CELEX: 62005TJ0445
Statsstøtte
støtteordning indført af de italienske myndigheder til fordel for visse virksomheder, der investerer kollektivt i værdipapirer og med speciale i små og mellemstore virksomheder
beslutning, hvorved støtten erklæres uforenelig med fællesmarkedet
annullationssøgsmål
umiddelbart og individuelt berørt
formaliteten
begrundelsespligt
foranstaltningens selektive karakter
tilbagesøgningsforpligtelse

Tvistens baggrund
Den omhandlede foranstaltning
Den omhandlede foranstaltning blev indført ved artikel 12 i det italienske lovdekret (Decreto Legge) nr. 269 af 30. september 2003 om »foranstaltninger til udvikling af økonomien og genopretning af de offentlige finanser« (herefter »DL 269/2003«), der ændredes til lov nr. 326 af . Loven trådte i kraft den efter offentliggørelse af DL 269/2003 i Den Italienske Republiks officielle tidende uden at være blevet anmeldt til Kommissionen.
Artikel 12 i DL 269/2003 ændrer beskatningen af visse virksomheder, der investerer kollektivt i værdipapirer og med speciale i små og mellemstore virksomheder, som er noteret på en reguleret fondsbørs inden for Den Europæiske Union (herefter »specialiserede investeringsvirksomheder«).
Det er i denne artikel bl.a. fastsat, at specialiserede investeringsvirksomheders kapitalindtægter pålægges en skat, der udgør en erstatning for selskabsskatten, på 5% i stedet for den normale sats på 12,5% fra det regnskabsår, hvor visse særlige betingelser er opfyldt.
For at sikre det samme effektive beskatningsniveau for udenlandske og italienske investeringsvirksomheder, er det i artikel 12 i DL 269/2003 fastsat, at en alternativ skat med en nedsat nominel skattesats på 5% anvendes på kapitalindtægter, som oppebæres af italienske ikke-specialiserede investeringsvirksomheder, der investerer i italienske specialiserede investeringsvirksomheder, for så vidt angår den andel af deres indtægter, der hidrører fra sådanne specialiserede investeringsvirksomheder, mens kapitalindtægter fra italienske investeringsvirksomheder, der kan henføres til udenlandske investeringsvirksomheder, er fritaget for skat med 60%.
For at udvide initiativet til andre investeringsvirksomheder er det i artikel 12 i DL 269/2003 bestemt, at også pensionsfonde er underlagt en effektiv skat på 5% vedrørende den del af fondens indtægter, der kan henføres til udenlandske specialiserede investeringsvirksomheder, og at de indtægter, der hidrører fra italienske investeringsvirksomheder, indrømmes en skattelettelse på 6%, hvilket svarer til den alternative skat på 5%, der pålægges kapitalindkomst, der oppebæres af de specialiseret investeringsvirksomheder, som pensionsfondene har kapitalandele i.
Alle italienske investeringsfonde og alle de investeringsvirksomheder, der er omfattet af Rådets direktiv 85/611/EØF af 20. december 1985 om samordning af love og administrative bestemmelser om visse institutter for kollektiv investering i værdipapirer (UCITS) (
EFT L 375, s. 3
), kan beskattes med den nedsatte sats på 5%, forudsat at de er specialiserede i at investere i aktier i små og mellemstore virksomheder, som er noteret på en reguleret europæisk fondsbørs (herefter »små og mellemstore virksomheder«). I henhold til artikel 12 i DL 269/2003 er disse selskaber dem, hvis kapital ikke overstiger 800 mio. EUR, beregnet på grundlag af den gennemsnitlige markedspris for selskabets aktier på den sidste handelsdag i hvert kvartal.
Investeringsvirksomheder er i henhold til artikel 12 i DL 269/2003 specialiserede, hvis de besidder andele i små og mellemstore virksomheder, der svarer til mindst to tredjedele af værdien af deres samlede aktiver i kalenderåret i mindst en sjettedel af det samlede antal dage, fonden er i drift, og som fremgår af sådanne investeringsvirksomheders periodiske regnskabsopgørelser. Ordningen gælder kun fra det skatteår, hvor en investeringsvirksomhed investerer mindst to tredjedele af sine samlede aktiver i små og mellemstore virksomheder, eller fra det tidspunkt, hvor investeringsvirksomhedens vedtægter fastsætter, at den hovedsageligt skal investere i andele i små og mellemstore virksomheder.
Ud over de italienske investeringsvirksomheder kan alle andre italienske fonde, der enten er »åbne« eller »lukkede« (de såkaldte »historiske Luxembourg-fonde«), investeringsselskaber med variabel kapital (herefter »SICAV-investeringsselskaber«) og udenlandske investeringsvirksomheder beskattes med den nedsatte sats på 5%, forudsat at de er registreret som specialiserede investeringsvirksomheder eller for så vidt angår den del af deres indkomst, der er investeret i registrerede specialiserede investeringsvirksomheder.
Den administrative procedure
Ved skrivelse af 22. oktober 2003 anmodede Kommissionen de italienske myndigheder om at fremlægge oplysninger om de ved DL 269/2003 fastsatte foranstaltninger og datoen for deres ikrafttræden, således at Kommissionen kunne fastslå, hvilken type statsstøtte der er ydet i henhold til artikel 87 EF, idet den henledte Den Italienske Republik på sin anmeldelsespligt i henhold til artikel 88, stk. 3, EF.
Ved skrivelser af 11. november og af 26. november 2003 fremlagde de italienske myndigheder de ønskede oplysninger. Den henledte Kommissionen atter de italienske myndigheders opmærksomhed på deres forpligtelser i henhold til artikel 88, stk. 3, EF og opfordrede dem til at underrette eventuelle støttemodtagere om følgerne i henhold til traktaten og artikel 14 i Rådets forordning (EF) nr. 659/1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af EF-traktatens artikel 93 (EFT L 83, s.1), hvis det skulle vise sig, at den omhandlede foranstaltning udgør en ulovlig støtte, som er blevet uretmæssigt gennemført.
Ved skrivelse af 11. maj 2004 underrettede Kommissionen Den Italienske Republik om sin beslutning af om at indlede proceduren efter artikel 88, stk. 2, EF vedrørende ovennævnte skattemæssige støtteforanstaltning i henhold til DL 269/2003.
Ved skrivelse af 14. juli 2004 fremsatte de italienske myndigheder deres bemærkninger over for Kommissionen.
Kommissionens beslutning om at indlede en formel undersøgelsesprocedure blev offentliggjort i
Den Europæiske Unions Tidende
den 9. september 2004 (
EUT C 225, s. 8
).
Associazione italiana del risparmio gestito (herefter »Assogestioni«) fremsatte bemærkninger ved skrivelse af 7. oktober 2004 og .
Den anfægtede beslutning
Kommissionens beslutning 2006/638/EF af 6. september 2005 om Italiens statsstøtteordning til fordel for visse virksomheder, der investerer kollektivt i værdipapirer og med speciale i små og mellemstore virksomheder, som er noteret på en reguleret fondsbørs (
EUT 2006 L 268, s. 1
) (herefter »den anfægtede beslutning«) indeholder indledningsvis en gengivelse af proceduren forud for dens vedtagelse (afsnit I) og derefter af den omhandlede foranstaltning (afsnit II).
Vedrørende sidstnævnte indleder Kommissionen med en gengivelse af den generelle ramme, hvori artikel 12 i LD 269/2003 indgår. I denne forbindelse definerer den investeringsvirksomheder som virksomheder, der investerer kollektivt i værdipapirer (eller UCITS) med flere investorer, og tilføjer, at en sådan virksomhed både kan være en investeringsfond med kontraktmæssig form uden at udgøre juridisk person, som administreres af et selskabsretligt herfra forskelligt forvaltningsselskab (herefter »FSE-selskab«), en investeringsfond med form som selskab (f.eks. SICAV-investeringsselskaber) eller en pensionsfond. Kommissionen angiver derefter, hvad der udgør specialiserede investeringsvirksomheder som omhandlet i artikel 12 i DL 269/2003, inden den giver en detaljeret redegørelse for den skatteordning, der finder anvendelse på de forskellige investeringsvirksomheders indtægter.
Den anfægtede beslutning indeholder endvidere en gengivelse af begrundelsen for at indlede proceduren (afsnit III) og de italienske myndigheders samt interesserede tredjemænds standpunkter (afsnit IV).
Kommissionens bedømmelse (afsnit V) er inddelt i syv underafsnit. Kommissionen har indledningsvis erklæret, at den omhandlede ordning opfylder de kumulative betingelser i artikel 87, stk. 1, EF. Kommissionen har godtgjort, at ordningen indebærer selektive fordele for først og fremmest specialiserede investeringsvirksomheder, men også for små og mellemstore virksomheder, hvori nævnte specialiserede investeringsvirksomheder ejer andele.
Det fremgår af fjerde underafsnit til afsnit V i den anfægtede afgørelse, der har overskriften »Statsmidler«, at de tildelte fordele ydes af staten i form af afkald på skatteindtægter, der normalt oppebæres af den italienske statskasse. Næste underafsnit behandler ordningens påvirkning af konkurrencen. I denne forbindelse har Kommissionen bemærket, at de specialiserede investeringsvirksomheder konkurrerer med andre finansielle virksomheder og opererer på et åbent marked, der er kendetegnet af en betydelig samhandel mellem medlemsstaterne. Kommissionen har endvidere anført, at visse mindre selskaber, der drager fordel af den omhandlede ordning, selv er aktive i sektorer, hvori der finder samhandel sted mellem medlemsstaterne.
I det sjette underafsnit med titlen »Støtteberettigelse« fremhæves det af Kommissionen, at de italienske myndigheder har iværksat ordningen uden forudgående anmeldelse til Kommissionen, og at den dermed udgør ulovlig støtte.
I det syvende underafsnit i Kommissionens bedømmelse foretages en gennemgang af ordningens forenelighed med fællesmarkedet.
Den anfægtede beslutnings dispositive del er affattet som følger:
»Artikel 1
Den af [Den Italienske Republik] påtænkte statsstøtte til skatteincitamenter til fordel for [specialiserede investeringsvirksomheder] i henhold til artikel 12 i [DL] 269/2003, som [Den Italienske Republik] har iværksat ved overtrædelse af artikel 88, stk. 3, [EF], er uforenelig med fællesmarkedet.
Artikel 2
[Den Italienske Republik] skal ophæve den i artikel 1 omhandlede støtteordning senest to måneder efter meddelelsen om denne beslutning.
Artikel 3
1.   [Den Italienske Republik] underretter senest to måneder efter meddelelsen om denne beslutning alle kapitalformidlere, [herunder specialiserede investeringsvirksomheder], samt alle andre aktører, der er en del af den i artikel 1 omhandlede statsstøtteordning på baggrund af Kommissionens beslutning, om, at denne ordning er uforenelig med fællesmarkedet.
2.   Den Italienske Republik træffer alle nødvendige foranstaltninger for at tilbagesøge den i artikel 1 omhandlede støtte, som allerede ulovligt er udbetalt til støttemodtagerne, der enten har form som selskab eller, afhængigt af sagen, fra virksomheder, der forvalter investeringsvirksomheder med kontraktmæssig form, med forbehold af eventuelle indsigelser, fastsat af den nationale lovgivning.
Den italienske Republik underretter senest to måneder efter meddelelsen om denne beslutning Kommissionen om, hvem støttemodtagerne er, støttens størrelse, når der er tale om en individuel støtte, og med hvilken metode støttebeløbet er blevet fastsat.
3.   Tilbagesøgningen skal ske uophørligt og i overensstemmelse med national lovgivning, hvis denne giver mulighed for at efterkomme beslutningen hurtigt og effektivt.
4.   Den støtte, der skal tilbagebetales, pålægges renter fra det tidspunkt, den blev udbetalt til støttemodtagerne, og indtil den er blevet tilbagebetalt.
Renterne beregnes på basis af den bestemmelse, som fremgår af afsnit V i forordning (EF) nr. 794/2004.
Artikel 4
[Den Italienske Republik] underretter senest to måneder efter meddelelsen af denne beslutning Kommissionen om, hvilke foranstaltninger der er truffet for at efterkomme beslutningen. Disse oplysninger meddeles ved hjælp af det spørgeskema, der er vedlagt denne beslutning. [Den Italienske Republik] fremlægger, inden for samme tidsfrist, alle dokumenter med gyldig dokumentation vedrørende den indledte procedure for tilbagebetaling af den ulovligt ydede statsstøtte.
Artikel 5
Denne beslutning er rettet til Den Italienske Republik.«
Retsforhandlinger og parternes påstande
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 19. december 2005 har Assogestioni og Fineco Asset Management SpA (herefter, for sidstnævnte, »Fineco« og, samlet, »sagsøgerne«) anlagt søgsmål til prøvelse af den anfægtede beslutning.
Assogestioni er en sammenslutning, der er dannet med henblik på at fremme de fælles interesser for administrationsselskaber og selskaber, der leverer forvaltningstjenester. Blandt Assogestionis medlemmer optræder opsparingsforvaltningsselskaber, der forvalter specialiserede UCITS, der er omfattet af artikel 12 i DL 269/2003, herunder Fineco.
Fineco er opsparingsforvaltningsselskab, der er etableret som aktieselskab. Selskabet administrerer to ud af tre af de italienske investeringsforeninger, der er specialiseret i små og mellemstore virksomheder, som har nydt godt af den skattemæssige foranstaltning, der er indført ved artikel 12 i DL 269/2003.
Sagsøgerne har nedlagt følgende påstande:
—
Den anfægtede beslutning annulleres i det hele.
—
Subsidiært annulleres den anfægtede beslutning, for så vidt som der heri er fastsat påbud om tilbagesøgning af den støtte, der er erklæret uforenelig med fællesmarkedet.
—
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
—
Frifindelse.
—
Sagsøgerne tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Om formaliteten
Parternes argumenter
Kommissionen har, uden at indgive et særskilt dokument med begæring om sagens afvisning i henhold til artikel 114, stk. 1, i Rettens procesreglement, i sit svarskrift fremsat omfangsrige betragtninger med henblik på at godtgøre, at det af sagsøgerne anlagte søgsmål bør afvises.
Kommissionen mener, at Fineco mangler søgsmålskompetence, idet selskabet ikke har godtgjort, at det selv har beføjelse til at anlægge sag for de modtagere i henhold til den i beslutningen undersøgte støtteordning, som selskabet er iblandt. Det af Assogestioni i egenskab af sammenslutning af disse modtagere anlagte søgsmål bør ligeledes afvises.
Kommissionen har indledningsvis konstateret, at den anfægtede beslutning er rettet til en medlemsstat og ikke til sagsøgerne. Det bør derfor undersøges, om sagsøgerne er umiddelbart og individuelt berørt af den anfægtede beslutning. Fineco og Assogestioni er ikke individuelt berørt af den anfægtede beslutning.
Den anfægtede beslutning udgør en generel retsakt, idet det er en statslig ordning, som gælder for et ubestemt antal virksomheder, der heri erklæres for uforenelig med fællesmarkedet. Borgernes individuelle interesse i forbindelse med en generel retsakt er imidlertid i retspraksis genstand for en streng fortolkning.
I det foreliggende tilfælde kan de virksomheder, der har modtaget støtte, ikke påberåbe sig individuelle karakteristika eller særlige forhold, der kendetegner dem i forhold til andre virksomheder. Denne fortolkning er bekræftet i retspraksis. Kommissionen har i denne forbindelse nævnt flere domme, herunder Domstolens dom af 23. februar 2006, Atzeni m.fl. (forenede sager C-346/03 og C-529/03, Sml. I, s. 1875, præmis 32-34).
