegyezség végrehajtásaképpen jutottak. A fenti érvekből következik, hogy a
Bizottság nem követett el nyilvánvaló mérlegelési hibát, amikor megállapította, hogy a felperes aktív eszközei felszámolási
eljárás keretében történő értékesítéséből származó bevétel a hozzá kapcsolódó költségek levonása után is kedvezőbb lett volna,
mint a szlovák hatóságok által a csődegyezség végrehajtásaképpen kapott összeg.
Harmadszor, nem fogadható el a felperes azon érve, mely szerint a Bizottság nem vette figyelembe azt a többletmunkát és igazgatási
költségeket, amelyekkel a felperesnek a felszámolási eljárás megindítása esetén szembesülnie kellett volna. A felperes állításait
ugyanis nem támasztja alá semmilyen bizonyíték. Ezenkívül a felperes nem vitatja, hogy – amint azt a Bizottság állítja – annak
ellenére, hogy 2004. március 6‑án elvesztette az alkoholtermékek és párlatok előállítására és kezelésére vonatkozó engedélyét,
tovább gyakorolta azokat az egyéb gyártási és forgalmazási tevékenységeit, amelyek szükségképpen olyan üzleti forgalmat eredményeztek,
amely fedezhette volna a személyzeti és igazgatási költségek egy részét.
Negyedszer, a felperes azon érvével kapcsolatban, mely szerint a Bizottság nem vette figyelembe a párlatok szlovákiai piacán
kialakult precedenst, vagyis a Liehofruct ellen elrendelt felszámolási eljárást, meg kell állapítani, hogy a felperes állításával
ellentétben a Bizottság a megtámadott határozatban nem hagyta figyelmen kívül e precedenst.
Egyrészt ugyanis a megtámadott határozat (40) preambulumbekezdéséhez fűzött 9. lábjegyzetben a Bizottság a felperes által
a szlovákiai felszámolási eljárás időtartamával és a felperes aktív eszközei felszámolási eljárás keretében történő értékesítéséből
származó bevétellel kapcsolatban előadott érveket illetően megállapította, hogy „a [felperes] példaként említi azt a társaságot,
amely hasonló aktívákkal rendelkezik és ugyanabban a szektorban működik […]”. Márpedig a felperes 2005. október 24‑i észrevételeiből
kiderül, hogy az általa hivatkozott egyetlen szlovákiai precedens a Liehofructot érinti. Következésképpen meg kell állapítani,
hogy a Bizottság által a megtámadott határozatban említett példa a Liehofruct felszámolására utal.
Másrészt a felperes 2005. október 24‑i észrevételeinek 43. pontjából kiderül, hogy a felperes a vizsgálati eljárás e szakaszában
nem közölte a Bizottsággal azokat az információkat, amelyek lehetővé tették volna annak megállapítását, hogy – amint azt a
felperes állítja – a Liehofruct helyzete hasonló volt az ő helyzetéhez.
Másfelől a felperes téved, amikor azt állítja, hogy a Bizottság feladata lett volna e kérdéssel kapcsolatban vizsgálatot folytatni,
ennek elmulasztása pedig nyilvánvaló hibát képez. Az ítélkezési gyakorlatból ugyanis az következik, hogy a Bizottság nem köteles
hivatalból és feltételezések alapján vizsgálni, hogy milyen tényeket lehetett volna közölni vele (lásd a fenti 48. pontban
hivatkozott Fleuren Compost kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 49. pontját és az ennek kapcsán ott hivatkozott ítélkezési
gyakorlatot).
Végül, ellentétben a felperes állításával, a Bizottság beadványaiból nem következik, hogy a Bizottság azt állítaná, hogy a
felperes aktív eszközeinek felszámolási eljárás keretében történő értékesítéséből ezen eszközök piaci árával megegyező összeg
származott volna. Az ellenkérelem 123. pontjából ugyanis kitűnik, hogy a Bizottság kizárólag azt állította, hogy a szlovák
adóhatóság a privilegizált hitelezői minőségére tekintettel a felperes aktív eszközeinek felszámolási eljárás keretében történő
értékesítéséből származó azon bevételnek közel 100%‑ához hozzájuthatott volna, amelyet az ellenkérelem 123. pontját megelőző
táblázat az értékesítési együtthatók alkalmazása után a piaci értékre becsült. Ezenkívül – amint ez a megtámadott határozatból,
különösen pedig annak 4. táblázatából kiderül – a Bizottság nem vitatta, hogy a felperes aktív eszközei piaci értékének felmérése
érdekében ezen eszközök könyv szerinti értékére értékesítési együtthatót kellett alkalmazni.
Ötödször, a felperes arra alapított érvével kapcsolatban, hogy a Bizottság nem vette figyelembe a szlovák igazságügy-miniszter
2004. évi jelentését, mely szerint a privilegizált hitelezőknek felszámolási eljárás keretében nagyon ritkán sikerül a fizetésképtelen
adóssal szemben fennálló követeléseik 5–10%‑ánál többet behajtaniuk, meg kell állapítani, hogy – amint azt a Bizottság állítja
– az említett jelentés általános jellegű volt, és nem a felperes sajátos helyzetének, valamint a felperes fő hitelezőjeként
eljáró szlovák adóhatóság jellemzőinek mérlegelésére irányult. Ezenkívül a szóban forgó intézkedés vizsgálatára irányuló eljárás
keretében a Szlovák Köztársaság által a Bizottsággal közölt információk szükségképpen a felperes egyedi helyzetére vonatkoztak,
és a felperes fő hitelezőjének egyedi jellemzőit vették figyelembe. Nem kifogásolható tehát a Bizottsággal szemben, hogy nyilvánvaló
mérlegelési hibát követett volna el azáltal, hogy nem vette figyelembe a szlovák igazságügy-miniszter 2004. évi jelentését.
Végül, hatodszor, a felperes azon állításával kapcsolatban, mely szerint az általa sem vitatott azon becslés, amely a likvid
eszközeinek 2004. június 17‑i összegét
[bizalmas]
értékelte, figyelembe vette azt a fizetési haladékot, amelyet az Old Herold a csődegyezségi ajánlatot követően adott neki,
meg kell állapítani, hogy – amint azt a Bizottság megjegyzi – ezt az állítást az ügyiratban foglalt egyetlen olyan adat sem
támasztja alá, amely lehetővé tenné annak megállapítását, hogy a Bizottságnak figyelembe kellett volna vennie a likvid eszközöknek
az ilyen fizetési haladékból eredő részét.
Mindenekelőtt ugyanis az ügyiratból nem derül ki, hogy a felperes az eljárás során figyelmet fordított volna arra, hogy konkrétan
erről a kérdésről tájékoztassa a Bizottságot. Továbbá a Bizottsággal azonos módon meg kell állapítani, hogy zavarosak, sőt
ellentmondásosak azok az igazolások, amelyeket a felperes a beadványaiban a likvid eszközök azon összegének értékelése érdekében
próbál előadni, amely az Old Herold által a felperesnek adott fizetési haladékból ered.
Ezzel összefüggésben a Bizottsággal azonos módon meg kell jegyezni, hogy a felperes a keresetlevélben azt állítja, hogy az
Old Herold követelése 2004. július 31‑én
[bizalmas]
volt, valamint, hogy e követelés tovább emelkedett, a csődegyezség 2004 decemberében történő teljesítésekor pedig elérte a
[bizalmas]
. Ezért a felperes ellentmond önmagának, amikor jelenleg azt állítja, hogy a 2004. június 17‑én rendelkezésére álló likvid
eszközök összességét vagy azok jelentős részét nem lehetett figyelembe venni, mivel azok az Old Herold által részére biztosított
fizetési haladékból származtak. Végeredményben az, hogy a felperes az ötödik jogalap alátámasztása érdekében a fenti 104. pontban
említettek szerint azt állítja, hogy e likvid eszközök mindenképp a szlovák adóhatóság részére voltak fenntartva, csak megerősíti
az e kérdésre vonatkozó érveinek zavarosságát és ellentmondásosságát. Az eddigi megfontolásokra tekintettel meg kell állapítani,
hogy a felperes nyilvánvalóan nem tudja alátámasztani azokat az indokokat, amelyek alapján a 2004. június 17‑én rendelkezésére
álló likvid eszközöket egy esetleges felszámolási eljárás keretében nem lehetett volna figyelembe venni.
Másfelől a megtámadott határozat 4. táblázatában foglalt adatokból – amely táblázatot, mint az a megtámadott határozat (80)
és (82) preambulumbekezdéséből kitűnik, többek között az értékesítési együtthatóból és a 2004. március 31‑i helyzetet illetően
az E.‑jelentésben szereplő adatokból kiindulva állítottak össze – kiderül, hogy egyrészt a felperes készleteinek könyv szerinti
értéke 2004. március 31‑e és június 17‑e között 125 millió SKK‑val, vagyis valamivel több mint 40%‑kal csökkent. Így a felperes
készleteinek értékesítési feltételei e két időpont között sokkal kedvezőbbek voltak az E.‑jelentésben foglaltaknál, amely
a készletek vonatkozásában 20%‑os értékesítési együtthatót alkalmazott. Másrészt a felperes likvid eszközeinek könyv szerinti
értéke március 31‑e és június 17‑e között 111 millió SKK‑val nőtt. E körülmények között, valamint a felperes által ezzel összefüggésben
közölt bármilyen információ hiányában nem kifogásolható a Bizottsággal szemben, hogy úgy ítélte meg, hogy a likvid eszközök
e növekedése a készletek ezen időszakban történő értékesítéséból eredt. Emellett a felperes nem vitatja, hogy a készleteinek
az Old Herold részére történő értékesítéséből származó bevétel
[bizalmas]
volt. Ugyanakkor azt állítja, hogy ez az értékesítés az Old Herolddal kötött hosszú távú megállapodáson, valamint azon alapult,
hogy az Old Herold bízott a csődegyezség eredményességében. Ez az állítás nem vehető figyelembe, mivel a szóban forgó intézkedés
vizsgálatára irányuló eljárás során benyújtott egyetlen bizonyíték sem támasztja alá.
Az eddigi megfontolások összességéből következik, hogy mivel a felperes által a negyedik jogalapjának alátámasztása érdekében
felhozott egyik érv sem megalapozott, a felperes nem bizonyította, hogy a Bizottság nyilvánvaló hibát követett volna el, amikor
úgy ítélte meg, hogy a felszámolási eljárás előnyösebb volt a csődegyezségi eljárásnál.
Ezenkívül a megtámadott határozat annak mérlegelésével összefüggő vizsgálata, hogy a felszámolási eljárás előnyösebb‑e a csődeljárásnál,
nem teszi lehetővé a Bizottság által hivatkozott bizonyítékok tárgyi valószerűségének, valamint megbízhatóságának és koherenciájának
megkérdőjelezését. Épp ellenkezőleg, az említett bizonyítékok olyan releváns adatok összességét képezik, amelyeket a Bizottság
megalapozottan használt fel azon következtetés alátámasztásához, mely szerint a piacgazdasági magánhitelező kritériuma jelen
esetben nem teljesült.
Az eddigi megfontolások összességéből következik, hogy a negyedik jogalap keretében kifejtett érveket – amennyiben azok annak
bizonyítására irányulnak, hogy a Bizottság tévesen jutott arra a megállapításra, hogy a felszámolási eljárás előnyösebb volt
a csődegyezségi eljárásnál – mint megalapozatlanokat el kell utasítani.
