CELEX: 62006TJ0119
Dumping
Importuri de cabluri din oțel originare, printre altele, din India
Încălcarea unui angajament
Principiul proporționalității
Articolul 8 alineatele (1), (7) și (9) din Regulamentul (CE) nr. 384/96 [devenit articolul 8 alineatele (1), (7) și (9) din Regulamentul (CE) nr. 1225/2009]

Cadrul juridic
Legislația antidumping de bază este reprezentată de Regulamentul (CE) nr. 384/96 al Consiliului din 22 decembrie 1995 privind
protecția împotriva importurilor care fac obiectul unui dumping din partea țărilor care nu sunt membre ale Comunității Europene
(JO 1996, L 56, p. 1, Ediție specială, 11/vol. 12, p. 223), cu modificările ulterioare (denumit în continuare „regulamentul
de bază”) [înlocuit prin Regulamentul (CE) nr. 1225/2009 al Consiliului din 30 noiembrie 2009 privind protecția împotriva
importurilor care fac obiectul unui dumping din partea țărilor care nu sunt membre ale Comunității Europene (JO L 343, p. 51,
rectificare în JO 2010, L 7, p. 22)]. Articolul 8 alineatele (1), (7) și (9) din regulamentul de bază [devenit articolul 8
alineatele (1), (7) și (9) din Regulamentul nr. 1225/2009] prevede:
„(1)      Cu condiția ca în urma unei examinări preliminare pozitive să se fi constatat existența unui dumping și a unui prejudiciu,
Comisia poate accepta oferte prin care exportatorii se angajează în mod voluntar și într‑o manieră satisfăcătoare să își revizuiască
prețurile sau să nu mai facă exporturi la prețuri de dumping în cazul în care, în urma consultărilor specifice ale comitetului
consultativ, aceasta este convinsă că prejudiciul cauzat de dumping este eliminat. În acest caz și atât timp cât aceste angajamente
rămân în vigoare, taxele provizorii instituite de Comisie în temeiul articolului 7 alineatul (1) sau taxele definitive instituite
de Consiliu în temeiul articolului 9 alineatul (4), după caz, nu se aplică importurilor produsului în cauză fabricat de întreprinderile
prevăzute în decizia Comisiei privind acceptarea angajamentelor cu modificările ulterioare. Creșterile de preț efectuate în
temeiul acestor angajamente nu sunt mai mari decât este necesar pentru a se elimina marja de dumping și trebuie să fie mai
scăzute decât marja de dumping în cazul în care sunt suficiente pentru a elimina prejudiciul cauzat industriei comunitare.
[...]
(7)      Comisia trebuie să ceară oricărui exportator de la care s‑a acceptat un angajament să furnizeze periodic informații privind
îndeplinirea angajamentului respectiv și să autorizeze verificarea informațiilor pertinente. Refuzul de a respecta aceste
obligații este considerat o încălcare a angajamentului.
[...]
(9)      În caz de încălcare sau de retragere a unui angajament de către una dintre părți sau în caz de retragere a acceptării angajamentului
de către Comisie, acceptarea angajamentului se retrage, după consultări, printr‑o decizie sau printr‑un regulament al Comisiei,
după caz, iar taxa provizorie instituită de Comisie în conformitate cu articolul 7 sau taxa definitivă instituită de Consiliu
în conformitate cu articolul 9 alineatul (4) se aplică automat, cu condiția ca exportatorul în cauză să fi avut posibilitatea
să își prezinte observațiile, cu excepția cazului în care și‑a retras chiar el angajamentul.
Orice parte interesată sau orice stat membru poate furniza informații care să conțină elemente ce atestă la prima vedere existența
unei încălcări a unui angajament. Evaluarea ulterioară efectuată pentru a stabili dacă a avut sau nu loc o încălcare a angajamentului
se încheie, în mod normal, în termen de șase luni, dar în niciun caz în mai mult de nouă luni de la prezentarea unei cereri
argumentate corespunzător. Comisia poate cere ajutorul autorităților competente din statele membre în vederea monitorizării
angajamentelor.”