Kommissionen har analyseret et antal domme, hvor annullationssøgsmål er blevet antaget til realitetsbehandling, bl.a. dem, som sagsøgerne har påberåbt sig, og har fremført de forskelle, der adskiller de omhandlede sager fra det foreliggende tilfælde.
Særligt kan Domstolens dom af 19. oktober 2000, Italien og Sardegna Lines mod Kommissionen (forenede sager C-15/98 og C-105/99, Sml. I, s. 8855, herefter »Sardegna Lines-dommen«), forklares af de i sagen foreliggende faktiske omstændigheder, nemlig den faktiske omstændighed, at sagsøgeren Sardegna Lines var den største støttemodtager, hvilket Kommissionen var bekendt med, da den traf afgørelse om støtteordningen.
Kommissionen har anført, at det under alle omstændigheder er nødvendigt at se bort fra det indtryk, som kan affødes af nogle domme, hvorefter forekomsten af et påbud om tilbagesøgning er afgørende for vurderingen af, om sagen kan antages til realitetsbehandling. En sådan fremgangsmåde ville betyde, at de reelle støttemodtagere i henhold til en ikke anmeldt støtteordning ville blive sat i en gunstigere situation med hensyn til antagelse af deres søgsmål til realitetsbehandling end de potentielle modtagere i henhold til en anmeldt støtteordning, hvilket vil tilskynde medlemsstaterne til at undlade at anmelde støtte, hvad der ville bringe den i traktaten fastsatte kontrolmekanisme i fare. Desuden kan spørgsmålet om, hvorvidt der faktisk foreligger en forpligtelse til at tilbagesøge støtten hos virksomhederne, kun afgøres efter kontrolundersøgelser, hvis art kan variere afhængigt af omstændighederne. Endvidere ville antagelse til realitetsbehandling af et søgsmål, der anlægges af de faktiske modtagere af støtte, der er blevet ydet inden for rammerne af en ordning, der ikke er blevet anmeldt, udsætte disse virksomheder for risikoen for senere at fortabe enhver retsbeskyttelse ved de nationale domstole i henhold til den retspraksis, der udspringer af Domstolens dom af 9. marts 1994, Tekstilwerke TWD Deggendorf (sag C-188/92, Sml. I, s. 833). Kommissionen har også henledt Rettens opmærksom på de uønskede praktiske konsekvenser, som en stigning i antallet af søgsmål, der realitetsbehandles, kan have, bl.a. forøgelse af antallet af søgsmål, når der foreligger en beslutning om en gunstig skatteordning eller enhver anden omkostningslettelse for et stort antal virksomheder.
Vedrørende Assogestioni bemærker Kommissionen endvidere, at det drejer sig om en organisation, der er etableret for at fremme sine medlemmers kollektive interesser. I lighed med Fineco kan disse dog ikke påberåbe sig, at de er individuelt berørt af den anfægtede beslutning. Det af Assogestioni anlagte søgsmål bør derfor ligeledes afvises.
Fineco er derimod af den opfattelse, at søgsmålet bør antages til realitetsbehandling, fordi den anfægtede beslutning berører virksomheden ikke blot direkte, men også individuelt. Fineco er individuelt berørt af den anfægtede beslutning i selskabets egenskab af reel modtager af den af beslutningen omfattede støtte. Selskabet er endvidere blevet underrettet direkte om beslutningen af Den Italienske Republik. Fineco mener også, at virksomheden adskiller sig fra andre af den anfægtede beslutnings potentielle adressater, fordi to af de investeringsfonde, der administreres af administrationsselskabet, på tidspunktet for beslutningens vedtagelse opfyldte betingelserne for at få gavn af den pågældende skattemæssige foranstaltning. Ifølge Fineco har Domstolen fastslået, at den omstændighed, at en virksomhed har modtaget støtte, betyder, at den kan anfægte Kommissionens beslutning, hvorved denne støtte erklæres uforenelig med fællesmarkedet, uanset den omstændighed, at beslutningen var rettet til medlemsstaten. Dette gælder endvidere for kommissionsbeslutninger, hvorved det fastslås, at en støtteordning er ulovlig, således som det fremgår af forskellige domme.
Fineco hævder, at den retspraksis, der påberåbes af Kommissionen til støtte for afvisningen af søgsmålet, ikke kan finde anvendelse i dette tilfælde.
Fineco er endvidere af den opfattelse, at Kommissionen gør gældende, at disse søgsmåls antagelse til realitetsbehandling underlægges en yderligere betingelse, der ikke fremgår af retspraksis, nemlig at der skal foreligge en individuel forvaltningsakt vedtaget af de nationale myndigheder.
Fineco mener også, at selskabet er individuelt berørt af den anfægtede beslutning af en anden grund, nemlig at der foreligger et påbud om tilbagesøgning, der vedrører det direkte i dets egenskab af faktisk modtager af skattelettelser.
For så vidt angår Assogestioni gør sammenslutningen gældende, at den ikke alene fremmer sine egne interesser, men også BNL Gestionis og Finecos. Da disse selskaber er umiddelbart og individuelt berørt af den anfægtede beslutning, mener Assogestioni, at sammenslutningen kan anlægge sag i deres navn. Assogestioni har fremhævet, at sammenslutningen også har deltaget i den procedure, der førte til vedtagelsen af den anfægtede beslutning.
Rettens bemærkninger
I henhold til artikel 230, stk. 4, EF kan enhver fysisk eller juridisk person indbringe klage over beslutninger, der retter sig til ham, samt over beslutninger, som, skønt de er udfærdiget i form af en forordning eller en beslutning rettet til en anden person, dog berører ham umiddelbart og individuelt.
I det foreliggende tilfælde er det ubestridt, at beslutningen er rettet til Den Italienske Republik og ikke sagsøgerne. Det skal derfor undersøges, om den anfægtede retsakt berører hver af dem umiddelbart og individuelt.
Retten anser det i den henseende for hensigtsmæssigt først at undersøge, om Fineco er umiddelbart og individuelt berørt af den anfægtede beslutning.
I overensstemmelse med fast retspraksis kan andre personer end en beslutnings adressater kun påstå, at de berøres individuelt, hvis beslutningen rammer dem på grund af visse egenskaber, som er særlige for dem, eller på grund af en faktisk situation, der adskiller dem fra alle andre og derfor individualiserer dem på lignende måde som adressaten (Domstolens dom af 15.7.1963, sag
25/62, Plaumann mod Kommissionen, Sml. 1954-1964, s. 411, org.ref.: Rec. s. 197
, og Sardegna Lines-dommen, nævnt i præmis 34 ovenfor, præmis 32).
Domstolen har således fastslået, at en virksomhed i princippet ikke kan anfægte en beslutning fra Kommissionen, der forbyder en støtteordning til fordel for en sektor, hvis virksomheden alene er berørt af denne beslutning på grund af, at den tilhører den pågældende sektor, og den potentielt kan drage fordel af støtten. En sådan beslutning fremtræder følgelig over for den sagsøgende virksomhed som en generel foranstaltning, der finder anvendelse på objektivt afgrænsede situationer og har retsvirkninger for en gruppe personer, der er bestemt generelt og abstrakt (jf. Domstolens dom af 29.4.2004, sag C298/00 P, Italien mod Kommissionen, Sml. I, s. 4087, præmis 37 og den deri nævnte retspraksis).
Det må konstateres, at beslutningen ikke angiver den eller de virksomheder, som modtager den pågældende støtte. Ifølge beslutningens artikel 1 er den statsstøtteordning i form af skattemæssige incitamenter til fordel for specialiserede investeringsvirksomheder, som Den Italienske Republik har iværksat, uforenelig med fællesmarkedet. Den anfægtede beslutning finder derfor anvendelse på objektivt afgrænsede situationer og har retsvirkninger for en gruppe personer, der er bestemt generelt og abstrakt, som omhandlet i den nævnte retspraksis.
Det skal imidlertid bemærkes, at Domstolen i præmis 34 og 35 i Sardegna Lines-dommen, nævnt i præmis 34 ovenfor, fastslog, at eftersom Sardegna Lines ikke alene var berørt af den anfægtede beslutning i den nævnte sag som en virksomhed inden for søfartssektoren på Sardinien, der potentielt kan drage fordel af støtteordningen for rederier på Sardinien, men ligeledes som faktisk modtager af en individuel støtte i henhold til denne ordning, som Kommissionen havde krævet tilbagesøgt, var rederiet individuelt berørt af beslutningen, og dets søgsmål kunne antages til realitetsbehandling (jf. også i denne retning Rettens dom af 20.9.2007, sag
T-136/05, Salvat père & fils m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 4063
, præmis 69).
Det skal således undersøges, om Fineco kan betragtes som faktisk modtager af en individuel støtte, der er ydet i henhold til en støtteordning til fordel for en sektor, som Kommissionen har krævet tilbagesøgt.
Det er ubestridt, at Fineco er et opsparingsforvaltningsselskab, der administrerer to investeringsforeninger, der er specialiseret i små og mellemstore virksomheder, nemlig »Fineco AM Small Cap Italien« og »Fineco Small Cap Europe«, der er omfattet af artikel 12 i DL 269/2003. I sin egenskab af forvalter af disse midler er Fineco forpligtet til at betale den alternative skat i henhold til denne bestemmelse, således at selskabet har draget fordel af den omhandlede foranstaltning vedrørende hvilken tilbagebetaling er krævet. Kommissionen måtte på retsmødet erkende, at Fineco allerede har anvendt den omhandlede ordning og i princippet er underlagt påbuddet om tilbagesøgning.
Fineco er således den faktiske modtager af individuel støtte, der er omfattet af et krav om tilbagebetaling. Selskabet er dermed individuelt berørt af den anfægtede beslutning.
For så vidt angår spørgsmålet, om Fineco var umiddelbart berørt, bemærkes, at for så vidt som det i artikel 3, stk. 2, i den anfægtede beslutning pålægges Den Italienske Republik at træffe alle nødvendige foranstaltninger for at tilbagesøge den i samme beslutnings artikel 1 angivne støtte, skal Fineco anses for at være umiddelbart berørt af denne beslutning (jf. i denne retning Sardegna Lines-dommen, nævnt i præmis 34 ovenfor, præmis 36, og dommen i sagen Salvat père & fils m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 48 ovenfor, præmis 75).
De to kriterier for at være umiddelbart berørt, som er udviklet i retspraksis, nemlig for det første den omstændighed, at den pågældende retsakt skal have en umiddelbar virkning på borgerens retstilling, og for det andet den omstændighed, at retsakten ikke må overlade de adressater, der er ansvarlige for dens gennemførelse, nogen skønsbeføjelse, er i det foreliggende tilfælde opfyldt (dommen i sagen Salvat père & fils m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 48 ovenfor, præmis 76).
Finecos søgsmål skal derfor antages til realitetsbehandling.
I medfør af fast retspraksis kan en sammenslutning, som varetager virksomheders fælles interesse, principielt kun anlægge annullationssøgsmål vedrørende en endelig beslutning fra Kommissionen om statsstøtte, såfremt de pågældende virksomheder også kan gøre det individuelt, eller hvis den kan godtgøre at have en selvstændig retlig interesse i søgsmålet, bl.a. fordi dens stilling som forhandlingsorgan berøres af den retsakt, som påstås annulleret (jf. Rettens dom af 29.9.2000, sag
T-55/99, CETM mod Kommissionen, Sml. II, s. 3207
, præmis 23 og den deri nævnte retspraksis).
Da Assogestioni vil forsvare sammenslutningens medlemmers kollektive interesser, og idet blandt dem i hvert fald et medlem, nemlig Fineco, har kompetence til at anlægge søgsmål med påstand om annullation af beslutningen, skal Assogestionis søgsmål ligeledes antages til realitetsbehandling i medfør af denne retspraksis.
Om realiteten
1.
Det første anbringende om tilsidesættelse af bestemmelserne i artikel 253 EF og artikel 88 EF, idet den anfægtede beslutnings begrundelse er selvmodsigende eller utilstrækkelig
Parternes argumenter
Med et første led i dette anbringende gør sagsøgerne i det væsentlige gældende, at den anfægtede beslutnings begrundelse er selvmodsigende eller utilstrækkelig for så vidt angår spørgsmålet, om der foreligger en selektiv fordel.
Sagsøgerne gør for det første gældende, at den anfægtede beslutnings begrundelse modsiger den argumentation, der er anført i beslutningen om indledning af den formelle undersøgelsesprocedure (herefter »beslutningen om undersøgelse«). I sidstnævnte beslutning fastslog Kommissionen, at de specialiserede investeringsvirksomheder har en direkte fordel som følge af en skattenedsættelse. I den anfægtede beslutning har Kommissionen imidlertid efter at have bekræftet sit indledende standpunkt angivet et nyt argument, hvorefter ordningen skaber en indirekte fordel for de specialiserede investeringsvirksomheder ved at give dem større likviditet og øgede gebyrer.
Efter, for det andet, i beslutningen om undersøgelse og i den anfægtede beslutnings betragtning 36 at have konstateret, at den omhandlede ordning skaber en indirekte fordel for specialiserede investeringsvirksomheder, anførte Kommissionen derimod umiddelbart derefter i den anfægtede beslutnings betragtning 37, at støttemodtagerne ikke længere var de specialiserede investeringsvirksomheder, men SICAV-investeringsselskaber og FSE-selskaber, hvilket er indbyrdes modstridende. Således ville det ikke have været relevant i dette tilfælde at undersøge, om SICAV-investeringsselskaber og investeringsforeninger, der ikke udgør selskaber, kan betragtes som virksomheder. Kommissionen bemærkede imidlertid i den anfægtede beslutnings betragtning 38, som noget nyt og aldeles inkonsekvent, at selv specialiserede investeringsvirksomheder, der ikke drives i selskabsform, udgør virksomheder. I den anfægtede beslutnings betragtning 45 har Kommissionen endvidere anført, at disse virksomheder er i konkurrence med andre finansielle virksomheder. Kommissionen har således foretaget en sammenblanding af virksomheder, der investerer kollektivt, og opsparingsforvaltningsselskaber.
Denne sammenblanding genfindes i svarskriftet, hvori Kommissionen i punkt 149 har kvalificeret rent kontraktbaserede investeringsinstrumenter som virksomheder, efter at den i samme svarskrifts punkt 130 har gjort gældende, at den aldrig har hævdet, at de investeringsforeninger, der ikke udgør juridiske personer, kan kvalificeres som virksomheder.
Sagsøgerne har for det tredje gjort gældende, at Kommissionen ikke har givet en tilstrækkelig begrundelse for, at der skulle foreligge en økonomisk fordel for små og mellemstore virksomheder, selv om den i den anfægtede beslutnings betragtning 42 angiver, at denne hypotetiske fordel består i, at »der kommer en øget efterspørgsel efter deres aktier og en stigning i deres likviditet«.
Ifølge sagsøgerne medfører disse betragtninger, at den anfægtede beslutning er selvmodsigende, og at de berørte parter ikke kan få kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning, ligesom den kompetente ret ikke kan udøve sin prøvelsesret, i overensstemmelse med Domstolens og Rettens praksis.
I dette anbringendes andet led har sagsøgerne bestræbt sig på at godtgøre, at den anfægtede beslutnings begrundelse også er selvmodsigende og utilstrækkelig for så vidt angår spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger en konkurrenceforvridning, som kan påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne.
