CELEX: 62006TJ0040
Konkurrence
aftaler
markedet for industrisække af plastik
beslutning, der fastslår en overtrædelse af artikel 81 EF
overtrædelsens varighed
bøder
overtrædelsens grovhed
formildende omstændigheder
samarbejde under den administrative procedure
proportionalitet
solidarisk ansvar
retssikkerhedsprincippet

Sagens baggrund
Sagsøgeren, Trioplast Industrier AB, er moderselskab i Trioplast-koncernen. Den beslutning, der er genstand for den foreliggende
sag, er rettet til dette selskab som moderselskab for Trioplast Wittenheim SA, Wittenheim (Frankrig), der er producent af
industrisække, film og sække.
I 1999 tilbagekøbte sagsøgeren Trioplast Wittenheim, det daværende Silvallac, via sit datterselskab Trioplanex France SA,
fra Nyborg Plast International A/S, et dansk selskab, der senere blev omdøbt til FLS Plast A/S. Denne afvikling blev afsluttet
den 19. januar 1999 med tilbagevirkende kraft pr. 1. januar 1999.
FLS Plast havde selv tidligere erhvervet 60% af aktierne i Trioplast Wittenheim i december 1990 fra selskabet Cellulose du
Pin, medlem af koncernen ejet af Compagnie de Saint-Gobain SA. De sidste 40% blev overdraget af Cellulose du Pin til FLS Plast
i december 1991.

Den administrative procedure
I november 2001 underrettede selskabet British Polythene Industries Kommissionen om, at der eksisterede et kartel inden for
sektoren for industrisække (herefter »kartellet«). Selskabet udtrykte ønske om at samarbejde i henhold til Kommissionens meddelelse
om bødefritagelse og nedsættelse af bøder i kartelsager (EFT 1996 C 207, s. 4, herefter »samarbejdsmeddelelsen«).
Kommissionen foretog kontrolundersøgelser hos 13 virksomheder den 26. og den 27. juni 2002, i henhold til artikel 14, stk. 2
og 3, i Rådets forordning nr. 17 af 6. februar 1962: Første forordning om anvendelse af bestemmelserne i artikel [81 EF] og
[82] (EFT 1959-1962, s. 81). Blandt disse virksomheder var Trioplast Wittenheim.
Mellem den 14. november 2002 og den 21. februar 2003 tilsendte Kommissionen flere virksomheder, herunder Trioplast Wittenheim,
begæringer om oplysninger i henhold til artikel 11 i forordning nr. 17.
Ved skrivelse af 19. december 2002, suppleret ved skrivelse af 16. januar 2003, anførte Trioplast Wittenheim, at den også
ønskede at samarbejde i forbindelse med Kommissionens undersøgelse inden for rammerne af samarbejdsmeddelelsen, og fremsatte
skriftlige forklaringer.
Den 4. august 2003 anmodede Kommissionen om yderligere oplysninger fra Trioplast Wittenheim og de andre omhandlede virksomheder.
Den 29. april 2004 indledte Kommissionen den administrative procedure og vedtog en klagepunktsmeddelelse mod flere selskaber,
herunder bl.a. sagsøgeren og Trioplast Wittenheim. Der blev afholdt en mundtlig høring den 26.-28. juli 2004.

Den anfægtede beslutning
Den 30. november 2005 vedtog Kommissionen med hjemmel i Rådets forordning (EF) nr. 1/2003 af 16. december 2002 om gennemførelse
af konkurrencereglerne i artikel 81 [EF] og 82 [EF] (EUT 2003 L 1, s. 1) beslutning K(2005) 4634 endelig om en procedure efter
artikel 81 [EF] (sag COMP/F/38354 – Industrisække) (herefter »den anfægtede beslutning«), hvoraf et resumé er offentliggjort
i
Den Europæiske Unions Tidende
den 26. oktober 2007 (EUT L 282, s. 41). Blandt den anfægtede beslutnings adressater er Trioplast Wittenheim, hvis deltagelse
i overtrædelsen af Kommissionen anses for at være åbenbar, og sagsøgeren, der af Kommissionen er identificeret som en del
af en økonomisk enhed, ansvarlig for overtrædelsen i perioden fra 1999 til 2002. FLS Plast og FLSmidth & Co. A/S (herefter
»FLSmidth«), holdingselskab for FLS-koncernen, der tidligere blev kaldt FLS Industries A/S, er også adressater for den anfægtede
beslutning. Disse udgjorde også en økonomisk enhed med Trioplast Wittenheim i perioden fra 1990 til 1999.
I den anfægtede beslutning, og navnlig dens 417.-548. betragtning, fastslog Kommissionen, at en række virksomheder i strid
med artikel 81 EF havde deltaget i konkurrencebegrænsende aftaler eller praksis i Belgien, Tyskland, Spanien, Frankrig, Luxembourg
og Nederlandene. Ifølge 549.-576. betragtning til den anfægtede beslutning fandt overtrædelsen sted mellem januar 1982 og
juni 2002, dog med forskellige varigheder afhængig af virksomhederne.
Det præciseres i 3.-14. betragtning til den anfægtede beslutning, at de pågældende produkter med henblik på den anfægtede
beslutning var industrisække af plastik, der anvendes som emballage til en række produkter, især råvarer, gødning, polymerer,
byggematerialer, landbrugs- og gartneriprodukter samt foderstoffer. Ifølge den anfægtede beslutning kan sækkene inddeles i
fire kategorier: åbne sække, ventilsække, FFS-sække (»form, fill and seal«, dvs. termoformning, fyldning og hermetisk lukning)
og bloksække. Kommissionen konkluderede, at disse sække, selv om det var muligt at udsondre visse indbyrdes særegenheder,
udgjorde en relativ homogen helhed.
Ifølge 165.-186. betragtning til den anfægtede beslutning var kartellet skematisk set organiseret på to plan, nemlig:
–      det globale plan af Association européenne des fabricants de sacs à valve en matière plastique (herefter »Valveplast«) og
de funktionelle undergrupper, som udgik herfra, herunder undergruppen bloksække, og
–      det regionale plan, med eller uden tilknytning til Valveplast, dvs. undergruppen for »Benelux«, undergruppen for »Tyskland«,
undergruppen for »Frankrig« og gruppen for »Teppema« (en organisation, der er oprettet af nederlandske producenter af åbne
sække i forbindelse med navnlig det nederlandske marked og undertiden det belgiske marked).
Det fremgår af 187.-416. betragtning til den anfægtede beslutning, at de/den pågældende konkurrencebegrænsende aftaler og
adfærd omfattede følgende:
–      en ordning om udveksling af ikke-anonymiserede oplysninger om salgsmængder og markedsandele for medlemmerne i de enkelte grupper
og undergrupper
–      en generel ordning for fastsættelse og kontrol af salgskvoter på grundlag af geografisk område og, inden for de enkelte geografiske
zoner, på grundlag af virksomheden
–      fælles kundeprisberegningsmetoder
–      gennemførelse af leadership-ordninger i forhold til grupperne og undergrupperne på grundlag af kunder for store kunder
–      sanktionsordning i tilfælde af overskridelse af kvoterne eller manglende overholdelse af de fastsatte priser
–      samordning og kartel vedrørende priser og leveringsmængder for kunder i særdeleshed
–      fordeling af udbud og samordning af bud med tilbud vedrørende kurssikring.
Ifølge 443. og 459. betragtning til den anfægtede beslutning fandt Kommissionen, at med undtagelse af selskabet Stempher udgjorde
adfærden hos alle de virksomheder, som den anfægtede beslutning var rettet til – der alle deltog i møderne i Valveplast eller
en eller flere af undergrupperne, om end i forskelligt omfang – en enkelt, vedvarende overtrædelse.
I 765. betragtning til den anfægtede beslutning kvalificerede Kommissionen overtrædelsen som meget alvorlig og konkluderede,
at selv om det ikke var muligt at foretage en nøjagtig måling af den konkrete indvirkning af alle de pågældende hemmelige
aftaler, var det dog muligt at fastslå, at de var blevet gennemført og af denne grund nødvendigvis havde haft en indvirkning
på markedet.
Kommissionen inddelte derefter i 766.-777. betragtning til den anfægtede beslutning de deltagende virksomheder i seks kategorier
afhængigt af deres relative betydning på det relevante marked, ved at lægge de markedsandele, som hver enkelt virksomhed i
1996 havde for det pågældende produkt inden for det relevante geografiske område, til grund. På dette grundlag fastsatte Kommissionen
bødernes udgangsbeløb til mellem 5,5 og 35 mio. EUR. Kommissionen fastsatte udgangsbeløbet for Trioplast Wittenheims bøde
til 8,5 mio. EUR (kategori fem), idet selskabets markedsandel i 1996 var på 2,8%. Eftersom sagsøgeren samt FLS Plast og FLSmidth
var involveret i deres egenskab af moderselskab til Trioplast Wittenheim, blev disse pålagt det samme udgangsbeløb.
Det følger af 779.-783. betragtning til den anfægtede beslutning, at bødernes udgangsbeløb blev forhøjet med 10% for hvert
hele år, overtrædelsen havde varet, og med 5% for hver yderligere periode på eller over seks måneder, som havde været på under
et år. For Trioplast Wittenheim blev udgangsbeløbet således forhøjet med 200%, svarende til en overtrædelsesperiode på 20
år og 5 måneder, hvorefter bødens grundbeløb i alt udgør 25,50 mio. EUR. Forhøjelserne af bødens udgangsbeløb for FLS Plast
(som for FLSmidth) samt sagsøgeren blev fastsat til henholdsvis 80% og 30%, hvilket indebar, at bødens grundbeløb blev fastsat
til 15,30 mio. EUR for FLS Plast og FLSmidth, samt 11,05 mio. EUR for sagsøgeren.
Som det fremgår af 802. og 812.-822. betragtning til den anfægtede beslutning, blev grundbeløbet for den bøde, som Trioplast
Wittenheim og dets moderselskaber blev pålagt, hverken forhøjet eller nedsat med henvisning til skærpende eller formildende
omstændigheder, heller ikke på grund af anvendelsen af reglen, som fastsætter bødens loft til 10% af den pågældende virksomheds
samlede omsætning, der var opnået i det foregående regnskabsår i henhold til artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003 (herefter
»loftet på 10% af omsætningen«). Derimod anvendte Kommissionen punkt D i samarbejdsmeddelelsen for at tage hensyn til Trioplast
Wittenheims samarbejde. Kommissionen fandt i 841. betragtning til den anfægtede beslutning, at Trioplast Wittenheim og sagsøgeren
var berettigede til at opnå en nedsættelse på 30% af den bøde, som de ville være blevet pålagt uden at have samarbejdet. Til
gengæld blev grundbeløbet for FLS Plast og FLSmidths bøder ikke nedsat i henhold hertil.
Følgelig blev den bøde, der er pålagt Trioplast Wittenheim, fastsat til 17,85 mio. EUR. Heraf hæftede FLS Plast og FLSmidth
solidarisk for et beløb på 15,30 mio. EUR. Sagsøgeren hæfter solidarisk for et beløb på 7,73 mio. EUR.
Endelig består den anfægtede beslutnings dispositive del bl.a. af følgende bestemmelser:
»Artikel 1
1.      Nedenstående virksomheder har overtrådt EF-traktatens artikel 81, da de i de anførte perioder har medvirket i en række aftaler
og former for samordnet praksis inden for sektoren for industrisække af plast i Belgien, Tyskland, Spanien, Frankrig, Luxembourg
og Nederlandene. Overtrædelsen bestod i fastsættelse af priser og fælles prisberegningsmetoder, opdeling af markedet og fordeling
af salgskvoter, fordeling af kunder, aftaler og ordrer, samordning af bud i forbindelse med visse udbud og udveksling af detaljerede
oplysninger:
[…]
g)      Trioplast Wittenheim SA, fra den 6. januar 1982 til den 26. juni 2002 og [sagsøgeren] fra den 21. januar 1999 til den 26.
juni 2002
h)       FLS Plast […] og FLSmidth […] fra den 31. december 1990 til den 19. januar 1999
[…]
Artikel 2
Der pålægges følgende bøder for de i artikel 1 omhandlede overtrædelser:
[…]
f)      Trioplast Wittenheim […]: 17,85 mio. EUR. Heraf hæfter FLSmidth […] og FLS Plast […] solidarisk for et beløb på 15,30 mio.
EUR, og [sagsøgeren] hæfter solidarisk for et beløb på 7,73 mio. EUR
[…]
Artikel 3
De i artikel 1 omhandlede virksomheder bringer omgående de i nævnte artikel overtrædelser til ophør, hvis de ikke allerede
har gjort det.
De afholder sig fra på ny at begå handlinger eller udvise adfærd som beskrevet i artikel 1, og fra at vedtage foranstaltninger
med tilsvarende formål eller virkninger.
[…]«

Retsforhandlinger og parternes påstande
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 9. februar 2007 har sagsøgeren anlagt den foreliggende sag.
Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:
–      Artikel 1, stk. 1, litra g), i den anfægtede beslutning annulleres delvist for så vidt angår perioden, for hvilken sagsøgeren
holdes ansvarlig for overtrædelsen.
–      Artikel 2, stk. 1, litra f), i den anfægtede beslutning annulleres delvist for så vidt angår den bøde, som sagsøgeren er blevet
pålagt solidarisk hæftelse for, subsidiært nedsættes bøden.
–      Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
–      Frifindelse.
–      Sagsøgeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Da sammensætningen af Rettens afdelinger er blevet ændret, er den refererende dommer blevet tilknyttet Sjette Afdeling, hvorfor
sagen er blevet henvist til denne afdeling.
Ved kendelse afsagt den 15. juni 2010 besluttede formanden for Sjette Afdeling efter høring af parterne at forene den foreliggende
sag med sag T-26/06 (Trioplast Wittenheim mod Kommissionen) med henblik på den mundtlige forhandling og dommen.
Parterne har afgivet mundtlige indlæg og besvaret spørgsmål fra Retten i retsmødet den 30. juni 2010.

Retlige bemærkninger
Sagsøgeren har gjort seks anbringender gældende til støtte for sin påstand.
Det første anbringende vedrører lovligheden af såvel artikel 1, stk. 1, litra g), i den anfægtede beslutning som Kommissionens
fastsættelse af sagsøgerens bøde. Sagsøgeren har således med dette anbringendes tredje led bestridt den anfægtede beslutnings
lovlighed, for så vidt som denne skyldes en fejl med hensyn til fastsættelsen af varigheden af den overtrædelse, som sagsøgeren
har begået. Dette anbringendes første og andet led vedrører henholdsvis lovligheden af den af Kommissionen anvendte metode
vedrørende bødeberegningen og lovligheden af fastlæggelsen af overtrædelsens grovhed, bl.a. hvad angår valget af referenceår.