A hatodik jogalap keretében kifejtett, a felszámolási eljárással kapcsolatos érvek
–       A felek érvei
A felperes azt állítja, hogy a Bizottság annak bizonyítása helyett, hogy a Szlovák Köztársaság nem magánhitelezőként járt
el, kizárólag a felperes álláspontját alátámasztó bizonyítékok hiányából indult ki, ezáltal pedig a bizonyítási terhet tévesen
a felperesre hárította. A felperes szerint a Bizottság nem vette figyelembe „a [Bíróság] által a magánhitelező kritériumának
alkalmazásával kapcsolatban kialakított jogi szabályokat” sem.
Pontosabban, annak mérlegelése során, hogy az adótartozás elengedése versenyszempontból előnyt biztosít‑e a kedvezményezettnek,
a Bizottság többek között – amint ez a fenti 114. pontban hivatkozott HAMSA kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 170. pontjából
kiderül – azt köteles meghatározni, hogy e tartozáselengedés nyilvánvalóan nagyobb mértékű‑e annál, mint amelyet egy óvatos
és borúlátóan vélekedő magánhitelező nyújtott volna. A felperes szerint a Bizottság feladata, hogy azon következtetésének
alátámasztása érdekében, mely szerint a piacgazdasági magánhitelező kritériuma jelen esetben nem teljesült, ezért pedig az
adótartozás-elengedés állami támogatást képez, olyan „objektív gazdasági jellegű bizonyítékot” szolgáltasson, amelyet a Törvényszék
vizsgálhat. Sem az érintett tagállamnak, sem pedig az említett adótartozás-elengedés kedvezményezettjének nem feladata annak
bizonyítása, hogy nem állami támogatásról van szó.
Márpedig jelen esetben a Bizottság nem csupán téves következtetéseket vont le a független harmadik személyek által készített
azon jelentéseket illetően, amelyeket a felperes a rendelkezésére bocsátott, hanem azt a kötelezettségét is elmulasztotta
teljesíteni, hogy bizonyítékokkal támassza alá azt az álláspontját, mely szerint a felszámolási eljárás előnyösebb volt a
csődegyezségi eljárásnál. Mindamellett a Bizottság nem bizonyította, hogy a csődegyezség nyilvánvalóan nagyobb mértékű adótartozás-elengedéssel
járt, mint amelyet egy óvatos és borúlátóan vélekedő magánhitelező nyújtott volna. A felperes szerint a Bizottság az előterjesztett
bizonyítékokból kiindulva annak megállapítására szorítkozott, hogy a felperes aktív eszközeinek felszámolási eljárás keretében
történő értékesítése a csődegyezség végrehajtásaképpen kifizetett összegnél igen valószínűen nagyobb mértékű „jövedelmet”
eredményezett volna a hitelezők számára. Hasonlóképp, a Bizottság nem vette figyelembe a Spanyol Királyság által a Refractarios
Especiales SA javára elfogadott intézkedésekről szóló, 2002. november 27‑i 2003/283/EK bizottsági határozatban (HL 2003. L 108.,
21. o.; a továbbiakban: Refractarios Especiales határozat) megfogalmazott azon követelményt sem, mely szerint a magánhitelező
óvatosan és borúlátóan vélekedve jár el. Ezért az ilyen magánhitelező nagy jelentőséget tulajdonítana a szlovákiai felszámolási
eljárások „kedvezőtlen arculatának”.
A felperes azt is előadja, hogy a Bizottság téved, amikor a beadványaiban többször azt kifogásolja a felperessel szemben,
hogy a vizsgálat során nem terjesztett elő bizonyítékokat. Ez az érv egyrészt a Bizottságnak felróható hiányosságokat, másrészt
pedig azt helyezi előtérbe, hogy a Bizottság nem értette meg az EK‑Szerződésből rá háruló kötelezettségeket.
A beavatkozó által támogatott Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék teljes egészében utasítsa el a hatodik jogalap alátámasztása
érdekében felhozott érveket, amennyiben azok a felszámolási eljárásra vonatkoznak.
–       A Törvényszék álláspontja
A hatodik jogalap keretében kifejtett érvek, amennyiben azok annak bizonyítására irányulnak, hogy a Bizottság tévedett, amikor
megállapította, hogy a felszámolási eljárás előnyösebb volt a csődegyezségi eljárásnál, a következőképpen foglalhatók össze.
Egyrészt, a felperes azt kifogásolja a Bizottsággal szemben, hogy annak megállapítása során, hogy a Szlovák Köztársaság nem
magánhitelezőként járt el, kizárólag abból indult ki, hogy a felperes az álláspontjának alátámasztására nem terjesztett elő
bizonyítékokat. Másrészt a felperes úgy véli, hogy a Bizottság helytelenül alkalmazta a piacgazdasági magánhitelező kritériumát.
Először is, a felperes azon érvével kapcsolatban, mely szerint a Bizottság annak megállapítása során, hogy a Szlovák Köztársaság
nem magánhitelezőként járt el, kizárólag abból indult ki, hogy a felperes az álláspontjának alátámasztására nem terjesztett
elő bizonyítékokat, egyrészt meg kell állapítani, hogy – amint azt a fenti 142. pont felidézte – a Bizottság a támogatási
intézkedések vizsgálata keretében nem köteles hivatalból és feltételezések alapján vizsgálni, hogy milyen tényeket lehetett
volna közölni vele.
Másrészt az ügyiratból kiderül, hogy a pert megelőző, az EK 88. cikk szerinti eljárás során többször, nem csupán levélváltás
útján, hanem a 2006. március 28‑án tartott egyeztetésen is lehetővé tették a felperes számára, hogy a birtokában lévő valamennyi
információt a Bizottság elé terjessze annak érdekében, hogy a Bizottságot a jövőbeli eljárását illetően tájékoztatással lássa
el.
Harmadrészt, a megtámadott határozatból, különösen annak (78)–(92) preambulumbekezdéséből kiderül, hogy a Bizottság figyelembe
vette a felperes által a pert megelőző, az EK 88. cikk szerinti eljárás során annak alátámasztása érdekében rendelkezésére
bocsátott információkat, hogy a felperes aktív eszközeinek felszámolási eljárás keretében történő értékesítéséből származó
bevétel alacsonyabb lett volna a csődegyezség végrehajtásaképpen kapott összegnél.
Negyedrészt, a felperes azon állításával kapcsolatban, mely szerint a Bizottság nem csupán téves következtetéseket vont le
a független harmadik személyek által készített, vele közölt jelentéseket illetően, hanem azt a kötelezettségét is elmulasztotta
teljesíteni, hogy bizonyítékokkal támassza alá azt az álláspontját, mely szerint a felszámolási eljárás előnyösebb volt a
csődegyezségi eljárásnál, a fenti 123–151. pontban kifejtett megfontolásokból következik, hogy ez az állítás nem megalapozott.
Ötödrészt meg kell állapítani, hogy míg a hivatalos vizsgálati eljárás megindításáról szóló határozat 38. pontjában a Bizottság
csupán megjegyezte, hogy a szlovák hatóságok elsőbbségi követeléseit képező aktív eszközök értéke hozzávetőleg 397,5 millió SKK
volt, addig a megtámadott határozatban nem csupán megjegyezte, hogy a felperes szerint a szlovák hatóságok részére biztosítékul
adott aktív eszközök értéke 194 millió SKK volt (lásd a megtámadott határozat (87) preambulumbekezdését), hanem ezt az összeget
a felperes aktív eszközeinek felszámolási eljárás keretében történő értékesítéséből származó bevétel, valamint a csődegyezség
végrehajtásaképpen befolyt összeg mérlegelése céljából is figyelembe vette.
Az eddigiekből következik, hogy nem lehet helyt adni a felperes azon érvének, mely szerint a Bizottság annak megállapítása
során, hogy a Szlovák Köztársaság nem magánhitelezőként járt el, kizárólag abból indult ki, hogy a felperes az álláspontjának
alátámasztására nem terjesztett elő bizonyítékokat.
Másodszor, a felperes azon érvével kapcsolatban, mely szerint a Bizottság helytelenül alkalmazta a piacgazdasági magánhitelező
kritériumát, egyrészt meg kell állapítani, hogy a felperes téved, amikor a a fenti 114. pontban hivatkozott HAMSA kontra Bizottság
ügyben hozott ítéletből kiindulva azt állítja, hogy annak mérlegelése érdekében, hogy az adótartozás-elengedés versenyszempontból
előnyt biztosít‑e a kedvezményezettnek, a Bizottságnak azt kellett bizonyítania, hogy az említett tartozáselengedés nyilvánvalóan
nagyobb mértékű volt annál, amelyet egy óvatos és borúlátóan vélekedő magánhitelező nyújtott volna.
Egyfelől, amint azt a fenti 114. pont felidézte, a helyi adóhatósághoz hasonló közjogi szervezetet olyan magánhitelezővel
kell összehasonlítani, aki pénzügyi nehézségekkel küzdő adóstól próbálja visszakövetelni a neki járó összegeket. Végeredményben
a felperes nem hivatkozhat a Refractarios Especiales határozatra azon állításának alátámasztása érdekében, mely szerint a
magánhitelező óvatosan és borúlátóan vélekedve jár el. Az említett határozatban ugyanis a Bizottság csupán azt állapította
meg, hogy a szóban forgó körülményeket „óvatos és borúlátó szemlélet mellett, a magánhitelező elvének megfelelően” kellett
vizsgálni (lásd a Refractarios Especiales határozat (62) preambulumbekezdését). Következésképpen az említett határozatban
a Bizottság amellett, hogy közel sem minősítette a magánhitelezőt óvatosnak és borúlátónak, világosan különbséget tett az
adott ügyre jellemző két vizsgálati szempont, vagyis egyrészt az óvatos és borúlátó szemléletű vizsgálat, másrészt pedig a
piacgazdasági magánhitelező kritériumára tekintettel elvégzett vizsgálat között. Vagyis a felperes azon állítása, mely szerint
a magánhitelező óvatosan és borúlátóan vélekedve jár el, megalapozatlan.
Másfelől azon kérdéssel kapcsolatban, hogy a Bizottságnak kellett‑e bizonyítania, hogy a felperest a csődegyezség végrehajtásaképpen
megillető adótartozás-elengedés nyilvánvalóan nagyobb mértékű volt annál, mint amelyet egy magánhitelező nyújtott volna a
felperesnek, emlékeztetni kell arra, hogy – amint az a fenti 116–120. pontban megállapítást nyert – a felperes aktív eszközeinek
felszámolási eljárás keretében történő értékesítéséből származó, a Bizottság által becsült, vagyis 275 millió SKK összegű
bevétel a lehető legalacsonyabb becslésen alapult. Hasonlóképp, amint az a fenti 121. pontban megállapítást nyert, figyelembe
kell venni, hogy a felszámolási eljárás lefolytatását követően, amennyiben az adós aktív eszközeinek értékesítéséből befolyt
összeg nem elegendő valamennyi hitelező követelésének kielégítésére, e hitelezők továbbra is követelhetik az adóstól az esedékes
összegek megfizetését. Ezért a Bizottság által a felperes aktív eszközeinek felszámolási eljárás keretében történő értékesítéséből
származó bevételként alapul vett 275 millió SKK összeg nem szolgálhat viszonyítási alapként annak mérlegelése során, hogy
ez az összeg magasabb lett volna‑e annál, mint amely a 2004. július 9‑én jóváhagyott csődegyezség végrehajtásából származott.