Situația de fapt
Reclamanta, Usha Martin Ltd, este o societate de drept indian care produce cabluri din oțel și le exportă, printre altele,
către Uniunea Europeană. Reclamanta și societatea Wolf au constituit întreprinderea comună Brunton Wolf Wire & Ropes, cu sediul
în Dubai (Emiratele Arabe Unite). Brunton Wolf Wire & Ropes produce de asemenea cabluri din oțel pe care le exportă către
Uniune.
La 12 august 1999, Consiliul Uniunii Europene a adoptat Regulamentul (CEE) nr. 1796/1999 al Consiliului privind instituirea
unui drept antidumping definitiv și perceperea cu titlu definitiv a dreptului provizoriu instituit la importurile de cabluri
din oțel originare din Republica Populară Chineză, Ungaria, India, Mexic, Polonia, Africa de Sud și Ucraina și închiderea
procedurii antidumping referitoare la importurile originare din Republica Coreea (JO L 217, p. 1, Ediție specială, 11/vol. 19,
p. 189).
Produsul aflat sub incidența Regulamentului nr. 1796/1999 este reprezentat de toate cablurile din oțel, inclusiv cablurile
închise, cu excepția cablurilor din oțel inoxidabil, cu cea mai mare dimensiune a secțiunii transversale de peste 3 milimetri.
Având în vedere faptul că toate cablurile din oțel au aceleași caracteristici fizice și tehnice, precum și aceleași utilizări
esențiale, cu toate că există diferențe între produsele situate în partea inferioară sau superioară a gamei, instituțiile
au concluzionat că toate produsele din gamă reprezentau un singur produs, în măsura în care există concurență între cablurile
din oțel din categoriile învecinate.
Cota individuală a taxei antidumping aplicată reclamantei prin considerentul (86) al Regulamentului nr. 1796/1999, precum
și prin articolul 1 alineatul (2) era de 23,8 %. Conform articolului 2 din Regulamentul nr. 1796/1999, cablurile din oțel
exportate de societățile care au oferit angajamente acceptate de Comisia Europeană, printre care se afla și reclamanta, erau
exonerate de taxa antidumping în cauză.
Prin angajamentul oferit în conformitate cu articolul 8 alineatul (1) din regulamentul de bază, reclamanta s‑a obligat, printre
altele, să respecte prețurile minime de vânzare stabilite pentru exporturile către Uniune, pentru a garanta eliminarea efectelor
prejudiciabile ale dumpingului.
De asemenea, reclamanta s‑a obligat ca fiecare vânzare a produsului în cauză să fie însoțită de o factură conformă cu angajamentul
(denumită în continuare „factură conformă”), mai precis o factură care să conțină elementele prevăzute în anexa VI la angajament
(punctul 4.1 din angajament). În temeiul punctului 4.2 din angajament, reclamanta s‑a obligat să nu emită facturi conforme
pentru „produse neacoperite de angajament”. Potrivit punctului 4.3 din angajament, reclamanta „este conștientă de faptul că,
dacă se dovedește că a emis facturi conforme care nu respectau clauzele angajamentului [menționat], Comisia are dreptul să
declare că declarația de conformitate pe care [ea] a dat‑o pe factura în cauză nu este valabilă și să informeze cu privire
la acest lucru autoritățile vamale competente din statele membre, fără a se aduce atingere astfel posibilității instituțiilor
comunitare de a lua orice măsură prevăzută [la punctul] 8 din angajamentul [menționat]”.
În plus, reclamanta și‑a luat angajamentul de a notifica Comisiei, în fiecare trimestru, în rapoarte detaliate, conform specificațiilor
tehnice solicitate, toate vânzările sale de cabluri din oțel în Uniune, inclusiv vânzările de cabluri din oțel care nu sunt
acoperite de angajament, și de a coopera cu Comisia, furnizându‑i orice informație pe care aceasta o consideră necesară pentru
a se asigura că angajamentul este respectat (punctul 5 și anexele II, III, IV și V la angajament).
În plus, în temeiul punctului 6 din angajament, reclamanta a acceptat obligația de a nu eluda dispozițiile angajamentului,
de exemplu, prin neperfectarea directă sau indirectă a unor aranjamente de compensare cu clienți în Uniune.