Ifølge sagsøgerne udgør henvisningen til den faktiske omstændighed, at de begunstigede selskaber kan operere på de internationale markeder og drive forretningsvirksomhed og anden økonomisk aktivitet på et marked, der er kendetegnet ved intens konkurrence, blot tilsyneladende en begrundelse. Kommissionen har ikke forklaret, hvorledes den indirekte økonomiske fordel for de begunstigede virksomheder kan forvride konkurrencen, selv om det drejer sig om meget små beløb, der er til gavn for et stort antal selskaber.
Kommissionen bestrider sagsøgernes argumenter.
Rettens bemærkninger
Indledningsvis bemærkes, at anbringendet om tilsidesættelse af artikel 253 EF ifølge retspraksis adskiller sig fra anbringendet om et åbenbart urigtigt skøn. Hvad angår det førstnævnte anbringende, der vedrører spørgsmålet om manglende eller utilstrækkelig begrundelse, er dette et anbringende om, at der foreligger væsentlige formelle mangler i artikel 230 EF’s forstand, og et sådant anbringende angår grundlæggende principper, som Fællesskabets retsinstanser skal tage under påkendelse af egen drift. Hvad derimod angår det sidstnævnte anbringende, der vedrører spørgsmålet om lovligheden af den omtvistede afgørelses indhold, er dette et anbringende om, at der er sket en tilsidesættelse af en retsregel vedrørende traktatens gennemførelse i artikel 230 EF’s forstand, og Fællesskabets retsinstanser kan kun tage et sådant anbringende under påkendelse, såfremt den pågældende sagsøger gør det gældende. Spørgsmålet om begrundelsespligten må således holdes adskilt fra spørgsmålet om begrundelsens rigtighed (Domstolens dom af 2.4.1998, sag
C-367/95 P, Kommissionen mod Sytraval og Brink’s France, Sml. I, s. 1719
, præmis 67, af , sag
C-17/99, Frankrig mod Kommissionen, Sml. I, s. 2481
, præmis 35, og af , sag
C-159/01, Nederlandene mod Kommissionen, Sml. I, s. 4461
, præmis 65, samt Rettens dom af , sag
T-158/99, Thermenhotel Stoiser Franz m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 1
, præmis 97).
Ifølge fast retspraksis skal den begrundelse, som kræves i henhold til artikel 253 EF, tilpasses karakteren af den pågældende retsakt og klart og utvetydigt angive de betragtninger, som den institution, der har udstedt den anfægtede retsakt, har lagt til grund, således at de berørte parter kan få kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning, og således at den kompetente ret kan udøve sin prøvelsesret. Kravet om begrundelse skal bedømmes i forhold til omstændighederne i sagen. Det kræves ikke, at begrundelsen angiver alle de forskellige relevante faktiske og retlige forhold, da spørgsmålet, om en retsakts begrundelse opfylder kravene efter artikel 253 EF, ikke blot skal vurderes i forhold til ordlyden, men også til den sammenhæng, hvori den indgår, samt under hensyn til alle de retsregler, som gælder på det pågældende område. Navnlig er Kommissionen ikke forpligtet til at tage stilling til alle de argumenter, som de interesserede har fremført for den; den behøver kun at redegøre for de faktiske omstændigheder og retlige betragtninger, der har været afgørende med henblik på beslutningens opbygning (jf. Rettens dom af 8.7.2004, sag
T-198/01, Technische Glaswerke Ilmenau mod Kommissionen, Sml. II, s. 2717
, præmis 59 og 60 og den deri nævnte retspraksis).
Endvidere kan Kommissionen i forbindelse med en støtteordning indskrænke sig til at undersøge ordningens nærmere indhold uden at være forpligtet til at undersøge hver eneste anvendelse af ordningen (Domstolens dom i Sardegna Lines-dommen, nævnt i præmis 34 ovenfor, præmis 51, og dom af 29.4.2004, sag
C-278/00, Grækenland mod Kommissionen, Sml. I, s. 3997
, præmis 24), med henblik på at bedømme, hvorvidt denne ordning omfatter støtteelementer.
Det er i lyset af disse principper, at Retten bør overveje, om den anfægtede beslutning er tilstrækkeligt begrundet vedrørende de forskellige påberåbte aspekter.
Anbringendets første led vedrørende begrundelsen for, at der foreligger en selektiv fordel
Som det fremgår af gengivelsen af den anfægtede beslutning i præmis 15-22 ovenfor, har Kommissionen i sin beskrivelse af den omhandlede foranstaltning anført, at investeringsvirksomheder kan antage form som kontraktbaseret investeringsforening, der ikke udgør en juridisk person, og som forvaltes af et FSE-selskab, en investeringsforening i selskabsform (såsom SICAV-investeringsselskaber) eller en pensionsfond (betragtning 13).
Da Kommissionen atter behandlede begrundelsen for at indlede proceduren i den anfægtede beslutnings betragtning 29, bemærkede den, idet den udtrykte tvivl vedrørende den mulige forekomst af støtte til fordel for specialiserede investeringsvirksomheder, at sidstnævnte udgjorde »virksomheder« som omhandlet af artikel 87, stk. 1, EF, for så vidt som de enten antager form af et selskab og selv udgør virksomheder eller udgør separate aktivmasser, der forvaltes af virksomheder, der deltager i konkurrencen på investeringsmarkedet.
I den anfægtede beslutnings betragtning 35 har Kommissionen anført sin vurdering af støtten, idet den fastslår, at den nedsatte skattebyrde til fordel for investorer udgør statsstøtte til specialiserede investeringsvirksomheder samt små og mellemstore virksomheder, hvis andele ejes af disse investeringsvirksomheder.
I overensstemmelse med denne sondring har Kommissionen herefter foretaget en opdeling af sin gennemgang, idet den i den anfægtede beslutnings betragtning 36-41 behandler spørgsmålet, om der foreligger en selektiv fordel for specialiserede investeringsvirksomheder, og i betragtning 42-43 behandler spørgsmålet, om der foreligger en selektiv fordel for små og mellemstore virksomheder.
Vedrørende de specialiserede investeringsvirksomheder har Kommissionen i den anfægtede beslutnings betragtning 36 bemærket, at investeringsvirksomheder i visse tilfælde udgør selskaber i henhold til artikel 87 EF og dermed kan nyde godt af skattenedsættelsen i henhold til artikel 12 i DL 269/2003. Kommissionen har bemærket, at selv om investeringsvirksomheder ikke direkte begunstiges af den skattelettelse, som deres ejere begunstiges af, har de ikke desto mindre en indirekte økonomisk fordel af denne skattelettelse, da den omhandlede ordning giver indehavere et incitament til at erhverve andele i disse specialiserede virksomheder, hvilket betyder, at sidstnævnte opnår større likviditet og øgede indtægter i form af forvaltnings- og tegningsgebyrer.
I den anfægtede beslutnings betragtning 37 hæfter Kommissionen sig ved bemærkningen fra de italienske myndigheder, der udtrykker, at de specialiserede investeringsvirksomheder, som anvender den nedsatte skattesats i overensstemmelse med artikel 12 i DL 269/2003, kun udgør simple formueaktiver, og de kan derfor ikke betragtes som virksomheder under ét i henhold til artikel 87 EF. Kommissionen bemærker endvidere, at disse investeringsvirksomheder i nogle tilfælde har form af selskaber, og at de kan begunstiges af fordelene på individuel basis. Kommissionen bemærker også, at andre investeringsvirksomheder, der ikke udgør juridiske personer, forvaltes af virksomheder, der konkurrerer med andre virksomheder, som opererer inden for forvaltning af opsparede midler, og derfor kan de nævnte virksomheder begunstiges af fordelene.
Kommissionen har derefter i den anfægtede beslutnings betragtning 38 bemærket, at det er dens opfattelse, at de specialiserede investeringsvirksomheder, uanset om de optræder i selskabsform eller ej, udøver en økonomisk aktivitet og således udgør virksomheder som omhandlet i henhold til artikel 87, stk. 1, EF. Det er Kommissionens opfattelse, at dette bekræftes af Domstolens praksis på området for merværdiafgift (herefter »moms«), hvoraf fremgår, at de transaktioner, der foretages af SICAV-investeringsselskaber, som består i kollektiv investering i værdipapirer, udgør en økonomisk aktivitet, der udøves af afgiftspligtige personer som omhandlet i momsdirektiverne.
I den anfægtede beslutnings betragtning 39 har Kommissionen udledt af ovenstående, at en skattefordel, der ydes til investorer, som investerer i specialiserede investeringsvirksomheder, begunstiger selv samme virksomheder i deres egenskab af virksomheder, når disse har form som selskab, eller de virksomheder, som forvalter disse virksomheder, når disse antager kontraktform.
I den anfægtede beslutnings betragtning 40 har Kommissionen anført, at der foreligger selektivitet, da der ved den omhandlede ordning er fastsat en særlig skattelettelse, der kun omfatter specialiserede investeringsvirksomheder og deres forvaltningsselskaber. Den har tilføjet, at det fremgår af retspraksis, at den omstændighed, at ydelsen kun er indirekte, ikke udelukker, at der er tale om statsstøtte.
Endelig har Kommissionen i den anfægtede beslutnings betragtning 41 konkluderet, at den omhandlede foranstaltning er en indirekte specifik fordel for de specialiserede investeringsvirksomheder og for de virksomheder, som forvalter midler for andre virksomheder, til skade for virksomheder, som tilbyder andre former for investering.
Det fremgår af det ovenstående, at den anfægtede beslutning indeholder en begrundelse vedrørende forekomsten af en indirekte selektiv fordel for specialiserede investeringsvirksomheder. Beslutningen indeholder en forklaring på, hvordan de forskellige omfattede investeringsvirksomheder kan anses for at udøve økonomisk aktivitet, om end på forskellig måde afhængig af virksomhedernes retlige form, hvorfor de kan kvalificeres som virksomheder som omhandlet i artikel 87 EF. Den virksomhed, der begunstiges af fordelen, er enten investeringsvirksomheden som sådan, uanset om den tager form af et selskab, eller den virksomhed, som forvalter den, i tilfælde af, at det drejer sig om en kontraktbaseret investeringsforening.
Sagsøgerne gør imidlertid gældende, at der foreligger forskellige selvmodsigelser i begrundelsen for den anfægtede beslutning.
Det bemærkes i denne henseende, at en selvmodsigelse i begrundelsen for en beslutning udgør en tilsidesættelse af forpligtelsen i henhold til artikel 253 EF, som kan påvirke gyldigheden af den omhandlede retsakt, såfremt det godtgøres, at adressaten for retsakten på grund af selvmodsigelsen helt eller delvis er afskåret fra at gøre sig bekendt med den egentlige begrundelse for beslutningen, og at der derfor ikke er nogen som helst retlig støtte for retsaktens konklusion eller dele heraf (Rettens dom af 30.3.2000, sag
T-65/96, Kish Glass mod Kommissionen, Sml. II, s. 1885
, præmis 85).
Hvad for det første angår den hævdede indbyrdes modsætning mellem begrundelsen for den anfægtede beslutning og begrundelsen for beslutningen om undersøgelse skal det konstateres, at en forskel mellem disse to beslutninger, såfremt det lægges til grund, at en sådan forskel foreligger, ikke medfører, at sagsøgerne ikke er i stand til at gøre sig bekendt med begrundelsen for den anfægtede beslutning, som fremgår af denne.
Hertil kommer, at beslutningen om undersøgelse i overensstemmelse med artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 659/1999 skal sammenfatte de relevante faktiske og retlige spørgsmål, indeholde en foreløbig vurdering fra Kommissionens side og anføre, om der er tvivl om, hvorvidt den er forenelig med fællesmarkedet. Inden for rammerne af den formelle undersøgelsesprocedure uddybes og belyses de spørgsmål, der rejses i beslutningen om undersøgelse. Det fremgår af artikel 7 i forordning nr. 659/1999, at Kommissionen ved afslutningen på denne procedure kan foretage sin analyse, hvorefter den træffer en endelig beslutning om, at foranstaltningen ikke udgør støtte, eller at tvivlen om, hvorvidt den anmeldte foranstaltning er forenelig med fællesmarkedet, er fjernet. Det følger heraf, at den endelige beslutning kan indeholde visse afvigelser i forhold til beslutningen om undersøgelse, uden at disse i øvrigt medfører, at den endelige beslutning bliver ugyldig.
Under alle omstændigheder foreligger der i denne sag ingen indbyrdes modsigelser mellem beslutningen om undersøgelse og den anfægtede beslutning, hverken vedrørende den omfattede fordel eller for så vidt angår de berørte virksomheder.
For så vidt angår den indirekte fordel for de specialiserede investeringsvirksomheder i henhold til den omhandlede ordning har Kommissionen siden beslutningen om undersøgelse antaget, at denne fordel kan bestå i, at investorernes efterspørgsel efter aktier i de specialiserede investeringsvirksomheder øges, idet sidstnævnte opnår et højere resultat efter skat. Denne vurdering kan ikke anses for at være i strid med Kommissionens vurdering i den anfægtede beslutnings betragtning 36, ifølge hvilken de specialiserede investeringsvirksomheder har en indirekte fordel ved ordningen, »eftersom den nedsatte skattebyrde på investeringer i investeringsvirksomheder gør det attraktivt for deltagerne at købe andele i investeringsvirksomhederne og derved give sidstnævnte større likviditet og ekstra indtægter i form af provision til forvaltning og deltagelse«. Den omstændighed, at Kommissionen i den anfægtede beslutning undlod at gentage det klagepunkt, hvorefter de specialiserede investeringsvirksomheder opnår en direkte fordel ved skattenedsættelsen, kan ikke anses for at udgøre en selvmodsigelse.
Med hensyn til de omfattede investeringsvirksomheder er det ligeledes med urette, når sagsøgerne gør gældende, at de omfattede modtagere ikke længere udgøres af de specialiserede investeringsforeninger, men af investeringsvirksomheder, der drives i selskabsform, og, når disse virksomheder drives i form af investeringsforeninger, de selskaber, der forvalter dem.
Dels betragtes de specialiserede investeringsvirksomheder i den anfægtede beslutning som begunstigede i forhold til den omhandlede foranstaltning, selv om det i beslutningen præciseres, at virksomhederne selv anses for støttemodtagere i deres egenskab af virksomheder, når de drives i selskabsform, eller via de selskaber, der forvalter dem, når de har kontraktform (betragtning 39).
Kommissionen bemærkede endvidere allerede i beslutningen om undersøgelse, at de skattenedsættelser, der finder anvendelse på de specialiserede investeringsvirksomheder, også kan være til fordel for de selskaber, der forvalter sådanne investeringsforeninger, som ligeledes udgør virksomheder i henhold til artikel 87, stk. 1, EF.
Sagsøgerne gør for det andet gældende, at begrundelsen for den anfægtede beslutning er behæftet med en række uklarheder og selvmodsigelser.
For det første vedrørende modtagerne i henhold til den omhandlede ordning og spørgsmålet, om de kan kvalificeres som virksomheder som omhandlet i artikel 87, stk. 1, EF, fremgår det af den anfægtede beslutnings betragtning 35, at Kommissionen fandt, at ordningen udgør statsstøtte til fordel for specialiserede investeringsvirksomheder og de små og mellemstore virksomheder, hvis andele ejes af disse investeringsvirksomheder.
Hvad angår specialiserede investeringsvirksomheder fremgår det af betragtning 13 og 37, at de kan antage flere former, nemlig — i det for denne sag væsentlige — investeringsfonde med kontraktmæssig form, der ikke udgør en juridisk person, der forvaltes af et FSE-selskab, eller en investeringsforening, der drives i selskabsform, såsom f.eks. SICAV-investeringsselskaber.