Tekintettel a Szlovák Köztársaságot megillető biztosítékokra, továbbá, amint az a fenti 148. pontban megállapítást nyert,
a felperes készleteinek értékesítésére vonatkozóan 2004 márciusa és júniusa között fennálló, az E.‑jelentésben foglaltaknál
sokkal kedvezőbb feltételekre, valamint a felperesnek 2004. június 17‑én rendelkezésére álló likvid eszközökre, ésszerűen
feltételezhető, hogy a felperes aktív eszközeinek felszámolási eljárás keretében történő értékesítéséből származó bevétel
a csődegyezség végrehajtásaképpen befolyt összegnél lényegesen magasabb lett volna. Következésképpen a Bizottság helyesen
állapította meg, hogy a piacgazdasági magánhitelező kritériuma jelen esetben nem teljesült.
Másrészt a felperes téved, amikor azt kifogásolja a Bizottsággal szemben, hogy nem szolgáltatott „objektív gazdasági jellegű
bizonyítékot” a piacgazdasági magánhitelező kritériumával kapcsolatos következtetéseinek alátámasztásához. Ugyanis – amint
azt a fenti 108. pont felidézte – az említett kritérium Bizottság általi alkalmazása összetett gazdasági értékelést tesz szükségessé.
Ezzel összefüggésben – amint az a fenti 109. és 110. pontban megállapítást nyert – a Bizottság széles körű mérlegelési jogkörrel
rendelkezik, és jóllehet az uniós bíróság felülvizsgálhatja a gazdasági jellegű adatoknak a Bizottság általi értelmezését,
e felülvizsgálat keretében a Bizottság gazdasági mérlegelését nem helyettesítheti a sajátjával. A Bizottságtól tehát nem követelhető,
hogy a piacgazdasági magánhitelező kritériumának alkalmazása keretében levont következtetéseinek alátámasztásához „objektív
gazdasági jellegű bizonyítékot” szolgáltasson.
Az eddigiekből következik, hogy nem lehet helyt adni a felperes azon érvének, mely szerint a Bizottság helytelenül alkalmazta
a piacgazdasági magánhitelező kritériumát. Következésképpen a hatodik jogalap keretében kifejtett valamennyi érvet el kell
utasítani, amennyiben azok annak alátámasztására irányulnak, hogy a Bizottság tévesen jutott arra a következtetésre, hogy
a felszámolási eljárás előnyösebb a csődegyezségi eljárásnál.
A hetedik jogalap keretében kifejtett, a felszámolási eljárással kapcsolatos érvek
–       A felek érvei
A felperes lényegében azt kifogásolja, hogy a Bizottság nem végezte el a felperes által hozzá benyújtott jelentések gondos
vizsgálatát és értékelését.
A felperes azt állítja, hogy mihelyt a Bizottság arra a következtetésre jutott, hogy a felperes által vele közölt jelentések,
különösen pedig az E.‑jelentés „sajátos következetlenségek” folytán nem voltak megbízhatók, fel kellett volna hívnia a felperest,
hogy a szolgáltatott adatokról nyújtson magyarázatot, illetve szakértői véleményt kellett volna beszereznie az E.‑jelentésről
vagy teljes egészében a csődegyezségről, amit a felperes kifejezetten indítványozott. Az, hogy a Bizottság nem kért magyarázatot,
a megtámadott határozatot „minden hitelességtől” megfosztja, és a Bizottság azon kötelezettségének „komoly megsértését” képezi,
hogy gondosan és pártatlanul folytassa le a vizsgálatot, valamint vizsgálja meg a rendelkezésre álló bizonyítékokat.
A felperes szerint a Bizottság által az E.‑jelentés megbízhatósága hiányának bizonyítása érdekében megfogalmazott állítások
közül egyiknek sincs ténybeli alapja. Az E. irodával szemben nem kifogásolható, hogy a 2004. március 31‑i adatokat használta
fel, mivel az említett jelentés 2004 májusában történő összeállítása során csak ezek az adatok álltak rendelkezésre.
A felperes szerint a Bizottság tévedett, amikor azt kifogásolta az E. irodával szemben, hogy a jelentésében túl alacsony,
vagyis 20%‑os mértékű készletértékesítési együtthatót vett alapul. A felperes egyrészt előadja, hogy egy felszámolóbiztos
nem tudta volna szerződés szerinti áron értékesíteni a késztermékkészletet, és emlékeztet arra, hogy a félkész termékek és
az alapanyagok készlete nem volt forgalomképes. Másrészt azt állítja, hogy az E. iroda megítélése szerint a készletek értékesítéséből
származó hozam 20%‑nál alacsonyabb volt.
A felperes a rövid lejáratú követelésekkel kapcsolatban megjegyzi, hogy az e követelésekből származó „bevételt” az E. iroda
a jelentésében 20%‑nál magasabbra becsülte. A felperes azt is előadja, hogy az E.‑jelentésben hivatkozott követelések nagy
része nem volt érvényesíthető, és törölni kellett. Ezenkívül a rövid lejáratú követelések „teljes névértékéből” le kell vonni
10 millió SKK összeget, mivel ez az összeg felelt meg a halasztott adókövetelésnek. A felperes végül azt állítja, hogy a megtámadott
határozat (86) preambulumbekezdésében alkalmazott kétszeres kiigazítás „nem felel meg a valóságnak”.
A felperes szerint a Bizottság akkor is tévedett, amikor a forgalomképtelen aktív eszközökre vonatkozó értékesítési együttható
és a jelzálogjoggal terhelt aktív eszközök értéke vonatkozásában a biztosítékul adott aktív eszközök értékéből kiindulva azt
állította, hogy a felszámolási eljárás keretében az aktív eszközök értéke magasabb az E.‑jelentésben alapul vett 45%‑os értékesítési
együttható alkalmazásából eredő értéknél. Az említett együttható azt jelenti, hogy a szóban forgó berendezések iránti érdeklődés
minimális, továbbá hogy e berendezések rossz állapotban vannak, elavultak és elhasználódtak. A Bizottság a biztosítékul adott
aktív eszközök értékét nem azonosíthatja azzal az összeggel, amelyet a szlovák adóhatóság ezen eszközök felszámolási eljárás
keretében történő értékesítéséből származó bevételként várhatott. Minden ésszerűen gondolkodó magánhitelező tudatában lett
volna annak, hogy az állóeszközök könyv szerinti értéke magasabb a valós piaci értéküknél, különösen akkor, ha értékesítésük
kényszerhelyzetben történik. Emellett a Bizottság az állami támogatások tárgyában hozott egyéb határozataiban elismerte, hogy
alapvető különbség áll fenn az aktív eszközök felszámolóbiztos általi értékesítése során alkalmazott ár és a piaci ár között.
A Bizottság a Refractarios Especiales ügyben hozott határozatban még azt is megállapította, hogy a felszámolási eljárásban
elérhető, igen alacsony valós értékkel kapcsolatos kilátásokat megerősítette, hogy más hitelezők is jelentős adótartozás-elengedéshez
járultak hozzá.
Végül a Bizottság azon döntésével kapcsolatban, hogy sem a K.‑jelentést, sem pedig a H.‑jelentést nem vette figyelembe a felperes
azon állításának alátámasztása vagy cáfolata érdekében, mely szerint teljesült a piacgazdasági magánhitelező kritériuma, a
felperes az első jelentést illetően megjegyzi, hogy a Bizottság nem kérte annak csatolását, és nem kísérelte meg feloldani
az E.‑jelentéshez képest fennálló állítólagos ellentmondásait. Hasonlóképp, a Bizottság azáltal, hogy figyelmen kívül hagyta
a H.‑jelentést, nem vette figyelembe azt, hogy a felszámolási eljárás keretében a követelések behajtásának időtartama rendkívül
hosszú lehet, továbbá, mint azt az említett jelentés megjegyzi,
[bizalmas]
. A Bizottság semmilyen bizonyítékkal nem szolgált, amely ellentmondana a H.‑jelentésben foglalt megállapításoknak.
A beavatkozó által támogatott Bizottság a felperes által a hetedik jogalap alátámasztása érdekében felhozott valamennyi érvet
vitatja, amennyiben azok annak bizonyítására irányulnak, hogy a Bizottság tévesen állapította meg, hogy a felszámolási eljárás
előnyösebb volt a csődegyezségi eljárásnál.
–       A Törvényszék álláspontja
Először is nem lehet helyt adni a felperes azon érvének, mely szerint – mihelyt a Bizottság arra a következtetésre jutott,
hogy a felperes által vele közölt jelentések „sajátos következetlenségek” folytán nem voltak megbízhatók – fel kellett volna
hívnia a felperest, hogy a szolgáltatott adatokról nyújtson magyarázatot, illetve szakértői véleményt kellett volna beszereznie
az E. jelentésről vagy teljes egészében a csődegyezségről, amit a felperes kifejezetten indítványozott.
Az ítélkezési gyakorlat szerint ugyanis az állami támogatások ellenőrzésére irányuló eljárásban az érintett tagállamon kívüli
érdekeltek szerepe arra korlátozódik, hogy közöljék a Bizottsággal mindazon információkat, amelyek arra irányulnak, hogy a
Bizottágot a jövőbeli eljárását illetően tájékoztatással lássák el (a Bíróság 70/72. sz., Bizottság kontra Németország ügyben
1973. július 12‑én hozott ítéletének [EBHT 1973., 813. o.] 19. pontja). Következésképpen ezek az érdekeltek maguk nem tarthatnak
igényt arra, hogy a Bizottsággal olyan kontradiktórius vitát folytassanak le, mint amely az említett tagállam számára nyitva
áll (a C‑367/95. P. sz., Bizottság kontra Sytraval és Brink’s France ügyben 1998. április 2‑án hozott ítélet [EBHT 1998.,
I‑1719. o.] 59. pontja, valamint a fenti 49. pontban hivatkozott Falck és Acciaierie di Bolzano kontra Bizottság ügyben hozott
ítélet 82. pontja).
Ezenkívül az állami támogatások ellenőrzésére irányuló eljárással kapcsolatos egyetlen rendelkezés sem biztosít az érdekeltek
közül a támogatás kedvezményezettjének sajátos szerepet. Ezzel összefüggésben meg kell állapítani, hogy az állami támogatások
ellenőrzésére irányuló eljárás nem a támogatás kedvezményezettje „ellen” indított eljárás, amelynek következtében az olyan
széles körű jogokat érvényesíthetne, mint a védelemhez való jog (a fenti 49. pontban hivatkozott Falck és Acciaierie di Bolzano
kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 83. pontja).
Végül, amint azt a fenti 49. és 50. pont felidézte, a megtámadott határozat jogszerűségét azon információk alapján kell megítélni,
amelyek e határozat meghozatalakor a Bizottság rendelkezésére álltak, továbbá az érintett tagállam, adott esetben pedig a
támogatás kedvezményezettjének feladata azon bizonyítékok előterjesztése, amelyek alátámaszthatják, hogy e támogatások összeegyeztethetők
a közös piaccal, valamint adott esetben a már nyújtott támogatások visszatéríttetésére vonatkozó sajátos körülmények közlése
abban az esetben, ha a Bizottság elrendelné a visszatéríttetést.
Az eddigiekből következik, hogy a felperes tévesen állítja, hogy az, hogy a Bizottság nem kért magyarázatot, a Bizottság azon
kötelezettségének komoly megsértését képezi, hogy gondosan és pártatlanul folytassa le a vizsgálatot, valamint vizsgálja meg
a rendelkezésre álló bizonyítékokat.
Másodszor, a felperes azon érvét, mely szerint az E. irodával szemben nem kifogásolható, hogy a 2004. március 31‑i adatokat
használta fel, mint tárgytalant el kell utasítani, mivel – amint az a fenti 86. pontban megállapítást nyert – a helyi adóhatóság
2004. július 9‑én hozta meg a csődegyezséget jóváhagyó határozatát. Következésképpen a Bizottság csak az ezen időponthoz képest
legidőszerűbb adatokat volt köteles felkutatni annak ellenőrzése érdekében, hogy jelen esetben teljesült‑e a piacgazdasági
magánhitelező kritériuma.