În sfârșit, punctul 8 din angajament, denumit „Încălcări sau retrageri”, prevede că:
„[Reclamanta] este conștientă de faptul că, fără a se aduce atingere [punctului] 8.3:
–        nerespectarea prezentului angajament sau refuzul de a coopera cu Comisia [...] în cadrul urmăririi respectării angajamentului
menționat va fi considerată o încălcare a acestuia; va fi considerată încălcare și nedepunerea rapoartelor impuse în temeiul
[punctului] 5 în termenele prevăzute, cu excepția cazului de forță majoră;
–        atunci când aceasta are motive să considere că angajamentul este încălcat, Comisia [...] are dreptul să impună imediat o taxă
antidumping provizorie pe baza celor mai bune informații disponibile, în temeiul articolului 8 alineatul (10) din regulamentul
de bază;
–        în temeiul articolului 8 alineatul (9) din regulamentul de bază, atunci când angajamentul este încălcat sau retras de Comisie
[...] sau de [reclamantă], se poate institui o taxă antidumping definitivă pe baza faptelor stabilite în contextul anchetei
care a avut ca rezultat angajamentul, cu condiția ca [reclamanta] să fi avut posibilitatea să își prezinte observațiile, cu
excepția cazului în care chiar aceasta a retras angajamentul.”
În temeiul punctului 1 a treia liniuță din angajament, dispozițiile și clauzele angajamentului se aplică nu numai reclamantei,
ci totodată oricărei societăți afiliate acesteia din întreaga lume.
Prin intermediul Deciziei 1999/572/CE din 13 august 1999 privind acceptarea angajamentelor oferite în cadrul procedurilor
antidumping privind importurile de cabluri din oțel originare din Republica Populară Chineză, Ungaria, India, Republica Coreea,
Mexic, Polonia, Africa de Sud și Ucraina (JO L 217, p. 63, Ediție specială, 11/vol. 9, p. 63), Comisia a acceptat, printre
altele, angajamentul oferit de reclamantă.
În cadrul unei anchete având drept scop verificarea respectării angajamentului, în conformitate cu punctele 5.1 și 5.4 din
angajament, Comisia a vizitat sediile reclamantei din India și din Emiratele Arabe Unite, în lunile ianuarie și februarie
2005.
Prin scrisoarea din 12 mai 2005, Comisia a informat reclamanta că, în urma anchetei, aprecia că aceasta încălcase angajamentul
în trei rânduri și că, în consecință, intenționa să retragă acceptarea angajamentului.
Prin scrisorile din 20 mai, din 29 august și din 6 septembrie 2005, reclamanta și‑a prezentat observațiile cu privire la încălcarea
angajamentului și la retragerea avută în vedere de Comisie.
La 8 noiembrie 2005, Consiliul a adoptat Regulamentul (CE) nr. 1858/2005 din 8 noiembrie 2005 de instituire a unui drept antidumping
definitiv asupra importurilor de cabluri din oțel originare din Republica Populară Chineză, India, Africa de Sud și Ucraina
în urma unei reexaminări în temeiul expirării măsurilor, în conformitate cu articolul 11 alineatul (2) din regulamentul de
bază (JO L 299, p. 1, Ediție specială, 11/vol. 43, p. 113). Prin Regulamentul nr. 1858/2005, Consiliul a decis că măsurile
antidumping aplicabile importurilor de produs în cauză originare, printre altele, din India, instituite prin Regulamentul
nr. 1796/1999, trebuiau prelungite pentru încă cinci ani.
Prin Decizia 2006/38/CE a Comisiei din 22 decembrie 2005 de modificare a Deciziei 1999/572 privind acceptarea angajamentelor
oferite în cadrul procedurilor antidumping privind importurile de cabluri din oțel originare,
inter alia
, din India (JO 2006, L 22, p. 54, Ediție specială, 11/vol. 44, p. 164, denumită în continuare „decizia atacată”), Comisia
a decis să retragă acceptarea angajamentului privind importurile de cabluri din oțel oferit de reclamantă și, în consecință,
să modifice Decizia 1999/572 privind acceptarea angajamentului. În același timp, la 23 decembrie 2005, Comisia a prezentat
Consiliului o propunere de regulament privind retragerea acceptării angajamentului și instituirea unei taxe antidumping definitive
împotriva reclamantei [documentul COM (2005) 541 final].