Det er en logisk konsekvens heraf, at Kommissionen i den anfægtede beslutnings betragtning 39 har bemærket, at den omhandlede ordning begunstiger selve investeringsvirksomhederne i deres egenskab af virksomheder, når disse har form af selskab, eller de virksomheder, som forvalter disse virksomheder, når sidstnævnte antager kontraktform. I overensstemmelse hermed har Kommissionen i den anfægtede beslutnings betragtning 41 efter gennemgangen af investeringsvirksomhederne i deres forskellige former konkluderet, at den omhandlede fordel både gælder investeringsvirksomheder og deres forvaltningsselskaber.
Sagsøgerne — i deres egenskab af for den enes vedkommende et forvaltningsselskab for to investeringsforeninger, der er berørt af den omhandlede foranstaltning, og for den andens vedkommende en sammenslutning, der repræsenterer sådanne forvaltningsselskaber — var således i stand til at gøre sig bekendt med begrundelsen for den anfægtede beslutning og forstå, hvorledes de var omfattet heraf.
Denne konklusion kan ikke ændres af den hævdede uoverensstemmelse i den anfægtede beslutnings betragtning 38.
Denne betragtning giver nemlig med sin henvisning til Domstolens retspraksis vedrørende den skattemæssige behandling af SICAV-investeringsselskaber klart udtryk for det standpunkt, at de sidstnævnte selskaber skal kvalificeres som virksomheder. Selv om dette standpunkt i nogle henseender kan synes tvivlsomt eller tvetydigt, har det for det første ingen betydning for sagsøgerne, der ikke er SICAV-investeringsselskaber, og for det andet og mere væsentlige skal denne betragtning ses inden for rammerne af sin kontekst og læses i lyset af hele den anfægtede beslutning og dens dispositive del, for hvilken denne betragtning ikke udgør noget væsentligt grundlag. Denne betragtning kan følgelig ikke betragtes således, at den kan ændre på den opfattelse, som sagsøgerne kunne udlede af den anfægtede beslutnings begrundelse, således som den navnlig fremgår af betragtning 13, 29, 36, 37, 39 og 41.
Hvad for det andet angår den mangelfulde begrundelse for den selektive fordel for de små og mellemstore virksomheder, som de specialiserede investeringsforeninger har aktier i, har Kommissionen behandlet dette spørgsmål i den anfægtede beslutnings betragtning 42 og 43.
I den anfægtede beslutnings betragtning 42 har Kommissionen anført, at fordelen for disse selskaber medfører en øget efterspørgsel efter deres aktier og en stigning i deres likviditet. Kommissionen forkaster det argument, hvorefter de ikke opnår nogen fordel, eftersom fonde og investorer drives med henblik på at maksimere fortjenesten. Det er Kommissionens opfattelse, at gunstige skatteforanstaltninger gør investeringen mere attraktiv, hvilket medfører en større likviditet for sådanne selskaber, også uden at disse virksomheder aktivt søger at udnytte denne fordel.
I den anfægtede beslutnings betragtning 43 tilbageviser Kommissionen derefter argumentet om, at den omhandlede foranstaltning er en generel skattepolitisk foranstaltning med det sigte at begunstige små og mellemstore virksomheder, og som ligger uden for anvendelsesområdet for bestemmelserne om statsstøtte.
Kommissionen har således i den anfægtede beslutning givet en klar begrundelse for forekomsten af en selektiv fordel for små og mellemstore virksomheder, som de specialiserede investeringsvirksomheder ejer andele i. I øvrigt anfægter sagsøgerne i den henseende snarere, at den givne begrundelse skulle være velbegrundet, hvilket i overensstemmelse med den i præmis 66 nævnte retspraksis ikke kan gøres gældende inden for rammerne af dette anbringende vedrørende utilstrækkelig begrundelse.
Det første anbringendes første led må følgelig forkastes.
Om anbringendets andet led om utilstrækkelig begrundelse for forekomsten af en konkurrenceforvridning, der kan påvirke samhandelen inden for Fællesskabet
Det bemærkes, at Kommissionen er forpligtet til i begrundelsen for sin beslutning i det mindste at anføre de omstændigheder, hvorunder en støtte er blevet ydet, når omstændighederne godtgør, at støtten kan påvirke samhandelen mellem medlemsstaterne. Kommissionen er dog ikke forpligtet til at føre bevis for, at en allerede ydet støtte faktisk har haft en sådan virkning. Et sådant krav ville nemlig føre til en begunstigelse af de medlemsstater, der yder ulovlig støtte, på bekostning af dem, der anmelder en påtænkt støtte (dommen i sagen Technische Glaswerke Ilmenau mod Kommissionen, nævnt i præmis 67 ovenfor, præmis 215).
På baggrund af den anførte retspraksis bemærkes, at Kommissionen i dette tilfælde ikke har tilsidesat den forpligtelse til at angive en tilstrækkelig begrundelse for den anfægtede beslutning, som påhviler den.
Kommissionen har i tre betragtninger til den anfægtede beslutning omtalt spørgsmålet om den omhandlede ordnings indvirkning på konkurrencen, hvori det dels forklares, hvordan den omhandlede ordning efter Kommissionens opfattelse forvrider konkurrencen og påvirker samhandelen inden for Fællesskabet, og der dels gives et svar på visse indsigelser, der blev fremsat under den procedure, der førte til vedtagelsen af den anfægtede beslutning.
I den anfægtede beslutnings betragtning 45 har Kommissionen således anført, at den omhandlede foranstaltning kan forvride konkurrencen mellem virksomheder og påvirke samhandelen mellem medlemsstater, da »støttemodtagerne kan operere på internationale markeder og udøve erhvervsaktiviteter og andre økonomiske aktiviteter på de markeder, der kendetegnes af hård konkurrence«. Kommissionen har tilføjet, at de specialiserede investeringsvirksomheder i særdeleshed »er i konkurrence med andre finansieringsvirksomheder, og de opererer på et åbent marked, der kendetegnes af en betydelig samhandel mellem medlemsstaterne«, og at visse små og mellemstore virksomheder er aktive i sektorer, hvor der er samhandel mellem medlemsstaterne.
I betragtning 46 har Kommissionen forkastet argumentet vedrørende den omhandlede foranstaltnings begrænsede skatteudgift og det lille antal specialiserede virksomheder, som udøvede virksomhed i 2004, der er det år, som er berørt af den af Kommissionen indledte undersøgelse for så vidt angår den omhandlede foranstaltning. I den forbindelse har Kommissionen først henvist til den faste retspraksis, hvorefter selv et begrænset støttebeløb kan påvirke konkurrencen. Den har for det andet fremhævet, at Den Italienske Republik ikke udelukker, at den omhandlede foranstaltning med tiden kan have en økonomisk indvirkning, som er mere markant. Den tilføjer, at den omhandlede foranstaltnings lille indvirkning også kan forklares ved Kommissionens hurtige indgriben, hvilket kan have haft indflydelse på aktørernes adfærd. Endelig bemærker den, at de af Den Italienske Republik fremlagte oplysninger ikke giver mulighed for at konkludere, om støtten til de enkelte støttemodtagere kan falde ind under de minimis-støtte.
Kommissionen konkluderer derfor i den anfægtede beslutnings betragtning 47, at den omhandlede støtteforanstaltning »medfører en ændring (gennem beskatning af investorer) af konkurrencesituationen for visse virksomheder, som udøver forretningsaktiviteter, og at den, i det omfang de opererer på markeder, som er åbne for international konkurrence, er konkurrenceforvridende«.
Den anfægtede beslutnings begrundelse gør det således muligt for sagsøgerne og Fællesskabets retsinstanser at fastslå årsagerne til, at Kommissionen fandt, at betingelserne for anvendelse af artikel 87, stk. 1 EF om påvirkning af samhandelen mellem medlemsstaterne og fordrejning af konkurrencen var opfyldt i denne sag.
Sagsøgerne kan ikke kritisere Kommissionen for ikke at have foretaget en mere grundig undersøgelse af den omtvistede støttes konkrete indvirkning på samhandelen mellem medlemsstaterne og på konkurrencen. Det påhviler ikke Kommissionen at foretage nogen økonomisk analyse af den faktiske situation på det relevante marked, af markedsandelen for de virksomheder, der modtager støtte, af de konkurrerende virksomheders stilling og af samhandelen med de relevante tjenesteydelser mellem medlemsstaterne, eftersom den har forklaret, hvordan den omtvistede støtte forvrider konkurrencen og påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne. For så vidt angår støtte, der ikke er blevet anmeldt, er Kommissionen ikke forpligtet til at godtgøre denne støttes faktiske virkninger (jf. i den retning dommen i sagen CETM mod Kommissionen, nævnt i præmis 55 ovenfor, præmis 102 og 103).
Det første anbringendes andet led vedrørende den anfægtede beslutnings utilstrækkelige begrundelse for så vidt angår indvirkning på konkurrencen og samhandelen mellem medlemsstaterne er således ikke velbegrundet.
Følgelig bør det første anbringende forkastes i det hele.
2.
Andet anbringende om tilsidesættelse af artikel 87, stk. 1, EF, idet foranstaltningen ikke udgør statsstøtte
Parternes argumenter
Med det andet anbringendes første led gør sagsøgerne gældende, at den omhandlede ordning ikke udgør statsstøtte, men en generel skattemæssig foranstaltning, fordi den gavner alle, der har tegnet andele i investeringsvirksomheder.
Sagsøgerne gør for det første gældende, at den skattenedsættelse, der er resultatet af den omhandlede ordning, udgør en direkte fordel for indehavere af andele i investeringsvirksomheder. For så vidt angår udenlandske investeringsvirksomheder består denne foranstaltning i en direkte nedsættelse af den skattesats, der anvendes på indkomst for dem, der besidder andele i disse investeringsvirksomheder, fra 12,5% til 5%, selv om den samme foranstaltning for så vidt angår italienske investeringsvirksomheder indebærer en nedsættelse af den alternative sats, som finder anvendelse på de nævnte investeringsvirksomheder, hvilket umiddelbart og direkte medfører en forøgelse af de beløb, som ejerne af andele kan opnå i form af løbende udbytteudlodning, indløsning af andele eller tilbagekøb heraf. Desuden gavner en forøgelse af investeringsvirksomhedernes kapital kun deres andelshavere og ikke forvaltningsselskaberne. For så vidt angår SICAV-investeringsselskaber har sagsøgerne anført, at de forvaltningsgebyrer, som disse virksomheder oppebærer, ikke stiger, fordi disse selskaber lader andre virksomheder forestå forvaltningen af deres aktiver. For så vidt angår specialiserede investeringsvirksomheder, der har hjemsted uden for Italien, er det sagsøgernes opfattelse, at administrationsgebyrer er forholdsmæssige i forhold til bruttodriftsresultatet uden fradrag af den alternative skat, da disse investeringsvirksomheders driftsoverskud ikke beskattes med den alternative skat på driftsoverskud.
Sagsøgerne har ligeledes påpeget, at de omhandlede andelshavere i almindelighed er privatpersoner og ikke virksomheder. Kommissionen har således i den anfægtede beslutning med urette lagt til grund, at den omhandlede foranstaltning udgør statsstøtte.
Med det andet anbringendes andet led gør sagsøgerne gældende, at de skattelettelser, der er indført ved den omhandlede foranstaltning, ikke medfører nogen selektiv økonomisk fordel for SICAV-investeringsselskaber og FSE-selskaber.
Sagsøgerne har for det første gjort gældende, at den omhandlede skattenedsættelse ikke i sig selv sikrer, at virksomheder, der forvalter de specialiserede investeringsforeninger, opnår yderligere gebyrindtægter. Selv hvis det antages, at den omhandlede foranstaltning kan udgøre et incitament til tegning af andele i specialiserede investeringsvirksomheder, drager de virksomheder, der forvalter førnævnte, ikke nødvendigvis fordel deraf. Tegning af andele i specialiserede investeringsvirksomheder kan medføre, at der sker afståelse af andele i ikke-specialiserede investeringsvirksomheder. Når investeringsvirksomheder forvaltes af samme FSE-selskab, opvejes stigningen i gebyrer for forvaltning af de specialiserede investeringsvirksomheder af nedgangen for så vidt angår gebyrer for forvaltning af ikke-specialiserede investeringsvirksomheder. Der er ikke på noget tidspunkt blevet godtgjort nogen indirekte økonomisk fordel for de berørte selskaber.
Sagsøgerne gør endvidere gældende, at foranstaltninger til fordel for investeringsvirksomheder og -foreninger ved Kommissionens fremgangsmåde ikke medfører statsstøtte til de virksomheder, som forvalter førstnævnte. Sagsøgerne bemærker endvidere, at forvaltningsgebyrer udgør en omkostning for SICAV-investeringsselskaber og ikke en indtægt.
Sagsøgerne har for det andet gjort gældende, at den hypotetiske fordel for SICAV-investeringsselskaber og FSE-selskaber ikke er selektiv. Den af Kommissionen i den anfægtede beslutning beskrevne fordel vedrører alle FSE-selskaber, da det er dem tilladt at etablere investeringsvirksomheder, der opfylder de betingelser, der er fastsat i den omhandlede foranstaltning. Eksisterende investeringsforeninger og SICAV-investeringsselskaber kan også optræde som specialiserede investeringsvirksomheder. Under alle omstændigheder medfører den omhandlede fordels selektivitet ikke, at det bliver umuligt for virksomheder, der anvender andre former for investeringsinstrumenter til kapitalanskaffelse, at drage nytte af den omhandlede foranstaltning. Denne synsvinkel ville ifølge sagsøgerne medføre en uacceptabel rækkevidde af selektivitetsbegrebet og en udvidelse af statsstøttebegrebet til at omfatte nedsatte skattesatser, der udelukkende finder anvendelse på visse typer investeringsinstrumenter.
Med det andet anbringendes tredje led anfægter sagsøgerne, at investeringsvirksomheder kan betragtes som virksomheder.
Sagsøgerne gør gældende, at en investeringsforening udelukkende består af aktivmasse uden at udgøre en juridisk person. Endvidere kan Kommissionen efter i beslutningen om undersøgelse at have medgivet, at investeringsforeninger ikke fremstiller varer og ikke yder tjenesteydelser, ikke lægge til grund, at sådanne foreninger udgør virksomheder. Endvidere betragtes indtægter i form af udlodninger fra investeringsvirksomheder i henhold til Rådets direktiv 2003/48/EF af 3. juni 2003 om beskatning af indtægter fra opsparing i form af rentebetalinger (
EUT L 157, s. 38
) som renter og ikke som udbytte.
Med det andet anbringendes fjerde led har sagsøgerne bestridt, at den omhandlede foranstaltning har givet anledning til nogen selektiv økonomisk fordel for små og mellemstore virksomheder, hvis andele ejes af specialiserede investeringsvirksomheder.
Det er vanskeligt at forestille sig, at en foranstaltning, der vedrører et ubetydeligt beløb i størrelsesordenen 600000 EUR, til fordel for et stort antal selskaber, der af sagsøgerne skønnes at udgøre 6900, skulle kunne betyde en stigning i investeringerne og en tilsvarende stigning i de omhandlede selskabers likviditet. Kommissionen har i den anfægtede beslutning på ingen måde påvist en sådan virkning.