Márpedig a Szlovák Köztársaság a 2004. június 17‑i keltezésű, a szlovák adóhatóság által 2004. június 21‑én végzett helyszíni
ellenőrzés során összegyűjtött adatokat közölte a Bizottsággal, amelyek megbízhatóságát a felperes nem vitatta. Végül meg
kell állapítani, hogy még ha az E.‑jelentést – amint azt a felperes állítja – 2004 májusa folyamán is készítették, maga a
felperes utalt rá, hogy e jelentés tervezetét 2004 júniusának végén nyújtották be a szlovák adóhatósághoz, a jelentés végleges
változatát pedig 2004. július 7‑én csatolták.
Így a 2004. július 9‑i csődegyezségi tárgyalást megelőző e két időpontban a felperes, következésképpen pedig az E. iroda már
2004. júniusi, a szlovák adóhatóság által 2004. június 21‑én beszerzett adatokkal is rendelkezett, és a felperes nem hagyhatta
figyelmen kívül, hogy ezeket az adatokat ténylegesen a helyi adóhatóság szervezeti egységei szerezték be. A felperes tehát
akár saját maga, akár pedig az E. iroda közreműködésével minden további nélkül képes lett volna összeállítani a megtámadott
határozatban szereplő 4. táblázathoz hasonló táblázatot annak érdekében, hogy értékelni lehessen a pénzügyi helyzetében 2004
márciusa óta bekövetkezett változásokat, mindezt pedig még 2004. június 17‑e előtt.
Harmadszor nem lehet helyt adni a felperes azon érvének, mely szerint a Bizottság tévedett, amikor azt kifogásolta az E. irodával
szemben, hogy a jelentésében túl alacsony, vagyis 20%‑os készletértékesítési együtthatót vett alapul.
A megtámadott határozat (85) preambulumbekezdése szerint:
„A Bizottság megállapította, hogy a [felperes] a 2004‑es évben [kevesebb mint 150] millió SKK‑ra tudott szert tenni készletei
eladásából […]. Ez több, mint a készletek könyv szerinti értékének [40–50]%‑a, amelyet az [E. iroda] értékelésének alapjául
alkalmazott. Ez jelentős mértékben alátámasztja azt az állítást, hogy a 20%‑os értékesítési együttható túl alacsony volt.
A 2004‑es év mérlegének alakulása, ami a készleteket illeti, alátámasztja ezt a következtetést. Ezenkívül [maga a felperes]
az üzleti tervében [kevesebb mint 110] millió SKK‑ra becsülte a készletek 2004 márciusa és májusa közti eladásából származó
bevétel összegét […]. Az [E. iroda] figyelmen kívül hagyta ezt a becslést. Végül a [felperes] tevékenységeinek jellegéből
arra lehet következtetni, hogy a készleteket késztermékek alkották, amelyeket könnyen el lehetett adni közvetlenül a terjesztőknek,
nem pedig félkész termékek, amelyek további feldolgozást igényelnek.”
Ezenkívül, amint az a fenti 119. pontban megállapítást nyert, a felperes készleteinek könyv szerinti értéke 125 millió SKK‑val
csökkent, vagyis a 2004 márciusában meglévő készletekhez képest 60%‑os csökkenés következett be. Következésképpen a Bizottság
által a megtámadott határozat (85) preambulumbekezdésében kifejtett két további szemléltetőeszközön kívül a Bizottság kellően
megbízható és egymással összhangban álló információkkal rendelkezett ahhoz, hogy kétségbe vonja az E. iroda által a felperes
készletei vonatkozásában a 2004. márciusi adatok alapján alkalmazott 20%‑os értékesítési együtthatót.
Negyedszer, el kell utasítani a felperes által a rövid lejáratú követelésekkel kapcsolatban megfogalmazott kifogásokat is.
Mindenekelőtt, ellentétben azzal, amit a felperes állít, az E.‑jelentésből nem derül ki, hogy annak szerzője úgy ítélte volna
meg, hogy az említett követelésekből származó „bevétel” meghaladná a 20%‑ot. E kifogásnak tehát nincs ténybeli alapja. Továbbá
a felperes azt állítja, hogy a megtámadott határozat (86) preambulumbekezdésében alkalmazott kétszeres kiigazítás „nem felel
meg a valóságnak”. Mivel a felperes ezt az állítást semmivel nem támasztja alá, elfogadhatatlanként el kell utasítani. Végül
ugyanez a helyzet a felperes azon állításaival kapcsolatban is, melyek szerint egyrészt az E. jelentésben hivatkozott követelések
nagy része nem volt érvényesíthető, és törölni kellett, másrészt pedig a rövid lejáratú követelések „teljes névértékéből”
le kell vonni 10 millió SKK összeget, mivel ez az összeg felelt meg a halasztott adókövetelésnek.
Ötödször, ami a felperes azon érvét illeti, mely szerint a forgalomképtelen aktív eszközökre vonatkozó értékesítési együttható
és a jelzálogjoggal terhelt aktív eszközök értéke vonatkozásában a Bizottság a biztosítékul adott aktív eszközök értékéből
kiindulva azt állította, hogy a felszámolási eljárás keretében az aktív eszközök értéke magasabb az E. jelentésben alapul
vett 45%‑os értékesítési együttható alkalmazásából eredő értéknél, a megtámadott határozat (87) preambulumbekezdése a következőket
tartalmazza:
„Az [állóeszközvagyon] eladásának 45%‑os együtthatója szintén alacsonynak tűnik. A [felperes] szerint az adóhivatal javára
lefoglalt aktívái értéke 194 millió SKK volt. A [felperes] szerint ez az érték a 2003–2004. évek fordulóján független szakértők
által becsült érték. A Bizottság nézete szerint az ilyen »szakértői értéknek« rendszerint az aktívák általános értékét kellene
kifejeznie, amely kifejezi, mennyiért lehet az aktívát adott időpontban eladni. Az [E. iroda] nem nyújt semmilyen magyarázatot
arra nézve, hogy az [állóeszközvagyon] végelszámolás [helyesen: felszámolás] során történt eladásából származó bevétel miért
csak a 205 millió SKK könyv szerinti érték 45%‑át érné el, miközben a [felperes] maga jóval magasabbra értékelte ezeket az
aktívákat.”
Ezenkívül, amint azt a Bizottság a beadványaiban állítja, sem az E.‑jelentésből, sem pedig az ügyiratból nem derül ki, hogy
az állóeszközvagyont képező berendezések rossz állapotban lettek volna, illetve elavultak és elhasználódtak volna. Hasonlóképp,
meg kell állapítani, hogy a felperes nem vonja kétségbe a Bizottság által mind a megtámadott határozat (87) bekezdésében,
mind pedig a beadványaiban kifejtett azon érvet, mely szerint a biztosítékul adott aktív eszközök értékének rendes körülmények
között az aktív eszközök átlagos árát kell tükröznie, amely a piaci értéküknek felel meg. Ezzel összefüggésben hozzá kell
tenni, hogy a szlovák adóhatósághoz hasonló hitelező, még ha privilegizált helyzetben is van, főszabály szerint ügyel arra,
hogy a biztosítékainak értéke megfeleljen legalább azon aktív eszközök piaci értékének, amelyekre e biztosítékok vonatkoznak.
Jóllehet, amint azt a felperes állítja, jelen esetben nem kellett figyelembe venni a piaci értéket, a felperes feladata lett
volna, hogy ezzel összefüggésben tájékoztatással lássa el a Bizottságot. A felperes viszont megelégszik azzal, hogy az ésszerűen
gondolkodó hitelező magatartására utaljon, anélkül hogy figyelembe venné, hogy a fő hitelezője olyan hitelező volt, akit a
felperes befektetett aktív eszközeinek egy része vonatkozásában privilegizált helyzet illetett meg. Az ilyen privilegizált
hitelező szükségképpen felméri, hogy az elsőbbségi követeléseit figyelembe véve milyen esélyekkel tudja a neki járó összegeket
behajtani.
Végül hatodszor, a felperes azon érvét, mely szerint a Bizottság tévedett, amikor sem a K. jelentést, sem pedig a H. jelentést
nem vette figyelembe a felperes azon állításának alátámasztása érdekében, mely szerint jelen esetben teljesült a piacgazdasági
magánhitelező kritériuma, mint tárgytalant el kell utasítani. Ellentétben ugyanis a felperes állításával, továbbá mint azt
a Törvényszék már megjegyezte, a Bizottság nem volt köteles arra, hogy a felperest akár a K.‑jelentés csatolására, akár pedig
a K.‑jelentés az E.‑jelentés között fennálló állítólagos ellentmondások magyarázatára felhívja. Ami a felperesnek a Bizottság
által a H.‑jelentés adatairól a felszámolási eljárással összefüggésben kialakított mérlegelés ellen megfogalmazott kifogásait
illeti, a fenti 124. pontban kifejtett megfontolásokból következik, hogy e kifogások megalapozatlanok.
Az eddigi megfontolások összességéből következik, hogy a hetedik jogalapot mint megalapozatlnat el kell utasítani, amennyiben
az annak bizonyítására irányul, hogy a Bizottság tévesen állapította meg, hogy a felszámolási eljárás előnyösebb volt a csődegyezségi
eljárásnál.
A nyolcadik jogalap keretében kifejtett, a felszámolási eljárással kapcsolatos érvek
–       A felek érvei
A felperes azt állítja, hogy a jelen ügyben felmerülő problémákra vonatkozó bizottsági mérlegelést torzította a Bizottság
által a szlovák adóigazgatásban fennálló belső véleményeltéréseknek, valamint az annak tulajdonított jelentőség, hogy a Szlovák
Köztársaság a csődegyezségi eljárást nemzeti bíróság előtt vitatta. Miközben e körülmények a felperes szerint hátrányosan
és igazságtalanul befolyásolták a Bizottság mérlegelését, a Bizottság nem vette figyelembe a Szlovák Köztársaság által az
említett nemzeti bíróság előtt indított eljárás eredményét. A Bizottság a felperes által előterjesztett valamennyi bizonyíték
figyelmen kívül hagyása mellett döntött, és megelégedett azzal, hogy kritikus vizsgálat nélkül átvegye a Szlovák Köztársaság
alá nem támasztott állításait és a tények által meg nem erősített nyilatkozatokat. Márpedig a Bizottság tájékoztatást kapott
arról, hogy a szlovák bíróság a szlovák hatóságok érvelésének alapvető elemeit nem fogadta el. Bizonyos állítások ugyanígy
tévesek, mint például az, mely szerint az Old Herold a felperes termelési eszközeinek potenciális vásárlója volt. Az Old Heroldnak
nem fűződött semmilyen érdeke a felperes termelési eszközeinek megszerzéséhez. A felperes szerint az Old Herold a szlovákiai
Trencsénben található üzemében túlkapacitással rendelkezett, amit az is bizonyít, hogy e társaság a 2004 áprilisától szeptemberéig
terjedő időszakban anélkül le tudta párolni a Frucona név alatt forgalmazott valamennyi terméket, hogy a saját termelésével
kapcsolatos tevékenységeit csökkentenie kellett volna. A felperes szerint a Bizottság által a Szlovák Köztársaság nyilatkozatai
kapcsán tanúsított „abszolút bizalom” nyilvánvaló mérlegelési hibát képez.