În decizia atacată, Comisia a constatat trei încălcări ale angajamentului. În primul rând, analizarea documentelor contabile
ale reclamantei a scos la iveală faptul că, în rapoartele trimestriale referitoare la vânzări, care au fost remise de reclamantă
Comisiei, nu au fost incluse cantități importante din produsul în cauză, care nu erau acoperite de angajament, contrar celor
prevăzute la punctul 5.2 și la primul paragraf din anexa IV la angajament. În al doilea rând, Comisia a constatat că mărfurile
în cauză au fost vândute de reclamantă importatorilor săi afiliați stabiliți în Regatul Unit și în Danemarca și au fost cuprinse
în facturile conforme, cu încălcarea punctelor 4.2 și 4.3 din angajament. În al treilea rând, verificarea efectuată la sediile
Brunton Wolf Wire & Ropes în Dubai a dezvăluit că anumite cabluri din oțel au fost exportate din Emiratele Arabe Unite către
Uniune și au fost declarate ca fiind originare din Emiratele Arabe Unite, deși acestea erau în realitate de origine indiană.
Astfel, Consiliul a adoptat la 23 ianuarie 2006 Regulamentul (CE) nr. 121/2006 de modificare a Regulamentului nr. 1858/2005
de instituire a unui drept antidumping la importurile de cabluri din oțel originare, printre altele, din India (JO L 22, p. 1,
Ediție specială, 11/vol. 44, p. 136, denumit în continuare „regulamentul atacat”). În temeiul articolului 1 din regulamentul
atacat, reclamanta a fost retrasă de pe lista societăților scutite de taxe antidumping definitive. În consecință, taxa antidumping
definitivă în cotă de 23,8 %, aplicată reclamantei în temeiul considerentului (86) și al articolului 1 alineatul (2) din Regulamentul
nr. 1796/1999 și prelungită prin articolul 1 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1858/2005, a fost instituită cu privire la
importurile produsului în cauză fabricat de reclamantă și exportat către Uniune.

Procedura și concluziile părților
Prin cererea depusă la grefa Tribunalului la 19 aprilie 2006, reclamanta a introdus prezenta acțiune.
Întrucât compunerea camerelor Tribunalului a fost modificată, judecătorul raportor a fost repartizat la Camera a cincea, căreia
i‑a fost, așadar, atribuită prezenta cauză.
Pe baza raportului judecătorului raportor, Tribunalul (Camera a cincea) a decis deschiderea procedurii orale. Pledoariile
părților și răspunsurile acestora la întrebările adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința din 25 martie 2010.
Reclamanta solicită Tribunalului:
–        anularea deciziei atacate în măsura în care o privește și în măsura în care retrage acceptarea unui angajament referitor la
prețurile minime în vigoare anterior;
–        anularea regulamentului atacat în măsura în care o privește și în măsura în care pune în executare decizia atacată;
–        obligarea Consiliului și a Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
Consiliul solicită Tribunalului:
–        respingerea acțiunii;
–        obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.
Comisia solicită Tribunalului:
–        respingerea acțiunii;
–        obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.

În drept
În susținerea acțiunii, reclamanta invocă două motive întemeiate, în primul rând, pe încălcarea principiului proporționalității
și, în al doilea rând, pe o eroare de drept, pe o nemotivare și pe un abuz de putere în ceea ce privește originea produselor
în cauză.

Cu privire la primul motiv, întemeiat pe încălcarea principiului proporționalității
Argumentele părților
În cadrul primului motiv, reclamanta susține în esență că, în temeiul principiului proporționalității, cele două neregularități
evidențiate de Comisie, în primul rând, omisiunea furnizării unui raport cu privire la vânzările neacoperite de angajament
și, în al doilea rând, folosirea unor facturi conforme, nu constituie încălcări importante ale angajamentului care să permită
Comisiei să aplice reclamantei o sancțiune atât de aspră precum retragerea acceptării angajamentului. Comisia ar fi putut
recurge la sancțiuni mai puțin grave pentru reclamantă, precum indicația de a nu comite din nou aceeași eroare în viitor.