Under alle omstændigheder er formålet med den omhandlede foranstaltning ikke at forbedre de mindre selskabers likviditet, men at give investorer et incitament til at sprede deres investeringer. Assogestioni har udtrykkeligt bestridt de af Kommissionen i den anfægtede beslutnings betragtning 32 anførte antagelser, hvorefter den omhandlede foranstaltning har til formål at fremme markedsomsætningen af nævnte selskaber. Endelig har sagsøgerne fremhævet, at den omhandlede ordning ikke har den virkning, at omkostningerne forbundet med en investering i de pågældende selskaber falder. Ordningen kan ikke betragtes som investeringsstøtte til gavn for FSE-selskaber.
Selv hvis det antages, at den omhandlede ordning skaber en direkte økonomisk fordel for de små og mellemstore virksomheder, har sagsøgerne bestridt, at en sådan fordel er selektiv, fordi den situation, som disse virksomheder befinder sig i, ikke kan sammenlignes med den situation, som andre børsnoterede selskaber befinder sig i. Den hypotetiske fordel for små og mellemstore børsnoterede selskaber berettiges således af det formål, der forfølges med den omhandlede foranstaltning.
Kommissionen har bestridt sagsøgerens argumenter.
Rettens bemærkninger
Med det andet anbringende har sagsøgerne fremsat kritik af den anfægtede beslutning vedrørende realiteten for så vidt angår identifikationen af modtagerne i henhold til den omhandlede foranstaltning (det første led), forekomsten af en selektiv fordel for de forskellige kategorier af hævdede modtagere (andet og fjerde led) og kvalificering af de forskellige investeringsvirksomheder som virksomheder (tredje led). Det første og tredje led vil blive undergivet samlet gennemgang.
Identifikation af støttemodtagere i henhold til den omhandlede foranstaltning og deres kvalificering som virksomheder
Retten bemærker i denne henseende, at støtte ydet af en medlemsstat eller ved hjælp af statsmidler under enhver tænkelig form er forbudt i henhold til artikel 87 EF, uden at der sondres mellem de tilfælde, hvor fordelene ved støtten ydes på en direkte eller indirekte måde. Det er således fastslået i retspraksis, at en direkte fordel, der ydes til visse fysiske eller juridiske personer, som ikke nødvendigvis udgør virksomheder, kan udgøre en indirekte fordel for og dermed statsstøtte til andre fysiske eller juridiske personer, der udgør virksomheder (jf. i denne retning Domstolens dom af 19.9.2000, sag
C-156/98, Tyskland mod Kommissionen, Sml. I, s. 6857
, præmis 22-35, og af , sag
C-382/99, Nederlandene mod Kommissionen, Sml. I, s. 5163
, præmis 38 og 60-66).
Ifølge den anfægtede beslutnings betragtning 35 udgør »den nedsatte skattebyrde til fordel for investorer […] statsstøtte for at begunstige specialiserede investeringsvirksomheder, som investerer i værdipapirer i små og mellemstore virksomheder«. I den anfægtede beslutnings betragtning 36 har Kommissionen anført, at »selv om de specialiserede investeringsvirksomheder ikke begunstiges direkte med en nedsat skattebyrde, som aftalt med deres tegnere, får de alligevel en indirekte økonomisk fordel«. Kommissionen gentager i den anfægtede beslutnings betragtning 39, at det er dens opfattelse, at en skattefordel, der ydes til investorer, som investerer i specialiserede investeringsvirksomheder, begunstiger selv samme virksomheder.
Det fremgår endvidere af den anfægtede beslutnings betragtning 42, at det er Kommissionens opfattelse, at den omhandlede foranstaltning er en indirekte selektiv fordel for små og mellemstore virksomheder, hvis aktier ejes af specialiserede investeringsvirksomheder, da der kommer en øget efterspørgsel efter deres aktier og en stigning i deres likviditet.
Det fremgår således klart af den anfægtede beslutning, at Kommissionen uden at benægte, at det er andelshaverne, der har direkte fordel af den omhandlede foranstaltning, kvalificerede denne som statsstøtte i forhold til de indirekte modtagere i henhold til ordningen, der efter Kommissionens opfattelse udgøres af de specialiserede investeringsvirksomheder og de små og mellemstore virksomheder.
I henhold til den i præmis 127 ovenfor nævnte retspraksis udelukker den af sagsøgerne påståede omstændighed, at den omhandlede foranstaltning ikke kan udgøre statsstøtte til dem, der tegner andele i specialiserede investeringsvirksomheder, ikke en sådan kvalificering i forhold til virksomheder, der kun udgør indirekte modtagere. Det er ikke en betingelse for, at der kan konstateres at foreligge et indgreb til fordel for en virksomhed, der er finansieret ved hjælp af statsmidler, at virksomheden har direkte fordel heraf (Rettens dom af 18.1.2005, sag
T-93/02, Confédération nationale du Crédit Mutuel mod Kommissionen, Sml. II, s. 143
, præmis 95).
Kommissionen har således ikke foretaget en urigtig retsanvendelse ved at foretage en bedømmelse af den omhandlede foranstaltning i forhold til dem, der har haft indirekte fordel heraf.
Det følger heraf, at de af sagsøgernes argumenter, der har til formål at godtgøre, at der ikke foreligger statsstøtte i forhold til de direkte modtagere i henhold til den omhandlede foranstaltning, er uden betydning for sagens afgørelse. Det er ikke i forhold til disse modtagere, men i forhold til de indirekte modtagere, at betingelserne i artikel 87, stk. 1, EF skal være opfyldt.
Inden det undersøges, om der foreligger en fordel for de forskellige indirekte modtagere, skal det, således som sagsøgerne med dette anbringendes tredje led har opfordret til, i den forbindelse kontrolleres, om Kommissionen foretog en korrekt vurdering, da den kvalificerede dem som virksomheder.
Det skal konstateres, at der i den anfægtede beslutning sondres mellem to typetilfælde (jf. betragtning 13, 29, 37 og 39 og præmis 75, 77, 92 og 93 ovenfor). I visse tilfælde drives investeringsvirksomheder i selskabsform og kan som sådan i deres egenskab af virksomhed nyde godt af den omhandlede fordel. I andre tilfælde udgør de nævnte virksomheder ikke juridiske personer, men forvaltes af virksomheder, der begunstiges som omhandlet i artikel 87 EF. Selv om de specialiserede investeringsvirksomheder som omhandlet i artikel 12 i DL 269/2003, således som sagsøgerne har gjort gældende, blot udgør aktivmasse og ikke er juridiske personer, er det ifølge den anfægtede beslutning de virksomheder, der forvalter disse virksomheder, der indirekte nyder godt af den omhandlede fordel. Kvalificeringen som virksomheder af de selskaber, der forvalter kontraktbaserede investeringsforeninger, der ikke udgør juridiske personer, er ubestridt. Det følger heraf, at den omhandlede foranstaltning begunstiger virksomheder som omhandlet i artikel 87, stk. 1, EF.
Det skal i den henseende under alle omstændigheder bemærkes, at da det i den foreliggende sag drejer sig om en støtteordning, kan Kommissionen indskrænke sig til at undersøge ordningens nærmere indhold uden at være forpligtet til at undersøge hver eneste anvendelse af ordningen (jf. den ovenfor i præmis 68 nævnte retspraksis). Domstolen har fastslået, at det er tilstrækkeligt for anvendelsen af artikel 87, stk. 1, EF på en støtteordning, at den begunstiger visse virksomheder uden at den omstændighed, at ordningen ligeledes begunstiger modtagere, der ikke er virksomheder, kan svække denne konstatering (jf. i denne retning Domstolens dom af 15.12.2005, sag
C-66/02, Italien mod Kommissionen, Sml. I, s. 10901
, præmis 91 og 92). Kommissionen kunne således begrænse sig til at godtgøre, at investeringsvirksomheder i visse tilfælde er virksomheder (den anfægtede beslutnings betragtning 36).
Det andet anbringendes første og tredje led er således ikke velbegrundede.
Spørgsmålet, om der foreligger en selektiv fordel for de specialiserede investeringsvirksomheder eller de virksomheder, der forvalter dem
Det bemærkes, at som støtte betragtes bl.a. indgreb, der under forskellige former letter de byrder, som normalt tynger en virksomheds budget, og derved, uden at være tilskud i ordets egentlige forstand, er af samme art og har tilsvarende virkninger (jf. bl.a. Domstolens dom af 17.6.1999, sag
C-75/97, Belgien mod Kommissionen, Sml. I, s. 3671
, præmis 23, og af , sag
C-387/92, Banco Exterior de España, Sml. I, s. 877
, præmis 13).
Det fremgår af den anfægtede beslutnings betragtning 36, at de specialiserede investeringsvirksomheder begunstiges indirekte med en fordel, eftersom den nedsatte skattebyrde på investeringer i investeringsvirksomheder gør det attraktivt for deltagerne at købe andele heri og derved giver dem større likviditet og ekstra indtægter i form af provision til forvaltning og deltagelse. I den anfægtede beslutnings betragtning 139 har Kommissionen gentaget, at stigningen i efterspørgslen på andele i specialiserede investeringsvirksomheder indebærer en stigning i de forvaltnings- og tegningsgebyrer, som oppebæres af disse virksomheder eller af de virksomheder, der forvalter dem.
Sagsøgerne bestrider imidlertid, at der skulle foreligge en sådan fordel for de specialiserede investeringsvirksomheder og de virksomheder, som administrerer dem.
For så vidt angår argumentet, hvorefter det kun er den kompetence, som de virksomheder, der forvalter de specialiserede investeringsvirksomheder, er i besiddelse af, der gør det muligt for dem at opnå yderligere gebyrer, er det tilstrækkeligt at konstatere, at den omhandlede foranstaltning ifølge sagsøgerne selv har til formål at give investorerne incitament til at tegne andele i denne type investeringsvirksomheder. Da det er ubestridt, at disse gebyrer skal betales i forhold til de omhandlede mængder ved tegningen af andelene og/eller forvaltning af midlerne, selv om fremgangsmåderne kan variere, betyder det, at stigningen i tegning af andele nødvendigvis medfører en stigning i de forvaltnings- og tegningsgebyrer, som oppebæres af disse virksomheder eller af de virksomheder, der forvalter dem, således som Kommissionen har bemærket i den anfægtede beslutnings betragtning 39. Sagsøgernes argument er således ikke velbegrundet.
Hvad angår argumentet om, at der er en balance mellem den mulige stigning i gebyrer for forvaltning af de specialiserede investeringsvirksomheder og nedsættelse af gebyrer for forvaltning af ikke-specialiserede investeringsvirksomheder, skal det for det første bemærkes, at Kommissionen i den anfægtede beslutnings betragtning 36 både har henvist til forvaltningsgebyrer og tegningsgebyrer. Sagsøgernes argument vedrører imidlertid kun forvaltningsgebyrer. Selv om det for det andet er muligt, at der i nogle tilfælde, således som sagsøgerne har hævdet, sker kompensation for forvaltningsgebyrer, er der intet, der taler for, at dette sker automatisk på en sådan måde, at den fordel, der gives ved den omhandlede foranstaltning, fjernes i hvert enkelt tilfælde.
Under alle omstændigheder medfører den omstændighed, at den fordel, der er ydet i henhold til den omhandlede foranstaltning, undertiden ophæves, ikke, at den ikke længere kan betragtes som en fordel i henhold til artikel 87, stk. 1, EF. Det er tilstrækkeligt, at den omhandlede foranstaltning fører til en stigning i efterspørgslen efter andele i specialiserede investeringsvirksomheder og dermed i de forvaltnings- og tegningsgebyrer, der oppebæres af disse virksomheder eller af de virksomheder, der forvalter dem, for at disse virksomheder bliver begunstiget som omhandlet i artikel 87, stk. 1, EF, idet der herved bortses fra selektivitetsbetingelsen. I denne forbindelse er det ikke nødvendigt at afklare, om den samlede sum af alle de gebyrer, som disse virksomheder har modtaget inden indførelsen af foranstaltningen, når det beregnes for alle virksomheder og for samtlige transaktioner, er steget eller kan stige.
Det skal endvidere fremhæves, at når sagsøgerne bemærker, at forvaltningsgebyrerne udgør en omkostning for SICAV-investeringsselskaber, fordi de betales til deres forvaltningsvirksomheder, bekræfter de dermed Kommissionens opfattelse, hvorefter det, når de specialiserede investeringsvirksomheder forvaltes af en forvaltningsvirksomhed, er sidstnævnte, der høster fordelen ved den omhandlede foranstaltning i form af en stigning i forvaltnings- og tegningsgebyrer (jf. den anfægtede beslutnings betragtning 39).
Sagsøgernes argumenter med hensyn til Kommissionens beslutningspraksis virker ikke overbevisende. Det bemærkes, at statsstøttebegrebet er et objektivt begreb, som fastlægges på det tidspunkt, hvor Kommissionen træffer sin afgørelse (Domstolens dom af 22.6.2006, forenede sager
C-182/03 og C-217/03, Belgien og Forum 187 mod Kommissionen, Sml. I, s. 5479
, præmis 137), og som alene afhænger af spørgsmålet, om en statslig foranstaltning medfører en fordel for visse virksomheder eller ej (Rettens dom af , forenede sager
T-228/99 og T-233/99, Westdeutsche Landesbank Girozentrale og Land Nordrhein Westfalen mod Kommissionen, Sml. II, s. 435
, præmis 180). Kommissionens beslutningspraksis på området, hvis indhold også er omtvistet blandt parterne, er ikke afgørende.
Ingen af de argumenter, sagsøgerne har fremført til støtte for deres antagelse, hvorefter der ikke foreligger en fordel for de specialiserede investeringsvirksomheder eller de virksomheder, der forvalter dem, kan godtages.
Sagsøgerne bestrider imidlertid også, at der skulle foreligge selektivitet for så vidt angår foranstaltningen i forhold til nævnte investeringsvirksomheder eller virksomheder.
Som det fremgår af ordlyden af artikel 87, stk. 1, EF, udgør en økonomisk fordel, som ydes af en medlemsstat, kun støtte, hvis den i et vist omfang er selektiv og begunstiger »visse virksomheder eller visse produktioner«. Ved anvendelse af denne bestemmelse skal der udelukkende tages stilling til, om en statslig foranstaltning som led i en bestemt retlig ordning kan begunstige »visse virksomheder eller visse produktioner« som defineret i artikel 87, stk. 1, EF, sammenlignet med andre virksomheder, der befinder sig i en tilsvarende faktisk og retlig situation i forhold til det formål, der forfølges med foranstaltningen (jf. Domstolens dom af 8.11.2001, sag
C-143/99, Adria-Wien Pipeline og Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke, Sml. I, s. 8365
, præmis 34 og 41 og den deri nævnte retspraksis).
I henhold til Domstolens praksis opfylder en foranstaltning, som ganske vist udgør en fordel for modtageren, men som berettiges af karakteren eller opbygningen af den ordning, som den er et led i, ikke denne betingelse om selektivitet (dommen i sagen Adria-Wien Pipeline og Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke, nævnt ovenfor i præmis 148, præmis 42).
Hvad for det første angår specialiserede investeringsvirksomheder, der drives i selskabsform og som sådan i deres egenskab af virksomheder kan nyde godt af den omhandlede fordel (jf. præmis 135 ovenfor), således som det fremgår af den i den anfægtede beslutnings betragtning 11-19 anførte beskrivelse og af den i betragtning 40 anførte forklaring, er der ved den omhandlede foranstaltning fastsat en skattenedsættelse, der er »begrænset til at omfatte specialiserede investeringsvirksomheder […], samt forvaltningsvirksomheder«. Eftersom skattenedsættelsen er begrænset til klart definerede investeringsvirksomheder og opfylder de særlige betingelser »til skade for virksomheder, som tilbyder andre former for investering« (den anfægtede beslutnings betragtning 41), begunstiger den visse investeringsvirksomheder i forhold til andre, der befinder sig i en tilsvarende faktisk og retlig situation som omhandlet i den i præmis 148 ovenfor nævnte retspraksis. Foranstaltningen har således selektiv karakter som omhandlet i artikel 87, stk. 1, EF.