Derfor skal først det første anbringendes tredje led undersøges, og endelig anbringendets første og andet led.
De fem efterfølgende anbringender tager sigte på annullation af den anfægtede beslutnings artikel 2, stk. 1, litra f), for
så vidt som den vedrører den bøde, der er pålagt sagsøgeren. Sagsøgeren har således med det andet anbringende bestridt rigtigheden
af, at Kommissionen har nægtet at lade formildende omstændigheder komme selskabet til gode. Det tredje anbringende vedrører
den manglende overholdelse af loftet på 10% af omsætningen. Med det fjerde anbringende søges godtgjort, at Kommissionen foretog
en fejlagtig vurdering af sagsøgerens samarbejde i forbindelse med samarbejdsmeddelelsen. Det femte anbringende vedrører Kommissionens
tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet og ligebehandlingsprincippet. Endelig vedrører det sjette anbringende manglende
overholdelse af princippet om god forvaltningsskik og ligebehandlingsprincippet ved fastlæggelsen af sagsøgerens solidariske
hæftelse.
Under retsmødet frafaldt sagsøgeren sit tredje anbringende. Det er derfor unødvendigt at tage stilling til det.
1.
Påstandene vedrørende delvis annullation af den anfægtede beslutning

Det første anbringende om, at der er foretaget fejl i forbindelse med fastsættelsen af overtrædelsens varighed og bøden
Det første anbringendes tredje led om lovligheden af fastsættelsen af overtrædelsens varighed
–       Parternes argumenter
Sagsøgeren har anfægtet Kommissionens vurdering, hvorefter den overtrædelse, som Trioplast Wittenheim har begået, varede 20
år og 5 måneder, dvs. fra januar 1982 til juni 2002. Sagsøgeren er af den opfattelse, at bøden skal nedsættes afhængig af
de af selskabet anførte antagelser med hensyn til varigheden af Trioplast Wittenheims deltagelse i overtrædelsen.
Indledningsvis har sagsøgeren gjort gældende, at Trioplast Wittenheims deltagelse i den konkurrencebegrænsende adfærd ophørte
under mødet hos Valveplast den 23. marts 1999. Således varede Trioplast Wittenheims overtrædelse i 17 år og 2 måneder, og
den periode, i løbet af hvilken sagsøgeren bør påtage sig en solidarisk hæftelse, strækker sig efter sagsøgerens opfattelse
fra den 21. januar til den 23. marts 1999. Sagsøgeren, som havde erhvervet Trioplast Wittenheim nogle uger før, fik således
henledt sin opmærksomhed på den pågældende konkurrencebegrænsende adfærd for første gang under mødet den 23. marts 1999. Ifølge
sagsøgeren blandede B., en af selskabets ledende bestyrelsesmedlemmer, der blev ny bestyrelsesformand for Trioplast Wittenheim,
og som repræsenterede sidstnævnte, sig ikke i de ulovlige diskussioner. Sagsøgeren indførte derefter en intern forskrift,
som krævede, at overtrædelsen blev bragt til ophør.
Samtidig med, at den anerkender, at Trioplast Wittenheim deltog i tre møder hos Valveplast i 2001, gør sagsøgeren gældende,
at Valveplast under disse møder førte branchedrøftelser vedrørende to projekter, der blev anset for at være lovlige, nemlig
dels en prisberegningsmetode for FFS-sække for at lette overgangen til tyndere film, dels parametre, som skal fastsættes med
henblik på auktionssalg på internettet. I det omfang det konstateres, at karakteren af drøftelserne var konkurrencebegrænsende,
tillagde Trioplast Wittenheim ikke dette betydning. Trioplast Wittenheims mål var således ikke at anvende kartellet til sin
egen fordel.
Såfremt Retten finder, at Trioplast Wittenheim deltog i overtrædelsen ved at deltage i de tre møder hos Valveplast, der blev
afholdt i 2001, har sagsøgeren endvidere gjort gældende, at Trioplast Wittenheim trak sig ud af kartellet i perioden mellem
den 23. marts 1999 og den 27. marts 2001, og at sidstnævnte bragte sin deltagelse i kartellet endeligt til ophør i juli 2001.
I så fald varede Trioplast Wittenheims overtrædelse højst 17 år og 6 måneder.
Med hensyn til datterselskabets manglende deltagelse i kartellet i perioden mellem 1999 og 2001 har sagsøgeren gjort gældende,
at Trioplast Wittenheim i løbet af den pågældende periode havde til formål at bringe det ulovlige samarbejde, som blev igangsat
af de tidligere ejere eller den foregående ledelse, til ophør, handle uafhængigt og i overensstemmelse med markedet, og dermed
udvide sine forretninger og øge markedsandelen, samt ikke i sin forretningspolitik at tage hensyn til oplysninger modtaget
i forbindelse med den pågældende konkurrencebegrænsende adfærd.
Hvad endelig angår Valveplasts endelige tilbagetrækning har sagsøgeren gjort gældende, at Trioplast Wittenheim ikke deltog
i nogen møder efter mødet den 12. juli 2001. Sagsøgeren har tilføjet, at Trioplast-koncernen vedtog en plan for overholdelse
af konkurrencereglerne i november 2001, hvilket beviser, at sagsøgeren havde taget afstand fra enhver konkurrencebegrænsende
adfærd. Sagsøgeren tilføjer, at Trioplast Wittenheim aldrig deltog i den eventuelle koordinering af auktionssalg på internettet,
et emne, som var blevet drøftet under de møder, hvor sagsøgeren var tilstedeværende. Trioplast Wittenheim deltog på det pågældende
tidspunkt kun i et auktionssalg, som ikke blev koordineret.
Kommissionen har gjort gældende, at dette led af det første anbringende skal forkastes.
–       Rettens bemærkninger
I henhold til retspraksis påhviler det Kommissionen ikke blot at bevise kartellets eksistens, men også dets varighed. I denne
henseende er det et krav, at i mangel af beviser, der gør det muligt at foretage en direkte fastlæggelse af en overtrædelses
varighed, skal Kommissionen i det mindste støtte sig på beviser, der vedrører faktiske omstændigheder, som tidsmæssigt ligger
indbyrdes så nær, at det med rimelighed kan medgives, at denne overtrædelse er forløbet uafbrudt mellem to specifikke datoer
(Rettens dom af 7.7.1994, sag T-43/92, Dunlop Slazenger mod Kommissionen, Sml. II, s. 441, præmis 79, og af 16.11.2006, sag
T-120/04, Peróxidos Orgánicos mod Kommissionen, Sml. II, s. 4441, præmis 51). Det bemærkes i øvrigt, at selv om den periode,
der adskiller to udslag af en ulovlig adfærd, er et relevant kriterium med henblik på at fastlægge en overtrædelses vedvarende
karakter, forholder det sig ikke desto mindre således, at spørgsmålet, om nævnte periode er tilstrækkelig lang til at udgøre
en afbrydelse af overtrædelsen eller ej, ikke kan undersøges abstrakt. Denne bedømmelse skal tværtimod foretages i forbindelse
med det pågældende kartels funktion (Rettens dom af 19.5.2010, sag T-18/05, IMI m.fl. mod Kommissionen, endnu ikke trykt i
Samling af Afgørelser, præmis 89).
På den baggrund kan fordelingen af bevisbyrden variere, for så vidt som de faktiske omstændigheder, som en part gør gældende,
kan forpligte den anden part til at fremkomme med en forklaring eller en begrundelse, i mangel af hvilken det kan antages,
at beviset er blevet ført (Rettens dom i sagen Peróxidos Orgánicos mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 39, præmis 53;
jf. også i denne retning Domstolens dom af 7.1.2004, forenede sager C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P
og C-219/00 P, Aalborg Portland m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 123, præmis 79, og af 17.6.2010, sag C-413/08 P, Lafarge
mod Kommissionen, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 21).
Det er i den forbindelse anført, at i det omfang deltagelsen i et kartel, eller omfanget af virksomhedens overtrædelse, eller
sågar overtrædelsens varighed, anfægtes, er det tilstrækkeligt, at Kommissionen beviser, at den pågældende virksomhed har
deltaget i møder, hvorunder der blev indgået konkurrencestridige aftaler, uden klart at have taget afstand herfra, for at
føre tilstrækkeligt bevis for, at denne virksomhed deltog i kartellet. Når deltagelsen i sådanne møder er blevet bevist, påhviler
det virksomheden at fremføre indicier af en sådan beskaffenhed, at den kan påvise, at dens deltagelse i de nævnte møder ikke
var sket for at begrænse konkurrencen, og herved påvise, at den over for konkurrenterne havde oplyst, at den deltog i møderne
med et andet formål end deres (dommen i sagen Aalborg Portland m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 40, præmis 81).
Når den således deltager i et bestemt møde uden offentligt at tage afstand fra det, der blev drøftet, har virksomheden givet
de andre deltagere det indtryk, at den tilsluttede sig mødets resultat og ville rette sig efter det (dommen i sagen Aalborg
Portland m.fl. mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 40, præmis 82).
I den foreliggende sag er det ubestridt, at Trioplast Wittenheim deltog i kartellet fra januar 1982 til den 23. marts 1999,
og at sagsøgeren har tilsidesat artikel 81 EF i perioden mellem den 21. januar 1999 og den 23. marts 1999 ved at udgøre en
del af den samme økonomiske enhed som Trioplast Wittenheim. Sagsøgeren bestrider dog, at Trioplast Wittenheim deltog i kartellet
i perioden mellem den 23. marts 1999 og juni 2002. Sagsøgeren har subsidiært gjort gældende, at Trioplast Wittenheim trak
sig ud af kartellet i perioden mellem den 23. marts 1999 og den 27. marts 2001 og bragte sin deltagelse i møderne hos Valveplast
endeligt til ophør den 12. juli 2001.
Det skal for det første fastslås, at sagsøgeren har indrømmet, at Trioplast Wittenheim deltog i de konkurrencebegrænsende
møder hos Valveplast den 23. marts 1999, den 27. marts 2001, den 8. juni 2001 og den 12. juli 2001, hvor man navnlig drøftede
prisberegningsmodellen for FFS-sække og koordineringen af auktionssalg på internettet. Det fremgår af sagsakterne, at B.,
som på daværende tidspunkt var ledende bestyrelsesmedlem i Trioplast-koncernen og bestyrelsesformand for Trioplast Wittenheim,
med undtagelse af mødet den 12. juli 2001, som en vis W. deltog i, repræsenterede sidstnævnte under disse møder.
Det må følgelig antages, at idet Trioplast Wittenheims deltagelse i disse møder er ubestridt, påhvilede det sagsøgeren at
fremføre indicier af en sådan beskaffenhed, at den kan påvise, at Trioplast Wittenheims deltagelse i de nævnte møder ikke
var sket for at begrænse konkurrencen. Selv om sagsøgeren har påberåbt sig den omstændighed, at Trioplast Wittenheim ikke
tilsigtede at deltage i et ulovligt kartel ved at komme til de pågældende møder, og ikke deltog i de ulovlige diskussioner,
beviser sagsøgeren ikke, at Trioplast Wittenheim tog klart afstand fra indholdet af møderne. Sagsøgerens påstand om, at Trioplast
Wittenheim bragte sin deltagelse i kartellet til ophør den 23. marts 1999, kan derfor ikke tiltrædes.
Hvad for det andet angår perioden mellem den 23. marts 1999 og den 27. marts 2001 skal det fastslås, at det fremgår af den
anfægtede beslutning, navnlig bilag 1 til denne, vedrørende de nærmere enkeltheder om møderne hos Valveplast, at Kommissionen
ikke har nogen direkte beviser for Trioplast Wittenheims deltagelse i de møder hos Valveplast, som blev afholdt i den pågældende
periode. Kommissionen har ikke bestridt dette forhold.
Det er derimod bevist, at Trioplast Wittenheim blev opfordret til at deltage i disse møder, og at virksomheden meldte afbud
flere gange. Dels har Kommissionen nemlig nævnt denne omstændighed på detaljeret måde ikke kun i sine indlæg, men også i retsmødet,
hvilket på ingen måde blev modsagt af sagsøgeren. Dels støttes Kommissionens påstand af flere af sagsakterne, som sagsøgeren
ikke bestrider findes eller indholdet heraf. Der er særligt tale om referaterne af møderne den 27. august og den 25. november
1999 og den 23. marts og den 18. august 2000, hvoraf fremgår, at Trioplast Wittenheim meldte afbud, og referatet af mødet
den 5. december 2000, som beviser, at sidstnævnte i det mindste blev indkaldt.
Under sådanne omstændigheder kan det, på grundlag af de beviser, som Kommissionen har fremlagt, lægges til grund, at overtrædelsen
er forløbet uafbrudt mellem den 23. marts 1999 og den 27. marts 2001. I øvrigt har sagsøgeren ikke tilvejebragt noget, der
sandsynliggør, at Trioplast Wittenheim tog afstand fra kartellet under mødet den 23. marts 1999 eller i perioden efter dette
møde. Sagsøgerens påstand, hvorefter Trioplast Wittenheim har handlet uafhængigt på markedet, uden i sin forretningspolitik
at tage hensyn til tidligere modtagne oplysninger via kontakter, der er skabt i forbindelse med de andre karteldeltagere,
svækker ikke denne konstatering.
Hvad for det tredje angår perioden mellem mødet den 12. juli 2001 og den 26. juni 2002, er det tilstrækkeligt at fastslå,
at sagsøgeren ikke har godtgjort, at Trioplast Wittenheim på dette møde eller i perioden efter dette møde i forhold til de
andre deltagere udtrykkeligt tog afstand fra indholdet af mødet den 12. juli 2001. Det er heller ikke godtgjort, at Trioplast
Wittenheim tog afstand i forhold til kartellet, som omhandlet i retspraksis, i perioden mellem den 12. juli 2001 og den 26.
juni 2002.
Det bemærkes i denne forbindelse, at det fremgår af sagsakterne, at T. den 10. december 2001 skriftligt opfordrede Trioplast
Wittenheim til at deltage i det møde, der skulle finde sted dagen efter i Paris. Desuden viser de notater, der blev taget
under dette møde, at de andre deltagere ikke var klar over Trioplast Wittenheims hensigter vedrørende dens deltagelse i kartellet.
Indledningen til de nævnte notater er således affattet som følger: »Deltagere: kun Fardem, B-K, RKW, Cofira og os, BPI kommer
ikke mere, og vi ved ikke med TRIO [Trioplast].«
Sagsøgerens udtalelse om, at Trioplast Wittenheim bragte sin deltagelse i kartellet til endeligt ophør den 12. juli 2001,
kan derfor ikke tiltrædes.