Potrivit articolului 5 CE, acțiunea Comunității nu ar trebui să depășească ceea ce este necesar în vederea atingerii obiectivelor
tratatului. În consecință, principiul proporționalității, prevăzut de Tratatul CE, ar impune ca mijloacele folosite de instituții
să fie proporționale cu scopul urmărit. În plus, jurisprudența ar prevede că principiul proporționalității, în calitate de
principiu general al dreptului comunitar, impune ca actele instituțiilor să nu depășească limitele a ceea ce este adecvat
și necesar pentru realizarea obiectivelor legitime urmărite de reglementarea în cauză, având în vedere că, atunci când este
posibilă alegerea între mai multe măsuri adecvate, trebuie să se recurgă la cea mai puțin constrângătoare, iar inconvenientele
cauzate nu trebuie să fie disproporționate în raport cu scopurile vizate.
În opinia reclamantei, respectarea principiului proporționalității este, în speță, cu atât mai important cu cât Comisia, prin
faptul că a decis să își retragă acceptarea angajamentului în temeiul articolului 8 din regulamentul de bază, se bucură de
o marjă de apreciere considerabilă, a cărei exercitare trebuie să respecte principiul proporționalității.
În această privință, ar fi evident că retragerea acceptării unui angajament ar fi o măsură gravă, care ar afecta profund activitățile
societății în cauză, și că ar fi vorba în consecință despre un act evident excesiv din moment ce nicio încălcare gravă a angajamentului
nu ar fi fost constatată.
Or, în speță, în ceea ce privește prima încălcare constatată de Comisie, nu ar fi contestat faptul că exporturile la care
se referea omisiunea de a furniza raportul trimestrial nu aparțineau domeniului de aplicare al angajamentului. În consecință,
această omisiune nu ar fi cauzat niciun prejudiciu apreciabil intereselor industriei comunitare. Întrucât un angajament ar
avea drept scop să confere un avantaj potențial unui exportator, în același timp garantând o protecție minimă industriei comunitare,
încălcarea în cauză nu poate fi calificată drept o încălcare importantă.
În această privință, reclamanta arată printre altele că încălcarea obligației de realizare a unui raport referitor la vânzările
neacoperite de angajament nu afectează respectarea obiectivului principal al angajamentului, mai precis respectarea prețului
minim de import. Or, reclamanta și‑ar fi îndeplinit mereu această obligație principală. Acest lucru ar fi cu atât mai adevărat
cu cât informațiile rezultate din rapoartele trimestriale ale tuturor vânzărilor, indiferent dacă sunt sau nu sunt vizate
de angajament, ar indica ceea ce o anumită întreprindere susține că a exportat, iar nu ceea ce aceasta a exportat în realitate.
În consecință, informațiile rezultate din rapoartele trimestriale nu ar avea decât valoare indicativă. În plus, eroarea umană
care constă în nerealizarea unui raport pe parcursul unei perioade scurte în ceea ce privește anumite vânzări neacoperite
de angajament nu ar compromite „buna desfășurare a angajamentului”.
În cursul ședinței, reclamanta a precizat că angajamentul a fost aplicat pe parcursul a șase ani și că, în timpul anchetei,
Comisia a luat în considerare o perioadă de 24 de luni. Or, pentru această perioadă de 24 de luni, Comisia ar fi constatat
doar că anumite tranzacții privind o cantitate de aproximativ 150 de tone nu au fost incluse într‑un raport trimestrial. Prin
urmare, prima încălcare nu ar fi fost constatată decât pentru un singur trimestru de pe parcursul a șase ani.
În ceea ce privește a doua încălcare constatată de Comisie, care constă în includerea incorectă în facturile conforme a vânzărilor
produsului în cauză neacoperite de angajament, reclamanta o consideră de asemenea de o importanță minoră. În această privință,
faptul că s‑ar fi putut face confuzie în ceea ce privește întocmirea sau neîntocmirea facturilor conforme pentru produsele
neacoperite de angajament nu ar trebui să afecteze respectarea angajamentului.
În special, reclamanta susține că taxele antidumping pentru importurile în cauză fuseseră achitate în totalitate și că nu
încercase să evite plata lor. În cursul ședinței, reclamanta a adăugat cu privire la acest subiect că prezentase Comisiei
dovada plății taxelor antidumping în cauză, transmițând două faxuri în data de 14 și de 30 martie 2005. Faptul că aceste taxe
antidumping fuseseră plătite nu ar fi fost contestat de părți pe parcursul procedurii administrative și ar fi contestat pentru
prima dată de Comisie și de Consiliu în duplicile depuse.