I denne henseende er sagsøgernes argument, hvorefter den fordel, der følger af den omhandlede foranstaltning, er tilgængelig for alle investeringsvirksomheder, der opfylder de foreskrevne betingelser, og dermed udgør en generel foranstaltning, ikke overbevisende.
Den omstændighed, at alle investeringsvirksomheder, der opfylder de foreskrevne betingelser, kan nyde godt af fordelen, betyder ikke i sig selv, at foranstaltningen kan betragtes som en generel foranstaltning, og udelukker ikke, at den har selektiv karakter (jf. i denne retning Rettens dom af 6.3.2002, forenede sager
T-92/00 og T-103/00, Diputación Foral de Álava m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 1385
, præmis 58).
Det følger heraf, at den omhandlede foranstaltning medfører en selektiv fordel for visse specialiserede investeringsvirksomheder og er omfattet af anvendelsesområdet for artikel 87, stk. 1, EF. Den omstændighed, at den omhandlede ordning også er til fordel for modtagere, der ikke er virksomheder, kan ikke ændre på denne konklusion (jf. præmis 136 ovenfor). Disse forhold udgør derfor under alle omstændigheder i sig selv et tilstrækkeligt grundlag for at fastslå, at det andet anbringendes andet led bør forkastes.
Det bemærkes for fuldstændighedens skyld, at hvad nærmere bestemt angår de specialiserede investeringsvirksomheder, der ikke udgør juridiske personer, er det Kommissionens opfattelse, at den omhandlede foranstaltning begunstiger de forvaltningsselskaber, der forvalter førstnævnte og hvis karakter af virksomhed er ubestridt (jf. bl.a. den anfægtede beslutnings betragtning 37 og 39). Det skal konstateres, at betingelsen om selektivitet også er opfyldt med hensyn til disse virksomheder i overensstemmelse med den ovenfor i præmis 148 nævnte retspraksis.
Det skal fremhæves, at støtte kan være selektiv med hensyn til artikel 87, stk. 1, EF, selv når den vedrører en hel økonomisk sektor (dommen i sagen Italien mod Kommissionen, nævnt i præmis 136 ovenfor, præmis 95).
I den foreliggende sag vedrører den omhandlede foranstaltning den finansielle sektor. Inden for denne sektor begunstiger den kun de virksomheder, der udøver den omfattede virksomhed. Eftersom den ikke finder anvendelse på alle erhvervsdrivende, kan den ikke anses for en generel skattepolitisk eller økonomisk-politisk foranstaltning. Foranstaltningen er i realiteten en undtagelse fra de normale skatteregler. De begunstigede forvaltningsselskaber nyder indirekte fordele, som ikke udgør en del af den normale skatteordning, og som ikke omfatter virksomheder i den finansielle sektor, der ikke udøver forvaltningsvirksomhed i forhold til specialiserede investeringsvirksomheder (jf. i den retning dommen i sagen Italien mod Kommissionen, nævnt i præmis 136 ovenfor, præmis 96, 97, 99 og 100). Den omhandlede foranstaltning er således ligeledes selektiv med hensyn til selskaber, der forvalter specialiserede investeringsvirksomheder.
Den omstændighed, at visse FSE-selskaber kan være begunstiget af fordelene ved den omhandlede foranstaltning for så vidt angår nogle, men ikke alle dele af deres aktiviteter, kan ikke føre til nogen anden konklusion. Den omhandlede foranstaltning er dog en fordel for disse virksomheder vedrørende visse nærmere angivne aktiviteter, mens andre FSE-selskaber, der ikke er specialiserede, ikke nyder nogen fordel overhovedet.
Det følger heraf, at det andet anbringendes andet led bør forkastes.
Spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger en indirekte selektiv fordel for små og mellemstore virksomheder, hvis andele ejes af specialiserede investeringsvirksomheder
Det fremgår af den anfægtede beslutnings betragtning 42, at Kommissionen mener, at den omhandlede foranstaltning skaber en indirekte selektiv fordel for små og mellemstore virksomheder, hvis andele ejes af specialiserede investeringsvirksomheder, i form af en stigning i efterspørgslen efter deres andele og en stigning i deres likviditet, der er forbundet med, at investeringen bliver mere attraktiv.
Sagsøgerne bestrider, at den omhandlede foranstaltning kan føre til en sådan øget efterspørgsel og øget likviditet. Kommissionens antagelse er ikke blot utroværdig på grund af det beskedne beløb, som Den Italienske Republik har sat af til den omhandlede foranstaltning målt i forhold til det store antal berørte virksomheder, men den er heller ikke blevet godtgjort i den anfægtede beslutning.
Med hensyn til den forbindelse, som sagsøgerne har forsøgt at påvise, mellem på den ene side det beløb, som de italienske myndigheder har afsat til den omhandlede foranstaltning, og på den anden side antallet af små og mellemstore virksomheder, bemærkes, at en sådan forbindelse ikke kan tilbagevise den i den anfægtede beslutning fremførte forbindelse (betragtning 42) mellem den omstændighed, at det bliver mere attraktivt at investere i disse selskaber, og at deres likviditet forøges.
Det skal i denne henseende fremhæves, at Den Italienske Republik gør gældende, at den omhandlede foranstaltning har til formål at begunstige markedsomsætningen af små og mellemstore virksomheder i forhold til andre virksomheder, som er noteret på en fondsbørs i Europa (den anfægtede beslutnings betragtning 32). Kommissionen har endog i sin duplik i denne sag gengivet et uddrag af de italienske myndigheders stævning i sag T-424/05, hvoraf fremgår, at skattelettelser til fordel for institutionelle investorer, der har andele i små og mellemstore virksomheder, afbøder de negative virkninger, som deres begrænsede kapitalisering har på deres vækst, idet en højere kapitalisering fremmer en vækst i disse selskabers størrelse. Sagsøgerne bekræfter, at formålet med foranstaltningen ikke er at øge likviditeten for små og mellemstore virksomheder. De gør imidlertid gældende, at foranstaltningen har til formål at formå investorerne til at sprede deres investeringer ved at erhverve andele i specialiserede investeringsvirksomheder og tilsvarende at formå FSE-selskaberne til at udvide deres sortiment. Selv om den omhandlede foranstaltning ikke skulle have det formål, som dens ophavsmænd hævder, men det, som sagsøgerne gør gældende, gør foranstaltningen ikke desto mindre set med investorernes øjne investering i disse selskaber mere attraktiv, og den medfører en fordel for disse selskaber i og med, at efterspørgslen efter andele heri øges.
Domstolen har allerede fastslået, at en foranstaltning, der giver virksomheder mulighed for at øge deres egenkapital på mere gunstige vilkår, kan udgøre statsstøtte (jf. i denne retning dommen i sagen Tyskland mod Kommissionen, nævnt i præmis 127 ovenfor, præmis 34). En styrkelse af likviditeten kan således i modsætning til, hvad sagsøgerne gør gældende, i sig selv udgøre en fordel som omhandlet i artikel 87, stk. 1, EF.
Sagsøgernes argument, hvorefter SICAV-investeringsselskaber eller FSE-selskaber drives i overensstemmelse med et princip om overskudsmaksimering og ikke handler på grundlag af eventuelle skattelettelser, er ikke overbevisende. For det første er der ikke noget modsætningsforhold mellem de to begrundelser, eftersom eventuelle skattenedsættelser i princippet øger overskuddet. Hvis den omhandlede foranstaltning for det andet opfylder det formål, som sagsøgerne har fremført, dvs. at formå FSE-selskaber til at udvide deres sortiment, er det klart, at det har indflydelse på deres politik, hvilket atter medfører en stigning i efterspørgslen efter andele i små og mellemstore virksomheder.
Kommissionen konkluderede således med rette i den anfægtede beslutnings betragtning 42, at den omhandlede foranstaltning skaber en indirekte fordel for små og mellemstore virksomheder ved at fremme investorernes efterspørgsel efter andele i disse selskaber.
Det fremgår af den retspraksis, der er nævnt i præmis 148 og 149 ovenfor, for det første, at kontrollen af, om en foranstaltning er selektiv, indebærer en sammenligning af situationen for virksomheder, der drager fordel heraf, med den, der foreligger for andre virksomheder, der befinder sig i en tilsvarende faktisk og retlig situation med hensyn til de med den omhandlede foranstaltning forfulgte formål, og, for det andet, at en foranstaltning, der medfører en fordel, ikke opfylder betingelsen om selektivitet, når den er begrundet i den relevante ordnings karakter og generelle opbygning.
Sagsøgerne gør for det første gældende, at situationen for små og mellemstore virksomheder ikke er sammenlignelig med situationen for større virksomheder og, for det andet, at den omstændighed, at foranstaltningen er begrænset til de førstnævnte virksomheder, ikke udgør et selektivt kriterium, idet dette er begrundet i det forfulgte formål.
Hvad angår det første argument skal det bemærkes, at sagsøgerne på ingen måde har underbygget antagelsen, hvorefter det er umuligt at sammenligne situationen med hensyn til kollektive investeringer i små og mellemstore virksomheder med situationen med hensyn til kollektive investeringer i andre virksomheder og individuelle investeringer. Den faktiske omstændighed, at stærkt kapitaliserede virksomheder netop har en betydelig kapital og allerede er stærkt repræsenteret på markederne og i investeringsvirksomhedernes porteføljer, udgør ikke i selv en hindring for, at disse selskaber sammenlignes med små og mellemstore virksomheder. Når sagsøgerne gør gældende, at den omhandlede foranstaltning har til formål at formå investorer til at sprede deres investeringer og at formå FSE-selskaber til at udvide deres sortiment, medgiver de forudsætningsvis, at andele i små og mellemstore virksomheder og kapitalandele i andre selskaber, f.eks. større selskaber, udgør investeringer og produkter, der kan udgøre dele af den samme investeringsportefølje. Selv om den omhandlede ordning kan give investorerne incitament til at skabe balance i deres investeringer, er investeringer i små og mellemstore virksomheder fra investors synspunkt sammenlignelige med investeringer i andre selskaber og kan således virke tiltrækkende på investorerne, for så vidt som de herved opnår en fordel såsom den, der fremkommer som følge af den omhandlede foranstaltning.
Hvad angår det andet argument har Kommissionen foretaget en gennemgang heraf i den anfægtede beslutnings betragtning 43. Det er dens opfattelse, at den skattemæssige fordel, der ydes, giver betydelige skævheder i skattebyrden mellem på den ene side kollektive investeringer i små og mellemstore virksomheder og på den anden side kollektive investeringer i andre virksomheder eller enkelte investeringer i ikke-børsnoterede virksomheder. Den omhandlede foranstaltning kan heller ikke retfærdiggøres på baggrund af det faktiske specifikke mål, fordi den begrænser sig til en skattereduktion vedrørende kollektive investeringer i små og mellemstore virksomheder og derfor hverken er selektiv eller forholdsmæssig i forhold til formålet at begunstige kapitaldannelse i disse virksomheder, men snarere er underlagt betingelsen om, at investeringerne skal foretages gennem specialiserede investeringsvirksomheder.
Sagsøgerne har imidlertid intet fremført til støtte for deres antagelse, hvorefter den omhandlede foranstaltning berettiges af det forfulgte formål, hvilket ifølge sagsøgerne vil sige at sikre, at investorerne spreder deres investeringer ved at tegne andele i specialiserede investeringsvirksomheder og, ifølge de italienske myndigheder, at begunstige kapitaliseringen af disse selskaber. Det skal i den henseende bemærkes, at hvis det blev lagt til grund, at forfølgelsen af et politisk økonomisk eller industrielt formål, såsom tilskyndelse til at investere, kan medføre, at en selektiv foranstaltning ikke omfattes af anvendelsesområdet for artikel 87, stk. 1, EF, ville bestemmelsen blive berøvet sin effektive virkning. I overensstemmelse med fast retspraksis må det derfor fastslås, at det formål, der forfølges med den omhandlede foranstaltning, ikke kan begrunde, at foranstaltningen falder uden for begrebet statsstøtte i den forstand, hvori det er anvendt i artikel 87, stk. 1, EF (dommen i sagen Diputación Foral de Álava m.fl. mod Kommissionen, nævnt i præmis 152 ovenfor, præmis 51).
Det bemærkes endelig, at uanset hvor velbegrundet dette led måtte være, vil det ikke i sig selv udgøre et tilstrækkeligt grundlag for annullation af den anfægtede beslutning, for så vidt som den også omfatter specialiserede investeringsvirksomheder eller deres forvaltningsselskaber.
Det andet anbringendes fjerde led er således ikke velbegrundet, hvorfor hele det andet anbringende bør forkastes.
3.
Det tredje anbringende om, subsidiært, tilsidesættelse af artikel 87, stk. 2, litra c), EF og artikel 88 EF, for så vidt som Kommissionen har fastslået, at ordningen var uforenelig med fællesmarkedet
Parternes argumenter
Sagsøgerne gør subsidiært det tredje anbringende gældende for det tilfælde, at Retten skulle lægge til grund, at den omhandlede foranstaltning udgør statsstøtte. Det er sagsøgernes opfattelse, at foranstaltningen opfylder de to betingelser i artikel 87, stk. 2, litra a), EF. For det første drejer det sig om en foranstaltning af social karakter til fordel for investorer. For det andet indebærer den ikke nogen forskelsbehandling mellem indenlandske finansielle produkter og tilsvarende produkter fra andre medlemsstater. Den undersøgte foranstaltnings sociale karakter består i, at den tilsigter at skabe en ordning, der gør det muligt for småsparere at erhverve aktier i selskaber, som de ellers kun med vanskelighed ville kunne få adgang til.
Under alle omstændigheder er Rettens dom af 14. december 2005, Regione autonoma della Sardegna mod Kommissionen (sag T-200/04, ikke trykt i Samling af Afgørelser), som Kommissionen har påberåbt sig, uden betydning, fordi Retten i det nævnte afsnit forholdt sig til et anbringende vedrørende manglende undersøgelse.
Kommissionen har bestridt sagsøgernes argumenter.
Rettens bemærkninger
Når det skal afgøres, dels om en støttemodtager kan gøre faktiske omstændigheder og dokumenter gældende, som Kommissionen ikke havde kendskab til forud for vedtagelsen af sin beslutning, dels om anbringender, der lægger sådanne faktiske omstændigheder og dokumenter til grund, kan realitetsbehandles, bemærkes, at det fremgår af fast retspraksis, at lovligheden af en fællesskabsretsakt under et annullationssøgsmål i medfør af artikel 230 EF skal bedømmes efter de faktiske omstændigheder på det tidspunkt, da retsakten blev udstedt. Særligt må Kommissionens komplicerede vurderinger kun bedømmes på baggrund af de oplysninger, som Kommissionen sad inde med på det tidspunkt, hvor den anlagde vurderingerne. Kommissionen kan i denne forbindelse ikke kritiseres for, at den ikke har taget eventuelle oplysninger i betragtning, som kunne have været fremlagt for den under den administrative procedure, men som ikke er blevet det, da Kommissionen ikke er forpligtet til af egen drift at undersøge og forestille sig, hvilke forhold der kunne være blevet forelagt for den (jf. Rettens dom af 23.11.2006, sag