Pontosabban, a felperes azt kifogásolja, hogy a Bizottság a 2004. január 15‑i és július 6‑i leveleket használta fel bizonyítékul
annak bizonyítása érdekében, hogy a szlovák hatóságok nem viszonyultak kedvezően a felperes csődegyezségi ajánlatához. Márpedig
a Špeciálny súd v Pezinku 2006. március 6‑i ítéletéből kiderül, hogy a szlovák adóügyi főhivatal nem tartotta tiszteletben
a helyi adóhatóságok döntéshozatali önállóságának elvét. Hasonlóképp, a Najvyšší súd Slovenskej republiky 2004. október 25‑i
és 2006. április 27‑i határozataiból kiderül, hogy a szlovák adóhatóság megfelelően képviseltette magát a 2004. július 9‑i
csődegyezségi tárgyaláson. A felperes hozzáteszi, hogy mivel az állami támogatás fogalma objektív fogalom, a Bizottságnak
anélkül, hogy állást kellene foglalnia az adminisztráción belüli, a jelen esetben kétségkívül fennálló véleményeltérésekkel
kapcsolatban, kizárólag a piacgazdasági magánbefektető kritériumát kellett figyelembe vennie. A Bizottság viszont úgy döntött,
hogy figyelmen kívül hagyja azt, hogy a helyi adóhatóságnak a csődegyezséget jóváhagyó vezetőjét a Špeciálny súd v Pezinku
a vele szemben emelt egyik vádpontban sem találta bűnösnek. E nemzeti bíróság az ítéletében egyrészt megállapította, hogy
az említett vezető a csődegyezség elfogadásával a hatáskörén belül járt el, és megfelelően képviselte a Szlovák Köztársaság
érdekeit, másrészt pedig, ellentétben az ügyészség állításával, a szlovák adóhatóság nem tudta volna a felperes forgóeszközeiből
eredő, a Bizottság által a megtámadott határozat (97) preambulumbekezdésében 308 millió SKK‑ra tett összeget „azonnal jóváírni”.
A felperes szerint így a Špeciálny súd v Pezinku azt állapította meg, hogy a 308 millió SKK összeg túl magas volt. Ezenkívül
a felperes azt állítja, hogy a nemzeti bíróság megállapította, hogy a 2004. január 15‑i és július 6‑i leveleknek (amelyekre
a Bizottság a megtámadott határozat (101) preambulumbekezdését alapítja) nem volt kötelező ereje. A Špeciálny súd v Pezinku
határozata ellen a Najvyšší súd Slovenskej republikyhez benyújtott fellebbezés alapján ez utóbbi bíróság visszautalta az ügyet
az előbbi bíróság elé, és további bizonyítékok beszerzésére utasította azt. A Špeciálny súd v Pezinku az E.‑jelentésben megfogalmazott
következtetések értékelése érdekében 2006 szeptemberében jelentést kért, amelyet 2006 decemberében nyújtottak be hozzá.
A Bizottság a felperes által a nyolcadik jogalap alátámasztása érdekében felhozott valamennyi érvet vitatja, amennyiben azok
annak bizonyítására irányulnak, hogy a Bizottság tévesen állapította meg, hogy a felszámolási eljárás előnyösebb volt a csődegyezségi
eljárásnál.
–       A Törvényszék álláspontja
Először is emlékeztetni kell arra, hogy tekintettel az ügynek a fenti 114. pontban ismertetett körülményeire, jelen esetben
csak a piacgazdasági magánhitelező kritériuma volt alkalmazandó. Következésképpen a felperes téved, amikor azt állítja, hogy
a Bizottságnak kizárólag a piacgazdasági magánbefektető kritériumát kellett volna figyelembe vennie.
Másodszor, mint azt a fenti 83. pont megjegyezte, az, hogy a Špeciálny súd v Pezinku a 2004. január 15‑i és július 6‑i levelekről
azt állapította meg, hogy azoknak nincs jogilag kötelező ereje, következésképen pedig egyszerű ajánlásoknak minősülnek, jelen
esetben nem akadályozhatja meg a Bizottságot abban, hogy megállapítsa, hogy e két levélben a szlovák adóügyi főhivatal nem
csupán a felperes csődegyezségi ajánlatát ellenezte, hanem a Szlovák Köztársaság területén nyújtott minden más adótartozás-elengedést
is.
Harmadszor, a felperes azon érvével kapcsolatban, mely szerint a Bizottság tévedett, amikor megállapította, hogy az Old Herold
a felperes termelési eszközeinek potenciális vásárlója volt, az ügyiratból kiderül, hogy az Old Herold mind rövid távon, a
készleteket illetően, mind pedig többé vagy kevésbé hosszú távon, az állóeszközöket illetően nyilvánvalóan érdeklődött a felperes
aktív eszközei iránt. Mivel ugyanis a Bizottság a megtámadott határozat elfogadásának időpontjában semmilyen más információval
nem rendelkezett, nem kifogásolható vele szemben annak megállapítása, hogy az, hogy az Old Herold elfogadta, hogy bérbe vegye
a felperes termelési eszközeit azt követően, hogy a felperestől megvonták az alkoholtermékek és párlatok előállítására és
kezelésére vonatkozó engedélyt, önmagában alátámasztja nem csupán azt, hogy az említett eszközök működőképesek voltak, hanem
azt is, hogy az Old Herold érdekelt volt abban, hogy ezekkel az eszközökkel rendelkezhessék. Mindazonáltal, még ha fel is
tételezzük, hogy – amint azt a felperes állítja – az Old Herold a trencséni üzemében túlkapacitással rendelkezhetett, ez alapján
nem zárható ki, hogy az Old Herold fejleszteni kívánta az alkoholtermékek és párlatok piacán gyakorolt tevékenységét annak
érdekében, hogy megerősítse a felperessel folytatott együttműködését, ez pedig annál is inkább így lehetett, hogy az együttműködési
megállapodásuk értelmében a felperes feladata volt az alkoholtermékek és párlatok forgalmazása. Az eddigi megfontolásokból
következik, hogy a felperes ezen érvét mint megalapozatlant el kell utasítani.
Negyedszer, a felperes akkor is téved, amikor azt állítja, hogy a Špeciálny súd v Pezinku 2006. március 6‑i ítélete alapján
a Bizottságnak azt kellett volna megállapítania, hogy az álláspontja alapjául szolgáló 308 millió SKK összeg túl magas volt.
Az említett ítéletből ugyanis az következik, hogy a Špeciálny súd v Pezinku egyszerűen azt állapította meg, hogy mivel a biztosított
követelések összege 200 millió SKK volt, a vádhatóság tévedett, amikor azt állította, hogy 308 millió SKK összeget lehetett
volna azonnal behajtani.
Másfelől a Špeciálny súd v Pezinku 2006. március 6‑i ítéletéből kiderül, hogy e nemzeti bíróság megközelítőleg megerősíti
(amennyiben nagyjából 200 millió SKK‑ra becsüli) a felperes által végzett értékelést (vagyis 194 millió SKK‑t) a felperes
által a szlovák hatóságok részére biztosítékul adott aktív eszközök értékére vonatkozóan. Következésképpen, mivel a Bizottság
– amint az a fenti 162. pontban már megállapítást nyert – a megtámadott határozatban figyelmet fordított annak megállapítására,
hogy a biztosított követelések összege legalább a felperes által becsült értéknek (azaz nem a Szlovák Köztársaság által becsült
értékének, vagyis 397 millió SKK‑nak) feleljen meg, nem kifogásolható vele szemben, hogy figyelmen kívül hagyta volna a felperes
által ezzel összefüggésben vele közölt információkat.
Következésképpen megalapozatlanként el kell utasítani a nyolcadik jogalapot, amennyiben az annak bizonyítására irányul, hogy
a Bizottság tévedett, amikor megállapította, hogy a felszámolási eljárás előnyösebb volt a csődeljárásnál.
A nyolcadik jogalap keretében kifejtett, a felszámolási eljárással kapcsolatos érvek
–       A felek érvei
A felperes azt kifogásolja, hogy a Bizottság nem indokolta megfelelően a megtámadott határozatot.
Pontosabban, a felperes szerint a Bizottság több szempontból nem magyarázta meg az okfejtését. Egyrészt a felperes nem tagadja,
hogy a szlovák adóhatóság mint privilegizált hitelező a többi hitelezőhöz képest jogilag előnyösebb helyzetben volt, viszont
kifogásolja, hogy a Bizottság nem fejtette ki azokat az okokat, amelyek alapján azt állította, hogy a szlovák adóhatóság a
többi hitelezőhöz képest gazdaságilag előnyösebb helyzetben volt. Másrészt a felperes azt állítja, hogy nem világos számára,
hogy „a Bizottság által az állami támogatással kapcsolatban levont következtetéshez képest mi célt szolgálnak a [megtámadott
határozat] (100) és azt követő preambulumbekezdései”.
A Bizottság a felperes által a kilencedik jogalap alátámasztása érdekében felhozott valamennyi érvet vitatja.
–       A Törvényszék álláspontja
Egyrészt, ami a felperes azon érvét illeti, hogy a Bizottság nem fűzött magyarázatot azon állításához, mely szerint a szlovák
adóhatóság a többi hitelezőhöz képest gazdaságilag előnyösebb helyzetben volt, meg kell állapítani, hogy a Bizottság a megtámadott
határozat (74) preambulumbekezdésében a következőket fejtette ki:
„Az [adóhatóság] jogi és gazdasági helyzete azonban az egyezség előtt kedvezőbb volt a magánhitelezőkhöz képest. Ezért meg
kell vizsgálni, hogy az [adóhatóság] kihasznált‑e minden számára elérhető eszközt követelései lehető legmagasabb összegének
eléréséhez, mint ahogy azt a piacgazdasági hitelező tette volna.”
Kétségtelen, hogy a Bizottság a megtámadott határozatban nem támasztja alá egyértelműen a szlovák adóhatóság gazdasági és
jogi értelemben vett előnyösebb helyzetére vonatkozó állítását.
E megállapítás ugyanakkor a megtámadott határozat jogszerűségét illetően nem járhat semmilyen következménnyel. A felperes
ugyanis sem a helyi adóhatóság privilegizált hitelezői jogállását, sem pedig azokat az egyéb hitelezőkhöz képest előnyösebb
következményeket nem vitatja, amelyek a tényállás megvalósulása idején hatályban lévő szlovák jogszabályi rendelkezések alapján
e jogálláshoz kapcsolódtak. Márpedig, mint azt a Bizottság a beadványaiban állítja, jelen esetben a helyi adóhatóságot mint
privilegizált hitelezőt megillető, jogi értelemben vett előny egyben gazdasági előnyt is képezett, hiszen e hatóság e minőségében
biztosítékot kapott arra, hogy a felperes magánhitelezőihez képest elsőbbséget élvezve hajthatja be a követelését, mindezt
pedig a legalább 194 millió SKK‑ra értékelt aktív eszközök felszámolására irányuló eljárás során bármikor. Következésképpen
a felperes ezen első érvét mint megalapozatlant el kell utasítani.
Másrészt, a felperes azon érvével kapcsolatban, mely szerint nem világos számára, hogy „a Bizottság által az állami támogatással
kapcsolatban levont következtetéshez képest mi célt szolgálnak a [megtámadott határozat] (100) és azt követő preambulumbekezdései”,
meg kell jegyezni, hogy a Bizottság a megtámadott határozat (78) preambulumbekezdésében az elemzésének három részét az „Állami
támogatás az [EK] 87. cikk (1) bekezdése értelmében” cím alatt vezette fel, azzal, hogy a harmadik résznek a szlovák hatóságok
és a felperes által előterjesztett közvetett bizonyítékok vizsgálatára kellett irányulnia. Márpedig a Bizottság a megtámadott
határozat (100)–(109) preambulumbekezdésében ezt a vizsgálatot végezte el. Ezért ez az érv nyilvánvalóan megalapozatlan.