Det er således med urette, at sagsøgeren gør gældende, at den anfægtede beslutning er ulovlig med hensyn til fastlæggelsen
af varigheden af overtrædelsen begået af dens datterselskab, Trioplast Wittenheim, og som følge heraf med hensyn til fastlæggelsen
af dens egen overtrædelse som moderselskab.
Følgelig bør det første anbringendes tredje led forkastes, hvilket følgelig også gælder påstanden om delvis annullation af
den anfægtede beslutnings artikel 1, stk. 1, litra g).
Det første anbringendes første led om lovligheden af bødeberegningsmetoden
–       Parternes argumenter
Sagsøgeren har gjort gældende, at den metode, som Kommissionen har anvendt ved beregningen af den bøde, der er blevet pålagt
selskabet, hviler på en grundlæggende fejl, og at den desuden strider mod retspraksis. Efter sagsøgerens opfattelse er den
nævnte metode hidtil aldrig blevet anvendt.
Sagsøgeren anfører, at virksomheden ikke er blevet holdt ansvarlig, fordi den selv har tilsidesat konkurrencereglerne. Sagsøgeren
blev kun anset for at være solidarisk ansvarlig på grund af Trioplast Wittenheims deltagelse i den konkurrencebegrænsende
adfærd i den periode, hvor sagsøgeren ejede dette selskab, dvs. for perioden fra den 21. januar 1999 til den 26. juni 2002.
Den af Kommissionen begåede fejl er, at den ved bødeberegningen ikke tog hensyn til, at den overtrædelse, som Trioplast Wittenheim
begik, strakte sig over tre særskilte perioder, nemlig det tidspunkt, hvor selskabet var ejet af Compagnie de Saint-Gobain,
det tidspunkt, hvor selskabet var ejet af FLS Plast og FLSmidth, samt det tidspunkt, hvor selskabet tilhørte Trioplast-koncernen.
For FLS Plast, FLSmidth og sagsøgeren ville Kommissionens beregningsmetode bevirke, at det samlede solidariske ansvar for
disse selskaber oversteg den samlede bøde, der er pålagt Trioplast Wittenheim, hvilket ville være absurd. Disse selskaber
ville også blive pålagt en solidarisk bøde for den periode, hvor ingen af dem ejede Trioplast Wittenheim. En sådan fremgangsmåde
ville være i strid med retspraksis, navnlig Domstolens dom af 16. november 2000, Cascades mod Kommissionen (sag C-279/98 P,
Sml. I, s. 9693).
Sagsøgeren bemærker dels, at de grundlæggende principper om solidarisk hæftelse indebærer, at det sidstnævnte er sammenfaldende
med ansvaret for den, som man solidarisk hæfter med, og ikke kan fastslås særskilt. Sagsøgeren burde følgelig have været solidarisk
ansvarlig med Trioplast Wittenheim for den del af bøden, som svarer til den periode, i hvilken den ejede dette datterselskab,
dvs. tre år. Dels har sagsøgeren gjort opmærksom på, at den af Kommissionen anvendte metode indebærer, at de tre år, hvor
sagsøgeren ejede Trioplast Wittenheim, tælles med to gange, idet de omhandlede år blev tilregnet både Trioplast Wittenheim
og sagsøgeren selv.
Vedrørende dens påstand om, at beregningsmetoden ikke tidligere er blevet anvendt, er det sagsøgerens opfattelse, at den omstændighed,
som Kommissionen har gjort gældende, at denne metode er blevet anvendt i en række afgørelser siden AstraZeneca-sagen (sag
COMP/A.37.507/F3 – AstraZeneca, EFT 2006 L 332, s. 24), er uden relevans. De pågældende afgørelser er ikke blevet undersøgt
af Fællesskabets retsinstanser og kan ikke udgøre en fast etableret praksis.
Som følge af ulemperne ved den anvendte metode burde Kommissionen, således som sagsøgeren har gjort gældende, have anvendt
den metode, som den har anvendt i nogle tidligere sager, herunder Peroxydes organiques-sagen (sag COMP/E-2/37.857 – Organiske
peroxider, EUT 2005 L 110, s. 44). I den sag, som vedrørte et datterselskab, der havde deltaget i den pågældende overtrædelse
i længere tid end moderselskabet, fastsatte Kommissionen et eneste grundbeløb for bøden, i modsætning til hvad den gjorde
i forhold til Trioplast Wittenheim og dets moderselskaber, delt mellem de to successivt implicerede økonomiske enheder, dvs.
den, som består af datterselskabet, og den, som består af moderselskabet. Derefter blev grundbeløbet for bøden for hver enkelt
af disse økonomiske enheder tilpasset overtrædelsens varighed, skærpende eller formildende omstændigheder samt loftet på 10%
af omsætningen. Henset til de af Kommissionen fastsatte parametre for så vidt angår sagsøgeren er resultatet af denne metode,
at sagsøgeren sammen med Trioplast Wittenheim holdes solidarisk ansvarlig for 2,58 mio. EUR.
En anden metode, som Kommissionen kunne have anvendt, består efter sagsøgerens opfattelse i at dividere det samlede beløb
for Trioplast Wittenheims bøde, dvs. 17,85 mio. EUR, med 20 år, som er overtrædelsens samlede varighed, hvilket giver 0,89
mio. EUR pr. år. For at fastsætte det beløb, som FLS Plast og FLSmidth, på den ene side, og sagsøgeren, på den anden side,
hæfter solidarisk for, burde Kommissionen ifølge denne metode have multipliceret det årlige beløb på 0,89 med henholdsvis
8 år og 3 år. Ifølge denne metode ville sagsøgeren være blevet kendt solidarisk ansvarlig med Trioplast Wittenheim for 2,67
mio. EUR.
Såfremt Retten skulle acceptere den i sagen anvendte metode for beregning af bøderne, er sagsøgeren af den opfattelse, at
den er blevet udsat for en forskelsbehandling i forhold til de virksomheder, som er blevet pålagt en bøde i henhold til principperne
for vedtagelsen af afgørelserne i Peroxydes organiques-sagen og VVS-kobberrør-sagen (sag C.38.069 – Kobberrør, EUT 2006 L 192,
s. 21). Sagsøgeren mener endvidere, at virksomheden har været genstand for en forskelsbehandling i forhold til de virksomheder,
der blev idømt en bøde i overensstemmelse med retningslinjer for beregningen af bøder i henhold til artikel 23, stk. 2, litra
a), i forordning nr. 1/2003 (EUT 2006 C 210, s. 2, herefter de »nye retningslinjer for beregning af bøder«), hvis anvendelse
ville have ført til en betydelig lavere bøde for sagsøgeren.
Kommissionen har gjort gældende, at dette led af det første anbringende skal forkastes.
–       Rettens bemærkninger
Det bemærkes, at det i den anfægtede beslutnings artikel 1 bestemmes, at Trioplast Wittenheim, FLS Plast, FLSmidth og sagsøgeren
har tilsidesat artikel 81 EF. Det præciseres heri, at Trioplast Wittenheims overtrædelse har varet fra den 6. januar 1982
til den 26. juni 2002, FLS Plast og FLSmidths fra den 31. december 1990 til den 19. januar 1999 og sagsøgerens fra den 21.
januar 1999 til den 26. juni 2002. I henhold til den anfægtede beslutnings artikel 2, stk. 1, litra f), blev Trioplast Wittenheim
pålagt en bøde på 17,85 mio. EUR, og for dette beløb blev FLS Plast og FLSmidth holdt solidarisk ansvarlige for et beløb på
15,30 mio. EUR og sagsøgeren for et beløb på 7,73 mio. EUR.
Med dette anbringende bestrider sagsøgeren i det væsentlige berettigelsen af Kommissionens beregningsmetode med henblik på
at fastslå »bøders« størrelse. Indledningsvis bemærker Retten i denne sammenhæng, at Kommissionen bl.a. i 879. betragtning
til den anfægtede beslutning sondrer mellem de bøder, som blev pålagt visse adressater, på den ene side, og de beløb, som
andre adressater for den anfægtede beslutning blev holdt solidarisk ansvarlige for, på den anden side. Det er i denne henseende
bemærkelsesværdigt, at Kommissionen i denne 879. betragtning til den anfægtede beslutning i visse tilfælde henførte de beløb,
som den var kommet frem til under anvendelse af beregningsmetoden, til de datterselskaber, som direkte havde deltaget i kartellet,
som bøder, og til moderselskaberne som det loft, i henhold til hvilket de blev holdt solidarisk ansvarlige. Derimod blev beløbene
i andre tilfælde henført til moderselskaberne som bøde, og til de datterselskaber, som direkte havde deltaget i kartellet,
som det loft, i henhold til hvilket de blev holdt solidarisk ansvarlige for betaling af bøden.
I øvrigt bemærkes, at Kommissionen anvender udtrykket »bøde«, uden at der er foretaget nogen sondring ved begrebet bøde som
sådan eller det loft, i henhold til hvilket adressaten holdes solidarisk ansvarlig for betaling af bøden. Denne ligegyldige
anvendelse af udtrykket »bøde« fremgår bl.a. af 784., 841. eller 867. betragtning til den anfægtede beslutning, hvori Kommissionen
betegner de fastsatte beløb, således som det fremgår af den anfægtede beslutnings dispositive del, både som bøde og som solidarisk
hæftelse for betaling af bøden.
Det må derfor fastslås, at den af Kommissionen anvendte beregningsmetode udelukkende vedrører fastsættelsen af de beløb, der
skulle pålægges adressaterne for den anfægtede beslutning, uanset på hvilket grundlag dette beløb pålægges dem. I det omfang
beregningsmetoden således ikke fastsætter grundlaget for de fastsatte beløb, som pålægges adressaterne for den anfægtede beslutning,
nemlig som bøde eller som det loft, i henhold til hvilket selskabet holdes solidarisk ansvarlig for betaling af bøden, begrænser
Retten sig i forbindelse med nærværende anbringende til en gennemgang af berettigelsen af den af Kommissionen anvendte omtvistede
beregningsmetode, i det omfang denne metode fastsætter størrelsen af de tildelte beløb.
Hvad for det første angår beregningen af det beløb, der er tildelt Trioplast Wittenheim, er det anført i præmis 17-20 ovenfor,
at Kommissionen nåede frem til et endeligt beløb på 17,85 mio. EUR ud fra en differentieret synsvinkel og på basis af den
omhandlede vares markedsandel på det relevante område at have henført selskabet under kategori fem og tildelt det et udgangsbeløb
på 8,5 mio. EUR. Kommissionen forhøjede dernæst udgangsbeløbet på 8,5 mio. EUR med 200% på grund af varigheden af selskabets
deltagelse i kartellet, fastsat til 20 år og 5 måneder, hvilket medfører et grundbeløb på 25,5 mio. EUR. Idet der ikke foreligger
skærpende eller formildende omstændigheder, og loftet på 10% af omsætningen er uden relevans, nedsatte Kommissionen kun grundbeløbet
med 30% i henhold til samarbejdsmeddelelsen.
Hvad dernæst angår beregningen af det beløb, der blev tildelt sagsøgeren, fastsatte Kommissionen det samme udgangsbeløb som
det, der blev fastsat for Trioplast Wittenheim. Kommissionen forhøjede dernæst udgangsbeløbet med 30% med henblik på, at grundbeløbet
afspejler varigheden af sagsøgerens deltagelse i overtrædelsen, dvs. tre år. Grundbeløbet på 11,05 mio. EUR blev nedsat med
30% i henhold til samarbejdsmeddelelsen. Det beløb, som blev tildelt sagsøgeren, er dermed på 7,73 mio. EUR.
Der blev anvendt den samme metode på Trioplast Wittenheims tidligere moderselskab, FLS Plast, og dets holdingselskab, FLSmidth,
der blev tildelt et beløb på 15,30 mio. EUR. For disses vedkommende blev der ikke tildelt nogen forhøjelse eller nedsættelse
på grundlag af skærpende eller formildende omstændigheder, heller ikke – til forskel fra det, der var tilfældet med sagsøgeren
– nogen nedsættelse på grundlag af samarbejdsmeddelelsen.
I lyset af disse betragtninger må det, med forbehold af vurderingen af de øvrige anbringender, som sagsøgeren har fremført,
fastslås, at sagsøgeren ikke har godtgjort, at Kommissionen i forbindelse med vurderingen af de beløb, der blev tildelt Trioplast
Wittenheim og sagsøgeren, har tilsidesat forordning nr. 1/2003, eller at den ikke havde holdt sig inden for rammerne af retningslinjer
for beregningen af bøder i henhold til artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og artikel 65, stk. 5, i EKSF-traktaten (EFT
1998 C 9, s. 3, herefter »retningslinjer for beregningen af bøder«). Sagsøgeren har således i forbindelse med nærværende led
i det første anbringende ikke fremført nogen argumenter, der kan godtgøre, at beregningsmetoden som sådan er støttet på en
grundlæggende fejl, eller strider mod retspraksis.
Det skal i denne henseende for det første bemærkes, at sagsøgerens påstand om, at den ikke selv har tilsidesat konkurrencereglerne,
ikke kan tiltrædes. Sagsøgeren, som blev holdt ansvarlig for Trioplast Wittenheims konkurrencebegrænsende handlinger i perioden
fra den 21. januar 1999 til den 26. juni 2002, blev i medfør af artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003 tildelt et beløb
som følge af virksomhedens ansvar for en overtrædelse, den selv blev anset for at have begået som følge af det pågældende
ansvar (jf. i denne retning Domstolens dom af 16.11.2000, sag C-294/98 P, Metsä-Serla m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 10065,
præmis 28). Det må i den forbindelse understreges, at tilregnelse af Trioplast Wittenheims adfærd til sagsøgeren ikke er genstand
for nogen form for indsigelse.
For det andet bemærkes, at sagsøgeren ikke har ret i sin påstand om, at Kommissionen ikke har taget hensyn til den omstændighed,
at Trioplast Wittenheim under kartellet, som strakte sig over mere end 20 år, tilhørte mere end tre moderselskaber. Det fremgår
således af den anfægtede beslutning, at Kommissionen ved fastsættelsen af de beløb, som blev tildelt sagsøgeren samt FLS Plast
og FLSmidth, fastslog, at der består en nær forbindelse mellem disse beløb og varigheden af hver af Trioplast Wittenheims
moderselskabers deltagelse. Som bemærket i præmis 68 ovenfor, forhøjede Kommissionen for så vidt angår sagsøgeren udgangsbeløbet
på 8,5 mio. RUR med 30%, dvs. med 10% for hvert hele år, som sagsøgeren ejede af Trioplast Wittenheims kapital. En ensartet
fremgangsmåde blev fulgt med hensyn til FLS Plast og FLSmidth.