T-217/02, Ter Lembeek mod Kommissionen, Sml. II, s. 4483
, præmis 82 og 83 og den deri nævnte praksis).
Heraf har Retten udledt, at en sagsøger, når vedkommende har deltaget i den formelle undersøgelsesprocedure i henhold til artikel 88, stk. 2, EF, ikke kan påberåbe sig argumenter vedrørende faktiske forhold, som Kommissionen var ubekendt med, og som den ikke var blevet underrettet om under den formelle undersøgelsesprocedure. Der er derimod intet til hinder for, at den pågældende part fremfører et retligt anbringende mod den endelige beslutning, som ikke er blevet fremført under den administrative procedure (jf. dommen i sagen Ter Lembeek mod Kommissionen, nævnt i præmis 176 ovenfor, præmis 84).
Sagsøgerne kan ikke på dette trin støtte sig på kendsgerninger, som Kommissionen ikke har været bekendt med ved vedtagelsen af sin beslutning, og hvorom sagsøgerne ikke har underrettet Kommissionen under undersøgelsesproceduren. Der er dog intet til hinder for, at sagsøgerne inden for rammerne af dette søgsmål gør gældende, at der er sket tilsidesættelse af artikel 87, stk. 2, litra a), EF, selv om sagsøgerne ikke udtrykkeligt bestrider Kommissionens vurdering i beslutningen om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure vedrørende den manglende anvendelse af undtagelserne i artikel 87, stk. 2 og 3, EF.
Inden for rammerne af realitetsbehandlingen af dette anbringende skal det først bemærkes, at artikel 87, stk. 2, litra a), EF skal fortolkes indskrænkende, da det er en undtagelse til hovedreglen i artikel 87, stk. 1, EF, hvorefter statsstøtte er uforenelig med fællesmarkedet (jf. i denne retning dommen i sagen Tyskland mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 127, præmis 49).
Det udelukkes udtrykkeligt i den anfægtede beslutnings betragtning 52, at den af sagsøgerne påberåbte undtagelse kan finde anvendelse.
Det fremgår af ordlyden af artikel 87, stk. 2, litra a), EF, at anvendelsen af denne undtagelse er betinget af, at støtte af social karakter ydes til enkelte forbrugere uden forskelsbehandling med hensyn til varernes oprindelse.
Selv om det er ubestridt, at støtten ydes uden forskelsbehandling med hensyn til de berørte investeringsvirksomheders oprindelse, er den rettet til alle kategorier af investorer, for hvilke den indebærer en nedsættelse af skat eller omkostninger. Ordningen er således ikke af social karakter. Det var følgelig med rette, at Kommissionen udelukkede anvendelse af den i artikel 87, stk. 2, litra a), EF fastsatte undtagelse.
Det tredje anbringende bør derfor forkastes.
4.
Det fjerde og mere subsidiære anbringende, hvorefter der er sket tilsidesættelse af artikel 88 EF og artikel 14 i forordning nr. 659/1999, for så vidt som Kommissionen fastsatte påbud om tilbagesøgning af den ydede støtte hos de investeringsvirksomheder, der drives i selskabsform, og de virksomheder, der forvalter investeringsforeninger i kontraktmæssig form
Parternes argumenter
Med dette anbringende, der påberåbes mere subsidiært for det tilfælde, at Retten ikke annullerer den anfægtede beslutning i sin helhed, påstår sagsøgerne påbuddet om tilbagesøgning annulleret, for så vidt som det berører investeringsvirksomheder, der drives i selskabsform, og virksomheder, der forvalter investeringsforeninger i kontraktmæssig form.
Ifølge sagsøgerne er påbuddet om tilbagesøgning retsstridigt, idet der for det første ikke foreligger identitet mellem de faktiske modtagere i henhold til den omhandlede ordning og de personer, der er omfattet af påbuddet om tilbagesøgning, nemlig de specialiserede italienske SICAV-investeringsselskaber og de italienske FSE-selskaber, der forvalter specialiserede investeringsforeninger. Det fremgår af artikel 88 EF og artikel 14 i forordning nr. 659/1999, at et påbud om tilbagesøgning kun kan vedrøre de direkte og faktiske støttemodtagere. Kommissionen har imidlertid, bl.a. i den anfægtede beslutnings betragtning 42, anerkendt, at kun investorerne er de faktiske modtagere i henhold til den undersøgte foranstaltning, eftersom de specialiserede investeringsforeninger kun indirekte nyder godt heraf.
Sagsøgerne mener, at det er uforholdsmæssigt at pålægge de berørte SICAV-investeringsselskaber og FSE-selskaber at betale et beløb svarende til nedsættelsen af den alternative skat som anvendt på driftsresultatet, eftersom den fordel, de ville have haft, bestod i en stigning i de opkrævede gebyrer. Kommissionen kan ikke kræve tilbagebetaling af et beløb, der ikke svarer til værdien af den fordel, som virksomhederne rent faktisk har haft. Kommissionen har, ved at kræve tilbagebetaling af et uforholdsmæssigt stort beløb, tilsidesat artikel 14, stk. 1, i forordning nr. 659/1999, hvori det hedder, at »Kommissionen [ikke] kræver […] tilbagebetaling af støtten, hvis det vil være i modstrid med et generelt princip i fællesskabslovgivningen«. Sagsøgerne har i den henseende fremhævet, at de ikke gør gældende, at det er påbuddet om tilbagesøgning som sådan, der er uforholdsmæssigt.
Sagsøgerne har for det andet gjort gældende, at gennemførelsen af påbuddet om tilbagesøgning ville bringe de italienske specialiserede SICAV-investeringsselskaber og de italienske FSE-selskaber, der forvalter specialiserede investeringsforeninger, i en situation, der er mindre gunstig, end det ville have været tilfældet, hvis den omhandlede foranstaltning ikke havde eksisteret, da betaling af et beløb svarende til skattelettelsen udgør en omkostning, som de ellers ikke ville have måttet bære. Hertil kommer, at de ikke ville være i stand til at overvælte denne omkostning på investorerne. Pålæggelse af disse ekstraomkostninger vil således være i strid med retspraksis, hvorefter tilbagesøgning af ulovlig støtte skal føre til en genoprettelse af den tidligere situation.
Sagsøgerne har for det tredje bemærket, at de italienske myndigheder ikke er i stand til at foretage tilbagesøgning for så vidt angår de specialiserede investeringsvirksomheder, der har hjemsted i en anden medlemsstat, uanset om det drejer sig om SICAV-investeringsselskaber eller FSE-selskaber, der forvalter investeringsforeninger, hvorfor det omhandlede påbud om tilbagesøgning ikke blot er retsstridigt, men også uanvendeligt, hvilket ville give anledning til forskelsbehandling på grundlag af de specialiserede investeringsvirksomheders hjemsted.
Kommissionen har bestridt sagsøgernes argumenter.
Rettens bemærkninger
I artikel 14, stk. 1, i forordning nr. 659/1999 er det bestemt, at Kommissionen i negative beslutninger om ulovlig støtte bestemmer, at den pågældende medlemsstat skal træffe alle nødvendige foranstaltninger til at kræve støtten tilbagebetalt fra støttemodtageren. Kommissionen kræver ikke tilbagebetaling af støtten, hvis det vil være i modstrid med et generelt princip i fællesskabslovgivningen.
Det bemærkes, at tilbagesøgning af en ulovlig støtte er den logiske følge af, at støtten er fundet ulovlig, og har til formål at genoprette den oprindelige situation (Domstolens dom af 29.4.2004, sag
C-277/00, Tyskland mod Kommissionen, Sml. I, s. 3925
, præmis 74, og Rettens dom af , sag
T-318/00, Freistaat Thüringen mod Kommissionen, Sml. II, s. 4179
, præmis 308).
Det hovedformål, som forfølges med tilbagebetalingen af ulovligt ydet statsstøtte, er at fjerne den konkurrencefordrejning, som er forårsaget af den konkurrencefordel, som er opnået ved den ulovlige støtte (dommen i sagen Tyskland mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 191, præmis 76, Rettens dom af 11.5.2005, forenede sager
T-111/01 og T-131/01, Saxonia Edelmetalle m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 1579
, præmis 114, og dommen i sagen Freistaat Thüringen mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 191, præmis 310).
Tilbagesøgning, hvis formål er at genoprette den oprindelige situation, kan derfor principielt ikke betragtes som en foranstaltning, der står i misforhold til formålene i traktatens bestemmelser om statsstøtte. Ved tilbagebetalingen mister støttemodtageren den fordel, der var opnået på markedet i forhold til konkurrenterne, og situationen fra tiden før ydelsen af støtten genoprettes (Domstolens dom af 29.4.2004, sag
C-372/97, Italien mod Kommissionen, Sml. I, s. 3679
, præmis 103 og 104, og af , sag
C-148/04, Unicredito Italiano, Sml. I, s. 11137
, præmis 113).
For så vidt angår støtte, der har skattemæssig karakter, har Domstolen fastslået, at genoprettelsen af den oprindelige situation betyder, at man så vidt muligt går tilbage til den situation, der ville have foreligget, hvis de pågældende transaktioner var blevet gennemført uden tildeling af skattenedsættelsen. Denne genoprettelse medfører ikke, at fortiden rekonstrueres med et andet forløb på grundlag af hypotetiske elementer som de ofte mangfoldige valg, der kunne være foretaget af de berørte erhvervsdrivende, så meget mere som de valg, der rent faktisk er blevet truffet med gavn af støtten, kan vise sig ikke at kunne omgøres (Unicredito Italiano-dommen, nævnt i præmis 193 ovenfor, præmis 117 og 118).
Det er i lyset af disse principper, at det fjerde anbringende skal undersøges.
Det pålægges i artikel 3, stk. 2, i den anfægtede beslutning i dens autentiske italienske version Den Italienske Republik at træffe alle nødvendige foranstaltninger for at tilbagesøge den støtte, som ulovligt er udbetalt til støttemodtagerne, der enten har form som selskab eller, afhængigt af sagen, fra virksomheder, der forvalter investeringsvirksomheder med kontraktmæssig form, med forbehold af eventuelle indsigelser, fastsat ved den nationale lovgivning.
Det er i den anfægtede beslutnings betragtning 60 anført, at Den Italienske Republik skal kræve den ydede støtte tilbagebetalt af investeringsvirksomhederne eller af de virksomheder, der forvalter de investeringsvirksomheder, som samtidigt er de første støttemodtagere og forpligtede til at betale erstatningsskat af kapitalindtægter til den italienske stat. Støtten, der skal tilbagebetales, svarer til forskellen mellem den ordinære erstatningsskat og den nedsatte skat fra det omhandlede skatteincitament. Ifølge betragtning 60 udelukker Kommissionen ikke, at investeringsvirksomhederne eller de virksomheder, der forvalter dem, har mulighed for at inddrive et tilsvarende beløb fra deres tegnere, hvis denne mulighed er hjemlet i national ret. Kommissionen har endvidere fremhævet, at det er muligt, at hele eller en del af den støtte, som er tildelt enkelte støttemodtagere, er omfattet af de bestemmelser, der finder anvendelse på de minimis-støtte.
For det første bemærkes, at de specialiserede investeringsvirksomheder eller FSE-selskaber, der forvalter dem, er begunstigede i henhold til den omhandlede foranstaltning, således som det fremgår af præmis 127-132 og 138-146 ovenfor, hvorfor der ikke er grundlag for sagsøgernes antagelse, hvorefter der er sket tilsidesættelse af artikel 88 EF og artikel 14 i forordning nr. 659/1999, idet det ved den anfægtede beslutning er blevet pålagt Den Italienske Republik at tilbagesøge støtten hos andre personer end dem, der i henhold til den anfægtede beslutning er støttemodtagerne. Det skal i denne henseende fremhæves, at der hverken i traktaten eller i forordning nr. 659/1999 for så vidt angår den tilbagesøgning, som den berørte medlemsstat skal foretage, foretages nogen sondring alt efter om støttemodtagerne har modtaget den omhandlede ulovlige støtte direkte eller indirekte.
Sagsøgerne gør imidlertid gældende, at den anfægtede beslutning pålægger de specialiserede investeringsvirksomheder eller de FSE-selskaber, som forvalter dem, at tilbagebetale en ydelse, der er helt forskellig fra den, som de ifølge Kommissionen har fået. De skal nemlig tilbagebetale et beløb svarende til den skattelettelse, som de ikke har været direkte modtagere af, selv om den fordel, som de har haft, ifølge Kommissionen består i en stigning i deres tegnings- og administrationsgebyrer. Proportionalitetsprincippet er således blevet tilsidesat.
Det fremgår i denne henseende af betragtning 60 til den anfægtede beslutning, at støtten skal tilbagebetales af de specialiserede investeringsvirksomheder eller af de virksomheder, der forvalter dem, som samtidigt er de indirekte støttemodtagere og forpligtede til at betale erstatningsskat.
I deres egenskab af skattepligtige er de specialiserede investeringsvirksomheder eller de FSE-selskaber, der forvalter dem, de eneste mulige modparter, over for hvilke Den Italienske Republik kan foretage til tilbagesøgning af den ulovlige støtte. Genopretning af den tidligere situation, som ville have foreligget, såfremt foranstaltningerne var blevet gennemført uden ydelse af en skattenedsættelse, kræver således, at der hos dem sker tilbagesøgning af forskellen mellem den almindelige og den nedsatte skat, der blev indført ved den omhandlede foranstaltning, hvorefter det står disse frit at rette krav mod dem, der har tegnet andele, eller endog mod staten alt efter de nationale bestemmelser.
Henset til, at de specialiserede investeringsvirksomheder og de FSE-selskaber, der forvalter dem, er modtagere af den omhandlede ulovlige støtte, kan tilbagesøgningen heraf hos dem ikke anses for uforholdsmæssig i henhold til den i præmis 192-194 ovenfor nævnte retspraksis. Det er faktisk den omhandlede skattenedsættelse, som er genstand for påbuddet om tilbagesøgning, der forårsager en forvridning af konkurrencen til fordel for de specialiserede investeringsvirksomheder eller de virksomheder, der forvalter dem, i forhold til andre investeringsvirksomheder.
Ligeledes bør argumentet, hvorefter de specialiserede investeringsforeninger og de FSE-selskaber, der forvalter dem, efter den påbudte tilbagesøgnings gennemførelse vil befinde sig i en mindre gunstig situation end den, der ville foreligge, såfremt de aldrig havde draget fordel af den omhandlede foranstaltning, forkastes. De beløb, der skal tilbagebetales, kan ikke fastsættes på grundlag af de forskellige transaktioner af anden art, som virksomhederne måske ville have gennemført, hvis de ikke havde valgt den transaktionsform, hvortil støtten var knyttet (Unicredito Italiano-dommen, nævnt i præmis 193 ovenfor, præmis 114).
For det andet bemærkes det, at de praktiske vanskeligheder, som sagsøgerne har påberåbt sig, for så vidt som det lægges til grund, at de er velbegrundede, under ingen omstændigheder udgør en tilstrækkelig grund til at betvivle gyldigheden af påbuddet om tilbagesøgning, der uden forskelsbehandling berører alle de specialiserede investeringsvirksomheder eller de selskaber, der forvalter dem.
Dette anbringende kan således ikke godtages, hvorfor Kommissionen bør frifindes i det hele.
Sagens omkostninger
Ifølge procesreglementets artikel 87, stk. 2, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Da sagsøgerne har tabt sagen, bør det pålægges dem at betale sagens omkostninger i overensstemmelse med Kommissionens påstand herom.