Következésképpen, mint megalapozatlant, el kell utasítani a kilencedik jogalapot, amennyiben az annak bizonyítására irányul,
hogy a Bizottság tévedett, amikor megállapította, hogy a felszámolási eljárás előnyösebb volt a csődegyezségi eljárásnál.
A fenti 151., 168., 192., 201. és 209. pontban tett megállapításokból következik, hogy a negyedik jogalapot, valamint ugyanezen
indokok alapján, amennyiben a negyedik jogalaphoz kapcsolódnak, a hatodik, hetedik, nyolcadik és kilencedik jogalapot mint
megalapozatlant el kell utasítani.
Végül, tekintettel egyrészt a fenti 88–92. pontban megfogalmazott előzetes megjegyzésekre, másrészt pedig a fenti 149–151. pontban
levont következtetésekre, a megtámadott határozat jogszerűségének a szóban forgó intézkedés EK 87. cikk (1) bekezdése értelmében
vett állami támogatásnak minősítését illető értékelése érdekében nem szükséges állást foglalni az ötödik jogalap, valamint
a hatodik, hetedik, nyolcadik és kilencedik jogalap megalapozottságáról, amennyiben azok arra a kérdésre vonatkoznak, hogy
a Bizottság helyesen állapította‑e meg, hogy a felszámolási eljárás előnyösebb volt a csődeljárásnál.
Következésképpen a Bizottság helyesen minősítette a szóban forgó intézkedést az EK 87. cikk (1) bekezdése értelmében vett
állami támogatásnak.
5.
A tizedik jogalapról, amely az abban megnyilvánuló téves jogalkalmazáson és ténybeli tévedésen alapul, hogy a Bizottság a
csődegyezséget nem mentesítette szerkezetátalakításhoz nyújtott támogatásként, és visszaható hatállyal alkalmazta a 2004‑es
iránymutatást

A felek érvei
A felperes azt állítja, hogy a Bizottság helytelenül alkalmazta az EK 87. cikk (3) bekezdését és az 1999‑es iránymutatást,
amennyiben a szóban forgó támogatást nem mentesítette, miközben a felperes nehéz helyzetben lévő vállalkozás volt, a csődegyezség
pedig olyan szerkezetátalakítási terven alapult, amely szigorúan a legkevesebbre szorítkozott, és a felperes hosszú távú életképességének
helyreállításához vezetett. Ráadásul a Bizottság visszaható hatállyal alkalmazta a 2004‑es iránymutatást, miközben elismerte,
hogy az 1999‑es iránymutatás volt alkalmazandó. Másfelől a felperes azt állítja, hogy a Bizottság megelégedett annak kijelentésével,
hogy a felperes életképessége nem állt helyre, a szóban forgó támogatás pedig nem korlátozódott szigorúan a legkevesebbre.
A felperes szerint a Bizottság nem vizsgálta meg azokat az egyéb kritériumokat, amelyek alapján valamely intézkedés szerkezetátalakításhoz
nyújtott támogatásnak minősíthető, így például a kiegyenlítő intézkedések fennállását. Ezenkívül a felperes azt állítja, hogy
miközben ő KKV, a Bizottság nem vette figyelembe az 1999‑es iránymutatás (55) pontját, amely akként rendelkezik, hogy a KKV‑k
esetében az iránymutatás (29)–(47) pontjában szabályozott feltételeket kevésbé szigorúan kell alkalmazni.
A felperes először is azt állítja, hogy a hosszú távú életképességének helyreállítására vonatkozóan szerkezetátalakítási tervet
nyújtott be a Krajský súd v Košiciachhoz, amely több intézkedést tartalmazott. E tervet a Krajský súd v Košiciach által kijelölt
vagyonfelügyelő hajtotta végre és felügyelte, és lehetővé tette a felperes számára, hogy további állami beavatkozás nélkül
„helyreállítsa” az életképességét. Végeredményben a Bizottságnak figyelembe kellett volna vennie, hogy e tervet a Szlovák
Köztársaság csatlakozása előtt állították össze és nyújtották be a Krajský súd v Košiciachhoz, vagyis a Szlovák Köztársaság
nem tudta bejelenteni azt. A felperes azt állítja, hogy jóllehet a Bizottság által megkövetelt alakszerűségeknek megfelelően
összeállított szerkezetátalakítási terv hiánya automatikusan az intézkedés uniós joggal való összeegyeztethetetlenségét eredményezi,
az Európai Unió új tagállama akadályozva van abban, hogy a csatlakozása előtt valamennyi szerkezetátalakítási intézkedést
alkalmazza vagy végrehajtsa, még ha minden egyéb kritériumot tiszteletben is tart. Az erre irányuló politika megsértené az
EK 12. cikket.
Másodszor, a felperes azt állítja, hogy a hosszú távú életképessége helyreállt. Úgy véli, hogy ellentétben azzal, amit a Bizottság
a megtámadott határozatban állít, e siker hátterében a felperes lepárlási tevékenységeinek szerkezetátalakítása, valamint
az Old Herolddal folytatott együttműködése állt. Mivel a felperes pénzügyi nehézségei az alkohol-előállítási tevékenységeinek
jogcímén fizetendő jövedéki adó megfizetési feltételeiből eredtek, a felperes azt állítja, hogy azzal, hogy már nem állít
elő alkoholt, elkerülte, hogy e nehézségek ismét felmerüljenek. Továbbá a felperes szerint el kell utasítani a Bizottság azon
érvét, mely szerint a felperes ismét kérhette volna az alkoholtermékek és párlatok előállításának és kezelésének engedélyezését,
mivel a felperes nem nyújtott be újabb ilyen kérelmet, és ez nem is áll szándékában, vagyis kivonult arról a piacról, amellyel
kapcsolatban a Bizottság azt állítja, hogy a szóban forgó intézkedés torzítja a versenyt.
Azon kérdéssel kapcsolatban, hogy a támogatás szigorúan a legkevesebbre korlátozódik‑e, a Bizottság azt állította, hogy egyrészt
a Szlovák Köztársaságnak a csődegyezséget illetően nem kellett volna beleegyeznie, hogy a felperes a tartozás 35,84%‑ánál
kevesebbet teljesítsen, másrészt pedig, hogy a felperes hozzájárulása túl alacsony volt. A felperes azt állítja, hogy a 35%‑nál
magasabb mértékű teljesítés meghiúsította volna „a csődegyezség életképességét”. Előadja, hogy mivel bankkölcsönhöz nem juthatott,
a csődegyezségből eredő kötelezettségeinek teljesítéséhez szükséges, összesen 231 millió SKK összegű összevont likvid eszközöket
egyéb forrásokból szerezte be. Ezen eszközök között szerepelt az Old Herold által nyújtott,
[bizalmas]
összegű beszállítói kölcsön. A felperes szerint a Bizottság tévesen értelmezte az említett kölcsönt, amelynek összegét nem
utalták át a felperesnek, hanem csupán a visszafizetés esedékességét halasztották el annak érdekében, hogy a felperes likvid
eszközöket tudjon gyűjteni. A Najvyšší súd Slovenskej republiky a 2006. április 27‑i határozatában megerősítette, hogy a csődegyezség
után a felperes rendelkezésére álló likvid eszközök összege a fennmaradásához szükséges minimumot képezte. A felperes azt
állítja, hogy nem rendelkezett nélkülözhető likvid eszközökkel, valamint hogy az érintett piacon semmilyen torzulást nem lehetett
megállapítani 2004 júliusa után.
A felperes a szerkezetátalakításhoz nyújtott hozzájárulása Bizottság általi mérlegelésével kapcsolatban azt kifogásolja, hogy
a Bizottság nyilvánvaló mérlegelési hibát követett el, amikor úgy ítélte meg, hogy az Old Herold által a felperesnek nyújtott
kölcsön nem képezett ilyen hozzájárulást amiatt, hogy a negyvennapos fizetési határidő bevett gyakorlatnak tekinthető. Ezzel
összefüggésben azt állítja, hogy a csődegyezségi eljárás során ilyen határidő biztosítása kívül esett a „szokásos kereskedelmi
gyakorlat” keretein, következésképpen pedig szerkezetátalakítási intézkedésnek minősül. A felperes szerint az olyan beszállító,
akinek az Old Herolddal ellentétben „hosszú távon nem áll fenn semmilyen közös pénzügyi érdeke a [felperessel]”, nem szállított
volna neki árukat, anélkül hogy előre fizetést vagy biztosítékokat ne kért volna. Végeredményben a Bizottság döntéshozatali
gyakorlatából kitűnik, hogy a Bizottság múltbeli megítélése szerint a 35% megfelelő arány volt abból a szempontból, hogy a
kedvezményezett milyen mértékben járul hozzá a szerkezetátalakításhoz.
Végül harmadszor, a felperes azt kifogásolja, hogy a Bizottság visszaható hatállyal alkalmazta a 2004‑es iránymutatást, amennyiben
az ezen iránymutatásban foglalt új részvételi határértékből indult ki. Az ilyen visszaható hatályú alkalmazás önmagában elegendő
indokot képez a megsemmisítéshez. Mindazonáltal a Bizottságnak a 2004‑es iránymutatás új határértékei alkalmazása során figyelembe
kellett volna vennie azt is, hogy az említett iránymutatás akként rendelkezik, hogy az olyan támogatott régiókban, mint például
az a régió, amelyben Kassa található, a kedvezményezett saját hozzájárulása mértékének mérlegelésére vonatkozó feltételek
kevésbé szigorúak lehetnek.
A beavatkozó által támogatott Bizottság a felperes által a tizedik jogalap alátámasztása érdekében felhozott valamennyi érvet
vitatja.

A Törvényszék álláspontja
Elöljáróban először is meg kell állapítani, hogy a felperes által az EK 12. cikk megsértésére alapított érvvel kapcsolatban
a felperes soha nem fejti ki, hogy a hátrányos megkülönböztetés tilalmára vonatkozó e rendelkezést jelen esetben mivel sértették
meg. Következésképpen ezt az érvet mint nyilvánvalóan elfogadhatatlant az eljárási szabályzat 44. cikke 1. §‑ának c) pontja
alapján el kell utasítani.
Másodszor meg kell állapítani, hogy megalapozatlan a felperes azon állítása, mely szerint a Bizottság visszaható hatállyal
alkalmazta a 2004‑es iránymutatást. Egyrészt a megtámadott határozat több preambulumbekezdéséből, így különösen a (116)–(118),
valamint a (120)–(136) preambulumbekezdésből kiderül, hogy a Bizottság nem csupán azt állapította meg, hogy jelen esetben
az 1999‑es iránymutatás volt alkalmazandó, hanem a szóban forgó intézkedés uniós joggal való összeegyeztethetőségét is az
említett iránymutatás alapján vizsgálta meg. Másrészt, jóllehet a Bizottság a megtámadott határozat (152) preambulumbekezdésében
az említett határozat 36. lábjegyzetére utalva valóban említést tett a kedvezményezett saját hozzájárulására vonatkozó, a
2004‑es iránymutatásban előírt 40%‑os határértékről, ez az utalás azonban nem támaszthatja alá a felperes által annak kapcsán
megfogalmazott álláspontot, hogy a Bizottság a megtámadott határozatban visszaható hatállyal alkalmazta ezt az iránymutatást.