Derfor savner sagsøgerens påstand om, at virksomheden er blevet holdt ansvarlig for en anden overtrædelse end den, som den
har begået, ethvert grundlag. I den forbindelse er dommen i sagen Cascades mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 56, som
sagsøgeren har henvist til, irrelevant, for så vidt som den, i modsætning til situationen i den foreliggende sag, angår moderselskabets
ansvar for ulovlige handlinger, begået af datterselskaber forud for moderselskabets køb af sidstnævnte.
For så vidt som sagsøgeren i øvrigt gør gældende, at Kommissionen burde have divideret udgangsbeløbet med tre, inden den ændrede
det på grundlag af andre faktorer, bemærkes alene, dels at sagsøgeren ikke har fremført nogen retsregel eller noget retsprincip,
som pålægger Kommissionen en pligt hertil. Dels kan en fremgangsmåde, hvorefter der pålægges et moderselskab det samme udgangsbeløb
som det, der blev lagt til grund med hensyn til det datterselskab, som direkte deltog i kartellet, uden at dette udgangsbeløb
i tilfælde af tidsmæssig succession af flere moderselskaber fordeles, ikke i sig selv betragtes som upassende. Det formål,
som Kommissionen således forfølger ved at anvende denne beregningsmetode, er at give mulighed for, at et moderselskab, som
holdes ansvarligt for en overtrædelse på grund af, at det er blevet tilregnet den, kan pålægges det samme udgangsbeløb som
det, det ville være blevet pålagt i det tilfælde, hvor moderselskabet selv direkte deltog i kartellet. Dette er i overensstemmelse
med formålet med konkurrencepolitikken, og navnlig formålet med instrumentet i denne politik, som bøder udgør, som består
i, at virksomhederne tilskyndes til at overholde konkurrencereglerne (jf. i denne retning Rettens dom af 6.4.l995, sag T-150/89,
Martinelli mod Kommissionen, Sml. II, s. 1165, præmis 59).
Under alle omstændigheder kan en forpligtelse, som består i at dividere udgangsbeløbet i det i præmis 74 ovenfor angivne omfang,
ikke følge af den blotte omstændighed, at en sådan fremgangsmåde blev anvendt ved behandlingen af tidligere sager, som f.eks.
Peroxydes organiques-sagen. I det omfang en beslutningspraksis vedrørende beregningsmetoden for beløb blev fastlagt af Kommissionen,
da den vedtog de beslutninger, som sagsøgeren henviser til, er der intet til hinder for, at denne praksis kan afvises i denne
sag, eller at den ændres. Ifølge fast retspraksis udgør Kommissionens tidligere beslutningspraksis ikke i sig selv en retlig
ramme for bøderne på konkurrenceområdet, eftersom denne ramme alene fastlægges i forordning nr. 1/2003 (jf. i denne retning
Domstolens dom af 24.9.2009, forenede sager C-125/07 P, C-133/07 P, C-135/07 P og C-137/07 P, Erste Bank der österreichischen
Sparkassen mod Kommissionen, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 233 og den deri nævnte retspraksis; jf. også
analogt Rettens dom af 20.3.2002, sag T-23/99, LR AF 1998 mod Kommissionen, Sml. II, s. 1705, præmis 234).
For det tredje er der i forlængelse af ovenstående præmisser grund til at bemærke, at den omstændighed, at sammenlægningen
af de beløb, som tilskrives sagsøgeren, på den ene side, og FLS Plast og FLSmidth, på den anden side, overstiger det beløb,
som blev tildelt deres datterselskab, Trioplast Wittenheim, ikke i sig selv medfører, at den af Kommissionen anvendte beregningsmetode
var åbenbart urigtig. Henset til anvendelsen af den fremgangsmåde, der er angivet i retningslinjerne for beregningen af bøder
og princippet om individualiserede straffe og sanktioner, på omstændighederne i denne sag, er det nemlig tilladt Kommissionen,
idet forekomsten af en økonomisk enhed, som har deltaget i overtrædelsen, er blevet fastslået, at holde en af de juridiske
personer, som tilhører eller har tilhørt denne enhed – uanset om der er tale om et moderselskab eller et datterselskab – ansvarlig
for betalingen af et højere beløb, hvad end det drejer sig om moderselskabet eller et datterselskab, end det, som den eller
de andre juridiske personer, som udgør eller har udgjort en del af denne juridiske enhed, er holdt ansvarlig for. Heraf følger,
at når en overtrædelse begås af et datterselskab, der successivt indgik i flere økonomiske enheder på tidspunktet for overtrædelsen,
kan det ikke anses for upassende, at sammenlægningen af de beløb, der tilskrives moderselskaberne, giver et højere beløb end
det beløb eller sammenlægning af beløb, som er tildelt datterselskabet.
Hvad for det fjerde angår sagsøgerens påstand om, at Kommissionen har tilsidesat de grundlæggende principper om solidarisk
ansvar, skal det bemærkes, at sagsøgeren ikke i forbindelse med videreudviklingen af dette anbringende præciserer disse princippers
art og indhold. I det tilfælde, hvor sagsøgeren ønsker at gøre gældende, at de i præmis 71-76 anførte tre argumenter faktisk
udgør en tilsidesættelse af disse principper, er det tilstrækkeligt at gentage, at disse argumenter ikke er begrundede, uanset
hvorledes det forholder sig med hensyn til arten og indholdet af de pågældende principper. Dette anbringende kan derfor ikke
tages til følge.
For så vidt som sagsøgeren i øvrigt anfægter størrelsen af den bøde, som virksomheden er holdt solidarisk ansvarlig for betaling
af, og som er pålagt Trioplast Wittenheim, med henvisning til, at de sammenlagte beløb, for hvilke dens solidariske ansvar,
på den ene side, og FLS Plast og FLSmidths solidariske ansvar, på den anden side, overskrider størrelsen af den bøde, der
principalt er pålagt Trioplast Wittenheim, skal det bemærkes, at dette klagepunkt er genstand for det sjette anbringende.
Klagepunktet vil derfor specifikt blive undersøgt ved behandlingen af dette anbringende.
Hvad for det femte angår sagsøgerens påstand om, at der to gange blev taget hensyn til de tre år, i hvilke sagsøgeren ejede
Trioplast Wittenheim, i forbindelse med anvendelsen af beregningsmetoden, skal det bemærkes, at intet var til hinder for,
at Kommissionen tager hensyn til denne periode på tre år – både ved fastsættelsen af det beløb, der blev tildelt sagsøgeren,
og det, som blev tildelt Trioplast Wittenheim. For så vidt som alle kreditorer i tilfælde af solidarisk ansvar således i forhold
til de medansvarlige for den hovedforpligtede og sidstnævnte får udelukket deres krav ved enhver betaling – uanset den person,
den hidrører fra – kan der ikke ske en fordobling af det solidariske ansvar.
Endelig er sagsøgerens påstand om, at beregningsmetoden ikke hidtil er blevet anvendt, faktuelt ukorrekt, eftersom det er
fremgået af forhandlingerne for Retten, at Kommissionen faktisk har anvendt denne beregningsmetode i en række beslutninger
forud for den anfægtede beslutning. Den blotte omstændighed, at disse beslutninger dengang ikke var blevet undersøgt af EU’s
retsinstanser, kan ikke ændre på denne konklusion. Henset til den retspraksis, der er nævnt i præmis 75 ovenfor, er det forhold,
at Kommissionen har anvendt en anden metode i sagerne før AstraZeneca-sagen, i øvrigt uden relevans.
Henset til de argumenter, som sagsøgeren har fremført i forbindelse med det første anbringendes første led, kan det ikke antages,
at sagsøgeren har godtgjort, at Kommissionen ikke havde grundlag for at anvende denne beregningsmetode med henblik på at fastsætte
det beløb, som blev tillagt sagsøgeren. Klagepunktet om, at Kommissionen har tilsidesat ligebehandlingsprincippet og de nye
retningslinjer for beregningen af bøder – der i øvrigt ikke finder anvendelse i denne sag – kan heller ikke tages til følge.
Der skal i denne henseende blot henvises til retspraksis nævnt i præmis 75 ovenfor vedrørende Kommissionens beslutningspraksis,
og den retspraksis, hvorefter den omstændighed, at anvendelsen af den nye metode til beregning af bøder, som fastlægges i
retningslinjerne af 2006, kan føre til tildeling af en lavere bøde end den, der pålægges i beslutningen, ikke i sig selv viser,
at denne bøde er uforholdsmæssig (jf. i denne retning Rettens dom af 27.9.2006, sag T-329/01, Archer Daniels Midland mod Kommissionen,
Sml. II, s. 3255, præmis 380).
Under disse omstændigheder må dette led af det første anbringende forkastes, idet det er ufornødent at behandle de af sagsøgeren
foreslåede beregningsmetoder.
Vedrørende det første anbringendes andet led om lovligheden af fastlæggelsen af overtrædelsens grovhed i forbindelse med bødeberegningen
–       Parternes argumenter
Sagsøgeren har kritiseret Kommissionen for, at den for at fastsætte grundbeløbet har støttet sig på Trioplast Wittenheims
markedsandel i 1996, som ifølge den anfægtede beslutning var det sidste år, hvor alle de selskaber, som den anfægtede beslutning
er rettet til, endnu opererede på markedet for industrisække.
Ved i forbindelse med den differentierede behandling at vælge 1996 som referenceår, har Kommissionen tilsidesat den praksis,
som den selv havde fastlagt med henblik på fastlæggelsen af en overtrædelses grovhed. Ifølge denne praksis, som er blevet
tiltrådt af Fællesskabets retsinstanser, skal referenceåret være det sidste hele år, hvor overtrædelsen har varet, for at
vurdere hver enkelt af deltagernes økonomiske styrke på mere passende måde. Derfor burde referenceåret i denne sag have været
2001.
Sagsøgeren har også gjort gældende, at selv om det er korrekt, at Kommissionens metode havde til formål at tilskrive FLS Plast
og FLSmidth samt sagsøgeren selv et selvstændigt udgangsbeløb, dvs. adskilt fra Trioplast Wittenheims udgangsbeløb, burde
dette beløb have været henført til den periode, hvor moderselskaberne hver især ejede Trioplast Wittenheim. Det udgangsbeløb,
som sagsøgeren blev tildelt, kan således ikke lovligt begrundes i Trioplast Wittenheims markedsandel i 1996, eftersom sagsøgeren
først købte sidstnævnte i 1999.
Såfremt Retten imidlertid skulle tiltræde valget af 1996 som referenceår, har sagsøgeren gjort gældende, at Kommissionen har
tilsidesat proportionalitetsprincippet. Ved at lægge Trioplast Wittenheims markedsandel i 1996 til grund, nemlig 2,8%, har
Kommissionen medtaget produktionen af åbne sække og ventilsække, hvilket Trioplast Wittenheim ophørte med i 1997. Henset til
Trioplast Wittenheims markedsandel i 2001, som var på ca. 0,4%, burde Kommissionen have medtaget Trioplast Wittenheim i kategori
seks over virksomheder, eller endog i en kategori syv, men ikke i kategori fem.
Ved at henvise til det skøn, som den råder over i denne henseende, har Kommissionen anført, at valget af 1996 som referenceår
er lovligt, for så vidt som en hensyntagen til omsætningen i dette år giver Kommissionen mulighed for at bedømme såvel de
enkelte virksomheders størrelse og økonomiske betydning inden for den pågældende sektor som omfanget af overtrædelsen for
hver enkelts vedkommende. Ifølge ligebehandlingsprincippet bør Kommissionen anvende ét referenceår, selv om valget af et givent
år som referenceår nødvendigvis indebærer, at visse virksomheder kan have en højere eller lavere omsætning i forhold til andre
år.
Valget af 1996 som referenceår var efter Kommissionens opfattelse begrundet, selv om sagsøgeren faktisk købte Trioplast Wittenheim
fra FLS Plast i 1999. Trioplast Wittenheim deltog således fortsat i det pågældende kartel, også efter at have skiftet moderselskab.
Kommissionen bemærker, at referenceåret enten kan ligge i den periode, hvor FLS Plast var impliceret, eller i den periode,
hvor sagsøgeren var impliceret, men ikke i begge samtidigt.
Med hensyn til den påståede tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet har Kommissionen påpeget, at den omstændighed,
at Trioplast Wittenheim ophørte med en given produktion i 1997, snarere er en omstændighed, som taler for at vælge 1996 som
referenceår, eftersom dette bedre afspejler Trioplast Wittenheims stilling på markedet og i forholdet til kartellets øvrige
medlemmer under hovedparten (omkring trefjerdedele) af overtrædelsens samlede varighed.
–       Rettens bemærkninger
Det bemærkes først, at som det fremgår af præmis 75 ovenfor, er Kommissionen ikke bundet af sine tidligere beslutninger. Selv
om det derfor antages, at fastlæggelsen af referenceåret i nærværende sag udgør en ændring af fast praksis, har dette forhold
ikke i sig selv nogen betydning for lovligheden af den anfægtede beslutning.
Det følger endvidere af fast retspraksis, at bedømmelsen af overtrædelsens grovhed skal ske på grundlag af den økonomiske
situation, som den var på det tidspunkt, da overtrædelsen blev begået; de relevante elementer, der i denne forbindelse skal
tages i betragtning, er bl.a. de enkelte virksomheders størrelse og økonomiske betydning samt omfanget af overtrædelsen for
hver enkeltes vedkommende (Rettens dom af 14.5.1998, sag T-334/94, Sarrió mod Kommissionen, Sml. II, s. 1439, præmis 397 og
den deri nævnte retspraksis). Ved vurderingen af disse omstændigheder må man nødvendigvis henholde sig til omsætningen i det
pågældende tidsrum (Domstolens dom af 16.11.2000, sag C-291/98 P, Sarrió mod Kommissionen, Sml. I, s. 9991, præmis 86 og den
deri nævnte retspraksis).
Selv om det således, som sagsøgeren har anført, er korrekt, at den gennemførte beregningsmetode i den sag, der førte til dom
af 14. maj 1998, Sarrió mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 91, og af 16. november 2000, Sarrió mod Kommissionen, nævnt
ovenfor i præmis 91, byggede på omsætningen i det sidste hele år, hvor overtrædelsen har varet, indebærer denne omstændighed
ikke, at dette valg altid skal anvendes. Som det således følger af samme retspraksis, skal der vælges en beregningsmetode,
som gør det muligt at tage højde for de enkelte virksomheders størrelse og økonomiske betydning samt omfanget af overtrædelsen
for hver enkeltes vedkommende ud fra den økonomiske situation, som den var på det tidspunkt, da overtrædelsen blev begået
(dom af 16.11.2000, Sarrió mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 91, præmis 88). Desuden fastslog Retten, at det er nødvendigt
at afgrænse den periode, som skal lægges til grund, således at de fremkomne tal er så sammenlignelige som muligt (Rettens
dom af 14.5.1998, sag T-319/94, Fiskeby Board mod Kommissionen, Sml. II, s. 1331, præmis 42).