În consecință, în opinia reclamantei, angajamentul a fost respectat în ceea ce privește aspectele sale fundamentale, având
în vedere că prețurile minime au fost respectate pentru produsele acoperite de angajament și că taxele antidumping au fost
achitate pentru produsele care nu intră în domeniul de aplicare al angajamentului.
Potrivit reclamantei, încălcările constatate de Comisie în ceea ce privește rapoartele trimestriale și facturile conforme,
pe care le‑a recunoscut, nu constituie decât încălcări tehnice puțin grave. În plus, reclamanta susține că nu a recunoscut
că aceste încălcări constituiau încălcări importante și adaugă faptul că gradul de importanță al încălcării trebuie să fie
luat în considerare pentru determinarea sancțiunii.
În consecință, în opinia reclamantei, măsura drastică de retragere a acceptării angajamentului, cu toate consecințele pe care
le atrage, din cauza unei erori umane de natură administrativă atât de nesemnificativă precum în speță, nu este proporțională,
ci constituie o reacție evident excesivă care încalcă principiul proporționalității. O măsură mai puțin radicală ar fi permis
atingerea tuturor obiectivelor identificate.
În plus, potrivit reclamantei, caracterul excesiv al retragerii acceptării angajamentului ar fi totodată în contradicție cu
articolul 15 din Acordul privind aplicarea articolului VI al acordului general pentru tarife și comerț 1994 (JO L 336, p. 103,
Ediție specială, 11/vol. 10, p. 112, denumit în continuare „Acordul antidumping”), care prevede o obligație în sarcina țărilor
dezvoltate, precum cele care alcătuiesc Uniunea, de a „[lua] în mod special în considerare situația specifică a țărilor membre
în curs de dezvoltare, atunci când intenționează să aplice măsuri antidumping în conformitate cu prezentul acord”. Articolul
15 din Acordul antidumping ar avea semnificația că trebuie să se ia în considerare în mod special încheierea de angajamente
cu țările membre în curs de dezvoltare. Or, această obligație care decurge din articolul 15 din acordul antidumping ar trebui
să se extindă dincolo de încheierea angajamentelor, mai precis și la monitorizarea acestor angajamente.
În considerentele (34) și (35) ale deciziei atacate, Comisia ar fi înlăturat în mod greșit aplicarea articolului 15 din Acordul
antidumping, considerând că, în speță, era vorba despre un grup multinațional de societăți. Structura societății nu ar schimba
cu nimic faptul că India este o țară în curs de dezvoltare în sensul dispoziției amintite, iar articolul 15 din Acordul antidumping
este aplicabil în special pentru că reclamanta are sediul în India.
Reclamanta susține că, în speță, retragerea unui angajament în temeiul unei erori administrative nesemnificative este în contradicție
totală cu spiritul articolului 15 din Acordul antidumping. Ar reieși din simpla lectură a textului angajamentului că este
dificilă respectarea acestuia până la cel mai neînsemnat detaliu. Deși poate înțelege faptul că o încălcare gravă a unui angajament
poate să atragă retragerea acceptării acestuia, reclamanta nu înțelege cum este posibil ca o simplă eroare administrativă
să poată atrage aceeași consecință. Ținând seama de lipsa unei încălcări importante a angajamentului, de faptul că a făcut
în mod continuu dovadă de bună‑credință față de Comisie pe parcursul mai multor ani și că a fost mereu dispusă să se supună
inspecțiilor, reclamanta nu consideră că există o justificare a retragerii acceptării angajamentului. Într‑o asemenea situație,
în care exercitarea de către Comisie a puterii sale de apreciere generează un risc considerabil pentru exportatorul unei țări
în curs de dezvoltare, reclamanta consideră că este disproporționat să se pună capăt unui angajament pentru încălcări pe care
aceasta le consideră de o importanță minoră.
În replică, reclamanta contestă poziția Comisiei și a Consiliului potrivit căreia, pe de o parte, orice încălcare a literei
angajamentului constituie un motiv suficient pentru retragerea acceptării acestuia și, pe de altă parte, nu se face distincție
în funcție de gravitatea încălcărilor. Jurisprudența pe care instituțiile întemeiază această teză privește împrejurări total
diferite de cele din speță. În schimb, pentru reclamantă, problema care se ridică în cadrul primului motiv este de a se stabili
ce nivel de gravitate a unei încălcări justifică retragerea acceptării unui angajament.