På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer
RETTEN (Femte Afdeling):

1)
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber frifindes.

2)
Associazione italiana del risparmio gestito og Fineco Asset Management SpA betaler sagens omkostninger.

Vilaras
Dehousse
Šváby
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 4. marts 2009.
Underskrifter
Indhold

Tvistens baggrund

Den omhandlede foranstaltning

Den administrative procedure

Den anfægtede beslutning

Retsforhandlinger og parternes påstande

Om formaliteten

Parternes argumenter

Rettens bemærkninger

Om realiteten

1. Det første anbringende om tilsidesættelse af bestemmelserne i artikel 253 EF og artikel 88 EF, idet den anfægtede beslutnings begrundelse er selvmodsigende eller utilstrækkelig

Parternes argumenter

Rettens bemærkninger

Anbringendets første led vedrørende begrundelsen for, at der foreligger en selektiv fordel

Om anbringendets andet led om utilstrækkelig begrundelse for forekomsten af en konkurrenceforvridning, der kan påvirke samhandelen inden for Fællesskabet

2. Andet anbringende om tilsidesættelse af artikel 87, stk. 1, EF, idet foranstaltningen ikke udgør statsstøtte

Parternes argumenter

Rettens bemærkninger

Identifikation af støttemodtagere i henhold til den omhandlede foranstaltning og deres kvalificering som virksomheder

Spørgsmålet, om der foreligger en selektiv fordel for de specialiserede investeringsvirksomheder eller de virksomheder, der forvalter dem

Spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger en indirekte selektiv fordel for små og mellemstore virksomheder, hvis andele ejes af specialiserede investeringsvirksomheder

3. Det tredje anbringende om, subsidiært, tilsidesættelse af artikel 87, stk. 2, litra c), EF og artikel 88 EF, for så vidt som Kommissionen har fastslået, at ordningen var uforenelig med fællesmarkedet

Parternes argumenter

Rettens bemærkninger

4. Det fjerde og mere subsidiære anbringende, hvorefter der er sket tilsidesættelse af artikel 88 EF og artikel 14 i forordning nr. 659/1999, for så vidt som Kommissionen fastsatte påbud om tilbagesøgning af den ydede støtte hos de investeringsvirksomheder, der drives i selskabsform, og de virksomheder, der forvalter investeringsforeninger i kontraktmæssig form

Parternes argumenter

Rettens bemærkninger

Sagens omkostninger
(
*1
) – Processprog: italiensk.