Heraf følger, at sagsøgerens synspunkt, hvorefter referenceåret nødvendigvis må være det sidste hele år, hvor overtrædelsen
har varet, ikke kan tiltrædes.
I det foreliggende tilfælde skal det imidlertid bemærkes, at overtrædelsen varede i mere end 20 år, og at antallet af de virksomheder,
som deltog i overtrædelsen, samt hver enkelt af disses sammensætning kan have udviklet sig i disse 20 år, lige så vel som
hver enkeltes størrelse og økonomiske betydning. I denne henseende skal det fastslås, at sagsøgeren – selv om selskabet klart
fremgår blandt adressaterne for den anfægtede beslutning – ikke, som anført i 767. betragtning til beslutningen, er blandt
samtlige de virksomheder, som den anfægtede beslutning er rettet til, og som ved valget af 1996 som referenceår, befandt sig
på markedet for industrisække. Det fremgår desuden af sagsakterne, at den økonomiske enhed, som sagsøgeren var en del af i
perioden mellem den 21. januar 1999 og den 26. juni 2002, nemlig slutningen af i perioden for overtrædelsen, ikke længere
var aktiv i produktionen af to varer fra sektoren for industrisække, som tidligere blev fremstillet af Trioplast Wittenheim,
og at selskabets markedsandel i samme periode var på ca. 0,4-0,5%. Under disse omstændigheder kan det ikke gøres gældende,
at den af Kommissionen anvendte markedsandel og omsætning, dvs. for Trioplast Wittenheim for 1996, kan afspejle den relative
størrelse og økonomiske betydning af den virksomhed, som sagsøgeren har været en del af siden 1999.
Under samme synsvinkel skal det bemærkes, at det fremgår af den anfægtede beslutning, at Kommissionen i forbindelse med beregningen
af bøderne har anvendt en individuel fremgangsmåde med henblik på at behandle de af adressaterne for den anfægtede beslutning,
der alene blev holdt ansvarlige som moderselskaber, som direkte deltagere i overtrædelsen. For så vidt som sagsøgeren og Trioplast
Wittenheim udgjorde en økonomisk enhed, som ikke eksisterede før 1999, kan den omstændighed, at 1996 lægges til grund som
referenceår for en sådan enhed, ikke uden andre relevante indikatorer være udtryk for de reelle økonomiske forhold, som de
var på det tidspunkt, da denne virksomhed deltog i overtrædelsen. Dette referenceår kan derfor ikke indikere omfanget af den
overtrædelse, som kan tilregnes sagsøgeren.
De af Kommissionen fremførte anbringender i denne sammenhæng ændrer ikke denne konklusion. For så vidt som Kommissionen, navnlig
i sit svar på Rettens spørgsmål, har henvist til sin skønsbeføjelse på området, fremgår det faktisk af præmis 94 og 95 ovenfor,
at Kommissionen ved i forbindelse med den differentierede behandling at medtage sagsøgeren i den kategori, der blev tildelt
Trioplast Wittenheim på grundlag af dens markedsandel i 1996, har anlagt et åbenbart urigtigt skøn. I tilfælde af en situation,
der som i det foreliggende tilfælde har ændret sig, kan anvendelsen af en markedsandel i et referenceår, som ikke kan sammenlignes
med de efterfølgende år, føre til en forskelsbehandling ved – ud fra et tidsmæssigt synspunkt – at behandle uensartede situationer
på grundlag af ét og samme referencekriterium.
Endvidere tager argumentet om, at 1996 bedre end selskabets stilling efter ophøret i 1997 af produktionen af visse produkter
inden for sektoren for industrisække afspejler Trioplast Wittenheims stilling på det pågældende marked under hele overtrædelsen,
ikke hensyn til, at sagsøgeren i denne sag ved beregningen af bøden blev tildelt et andet beløb end det, der af Kommissionen
blev fastsat for dens datterselskab. I denne forbindelse er argumentet om, at Trioplast Wittenheims markedsandel blev taget
i betragtning ved den forskellige behandling af sagsøgeren, uden relevans, idet denne forskelsbehandling bygger på en omsætning,
som sagsøgeren ikke har deltaget i. Følgelig kan denne omsætning ikke være udtryk for de reelle økonomiske forhold for den
periode, hvor sagsøgeren udgjorde en økonomisk enhed med Trioplast Wittenheim.
Det må på baggrund af det ovenstående fastslås, at det første anbringendes andet led bør tiltrædes. Følgelig bør den anfægtede
beslutning annulleres, for så vidt som det udgangsbeløb, der er tildelt sagsøgeren, bygger på Trioplast Wittenheims markedsandel
i referenceåret 1996.

Det andet anbringende om, hvorvidt Kommissionen med føje kunne afvise at indrømme formildende omstændigheder
Parternes argumenter
Sagsøgeren har anført, at Kommissionen i forbindelse med fastsættelsen af bødens størrelse burde have taget hensyn til de
formildende omstændigheder vedrørende Trioplast Wittenheims deltagelse i overtrædelsen.
Sagsøgeren har for det første gjort gældende, at Trioplast Wittenheim kun sporadisk deltog i de ulovlige møder. Virksomheden
har i denne henseende påberåbt sig flere mødereferater, som bl.a. viser, at de andre erhvervsdrivende havde betvivlet Trioplast
Wittenheims deltagelse, og at sidstnævnte regelmæssigt havde været fraværende ved møderne. De samme dokumenter bekræfter endvidere,
at Trioplast Wittenheim var en marginal virksomhed med en beskeden markedsandel, og at dette selskab ikke har haft en proaktiv
tilgang til de spørgsmål, der er taget stilling til i forbindelse med den konkurrencebegrænsende praksis.
For det andet har sagsøgeren understreget, at Trioplast Wittenheim kun deltog i tre af de seks undergrupper, nemlig undergrupperne
for »Frankrig«, »Benelux« og »bloksække«, og at Trioplast Wittenheim forlod disse senest i februar 1997. For så vidt som deltagelsen
i undergrupperne har udgjort overtrædelsen af artikel 81 EF, har sagsøgeren gjort gældende, at Trioplast Wittenheim var omfattet
af forældelsesreglerne. Under alle omstændigheder udgør både Trioplast Wittenheims deltagelse, der var begrænset til undergrupperne,
og dens relative tidlige tilbagetrækning, omstændigheder, der skulle anerkendes som formildende omstændigheder.
Såfremt Retten for det tredje skulle finde, at Trioplast Wittenheim har deltaget i overtrædelsen efter den 23. marts 1999,
har sagsøgeren anført, at selskabets særlige rolle i Valveplast i det tidsrum, hvor det havde været datterselskab, burde være
anset for en formildende omstændighed. Sagsøgeren har i denne sammenhæng understreget, at virksomheden blev opmærksom på Valveplasts
konkurrencebegrænsende adfærd for første gang under mødet den 23. marts 1999. Dette fremgår af aktieoverdragelseskontrakten
mellem FLS Plast og Trioplanex Frankrig og voldgiftsafgørelsen som følge af en procedure vedrørende den mulige tilsidesættelse
af kontrakten. I øvrigt skete der efter mødet en holdningsændring i Trioplast Wittenheim, idet de ansatte fik forbud mod at
deltage i Valveplasts konkurrencebegrænsende aktiviteter, idet Trioplast Wittenheim kun i god tro vendte tilbage til tre møder
i 2001 i håbet om at drøfte juridiske spørgsmål.
I forlængelse af denne argumentation har sagsøgeren fremhævet, at de faktiske omstændigheder, som Kommissionen har fremført
mod tilstedeværelsen af formildende omstændigheder, såsom deltagelsen i undergrupper, er uden relevans i denne henseende,
eftersom de vedrører en periode, hvor sagsøgeren endnu ikke havde købt Trioplast Wittenheim. Såfremt beregningen af en bøde,
som alene gælder sagsøgeren, lægges til grund af Retten, er det sagsøgerens opfattelse, at Kommissionen burde have taget hensyn
til de formildende omstændigheder, der forelå efter denne erhvervelse, i det mindste for så vidt angår dens ansvar.
Kommissionen har gjort gældende, at dette anbringende skal forkastes.
–       Rettens bemærkninger
Det følger af fast retspraksis, at der, når en overtrædelse er blevet begået af flere virksomheder, skal foretages en undersøgelse
af, hvor intensiv den enkelte virksomheds deltagelse har været (Domstolens dom af 16.12.1975, forenede sager 40/73-48/73,
50/73, 54/73-56/73, 111/73, 113/73 og 114/73, Suiker m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 1663, præmis 623), for at fastslå, om
der foreligger skærpende eller formildende omstændigheder.
I henhold til punkt 3, første led, i retningslinjerne for beregningen af bøder er det en formildende omstændighed, hvis det
godtgøres, at en virksomhed »kun har spillet en passiv rolle eller en rolle som medløber« ved overtrædelsen. En passiv rolle
indebærer, at den pågældende virksomhed holder »lav profil«, dvs. afstår fra en aktiv deltagelse i tilblivelsen af den konkurrencebegrænsende
aftale/de konkurrencebegrænsende aftaler (jf. i denne retning Rettens dom af 9.7.2003, sag T-220/00, Cheil Jedang mod Kommissionen,
Sml. II, s. 2473, præmis 167).
I den forbindelse fremgår det af retspraksis, at det som en omstændighed, der kan vise, at en virksomhed har spillet en passiv
rolle i et kartel, kan tages i betragtning, at virksomheden har deltaget væsentligt mere sporadisk i møderne end kartellets
almindelige medlemmer, at den, uanset hvor længe den har deltaget i overtrædelsen, er indtrådt på det marked, som har været
omfattet af denne, på et sent tidspunkt, og at andre virksomheder, som har deltaget i overtrædelsen, udtrykkeligt har afgivet
forklaringer, hvoraf der fremgår noget sådant (dommen i sagen Cheil Jedang mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 106, præmis
168, og af 29.4.2004, forenede sager T-236/01, T-239/01, T-244/01-T-246/01, T-251/01 og T-252/01, Tokai Carbon m.fl. mod Kommissionen,
Sml. II, s. 1181, præmis 331).
Endvidere har Retten allerede præciseret, at den omstændighed, at andre virksomheder måtte have været mere aktive end en enkelt
deltager, ikke indebærer, at sidstnævnte udelukkende har spillet en passiv rolle eller en rolle som medløber. Der kan således
kun tages hensyn til en fuldstændig passivitet, som skal fastslås af den deltager, som påberåber sig den (jf. i denne retning
Rettens dom af 26.4.2007, forenede sager T-109/02, T-118/02, T-122/02, T-125/02 og T-126/02, T-128/02 og T-129/02, T-132/02
og T-136/02, Bolloré m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 947, præmis 611).
I det foreliggende tilfælde skal det fastslås, at ingen af argumenterne om, at sagsøgeren har spillet en passiv rolle eller
en rolle som medløber i kartellet, kan tiltrædes. Disse argumenter vedrører tre grupper: Den første vedrører navnlig Trioplast
Wittenheims fravær ved møderne hos Valveplast og virksomhedens stilling på markedet, den anden vedrører dens deltagelse i
undergrupperne, og den sidste vedrører de omstændigheder, der er indtrådt i perioden efter 1999.
For det første fremgår det af bilag 1 til den anfægtede beslutning, som indeholder mange oplysninger om de møder hos Valveplast,
der fandt sted i perioden mellem 1984 og 2002, at undtagen i perioden efter 1999, således som det er blevet nævnt i præmis
44-50 ovenfor, var Trioplast Wittenheim regelmæssigt tilstedeværende i møderne hos Valveplast, og at virksomheden meldte afbud
flere gange ved fravær. Da disse oplysninger ikke er blevet bestridt, og uden at det er nødvendigt på dette trin at udtale
sig om hyppigheden af Trioplast Wittenheims deltagelse i undergruppernes møder, kan det i det foreliggende tilfælde ikke foreholdes
Kommissionen, at den ikke fastslog, at dette selskab havde spillet en passiv rolle eller en rolle som medløber på grund af
den begrænsede hyppighed af deltagelsen i Valveplasts møder.
I denne henseende skal det præciseres, at Kommissionen heller ikke havde grund til at antage, at de andre erhvervsdrivende
reelt var i tvivl om Trioplast Wittenheims deltagelse. Sagsøgeren har ikke fremlagt beviser i den forbindelse, som f.eks.
erklæringer fra andre deltagere i kartellet vedrørende Trioplast Wittenheim særlige rolle. Sagsøgerens påstande hviler udelukkende
på indholdet af referaterne af møderne hos Valveplast, der ikke taler for de konklusioner, som den ønsker at udlede heraf.
Bemærkningen i referatet af mødet den 2. marts 1993 vedrørende ændringen i G.’s »passive deltagelse«, som var repræsentant
for Trioplast Wittenheim, til en »aktiv deltagelse«, er ikke nødvendigvis en indikator for en tvivl hos de andre medlemmer
med hensyn til dette selskabs inddragelse som sådan, da selskabet var blevet repræsenteret af andre personer inden 1992. Referatet
viser under alle omstændigheder, at G.’s deltagelse har udviklet sig mod en aktiv opbakning af kartellet fra marts 1993. Den
omstændighed, at en deltager fra Valveplast i 2000 blev pålagt at tage kontakt til Trioplast Wittenheims repræsentant med
henblik på at drøfte sidstnævntes repræsentation, berettiger heller ikke i sig selv, at der rejses tvivl om dens deltagelse
i kartellet.
Hvad angår påstanden om, at Trioplast Wittenheim har været en marginal virksomhed på markedet, skal det understreges, at dette
ikke er tilfældet, og Trioplast Wittenheim var aktiv både på det relevante marked og i Valveplast og undergrupperne. Det fremgår
således af 134., 135. og 400. betragtning til den anfægtede beslutning, at Trioplast Wittenheim fremstillede alle de fire
produkter, som var genstand for kartellet, dvs. åbne sække, ventilsække, FFS-sække og bloksække. I denne forbindelse har Trioplast
Wittenheim, som det fremgår af 173., 179., 185. og 205. betragtning til den anfægtede beslutning, deltaget ikke blot i Valveplasts
aktiviteter, men ligeledes i undergrupperne for »bloksække«, »Frankrig« og »Benelux«.
Påstanden om, at Trioplast Wittenheim ikke har vedtaget en proaktiv tilgang til de spørgsmål, der er taget stilling til i
forbindelse med den konkurrencebegrænsende praksis, er ligeledes ubegrundet. Som det fremgår af den anfægtede beslutning,
navnlig af 802. betragtning, deltog Trioplast Wittenheim, som var blandt grundlæggerne af kartellet, gentagne gange i en ulovlig
praksis, bl.a. vedrørende ordningen om udveksling af oplysninger om salgsmængder og markedsandele samt fordeling af kunder.