Meg kell állapítani ugyanis, hogy ez az utalás csupán a Bizottság azon megállapításának szemléltetésére irányult, mely szerint
az 1999‑es iránymutatás alkalmazásával kapcsolatos gyakorlata, valamint a támogatás összegének és intenzitásának szigorúan
a legkevesebbre korlátozására irányuló kritériummal kapcsolatos politikájának alakulása „határértékek bevezetését eredményezte
a [2004‑es iránymutatásban]”. Emellett, mint ez a megtámadott határozat (152) preambulumbekezdésének második mondatából világosan
kiderül, hogy a Bizottság kifejezetten kimondta, hogy a felperes 27%‑nál alacsonyabb mértékű saját hozzájárulása „az 1999‑es
iránymutatás[…] szerint akkor lenne elfogadható, ha a támogatás jóváhagyásának minden egyéb feltétele teljesült volna”. Ezért
meg kell állapítani, hogy a Bizottság az 1999‑es iránymutatást alkalmazta, következésképpen pedig a 2004‑es iránymutatás visszaható
hatályú alkalmazására vonatkozóan előadott érvet mint megalapozatlant el kell utasítani.
Harmadszor, ugyanígy tévesen állítja a felperes, hogy a Bizottság nem vette figyelembe az 1999‑es iránymutatásnak az ezen
iránymutatás KKV‑kre történő alkalmazására vonatkozó (55) pontjában foglalt rendelkezéseket. Egyrészt ugyanis a Bizottság
a megtámadott határozat (119) preambulumbekezdésében megállapította, hogy a felperes az uniós jogszabályok értelmében vett
„középvállalkozás” volt. Másrészt a megtámadott határozat (129) preambulumbekezdésében a Bizottság kimondta, hogy a KKV‑k
vonatkozásában az 1999‑es iránymutatás akként rendelkezik, hogy a támogatás jóváhagyásának feltételei a kiegyenlítő intézkedések
végrehajtását és az áttekintő beszámolók tartalmát illetően kevésbé szigorúak lehetnek. A Bizottság az említett preambulumbekezdés
második mondatában azt is hozzátette, hogy „[e] tények azonban nem mentik fel az ilyen társaságokat annak a szükségessége
alól, hogy szerkezetátalakítási tervet dolgozzanak ki, a tagállamokat pedig az alól a kötelesség alól, hogy csak a szerkezetátalakítási
terv végrehajtásának feltételével nyújtsanak szerkezetátalakítási támogatást”. Az eddigiekből következik, hogy megalapozatlanként
el kell utasítani a felperes azon érvét, mely szerint a Bizottság nem vette figyelembe az 1999‑es iránymutatás (55) pontjában
foglalt rendelkezéseket.
Negyedszer, a megtámadott határozat (2) preambulumbekezdéséből kiderül, hogy a Szlovák Köztársaság a 2005. január 4‑i levelében
kifejezetten azt kérte, hogy a Bizottság a szóban forgó intézkedést a pénzügyi nehézségekkel küzdő vállalkozás megmentése
érdekében nyújtott támogatásként mentesítse.
Elsődlegesen meg kell állapítani, hogy a felperes lényegében a Bizottság azon megállapítását vitatja, mely szerint a szóban
forgó intézkedés az 1999‑es iránymutatás alapján nem volt összeegyeztethető a közös piaccal.
Először is mindenekelőtt emlékeztetni kell arra, hogy az EK 87. cikk (3) bekezdésének c) pontja szerint a közös piaccal összeegyeztethetőnek
tekinthető „az egyes gazdasági tevékenységek vagy gazdasági területek fejlődését előmozdító támogatás, amennyiben az ilyen
támogatás nem befolyásolja hátrányosan a kereskedelmi feltételeket a közös érdekkel ellentétes mértékben”.
Továbbá az állandó ítélkezési gyakorlatból következik, hogy az EK 87. cikk (3) bekezdése széles körű mérlegelési jogkört ruház
a Bizottságra annak kapcsán, hogy az említett cikk (1) bekezdésében előírt általános tilalomtól való eltéréssel támogatásokat
engedélyezzen, mivel az ilyen esetben valamely támogatás közös piaccal való összeegyeztethetőségének vagy összeegyeztethetetlenségének
értékelése olyan problémákat vet fel, amelyek összetett és adott esetben gyorsan változó gazdasági tények és körülmények figyelembevételét
és értékelését foglalják magukban (lásd a Bíróság C‑39/94. sz., SFEI és társai ügyben 1996. július 11‑én hozott ítéletének
[EBHT 1996., I‑3547. o.] 36. pontját). Mivel az uniós bíróság a tényekre vonatkozó saját mérlegelésével különösen gazdasági
téren nem helyettesítheti a határozatot hozó szerv tényekre vonatkozó mérlegelését, e tekintetben a Törvényszék felülvizsgálatának
az eljárási szabályok és az indokolási kötelezettség betartásának, a tényállás-megállapítás pontosságának, valamint annak
ellenőrzésére kell szorítkoznia, hogy nem történt‑e nyilvánvaló mérlegelési hiba vagy hatáskörrel való visszaélés (a Törvényszék
T‑126/99. sz., Graphischer Maschinenbau kontra Bizottság ügyben 2002. május 14‑én hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑2427. o.]
32. pontja, valamint T‑137/02. sz., Pollmeier Malchow kontra Bizottság ügyben 2004. október 14‑én hozott ítéletének [EBHT 2004.,
II‑3541. o.] 52. pontja).
Másfelől az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az aktus jogszerűségét a meghozatalának időpontjában fennálló ténybeli és
jogi helyzet alapján kell megítélni, a Bizottság által végzett átfogó mérlegelést pedig kizárólag az e tevékenysége során
rendelkezésére álló információk függvényében kell vizsgálni (a Törvényszék T‑123/97. sz., Salomon kontra Bizottság ügyben
1999. október 6‑án hozott ítéletének [EBHT 1999., II‑2925. o.] 48. pontja, valamint a fenti 226. pontban hivatkozott Graphischer
Maschinenbau kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 33. pontja).
Ezenkívül a Bizottság a mérlegelési jogkörének gyakorlásához saját maga számára útmutatást adhat olyan jogi aktusok által,
mint a szóban forgó iránymutatás, amennyiben ezek az aktusok az intézmény által követendő irányokra utaló szabályokat tartalmaznak,
és nem térnek el a Szerződés szabályaitól (lásd a Bíróság C‑278/00. sz., Görögország kontra Bizottság ügyben 2004. április
29‑én hozott ítéletének [EBHT 2004., I‑3997. o.] 98. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Végül hiteles szerkezetátalakítási terv hiányában a Bizottság az 1999‑es iránymutatás alapján megalapozottan tagadta meg a
szóban forgó támogatás jóváhagyását (lásd ebben az értelemben és analógia útján a Bíróság C‑17/99. sz., Franciaország kontra
Bizottság ügyben 2001. március 22‑én hozott ítéletének [EBHT 2001., I‑2481. o.] 44–49. pontját).
Jelen esetben a Bizottság a felperesnek nyújtott támogatást az 1999‑es iránymutatás alapján vizsgálta, amely iránymutatás
meghatározza a nehéz helyzetben lévő vállalkozások szerkezetátalakításához nyújtott állami támogatások uniós joggal való összeegyeztethetőségének
értékelési szempontjait.
Így, mint ez az 1999‑es iránymutatás (31) pontjából kitűnik, ahhoz, hogy a nehéz helyzetben lévő vállalkozásoknak nyújtott
egyedi támogatásokat az EK 87. cikk (3) bekezdésének c) pontjával összeegyeztethetőnek lehessen nyilvánítani, azoknak a Bizottság
által jóváhagyott szerkezetátalakítási tervhez kell kapcsolódniuk. Másfelől az 1999‑es iránymutatás (32)–(40) pontja értelmében
a szerkezetátalakítási tervnek – amelynek a lehető legrövidebb időtartamra kell korlátozódnia – többek között lehetővé kell
tennie, hogy ésszerű időn belül helyreállítsa a vállalkozás hosszú távú életképességét a jövőbeni működési körülményekre vonatkozó
reális feltételezések alapján, miközben a támogatás összegét és intenzitását szigorúan a legkevesebbre korlátozza. Ezenkívül
az 1999‑es iránymutatás (43) és (45) pontja alapján az érintett vállalkozás feladata, hogy a szerkezetátalakítási tervet abban
a formájában, ahogyan azt a Bizottság jóváhagyta, teljes egészében végrehajtsa. Az említett beavatkozási terv e végrehajtását
és megfelelő lebonyolítását a Bizottság ellenőrzi, amelyhez részletes éves beszámolókat kell benyújtani. Meg kell tehát vizsgálni,
hogy jelen esetben tiszteletben tartották‑e ezen követelményeket.
Másodszor, jelen esetben a megtámadott határozatból kiderül, hogy a Bizottság annak megállapítása során, hogy az 1999‑es iránymutatásban
meghatározott feltételek nem teljesültek, a szerkezetátalakítási terv hiányából, valamint abból indult ki, hogy a szóban forgó
intézkedés nem korlátozódott szigorúan a legkevesebbre.
Egyfelől, ami az 1999‑es iránymutatás szerinti „szerkezetátalakítási terv” hiányával kapcsolatban a Bizottság által levont
következtetést illeti, a felperes először is azt állítja, hogy a Krajský súd v Košiciachhoz olyan szerkezetátalakítási tervet
nyújtott be, amely több szerkezetátalakítási intézkedést tartalmazott, másodszor, hogy e tervet a Krajský súd v Košiciach
által kijelölt vagyonfelügyelő hajtotta végre és felügyelte, végül pedig, hogy a Bizottság nem vette figyelembe az említett
tervet.
Márpedig az ügyiratból nem következik, hogy a szlovák hatóságok a szóban forgó támogatás nyújtásának időpontjában valóban
rendelkeztek volna olyan szerkezetátalakítási tervvel, amely megfelelt volna a fenti 231. pontban felidézett feltételeknek,
és amelyet be lehetett volna nyújtani a Bizottsághoz.
Az ügyiratból ugyanis az derül ki, hogy a helyi adóhatóság a 2004. október 20‑i levelében felhívta a felperes figyelmét, hogy
a helyi adóhatóság által jóváhagyott adótartozás-elengedés olyan támogatást képez, amelyet a Bizottságnak kell engedélyeznie,
így tehát felhívta a felperest, hogy hozzávetőleg egy hónapon belül nyújtson be beruházási tervet a helyi adóhatósághoz. Márpedig
a felperes a 2004. november 9‑i levelében nem csupán vitatta, hogy a szóban forgó intézkedés az EK 87. cikk (1) bekezdése
értelmében vett állami támogatást képezne, hanem formálisan is megtagadta a helyi adóhatóság által abból a célból kért beruházási
terv előterjesztését, hogy a szóban forgó támogatással kapcsolatban a Bizottság engedélyét kérjék.