Atât Consiliul, cât și Comisia contestă argumentele reclamantei.
Aprecierea Tribunalului
Trebuie să se amintească faptul că, în temeiul principiului proporționalității, consacrat prin articolul 5 al treilea paragraf
CE, legalitatea unei reglementări comunitare este subordonată condiției ca mijloacele pe care aceasta le aplică să fie de
natură să asigure realizarea obiectivului urmărit în mod legal de reglementarea în cauză și ca acestea să nu depășească ceea
ce este necesar pentru a‑l atinge, având în vedere că, atunci când este posibilă alegerea între mai multe măsuri adecvate,
trebuie să se recurgă, în principiu, la cea mai puțin constrângătoare (Hotărârea Tribunalului din 5 iunie 1996, NMB France
și alții/Comisia, T‑162/94, Rec., p. II‑427, punctul 69, Hotărârea Tribunalului din 29 septembrie 2000, International Potash
Company/Consiliul, T‑87/98, Rec., p. II‑3179, punctul 39, și Hotărârea Tribunalului din 4 iulie 2002, Arne Mathisen/Consiliul,
T‑340/99, Rec., p. II‑2905, punctul 112).
Totuși, întrucât este vorba despre un domeniu precum cel al politicii comerciale comune, în care legiuitorul comunitar dispune
de o putere largă de apreciere, care corespunde responsabilităților politice atribuite acestuia prin tratat, numai caracterul
vădit inadecvat al unei măsuri adoptate, în raport cu obiectivul pe care instituția competentă trebuie să îl urmărească, poate
afecta legalitatea unei astfel de măsuri (a se vedea Hotărârea NMB France și alții/Comisia, punctul 44 de mai sus, punctele
70 și 71 și jurisprudența citată).
Această putere largă de apreciere de care dispune legiuitorul comunitar în domeniu corespunde puterii largi de apreciere pe
care o jurisprudență constantă o recunoaște instituțiilor comunitare când adoptă, în temeiul regulamentelor de bază, acțiuni
concrete de protecție antidumping (Hotărârea Tribunalului NMB France și alții/Comisia, punctul 44 de mai sus, punctul 72;
a se vedea de asemenea în acest sens Hotărârea Curții din 4 octombrie 1983, Fediol/Comisia, 191/82, Rec., p. 2913, punctul
30, și Hotărârea Tribunalului din 2 mai 1995, NTN Corporation și Koyo Seiko/Consiliul, T‑163/94 și T‑165/94, Rec., p. II‑1381,
punctele 70 și 113).
Rezultă că, în domeniul protecției împotriva măsurilor de dumping, controlul instanței trebuie să se limiteze la problema
dacă măsurile adoptate de legiuitorul comunitar sunt vădit inadecvate în raport cu obiectivul urmărit (Hotărârea NMB France
și alții/Comisia, punctul 44 de mai sus, punctul 73, și Hotărârea Arne Mathisen/Consiliul, punctul 44 de mai sus, punctul
115).
În speță, nu se contestă faptul că reclamanta nu a respectat angajamentul în cauză în două rânduri, mai întâi, prin încălcarea
obligației sale de a furniza rapoarte trimestriale cu privire la vânzările produsului în cauză neacoperite de angajament (punctul
5.2 și primul paragraf din anexa IV la angajament) și, apoi, prin încălcarea obligației sale de a nu emite facturi conforme
pentru produsele neacoperite de angajament (punctele 4.1 și 4.2 din angajament).
În această privință, reclamanta susține, în esență, în cadrul primului motiv că cele două neregularități subliniate de Comisie
nu constituie încălcări importante ale angajamentului care să permită Comisiei să aplice reclamantei o sancțiune atât de drastică
precum retragerea acceptării angajamentului. În temeiul principiului proporționalității, Comisia ar fi putut recurge la sancțiuni
mai puțin grave pentru reclamantă, precum indicația de a nu comite din nou aceeași eroare în viitor, fapt pe care, în plus,
reclamanta l‑ar fi promis Comisiei.
Această argumentare nu poate fi admisă.