Hvad for det andet angår den omstændighed, at Trioplast Wittenheim kun har deltaget i tre af de seks undergrupper og forlod
disse senest i februar 1997, skal det bemærkes, for det første, at deltagelse i tre undergrupper ikke er specielt usædvanligt,
når der sammenlignes med de andre kartelmedlemmer, hvilket således afspejler en grad af engagement, som kan sammenlignes med
undergrupperne. Det fremgår således af 173.-185. betragtning til den anfægtede beslutning, at kun selskaberne Wavin og Fardem
Packaging deltog i møderne i mere end tre undergrupper. I betragtning for det andet af, at Trioplast Wittenheim faktisk deltog
i de tre ovennævnte undergrupper i omkring tre fjerdedele af overtrædelsens varighed, kan det ikke konkluderes, at tilbagetrækningen
fra disse undergrupper kan indebære en passiv rolle for Trioplast Wittenheim.
Med hensyn til sagsøgerens argument om, at Trioplast Wittenheims overtrædelse måtte anses for forældet, for så vidt som den
vedrører deltagelsen i undergrupperne, er det tilstrækkeligt at bemærke, at sagsøgeren ikke har bestridt klassificeringen
af overtrædelsen som samlet og vedvarende. Henset til, at den samlede og vedvarende overtrædelse ophørte den 26. juni 2002,
og derfor ikke kan antages at være forældet, er afslutningen af Trioplast Wittenheims deltagelse i undergrupperne, uden relevans.
For det tredje skal det bemærkes, at selv hvis det antages, at sagsøgeren var uvidende om den konkurrencebegrænsende adfærd
i Valveplast ved købet af Trioplast Wittenheim i 1999, har virksomheden ikke påvist en fuldstændig passivitet, som omhandlet
i den retspraksis, der er nævnt i præmis 108 ovenfor, hos datterselskabet, for så vidt som den angår Trioplast Wittenheims
deltagelse i kartellet i perioden fra januar 1999 til juni 2002. Som det fremgår af vurderingen af det første anbringendes
tredje led, og navnlig af præmis 44 og 45 ovenfor, deltog Trioplast Wittenheim i tre møder i 2001, hvorunder der blev udarbejdet
to væsentlige aspekter af kartellet, nemlig prisberegningsmodellen og koordineringen af auktionssalg på internettet.
Eftersom sagsøgeren ikke har påvist, at Kommissionen anlagde et åbenbart urigtigt skøn ved ikke på grundlag af formildende
omstændigheder at indrømme en nedsættelse af den beløbsstørrelse, for hvilken den er holdt solidarisk ansvarlig for betaling
af bøden, kan det andet anbringende ikke tages til følge.

Det fjerde anbringende om ansøgningen om bødefritagelse
–       Parternes argumenter
Sagsøgeren er af den opfattelse, at den nedsættelse af den oprindelige bøde på 30%, som Kommissionen har indrømmet sagsøgeren
i henhold til samarbejdsmeddelelsens afsnit D, burde have været større.
Sagsøgeren har for det første anført, at Trioplast Wittenheim og virksomheden selv, efter deres anmodning om bødenedsættelse,
har haft et nyttigt samarbejde med Kommissionen. Sagsøgeren påstår dels at være fremkommet med nyttige forklaringer og dokumenter
til Kommissionen i arbejdet med at identificere overtrædelsen, dels at den omstændighed, at sagsøgeren under den administrative
procedure bestred visse omstændigheder, således som de fremgik af klagepunktsmeddelelsen, ikke burde have ført til en begrænsning
af bødenedsættelsen. Sagsøgeren har således udelukkende fremhævet visse omstændigheder, som Kommissionen havde misforstået,
uden på noget tidspunkt at have bestridt tilstedeværelsen af den konkurrencebegrænsende adfærd. Kommissionen foretog efterfølgende
en række ændringer vedrørende beskrivelsen af de faktiske omstændigheder. Sagsøgeren er i den forbindelse af den opfattelse,
at virksomheden burde have ret til at henvise til en »marginalt« forskellig vurdering af de faktiske omstændigheder end Kommissionen,
uden at dette vil blive sanktioneret, hvad angår hensyntagen til dens ansøgning om bødefritagelse.
Sagsøgeren har dernæst anført, at Kommissionen har indrømmet selskabet Bischof+Klein en nedsættelse på 25%, og at undladelsen
af at bestride rigtigheden af de faktiske omstændigheder, således som disse var beskrevet i klagepunktsmeddelelsen, ifølge
den anfægtede beslutning har medvirket til, at denne virksomheds bøde nedsættes. Eftersom sagsøgeren heller ikke har bestridt
den konkurrencebegrænsende adfærd og har afgivet flere beviser end Bischof+Klein, burde der være indrømmet den en større nedsættelse.
Kommissionen har gjort gældende, at dette anbringende skal forkastes.
–       Rettens bemærkninger
Det bemærkes, at Kommissionen har et vidt skøn med henblik på metoden til bødeberegning, og den kan herved tage hensyn til
mange forhold, herunder de pågældende virksomheders samarbejde ved undersøgelserne gennemført af denne institutions tjenestegrene.
Kommissionen skal som led heri foretage vanskelige faktiske skøn, bl.a. vedrørende de nævnte virksomheders respektive samarbejde
(Domstolens dom af 10.5.2007, sag C-328/05 P, SGL Carbon mod Kommissionen, Sml. I, s. 3921, præmis 81).
Kommissionen har i denne henseende et vidt skøn, når den skal vurdere kvaliteten og brugbarheden af en virksomheds samarbejde,
navnlig i forhold til andre virksomheders bidrag (dommen i sagen SGL Carbon mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 122,
præmis 88). Den kan dog i forbindelse med denne bedømmelse ikke tilsidesætte ligebehandlingsprincippet (Rettens dom af 28.4.2010,
sag T-452/05, BST mod Kommissionen, endnu ikke trykt i Samling af afgørelser, præmis 142).
Kommissionen har i samarbejdsmeddelelsen præciseret betingelserne for, hvornår virksomheder, der samarbejder med Kommissionen
i forbindelse med dennes undersøgelser af en kartelsag, kan fritages for bøder eller få nedsat størrelsen af den bøde, de
ellers ville være blevet pålagt.
Punkt D i samarbejdsmeddelelsen bestemmer:
»1.      Hvis en virksomhed samarbejder, uden at alle betingelserne i afsnit B eller C er opfyldt, indrømmes den en nedsættelse på
mellem 10% og 50% af den bøde, som den ville være blevet pålagt, hvis den ikke havde samarbejdet.
2.      Dette kan navnlig være tilfældet, hvis:
–      en virksomhed, inden udsendelsen af en klagepunktsmeddelelse, forsyner Kommissionen med oplysninger, dokumenter eller andet
bevismateriale, som bidrager til at fastslå overtrædelsens eksistens.
–      en virksomhed, efter at have modtaget klagepunktsmeddelelsen, meddeler Kommissionen, at den ikke bestrider de faktiske omstændigheder,
som Kommissionen bygger sine indvendinger på.«
I denne sag skal det dels bemærkes, at Kommissionen i den anfægtede beslutning har konstateret, at sagsøgerens detaljerede
fremstilling vedrørende kartellets drift i Valveplast og undergrupperne, navnlig undergruppen for »Frankrig«, samt kvoterne,
ordningen om fordeling af kunder og betydningen af tabellen over markedsandelene, bidrog til at bekræfte, at der forelå en
overtrædelse. Dels tog Kommissionen hensyn til den omstændighed, at sagsøgeren havde bestridt visse faktiske omstændigheder,
således som de fremgik af klagepunktsmeddelelsen. Disse betragtninger førte den til at nedsætte sagsøgerens bøde med 30%.
Hvad indledningsvis angår Kommissionens konstatering af, at sagsøgeren havde bestridt visse faktiske omstændigheder, således
som de fremgik af klagepunktsmeddelelsen, og indrømmelsen af en nedsættelse af den beløbsstørrelse, for hvilken sagsøgeren
af denne grund blev holdt mindre solidarisk ansvarlig for, kan det ikke antages, at disse udgør et åbenbart urigtigt skøn.
Det fremgår således af den anfægtede beslutning, at sagsøgeren har bestridt visse faktiske omstændigheder, der i klagepunktsmeddelelsen
beskrives på en måde, som går ud over den blotte angivelse af faktiske omstændigheder, som Kommissionen skulle have misforstået.
Ifølge 275. og 276. betragtning til den anfægtede beslutning har sagsøgeren gjort gældende, at Trioplast Wittenheim ikke havde
været impliceret i indførelsen af ordningen med koordinering af auktionssalg på internettet. Det må imidlertid konstateres,
at Trioplast Wittenheim deltog i mødet hos Valveplast den 8. juni 2001, hvorunder dette spørgsmål blev behandlet, og at Trioplast
Wittenheim ikke tog offentlig afstand fra indholdet af mødet. Ifølge 301. betragtning til den anfægtede beslutning har sagsøgeren
afvist, at Trioplast Wittenheim var impliceret i udarbejdelsen af prisberegningsmodellen for FFS-sække, mens det står fast,
at sidstnævnte deltog i mødet hos Valveplast den 15. september 2000, hvorunder oprettelsen af den deri omhandlede arbejdsgruppe
blev fastlagt. Trioplast Wittenheim tog heller ikke afstand fra indholdet af dette møde.
Sagsøgerens indsigelser under den administrative procedure kan ikke anses for at være vurderinger af de faktiske omstændigheder,
der blot »marginalt« afviger fra Kommissionens vurderinger. Vurderingerne vedrører to væsentlige aspekter af kartellet, nemlig
koordineringen af auktionssalg på internettet og prisberegningsmodellen. Der rejses i øvrigt ikke tvivl om denne vurdering
på grund af den omstændighed, at der i den anfægtede beslutning efter sagsøgerens svar optræder nogle forskelle i forhold
til klagepunktsmeddelelsen vedrørende beskrivelsen af de faktiske omstændigheder.
Med hensyn dernæst til sammenligningen af sagsøgerens situation og situationen for Bischof+Klein, som i øvrigt fik en mindre
nedsættelse end den på 30%, som sagsøgeren fik, skal det bemærkes, at det fremgår af 851. betragtning til den anfægtede beslutning,
at Bischof+Klein i sit svar på klagepunktsmeddelelsen anførte, at det ikke ville gøre indsigelse over for rigtigheden af de
faktiske omstændigheder, således som de fremgik af denne meddelelse. Selskabet har derved opfyldt samarbejdsmeddelelsens afsnit
D, punkt 2, andet led, til forskel fra sagsøgeren, der, som det fremgår af sagsakterne, aldrig udtrykkeligt henviste til denne
bestemmelse.
Mens det i øvrigt er ubestridt, at sagsøgeren har bestridt visse faktiske omstændigheder under den administrative procedure,
har virksomheden ikke fremført noget, der – til trods for den i klagepunktsmeddelelsen indeholdte erklæring – beviser, at
Bischof+Klein under denne procedure har bestridt rigtigheden af de faktiske omstændigheder. Selv i det tilfælde, hvor Kommissionen
på den ene side har tildelt en nedsættelse af den bøde, som Bischof+Klein er blevet pålagt, eller har indrømmet en større
nedsættelse end den, som virksomheden ellers ville være blevet pålagt, med henvisning til, at denne virksomhed ikke havde
bestridt rigtigheden af de faktiske omstændigheder, og på den anden side undlod at tilskrive sagsøgeren en sådan nedsættelse,
kan det derfor ikke antages, at det her drejer sig om et åbenbart urigtigt skøn.
Endelig bemærkes, at sagsøgeren hverken har gjort gældende, endsige påvist, at de beviser, som den havde fremlagt for Kommissionen,
har udgjort et bidrag til en bekræftelse af en mere omfattende overtrædelse end Bischof+Kleins overtrædelse. En fejl fra Kommissionens
side kan derfor heller ikke i denne forbindelse lægges til grund.
Herefter må fjerde anbringende forkastes.

Det femte anbringende om overholdelse af proportionalitets- og ligebehandlingsprincippet
–       Parternes argumenter
Sagsøgeren har gjort gældende, at Kommissionen har tilsidesat proportionalitets- og ligebehandlingsprincippet.
For det første finder sagsøgeren, at det forekommer uforholdsmæssigt, at de samlede bøder for alle de virksomheder, der har
deltaget i overtrædelsen, dvs. 290,71 mio. EUR efter anvendelse af loftet på 10% af omsætningen og samarbejdsmeddelelsen (og
tidligere mere end 600 mio. EUR), overstiger den årlige omsætning på hele det relevante marked, nemlig ca. 250 mio. EUR. Sagsøgeren
har ligeledes foreholdt Kommissionen, at Trioplast Wittenheims og sagsøgerens egen bøde, som blev pålagt virksomheden i henhold
til dens solidariske hæftelse, er for store i forhold til omsætningen på det berørte marked. Herved har sagsøgeren bestridt,
at Rettens dom af 9. juli 2003, Archer Daniels Midland og Archer Daniels Midland Ingredients mod Kommissionen (sag T-224/00,
Sml. II, s. 2597), finder anvendelse på det omhandlede tilfælde, da Archer Daniels Midland, til forskel fra sagsøgeren, havde
en ledende rolle i det pågældende kartel.
For det andet har sagsøgeren anført, at Kommissionen har behandlet lignende sager anderledes og ikke har overholdt sin egen
praksis for bøder. Sagsøgeren henviser for det første til andre sager, f.eks. Méthionin-sagen (sag C.37.519 – Methionin, EUT
2003 L 255, s. 1), hvori forholdet mellem de pålagte bøder og omsætningen på de relevante markeder var mere rimelig. Sagsøgeren
gør for det andet gældende, at Trioplast Wittenheims bøde er mere uforholdsmæssig i forhold til dens omsætning end omsætningen
hos de øvrige adressater for den anfægtede beslutning, såsom selskaberne Bischof+Klein, Nordenia International og Cofira-Sac.
Sagsøgeren tilføjer, at forholdet mellem de udgangsbeløb, der tilskrives virksomheder i første kategori, og dem, som tilskrives
virksomheder i fjerde kategori, er ca. fire til en. Efter sagsøgerens opfattelse skulle den endelige størrelse af Trioplast
Wittenheims bøde være nedsat for at svare til (ca.) mindst en fjerdedel af den bøde, som Bischof+Klein, der var klassificeret
i første kategori, er pålagt.