Ezenkívül, ellentétben azzal, amit a felperes állít, a Bizottság a megtámadott határozatban egyértelműen figyelembe vette
a felperes által a csődegyezségi eljárás keretében benyújtott üzleti tervet. Így a megtámadott határozat (52) és (81) preambulumbekezdésében
a Bizottság kifejezetten utalt erre az üzleti tervre, továbbá a megtámadott határozat (130)–(141) preambulumbekezdésében (amelyek
e határozat azon részében helyezkednek el, amelyben a Bizottság a szóban forgó intézkedés uniós joggal való összeegyeztethetőségét
vizsgálta) mind formailag, mind pedig tartalmilag mérlegelte, hogy az említett üzleti terv az 1999‑es iránymutatás értelmében
vett „szerkezetátalakítási tervnek” tekinthető‑e. Ezzel összefüggésben a megtámadott határozat (141) preambulumbekezdésében
a Bizottság kifejtette, hogy „a formális szerkezetátalakítási terv és a nehézségek, valamint a nehézségek megoldásához szükséges
intézkedések, valamint a piaci feltételek és perspektíva hiányában arra a következtetésre jutott, hogy a kedvezményezett által
benyújtott üzleti terv nem valódi szerkezetátalakítási terv, amelyet az 1999‑es iránymutatás[…] előírt[…]”. A Bizottság tehát
megállapította, hogy a felperes hosszú távú életképességének helyreállításával kapcsolatos kétségek „nem szűntek meg”.
Annak ellenére tehát, hogy a Bizottság a megtámadott határozatban egyértelműen figyelembe vette és megvizsgálta a felperes
által a csődegyezségi eljárás keretében benyújtott üzleti tervet, meg kell állapítani, hogy a felperes a beadványaiban annak
kijelentésére szorítkozik, hogy a Krajský súd v Košiciachhoz általa benyújtott üzleti terv több szerkezetátalakítási intézkedést
tartalmazott, azt a Krajský súd v Košiciach által kijelölt vagyonfelügyelő hajtotta végre és felügyelte, valamint a terv lehetővé
tette a felperes számára, hogy további állami beavatkozás nélkül helyreállítsa az életképességét.
Következésképpen meg kell állapítani, hogy a felperes egyetlen olyan érvet sem terjeszt elő, amely kétségbe vonhatná a Bizottság
által a megtámadott határozat (130)–(141) preambulumbekezdésében kifejtett azon megfontolások összességét, amelyek értelmében
a Bizottság arra a következtetésre jutott, hogy az említett üzleti terv sem formailag, sem pedig tartalmilag nem tekinthető
az 1999‑es iránymutatás értelmében vett „szerkezetátalakítási tervnek”.
Végül ugyanígy tévesen állítja a felperes, hogy a Bizottságnak figyelembe kellett volna vennie, hogy e tervet a Szlovák Köztársaság
csatlakozása előtt állították össze és nyújtották be a Krajský súd v Košiciachhoz, vagyis a Szlovák Köztársaságnak nem állt
módjában bejelenteni azt. Ez az érv ugyanis azon a téves feltételezésen alapul, mely szerint, mivel a szóban forgó intézkedést
a Szlovák Köztársaság csatlakozása előtt nyújtották, a végrehajtását megelőző, az EK 88. cikk (3) bekezdésében előírt bejelentési
kötelezettség nem volt irányadó. Márpedig, amint az a fenti 86. pontban megállapítást nyert, a helyi adóhatóság csak attól
az időponttól, vagyis 2004. július 9‑étől kezdve mondott le a felperessel szemben fennálló követeléseinek 65%‑áról, hogy e
hatóság hivatalosan elfogadta a csődegyezségi ajánlatot. Vagyis a Szlovák Köztársaság csatlakozását követően fogadták el azt
a jogilag kötelező erejű aktust, amellyel a szlovák hatóságok kötelezettséget vállaltak arra, hogy csődegyezség keretében
részben elengedik a felperest terhelő adótartozást. Következésképpen a szóban forgó intézkedés kapcsán is irányadó volt az
EK 88. cikk (3) bekezdésében előírt előzetes bejelentési kötelezettség, mégpedig a 2004. július 9‑én alkalmazandó formai és
tartalmi szabályokkal összhangban. Márpedig, amint azt a fenti 231. pont felidézte, a jelen ügy tárgyát képezőhöz hasonló
támogatási intézkedésnek az 1999‑es iránymutatás értelmében vett szerkezetátalakítási tervhez kellett kapcsolódnia.
Az eddigi megfontolások összességéből következik, hogy a felperes nem bizonyította, hogy a Bizottság nyilvánvaló mérlegelési
hibát követett volna el, amikor a megtámadott határozat (141) preambulumbekezdésében megállapította, hogy a felperes által
benyújtott üzleti terv nem volt az 1999‑es iránymutatás értelmében vett szerkezetátalakítási terv.
A fenti 229. pontban felidézett ítélkezési gyakorlatnak megfelelően, amint az a megtámadott határozat (142) preambulumbekezdésében
megállapítást nyert, a Bizottság hiteles szerkezetátalakítási terv hiányában megalapozottan döntött úgy, hogy az 1999‑es iránymutatás
alapján megtagadja a szóban forgó támogatás engedélyezését.
Másfelől, a megtámadott határozat (142) preambulumbekezdéséből kiderül, hogy a Bizottság gondot fordított az 1999‑es iránymutatás
(40) pontjában előírt azon követelmény vizsgálatára is, hogy a támogatás összege és intenzitása szigorúan a legkevesebbre
korlátozódjék. Másodlagosan tehát meg kell vizsgálni a felperes által a tizedik jogalapjának alátámasztása érdekében kifejtett
érveket, amennyiben azok annak bizonyítására irányulnak, hogy a Bizottság tévedett, amikor arra a következtetésre jutott,
hogy a szóban forgó intézkedés nem felel meg az említett kritériumnak.
Ezzel összefüggésben a felperes nem vitatja, hogy a kedvezményezetteknek az 1999‑es iránymutatás szerint rendes körülmények
között a saját forrásaikból, illetve piaci feltételek mellett beszerzett külső finanszírozás útján jelentős mértékben hozzá
kell járulniuk a szerkezetátalakításhoz.
Ezzel szemben vita áll fenn a felek között abban a kérdésben, hogy az Old Herold által a felperesnek adott fizetési haladék
a felperes általi, a szerkezetátalakítási tervéhez történő saját hozzájárulásnak tekinthető‑e.
Márpedig, amint azt a Bizottság a megtámadott határozat (147)–(149) preambulumbekezdésében kifejtette, az Old Herold által
a felperesnek adott fizetési haladékot nem lehet külső forrásokból, különösen pedig olyan hitelezőtől származó hozzájárulásnak
tekinteni, aki bízott a felperes életképességének helyreállásában. Elegendő ugyanis megállapítani, hogy a Bizottság és a felperes
között 2006. március 28‑án lezajlott találkozó során a felperes kifejezetten említette, hogy az Old Herold a „beszállítói
hitelt” a 2004. év második félévében nyújtotta neki, a megfizetés esedékessége pedig átlagosan 14 és 60 nap közé esett. Következésképpen
a Bizottság a megtámadott határozat (40) preambulumbekezdésében megalapozottan állapíthatta meg, hogy az Old Herold által
a felperesnek biztosított 40 napos fizetési határidő – legalábbis a maga a felperes által közölt, 14 és 60 nap közötti átlagos
határidőre tekintettel – bevett gyakorlatot képezett, következésképpen pedig nem minősült a szerkezetátalakításhoz történő,
külső forrásokból származó hozzájárulásnak.
Az eddigi megfontolásokból következik, hogy a felperes nem bizonyította, hogy nyilvánvalóan téves lenne a Bizottság által
azzal kapcsolatban végzett mérlegelés, hogy a szóban forgó intézkedés a szerkezetátalakítás költségeihez képest arányos‑e.
Következésképpen a Bizottság megalapozottan jutott arra a következtetésre, hogy az 1999‑es iránymutatásban meghatározott feltételek
nem teljesültek, ebből eredően pedig a szóban forgó intézkedést megalapozottan nyilvánította az EK‑Szerződéssel összeegyeztethetetlennek.
Ebből következik, hogy a tizedik jogalapot mint megalapozatlant teljes egészében el kell utasítani.
A fenti 54., 61., 87., 210., 211. és 248. pontban levont következtetések összességéből következik, hogy a jelen kereset alátámasztása
érdekében felhozott valamennyi jogalapot el kell utasítani, vagyis a keresetet teljes egészében el kell utasítani.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §‑a alapján a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a
pernyertes fél ezt kérte. Mivel a felperes pervesztes lett, a Bizottság és a beavatkozó kérelmének megfelelően kötelezni kell
a költségek viselésére.
A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (második tanács)
a következőképpen határozott:
1)
A Törvényszék a keresetet elutasítja.
2)
A Törvényszék a Frucona Košice a.s.‑t kötelezi a költségek viselésére.
Pelikánová
Jürimäe
Soldevila Fragoso
Kihirdetve Luxembourgban, a 2010. december 7‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
Tartalomjegyzék
Jogi háttérII – 2
1.  A közösségi szabályozásII – 2
2.  A nemzeti szabályozásII – 2
A jogvita előzményeiII – 3
1.  A felperesII – 3
2.  A nemzeti hatóságok és bíróságok előtti eljárásokII – 3
3.  A Bizottság előtti közigazgatási eljárásII – 7
Az eljárás és a felek kérelmeiII – 9
Az ügy érdemérőlII – 10
1.  Az első, a szóban forgó támogatási intézkedés összegével kapcsolatos nyilvánvaló mérlegelési hibára alapított jogalaprólII – 11
A felek érveiII – 11
A Törvényszék álláspontjaII – 11
2.  A második, a lényeges eljárási szabályok és az EK 33. cikk megsértésére alapított jogalaprólII – 12
A felek érveiII – 12
A Törvényszék álláspontjaII – 13
3.  A harmadik, a csatlakozási okmány IV. mellékletének 3. szakasza, az EK 253. cikk, az EK 88. cikk, valamint a 659/1999/EK
rendelet azáltal történő megsértésére alapított jogalapról, hogy a Bizottság nem rendelkezett hatáskörrel a megtámadott határozat
meghozataláraII – 14
A felek érveiII – 14
A Törvényszék álláspontjaII – 15
4.  A negyedik, ötödik, hatodik, hetedik, nyolcadik és kilencedik jogalapról, amelyek lényegében a szóban forgó intézkedésnek
az EK 87. cikk (1) bekezdése értelmében vett állami támogatásnak minősítésével összefüggő téves jogalkalmazáson és ténybeli
tévedésen alapulnakII – 20
Előzetes megjegyzésekII – 20
A megtámadott határozat jogszerűségéről annak kapcsán, hogy a Bizottság megítélése szerint a felszámolási eljárás előnyösebb
volt a csődegyezségi eljárásnálII – 21
A negyedik jogalap keretében kifejtett érvekII – 21
–  A felek érveiII – 21
–  A Törvényszék álláspontjaII – 25
A hatodik jogalap keretében kifejtett, a felszámolási eljárással kapcsolatos érvekII – 36
–  A felek érveiII – 36
–  A Törvényszék álláspontjaII – 37
A hetedik jogalap keretében kifejtett, a felszámolási eljárással kapcsolatos érvekII – 40
–  A felek érveiII – 40
–  A Törvényszék álláspontjaII – 41
A nyolcadik jogalap keretében kifejtett, a felszámolási eljárással kapcsolatos érvekII – 45
–  A felek érveiII – 45
–  A Törvényszék álláspontjaII – 47
A nyolcadik jogalap keretében kifejtett, a felszámolási eljárással kapcsolatos érvekII – 48
–  A felek érveiII – 48
–  A Törvényszék álláspontjaII – 48
5.  A tizedik jogalapról, amely az abban megnyilvánuló téves jogalkalmazáson és ténybeli tévedésen alapul, hogy a Bizottság
a csődegyezséget nem mentesítette szerkezetátalakításhoz nyújtott támogatásként, és visszaható hatállyal alkalmazta a 2004‑es
iránymutatástII – 50
A felek érveiII – 50
A Törvényszék álláspontjaII – 52
A költségekrőlII – 58
* Az eljárás nyelve: angol.