Astfel, în primul rând, trebuie să se amintească faptul că rezultă din articolul 8 alineatele (7) și (9) din regulamentul
de bază că orice încălcare a unui angajament sau a obligației de cooperare în cadrul executării și al monitorizării angajamentului
amintit este suficientă pentru a permite Comisiei să își retragă acceptarea angajamentului și să impună o taxă antidumping
definitivă pe baza faptelor stabilite în contextul anchetei care a avut ca rezultat angajamentul, cu condiția ca această anchetă
să se fi încheiat prin stabilirea finală a dumpingului și a prejudiciului și ca exportatorul în cauză însuși să fi avut posibilitatea
să își prezinte observațiile (a se vedea în acest sens Hotărârea Arne Mathisen/Consiliul, punctul 44 de mai sus, punctul 118).
În această privință, trebuie să se arate că reclamanta nu contestă faptul că aceste condiții sunt îndeplinite în speță.
Pe de altă parte, trebuie să se sublinieze că, potrivit jurisprudenței, încălcarea unui angajament este suficientă prin ea
însăși pentru a atrage retragerea acestuia (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 30 martie 2000, Miwon/Consiliul,
T‑51/96, Rec., p. II‑1841, punctul 52, și Hotărârea Arne Mathisen/Consiliul, punctul 44 de mai sus, punctul 57).
În al doilea rând, trebuie amintit că, deși principiul proporționalității se aplică în cazul problemei dacă cuantumul taxei
antidumping impuse este adecvat în raport cu prejudiciul suferit de industria comunitară (a se vedea în acest sens Hotărârea
Curții din 1 aprilie 1993, Findling Wälzlager, C‑136/91, Rec., p. I‑1793, punctul 13), în schimb, acesta nu se aplică în ceea
ce privește impunerea propriu‑zisă a taxelor amintite (Hotărârea Arne Mathisen/Consiliul, punctul 44 de mai sus, punctul 121).
Or, retragerea acceptării angajamentului atrage instituirea de taxe antidumping definitive pe importurile în cauză ale reclamantei.
Astfel, în speță, pe de o parte, regulamentul atacat a pus în aplicare retragerea angajamentului în cauză prin decizia atacată,
prin modificarea Regulamentului nr. 1858/2005, și, pe de altă parte, acesta a retras reclamanta de pe lista societăților exonerate
de plata taxelor antidumping definitive. În consecință, și în conformitate cu articolul 8 alineatul (9) din regulamentul de
bază, cota taxei antidumping definitive de 23,8 %, instituită pe baza faptelor stabilite în contextul anchetei care a avut
ca rezultat angajamentul, este aplicabilă pentru importurile în cauză ale reclamantei și, prin urmare, echivalează cu aplicarea
propriu‑zisă a acestor taxe.
Rezultă că legalitatea retragerii acceptării unui angajament, prin natura sa, nu poate fi analizată în raport cu principiul
proporționalității (a se vedea în acest sens Hotărârea Arne Mathisen/Consiliul, punctul 44 de mai sus, punctul 122).
Ținând seama de ansamblul acestor considerații, primul motiv întemeiat pe încălcarea principiului proporționalității trebuie
respins.

Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe o eroare de drept, pe o nemotivare și pe un abuz de putere în ceea ce privește
originea produselor în cauză
În ceea ce privește al doilea motiv, acesta are în vedere, potrivit reclamantei, a treia încălcare a angajamentului constatat
de instituții, referitoare la originea produselor fabricate în Dubai, iar nu încălcările invocate în cadrul primului motiv.
Or, rezultă din examinarea primului motiv că, în speță, Comisia a putut să își retragă acceptarea angajamentului fără să fi
încălcat principiul proporționalității.
În consecință, întrucât al doilea motiv este inoperant, acțiunea trebuie respinsă în totalitate.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, partea care cade în pretenții este obligată,
la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât reclamanta a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata
cheltuielilor de judecată în favoarea Consiliului și a Comisiei, în conformitate cu concluziile acestora din urmă.
Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera a cincea)
declară și hotărăște:
1)
Respinge acțiunea.
2)
Obligă Usha Martin Ltd la plata cheltuielilor de judecată.
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 9 septembrie 2010.
Semnături
*
Limba de procedură: engleza.