Sagsøgeren gør for det tredje gældende, at Trioplast Wittenheim har været en beskeden størrelse virksomhed, uden nogen nævneværdig
indflydelse på markedet, og at den intet kommercielt udbytte fik af deltagelsen i den konkurrencebegrænsende praksis. Sagsøgeren
bemærker i denne henseende, at den bøde på 7,3 mio. EUR, for hvilken virksomheden er holdt solidarisk ansvarlig for, er 21
gange højere end det samlede overskud for salget af de pågældende produkter i Trioplast-koncernen i 1999, 2000 og 2001. Endvidere
har Kommissionen ved fastsættelsen af bøden undladt at tage hensyn til de faktiske økonomiske muligheder for at opfylde forpligtelsen
med Trioplast Wittenheim. Ifølge sagsøgeren kunne sidstnævntes konkurs have været undgået, hvis Kommissionen havde taget hensyn
til selskabets usikre situation, og hvis Kommissionen ved vedtagelsen af den anfægtede beslutning havde anerkendt det direkte
økonomiske ansvar for selskabets tidligere ejer, nemlig FLS Plast.
For det fjerde hævder sagsøgeren, at de bøder, som i den foreliggende sag er blevet pålagt, ville have været betydeligt lavere,
hvis de nye retningslinjer for beregningen af bøder havde fundet anvendelse.
Kommissionen har gjort gældende, at dette anbringende skal forkastes.
–       Rettens bemærkninger
For det første, og for så vidt som det femte anbringende vedrører en tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet, skal
der henvises til retspraksis, hvorefter der tilkommer Kommissionen et skøn ved fastsættelsen af den enkelte bøde, og at den
ikke er forpligtet til at anvende en bestemt matematisk formel i denne forbindelse (Domstolens dom af 16.11.2000, sag C-283/98 P,
Mo och Domsjö mod Kommissionen, Sml. I, s. 9855, point 47, og Rettens dom af 5.12.2006, sag T-303/02, Westfalen Gassen Nederland,
mod Kommissionen, Sml. II, s. 4567, præmis 151). Ifølge artikel 23, stk. 3, i forordning nr. 1/2003 fastsættes bødens størrelse
i øvrigt på grundlag af overtrædelsens grovhed og varighed. Desuden er det pågældende beløb resultatet af en række talmæssige
vurderinger, som Kommissionen har udført i henhold retningslinjerne for beregningen af bøder. Fastsættelsen af den endelige
bøde er navnlig et resultat af forskellige omstændigheder, som er forbundet med den pågældende virksomheds enkelte adfærd,
såsom tilstedeværelsen af skærpende eller formildende omstændigheder (jf. i denne retning Rettens dom af 4.7.2006, sag T-304/02,
Hoek Loos mod Kommissionen, Sml. II, s. 1887, præmis 82 og 85).
Det kan ikke udledes af denne retlige ramme, at Kommissionen skal drage omsorg for, at der er et bestemt forhold mellem det
således beregnede og deltagerne i kartellet pålagte bødebeløb, og det samlede markedsvolumen for det pågældende produkt i
et bestemt af de år, hvori overtrædelsen fandt sted, når overtrædelsen varede i mere end 20 år, og størrelsen af bøden også
beror på andre omstændigheder, som er forbundet med den pågældende virksomheds individuelle adfærd (jf. i denne retning Rettens
dom af 18.6.2008, sag T-410/03, Hoechst mod Kommissionen, Sml. II, s. 881, præmis 342).
I det omfang det drejer sig om forholdet mellem sagsøgerens årlige omsætning og den bøde, der er blevet pålagt selskabet,
skal det for det første bemærkes, at Kommissionen rent faktisk havde benyttet omsætningen i 1996 i forbindelse med vurderingen
af grovheden af den af sagsøgeren begåede overtrædelse, og for det andet, at det deraf følgende udgangsbeløb på 8,5 mio. EUR
var mindre end det udgangsbeløb, som Kommissionen kunne tilskrive i henhold til punkt A, tredje led, i retningslinjerne for
beregningen af bøder, dvs. 20 mio. EUR (jf. i denne retning Rettens dom af 28.4.2010, sag T-446/05, Amann & Söhne og Cousin
Filterie mod Kommissionen, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 180). Det forhold, at Kommissionen burde have
taget højde for omsætningen i et af de år, hvori sagsøgeren var til stede på det relevante marked, kan ikke i sig selv have
betydning for denne vurdering.
Artikel 23, stk. 2, i forordning nr. 1/2003 har under alle omstændigheder til formål at undgå, at bøderne bliver urimelige.
Da den endelige bøde i nærværende sag ikke overstiger loftet på 10% af omsætningen, kan den ikke anses for at være urimelig,
fordi den endelige bøde ikke overstiger den samlede relevante markedsvolumen, eller fordi Trioplast Wittenheim og sagsøgerens
bøder overstiger deres respektive årlige omsætning for det relevante produkt (jf. i denne retning dommen i sagen Archer Daniels
Midland og Archer Daniels Midland Ingredients mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 135, præmis 200). Loftet på 10% af
omsætningen skal i modsætning til det af sagsøgeren anførte anvendes, uden at der skal tages hensyn til den særlige funktion
for en virksomhed i kartellet.
Hvad for det andet angår den hævdede tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet skal det bemærkes, for det første for så
vidt angår sagsøgerens sammenligninger med andre af Kommissionens beslutninger om bøder, navnlig med hensyn til forholdet
mellem summen af bøder og størrelsen af det berørte marked, at disse beslutninger kun kan have betydning for spørgsmålet om
overholdelse af ligebehandlingsprincippet, hvis det godtgøres, at oplysningerne om de faktiske omstændigheder i disse andre
sager, såsom hvilke markeder, hvilke produkter, hvilket land, hvilke virksomheder og hvilke relevante perioder der er tale
om, er sammenlignelige med oplysningerne i det foreliggende tilfælde (jf. i denne retning Rettens dom af 27.9.2006, sag T-59/02,
Archer Daniels Midland mod Kommissionen, Sml. II, s. 3627, præmis 316).
Sagsøgerens blotte henvisning til de samlede bøder og omsætningen på de pågældende markeder er imidlertid ikke tilstrækkelig
til at fastslå, at de samme betingelser var opfyldt i det foreliggende tilfælde. Sagsøgeren har således ikke godtgjort, at
markederne, produkterne, landene, virksomhederne og de relevante perioder, er sammenlignelige med de i sagen her foreliggende
oplysninger.
For det andet for så vidt angår sagsøgerens sammenligning med de øvrige adressater for den anfægtede beslutning, skal det
bemærkes, at loftet på 10% af omsætningen i det foreliggende tilfælde fandt anvendelse i forhold til selskaberne Bischof+Klein,
Nordenia International og Cofira-Sac. Reglen har derimod ikke medført, at den beløbsstørrelse, for hvilken sagsøgeren er holdt
solidarisk ansvarlig, blev nedsat, hvilket stort set forklarer det, som sagsøgeren betegner som et misforhold mellem de endelige
beløb. Ifølge retspraksis kan en sådan omstændighed ikke anses for en forskelsbehandling. Forskelsbehandlingen er nemlig den
direkte følge af den maksimumsgrænse, der er sat for bøder ved forordning nr. 1/2003, hvis lovlighed ikke er blevet draget
i tvivl, og som selvsagt kun finder anvendelse i de tilfælde, hvor det påtænkte bødebeløb ville overstige 10% af den berørte
virksomheds omsætning (Rettens dom af 20.3.2002, sag T-31/99, ABB Asea Brown Boveri mod Kommissionen, Sml. II, s. 1881, præmis
185).
Hvad for det tredje angår det forhold, at sagsøgeren ikke opnåede nogen fortjeneste ved kartellet, skal det understreges,
at det forhold, at en virksomhed ikke har opnået nogen fortjeneste ved en overtrædelse, ikke kan være til hinder for at pålægge
den en bøde, idet bøderne ellers ville miste deres afskrækkende virkning. Følgelig er Kommissionen ikke ved bødeudmålingen
forpligtet til at godtgøre, at de berørte virksomheder fik en ulovlig fordel af overtrædelsen eller i givet fald at tage hensyn
til, at de ikke havde noget udbytte af den pågældende overtrædelse (Rettens dom af 15.3.2000, forenede sager T-25/95, T-26/95,
T-30/95 – T-32/95, T-34/95 – T-39/95, T-42/95 – T-46/95, T-48/95, T-50/95 – T-65/95, T-68/95 – T-71/95, T-87/95, T-88/95,
T-103/95 og T-104/95, Cimenteries CBR m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 491, præmis, præmis 4881). Argumentet er derfor
uden betydning.
Angående anbringendet vedrørende manglende kendskab til Trioplast Wittenheims usikre finansielle situation på tidspunktet
for den administrative procedure skal det bemærkes, at Kommissionen ifølge retspraksis ikke er forpligtet til at tage hensyn
til, at en virksomhed befinder sig i en økonomisk underskudssituation, da anerkendelsen af en sådan forpligtelse ville medføre
en uberettiget konkurrencemæssig fordel for virksomheder, der er mindre tilpasset til markedsvilkårene (Domstolens dom af
8.11.1983, forenede sager 96/82-102/82, 104/82, 105/82, 108/82 og 110/82, IAZ International Belgium m.fl. mod Kommissionen,
Sml. s. 3369, præmis 54 og 55).
Uden at det i øvrigt er nødvendigt at behandle Kommissionens henvisning – men som sagsøgeren ikke har fremhævet – til punkt
5, litra b), i retningslinjerne for beregningen af bøder, hvorefter en virksomheds reelle betalingsevne skal tages i betragtning,
skal det bemærkes, at disse retningslinjer ikke kan ændre denne retspraksis. Betalingsevnen har nemlig kun betydning i »en
given social kontekst«, som består i de konsekvenser, som bødebetalingen vil have bl.a. på arbejdsløshedsniveauet eller en
negativ påvirkning af markederne opad eller nedad i forhold til den pågældende virksomhed (Domstolens dom af 29.6.2006, sag
C-308/04 P, SGL Carbon mod Kommissionen, Sml. I, s. 5977, præmis 105 og 106). I det foreliggende tilfælde er der imidlertid
ikke blevet fremført nogen oplysninger under den administrative procedure til støtte for, at der skulle foreligge en sådan
kontekst.
Hvad angår sagsøgerens henvisning til FLS Plasts situation må det fastslås, at selv om Retten under den mundtlige forhandling
anmodede sagsøgeren om at præcisere sin holdning, har den ikke fremlagt noget bevis, som godtgør en sammenhæng mellem Trioplast
Wittenheims konkurs og Kommissionens behandling af FLS Plast.
For det fjerde er der ikke anledning til at foretage nogen sammenligning mellem de bøder, der er pålagt i nærværende sag,
og de hypotetiske bøder, der ville være blevet fastlagt på grundlag af de nye retningslinjer for beregningen af bøder, som
anbefalet af sagsøgeren. Retningslinjerne for beregningen af bøder udgør således de retsforskrifter, der er relevante for
den foreliggende sag, og den omstændighed, at Kommissionen senere offentliggjorde de nye retningslinjer for beregningen af
bøder, påvirker ikke anvendeligheden ratione temporis af de tidligere retningslinjer.
Det følger af det ovenstående, at det femte anbringende skal forkastes.

Det sjette anbringende om overholdelse af principperne om god administration og retssikkerhed
–       Parternes argumenter
Sagsøgeren har for det første anført, at Kommissionen har tilsidesat dels bestemmelserne i forordning nr. 1/2003 og de principper,
der ligger til grund for forordningens artikel 23, stk. 1, dels princippet om god administration, således som det er udtrykt
i Domstolens praksis og Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, som blev proklameret i Nice den 7. december
2000 (EUT C 364, s. 1). Det fremgår ifølge sagsøgeren af disse principper, at hver af institutionernes retsakter, som skaber
retsvirkninger, skal være klar, præcis og bragt til den pågældendes kundskab på en sådan måde, at denne med sikkerhed er i
stand til at sikre sig retsaktens virkninger og konsekvenser.
Sagsøgeren har i den forbindelse gjort gældende, at den anfægtede beslutning ikke klart definerer, i hvilket omfang sagsøgeren
er holdt solidarisk ansvarlig for Trioplast Wittenheims overtrædelse, og den nøjagtige størrelse af den bøde, som virksomheden
til slut skal betale. Det er således ikke konkretiseret, hvordan betalingen af den bøde på 17,85 mio. EUR, som Trioplast Wittenheim
er blevet pålagt, skal fordeles mellem sagsøgeren, på den ene side, og FLS Plast og FLSmidth, på den anden side, da det samlede
beløb, som disse moderselskaber holdes solidarisk ansvarlige for, overstiger det til Trioplast Wittenheim tildelte beløb.
Den anfægtede beslutning har derfor skabt en retlig usikkerhed, som kan føre til en tvist mellem de forskellige moderselskaber
ved de nationale domstole eller en voldgift, da det stadig tilkommer dem at fastslå, hvordan det fælles ansvar skal fordeles.
Det er sagsøgerens opfattelse, at henset til den omstændighed, at sammenlægningen af de beløb, som de successive moderselskaber
blev holdt solidarisk ansvarlige for, overstiger den bøde, som Trioplast Wittenheim blev pålagt, kan Kommissionen ikke påberåbe
sig sin beføjelse til at kræve, at selskabet, der efter al sandsynlighed er i stand til at betale, betaler bøden. Sagsøgeren
bemærker i denne forbindelse, at hvert moderselskab kun kan være solidarisk ansvarligt med Trioplast Wittenheim for forskellige
dele af overtrædelsen. Ifølge sagsøgeren giver adgangen til solidarisk ansvar kun Kommissionen beføjelse til at kræve en del
af bøden – alt efter, hvilken periode der er tale om – enten af FLS Plast og FLSmidth, eller Trioplast Wittenheim, eller af
sagsøgeren eller Trioplast Wittenheim. I den foreliggende sag har Kommissionen opdigtet et faktisk solidarisk ansvar mellem
FLS Plast og FLSmidth, på den ene side, og sagsøgeren, på den anden side, som der ikke er hjemmel til.
Sagsøgeren har for det andet gentaget de argumenter, som blev fremført i forbindelse med det første anbringendes første led
om manglende kendskab til det forhold, at Trioplast Wittenheim har tilhørt Compagnie de Saint-Gobain, og at det samlede ansvar
for moderselskaberne overstiger den bøde, som Trioplast Wittenheim blev pålagt. Sagsøgeren har fremhævet, at Kommissionen
burde have anvendt en af de af sagsøgeren foreslåede beregningsmetoder.
Kommissionen bemærker for det første, at det fremgår af den anfægtede beslutning, at Trioplast Wittenheim skal betale 17,85
mio. EUR. For dette beløb er FLS Plast og FLSmidth i henhold til deres solidariske ansvar forpligtet til at betale maksimalt
15,30 mio. EUR, og sagsøgeren maksimalt 7,73 mio. EUR. Hver betaling fra et af disse fire selskaber bør ifølge Kommissionen
trækkes fra det samlede beløb på 17,85 mio. EUR. Kommissionen hævder at have beføjelse til at kræve betaling fra den virksomhed,
der mest sandsynligt vil kunne opfylde den nævnte forpligtelse. Efter at en eller flere af de solidarisk ansvarlige virksomheder
har betalt, tilkommer det disse at fastslå, hvilken del af betalingen hver adressat bør bære, og hvilken godtgørelse de eventuelt
bør have indbyrdes.
Kommissionen præciserer, at den ikke hævder, at der er solidarisk ansvar for FLS Plast og FLSmidth, på den ene side, og sagsøgeren,
på den anden side. Sagsøgeren er kun solidarisk ansvarlig med Trioplast Wittenheim for den del af overtrædelsesperioden, som
vedrører virksomheden. Endvidere finder Kommissionen, at det ikke var nødvendigt for den at præcisere, hvorledes betalingspligten
i sidste instans skulle fordeles mellem sagsøgeren og Trioplast Wittenheim, eller mellem FLS Plast og FLSmidth og Trioplast
Wittenheim.
Kommissionen har endvidere, under henvisning til det, som den fremførte i forbindelse med det første anbringendes første led,
afvist argumenterne vedrørende ansvaret for den periode, hvor Trioplast Wittenheim tilhørte Compagnie de Saint-Gobain, og
overskridelsen af den bøde, som Trioplast Wittenheim blev pålagt.
–       Rettens bemærkninger
Det bemærkes, at retssikkerhedsprincippet udgør et grundlæggende EU-retligt princip, der navnlig kræver, at hver af Den Europæiske
Unions institutioners retsakter, især retsakter, som pålægger eller gør det muligt at pålægge sanktioner, er klare og utvetydige
med henblik på, at de berørte personer utvetydigt kan kende de rettigheder og pligter, som følger heraf, og kan indrette deres
handlinger herefter (jf. i denne retning Domstolens dom af 22.5.2008, sag C-266/06 P, Evonik Degussa mod Kommissionen og Rådet,
ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 43, og Rettens dom af 5.4.2006, sag T-279/02, Degussa mod Kommissionen, Sml. II,
s. 897, præmis 66).
Sagsøgerens klagepunkter går i det væsentlige ud på, at den anfægtede beslutning, fordi sammenlægningen af de beløb, for hvilke
sagsøgeren, på den side, og FLS Plast og FLSmidth, på den anden side, er holdt solidarisk ansvarlige, overstiger den bøde,
som Trioplast Wittenheim er blevet pålagt, ikke præcist definerer det beløb, som sagsøgeren i sidste instans skal betale,
og at Kommissionen har skabt et faktisk solidarisk ansvar mellem sagsøgeren, på den side, og FLS Plast og FLSmidth, på den
anden side.
Det bemærkes i denne forbindelse, at når et moderselskab og et datterselskab udgør eller har udgjort en økonomisk enhed, der
har deltaget i et kartel, kan Kommissionen holde dem solidarisk ansvarlige for overtrædelsen af konkurrencereglerne (jf. i
denne retning Domstolens dom af 10.9.2009, sag C-97/08 P, Akzo Nobel m.fl. mod Kommissionen, endnu ikke trykt i Samling af
Afgørelser, præmis 58 og 59).
I det foreliggende tilfælde må det fastslås, at Trioplast Wittenheim har udgjort en økonomisk enhed med først FLS Plast og
FLSmidth i perioden mellem den 31. december 1990 og den 19. januar 1999, og derefter sagsøgeren fra den 21. januar 1999 til
den 26. juni 2002. Der er således ikke noget til hinder for, at Kommissionen holder både FLS Plast og FLSmidth og sagsøgeren
solidarisk ansvarlige for betalingen af den bøde, der er pålagt deres datterselskab, Trioplast Wittenheim. Kommissionen har
således pålagt Trioplast Wittenheim en bøde på 17,85 mio. EUR og holder FLS Plast og FLSmidth, på den ene side, og sagsøgeren,
på den anden side, solidarisk ansvarlige for betalingen af den nævnte bøde, med henholdsvis 15,30 mio. EUR og 7,73 mio. EUR.
Som Kommissionen i øvrigt har gjort gældende, giver den anfægtede beslutnings artikel 2, stk. 1, litra f), den en fuldstændig
frihed med hensyn til inddrivelse af bøden hos en eller flere af de pågældende juridiske personer på grundlag af deres bidragsevne.
Kommissionen kan således beslutte at inddrive bøden helt eller delvist hos datterselskabet eller hos et eller alle de moderselskaber,
der successivt har kontrolleret datterselskabet, indtil den er fuldstændigt fyldestgjort. I det omfang Kommissionen vælger
at inddrive hele bøden hos moderselskaberne, kan den i givet fald se sig foranlediget til at inddrive den maksimale størrelse
fra sagsøgeren, for hvilken dens solidariske ansvar er blevet fastsat, dvs. 7,73 mio. EUR, og inddrive den resterende del
af bøden hos FLS Plast og FLSmidth, som nødvendigvis vil være mindre end det beløb på 15,30 mio. EUR, som deres solidariske
ansvar er blevet fastsat til. Omvendt kan Kommissionen også foretrække at inddrive den maksimale størrelse hos FLS Plast og
FLSmidth, for hvilken deres solidariske ansvar er blevet fastsat til. I så fald vil Kommissionen hos sagsøgeren kun kunne
inddrive et beløb, der er mindre end det, for hvilket dens solidariske ansvar er blevet fastsat.
Det fremgår derfor, at Kommissionens valgfrihed ved gennemførelsen af den anfægtede beslutnings artikel 2, stk. 1, litra f),
uden at der kan fremføres nogen form for begrundelse om bødernes afskrækkende virkning, gør det beløb, der faktisk inddrives
fra sagsøgeren, afhængig af de beløb, der inddrives fra FLS Plast og de FLSmidth, og omvendt.
Det er herved væsentligt, at sagsøgeren, på den ene side, og FLS Plast og FLSmidth, på den anden side, aldrig har udgjort
en fælles økonomisk enhed. Disse moderselskaber har sammen med Trioplast Wittenheim successivt udgjort to adskilte økonomiske
enheder, hver især selvstændigt ansvarlig for kartellet på forskellige tidspunkter og under forskellige betingelser. I det
omfang et solidarisk ansvar af denne grund ikke kan forbinde de successive moderselskaber indbyrdes, giver den anfægtede beslutning
ikke Kommissionen mulighed for at gøre det beløb, der faktisk inddrives fra sagsøgeren, afhængigt af det beløb, der inddrives
fra de andre moderselskaber, og omvendt.
Det er på dette punkt korrekt, at den anfægtede beslutning fastlægger hvert af disse moderselskabers personlige ansvar i den
omhandlede overtrædelse ved at tage hensyn til, hvor længe de har kontrolleret Trioplast Wittenheim, at der ikke forelå nogen
skærpende eller formildende omstændigheder vedrørende disse selskaber, og deres samarbejde med Kommissionen under undersøgelsen,
som det fremgår af 782., 783., 785.-812., 836.-841. og 862.-865. betragtning til den anfægtede beslutning. De således fastsatte
beløb udgør dog de maksimale beløb, for hvilke det respektive solidariske ansvar for de successive moderselskaber for Trioplast
Wittenheim blev fastlagt af Kommissionen.
For så vidt som sagsøgeren, på den ene side, og FLS Plast og FLSmidth, på den anden side, aldrig tilsammen har udgjort en
økonomisk enhed, kræver princippet om individualiserede straffe og sanktioner, at det beløb, der faktisk er betalt af sagsøgeren,
ikke overstiger dens kvoteandel af det solidariske ansvar. Denne kvoteandel svarer til den del af bøden, der er tildelt sagsøgeren
i forhold til det samlede beløb, som de successive moderselskaber respektivt holdes solidarisk ansvarlige for betaling af
den bøde, som Trioplast Wittenheim er blevet pålagt. Det skal i denne forbindelse bemærkes, at princippet om individualiserede
straffe og sanktioner, hvorefter en økonomisk enhed kun bør forfølges for omstændigheder, som den pågældende individuelt kritiseres
for, gælder i enhver procedure, der kan føre til sanktioner i henhold til konkurrencereglerne (jf. i denne retning Rettens
dom af 29.11.2005, sag T-62/02, Union Pigments mod Kommissionen, Sml. II, s. 5057, præmis 119).
I det omfang den anfægtede beslutnings artikel 2, stk. 1, litra f), har undladt at præcisere sagsøgerens kvoteandel, samtidig
med at Kommissionen tillægges en fuldstændig frihed med hensyn til gennemførelsen af det solidariske ansvar for de successive
moderselskaber, som aldrig indbyrdes har udgjort en økonomisk enhed, er denne bestemmelse uforenelig med Kommissionens forpligtelse
i overensstemmelse med retssikkerhedsprincippet om at give sagsøgeren mulighed for utvetydigt at kende den nøjagtige størrelse
af den bøde, som den skal betale i henhold til den periode, for hvilken den sammen med Trioplast Wittenheim er holdt solidarisk
ansvarlig for overtrædelsen. Den anfægtede beslutning tilsidesætter således både retssikkerhedsprincippet og princippet om
individualiserede straffe og sanktioner.
I betragtning af alt det ovenfor anførte bør det sjette anbringende tages til følge. Derfor skal den anfægtede beslutnings
artikel 2, stk. 1, litra f), annulleres, for så vidt som den angår sagsøgeren, uden at det er fornødent at undersøge nærværende
anbringende i lyset af princippet om god administration.
2.
Den subsidiære påstand om nedsættelse af bøden
For så vidt som sagsøgerens anbringender er fremført til støtte for påstanden om nedsættelse af bøden, fremgår det af præmis
94-98 ovenfor, at den anfægtede beslutning indeholder et åbenbart urigtigt skøn, idet Kommissionen i forhold til sagsøgeren
har anvendt 1996 som referenceår for at bedømme overtrædelsens grovhed. Retten skal derfor under udøvelse af sin fulde prøvelsesret
i henhold til artikel 31 i forordning nr. 1/2003 fastsætte et nyt udgangsbeløb for beregningen af det beløb, for hvilket sagsøgeren
holdes solidarisk ansvarlig for betaling af den bøde, der er pålagt datterselskabet. Henset til ovenstående betragtninger,
som disse fremgår af sagsakterne, finder Retten det rimeligt at fastsætte udgangsbeløbet for sagsøgeren til 3 mio. EUR.
Under hensyntagen dermed dels til forhøjelsen på grund af varigheden af sagsøgerens deltagelse i kartellet, dels nedsættelsen
i medfør af samarbejdsmeddelelsen, som er bindende, skal det beløb, der tilskrives sagsøgeren, fastsættes til 2,73 mio. EUR.
Det følger af den konklusion, der er draget i præmis 171 ovenfor, hvorefter det sjette anbringende bør tages til følge, at
dette beløb udgør grundlaget for fastsættelsen af sagsøgerens kvoteandel i de successive moderselskabers solidariske ansvar
for betaling af den bøde, som Trioplast Wittenheim er blevet pålagt.
I det omfang de øvrige nødvendige elementer til brug for beregningen af sagsøgerens kvoteandel, omhandlet i præmis 169 ovenfor,
herunder navnlig det beløb, der er tildelt Trioplast Wittenheims øvrige moderselskaber, ikke er blevet endelige og ikke kan
fastslås inden for rammerne af den foreliggende sag, tilkommer det Kommissionen i henhold til dens forpligtelse til i overensstemmelse
med artikel 266 TEUF at gennemføre de til dommens opfyldelse nødvendige foranstaltninger at fastsætte sagsøgerens kvoteandel
på grundlag af de nødvendige endelige elementer i denne henseende.

Sagens omkostninger
Ifølge procesreglementets artikel 87, stk. 3, kan Retten fordele sagens omkostninger, hvis hver af parterne henholdsvis taber
eller vinder på et eller flere punkter, eller hvor der foreligger ganske særlige grunde.
Retten finder, at sagsøgeren efter sagens omstændigheder, hvor selskabet har fået delvist medhold i sit søgsmål, bør bære
halvdelen af sine egne omkostninger og betale halvdelen af Kommissionens omkostninger, mens Kommissionen bærer halvdelen af
sine egne omkostninger og betaler halvdelen af de af sagsøgeren afholdte omkostninger.
På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Sjette Afdeling):
1)
Artikel 2, stk. 1, litra f), i Kommissionens beslutning K(2005) 4634 endelig af 30. november 2005 om en procedure efter artikel
81 [EF] (sag COMP/F/38354 – Industrisække) annulleres, for så vidt som den vedrører Trioplast Industrier AB.
2)
Det beløb, som tilskrives Trioplast Industrier, og på hvilket grundlag dens kvoteandel i de successive moderselskabers solidariske
ansvar for betaling af den bøde, som Trioplast Wittenheim SA skal betale, skal fastlægges, fastsættes til 2,73 mio. EUR.
3)
I øvrigt frifindes Europa-Kommissionen.
4)
Trioplast Industrier bærer halvdelen af sine egne omkostninger og betaler halvdelen af Kommissionens omkostninger.
5)
Kommissionen bærer halvdelen af sine egne omkostninger og betaler halvdelen af Trioplast Industriers omkostninger.
Meij
Vadapalas
Truchot
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 13. september 2010.
Underskrifter
Indhold
Sagens baggrund
Den administrative procedure
Den anfægtede beslutning
Retsforhandlinger og parternes påstande
Retlige bemærkninger
1.  Påstandene vedrørende delvis annullation af den anfægtede beslutning
Det første anbringende om, at der er foretaget fejl i forbindelse med fastsættelsen af overtrædelsens varighed og bøden
Det første anbringendes tredje led om lovligheden af fastsættelsen af overtrædelsens varighed
–  Parternes argumenter
–  Rettens bemærkninger
Det første anbringendes første led om lovligheden af bødeberegningsmetoden
–  Parternes argumenter
–  Rettens bemærkninger
Vedrørende det første anbringendes andet led om lovligheden af fastlæggelsen af overtrædelsens grovhed i forbindelse med bødeberegningen
–  Parternes argumenter
–  Rettens bemærkninger
Det andet anbringende om, hvorvidt Kommissionen med føje kunne afvise at indrømme formildende omstændigheder
Parternes argumenter
–  Rettens bemærkninger
Det fjerde anbringende om ansøgningen om bødefritagelse
–  Parternes argumenter
–  Rettens bemærkninger
Det femte anbringende om overholdelse af proportionalitets- og ligebehandlingsprincippet
–  Parternes argumenter
–  Rettens bemærkninger
Det sjette anbringende om overholdelse af principperne om god administration og retssikkerhed
–  Parternes argumenter
–  Rettens bemærkninger
2.  Den subsidiære påstand om nedsættelse af bøden
Sagens omkostninger
*
Processprog: svensk.