CELEX: 61986CJ0267
Státní opatření týkající se daňového osvobození výnosů ze spořících vkladů
Hospodářská soutěž mezi bankami v oblasti úroků z vkladů

Rozsudkem
ze dne 28. října 1986, došlým Soudnímu dvoru dne 30. října
1986, položil Vredegerecht (smírčí soud) kantonu Beveren (Belgie) na
základě článku 177 Smlouvy o EHS tři předběžné otázky týkající se
výkladu článků 59 až 66, 85, 86 a 95 uvedené Smlouvy s cílem
posoudit slučitelnost vnitrostátní právní úpravy, která vztahuje
osvobození od daně, co se týče daně z příjmu získaného formou
kreditních úroků jen na určitou kategorii spořicích vkladů,
s právem Společenství.
Tyto
otázky byly vzneseny v rámci sporu mezi P. Van Eyckem (dále jen
„žalobce“) a akciovou společností ASPA, belgickou finanční
institucí, který se týkal sazby kreditních úroků ze spořicího účtu,
který si chtěl žalobce zřídit u společnosti ASPA. Ze spisu vyplývá,
že žalobce se poté, co se seznámil s reklamou společnosti ASPA,
pokud jde o úrokové sazby ze spořicích vkladů, dostavil do této
finanční instituce, aby si za podmínek vyhlašovaných v reklamě
zřídil spořicí vklad. Když mu ASPA následně oznámila, že podle
královského výnosu ze dne 13. března 1986 musí uplatnit méně
příznivé podmínky, než které nabízela v reklamě, podal žalobce
žalobu k vnitrostátnímu soudu, kterou se domáhal, aby bylo uznáno,
že ASPA se nemůže dovolávat uvedeného královského výnosu, aby odůvodnila
změnu svých podmínek pro spoření, neboť tento výnos porušuje články 85
a následující Smlouvy o EHS.
Pro
lepší pochopení výše uvedeného královského výnosu je třeba jej zasadit
do jeho právních a hospodářských souvislostí vyznačujících se tím,
že v Belgii dlouhá léta existuje osvobození od daně ve prospěch
části příjmů ze spořicích vkladů, které bylo zavedeno ze sociálních
důvodů a pro podporu spoření a jehož základní podmínky
upravuje čl. 19 odst. 7 zákona o daních z příjmů.
Když
začátkem osmdesátých let spořitelny ve vzrůstajícím počtu zaváděly
politiku zvýšených sazeb, chtěla belgická vláda omezit působnost
osvobození od daně a zákonem ze dne 28. prosince 1983 jej
podřídila určitému počtu podmínek, které měl vymezit královský výnos.
Královský
výnos ze dne 29. prosince 1983, přijatý k provedení výše
uvedeného zákona, v podstatě podřídil poskytnutí osvobození od daně
dvěma podmínkám: výnos ze spořicích vkladů musí obsahovat jednak
základní úrok, pro který byl stanoven strop odpovídající průměrné
nejnižší sazbě na dotyčném trhu, a jednak věrnostní nebo růstovou
prémii, kterou si každá finanční instituce mohla stanovit volně.
Belgické
měnové orgány následně usoudily, že hospodářská soutěž v oblasti
věrnostních nebo růstových prémií je příliš živá a dostává se do
rozporu s obecnou tendencí ke snižování úrokových sazeb, která je
charakteristická pro ostatní nástroje spoření. Jelikož zachování vysoké
úrovně kreditních úroků u spořicích vkladů mělo podle názoru týchž
orgánů za následek zachování stejně tak vysoké úrovně debetních úroků
s neblahými důsledky na hospodářskou činnost země a na státní
dluh, adresovala v září 1985 belgická bankovní komise finančním
institucím doporučení, jehož cílem bylo omezit výnos ze spořicích
vkladů. Toto doporučení vedlo dne 30. prosince 1985 k uzavření
samoregulační dohody mezi bankami, soukromými spořitelnami
a veřejnými úvěrovými institucemi, která snížila výši tohoto výnosu
na maximální sazbu 7 %.
Jelikož
tuto dohodu všechny finanční instituce nedodržovaly, rozhodl se ministr
financí pro režim, v němž budou veřejné orgány přímo určovat
podmínky pro výše uvedené osvobození od daně.
Tento
režim byl zaveden výše zmíněným královským výnosem ze dne
13. března 1986, který přímo stanovil jak maximální základní
úrokovou sazbu, tak maximální sazbu věrnostní nebo růstové prémie.
Právě
v této souvislosti položil vnitrostátní soud, na společný návrh
obou stran sporu v původním řízení, Soudnímu dvoru tyto předběžné
otázky:
„1)      Je
právní režim, zavedený královským výnosem ze dne 29. prosince 1983
a potvrzený za některých úprav královským výnosem ze dne
13. března 1986, týkající se výnosů, které mohou být vypláceny
finančními institucemi ze spořicích vkladů, který – v rozsahu,
v němž prodlužuje prostřednictvím právních předpisů dříve
existující mezibankovní dohody nebo souběžné postupy za účelem omezení
výnosu ze spořicích vkladů – spočívá v povinném stanovení tohoto
výnosu (těchto výnosů):
a)      jako jednotné sazby pro všechny účastníky trhu,
b)      krom toho jako hranice, kterou musejí účastníci trhu dodržovat při stanovování výnosů,
pod
sankcí úplné ztráty nároku spořicí klientely na zvýhodněný daňový režim
platný pro běžné spořicí vklady, slučitelný s pravidly hospodářské
soutěže ve Společenství, jak jsou definována v článcích 85
a následujících Smlouvy o EHS?
2)      Pouze
v případě kladné odpovědi na první otázku písm. a), je
závazné uložení, kromě jednotné sazby základního úroku připisovaného
finančními institucemi, i maximální hranice pro případné věrnostní
nebo růstové prémie, s vyloučením jakékoli jiné formy hospodářské
soutěže ve věci shromažďování vkladů, pod sankcí ztráty nároku na
zvýhodněný daňový režim uvedený v první otázce (královský výnos ze
dne 13. března 1986, článek 1), slučitelné s pravidly
hospodářské soutěže Společenství, jak jsou definována v článcích 85
a následujících Smlouvy o EHS?
3)      Neobnáší
udělení daňových výhod, mezi nimi úplného osvobození od srážkové daně
z kapitálového výnosu ve prospěch spořicích vkladů zřízených pouze
v belgických francích pouze u finančních institucí se sídlem
v Belgii, diskriminaci na úkor podobných vkladů přijatých
finančními institucemi, které nemají sídlo v Belgii, nebo jsou
vedeny v jiných měnách nebo měnových koších, a je v důsledku
toho udělení takových daňových výhod slučitelné s ustanoveními
článků 59 až 66 a článku 95 Smlouvy o EHS?“
Pro
úplnější výklad skutkových okolností sporu v původním řízení,
vnitrostátního právního rámce a vyjádření předložených Soudnímu
dvoru se odkazuje na zprávu k jednání. Uvedené skutečnosti ze spisu
jsou níže převzaty pouze v míře nezbytně nutné pro sled úvah
Soudního dvora.

K pravomoci Soudního dvora
Belgická
vláda především tvrdí, že žádost o rozhodnutí o předběžné
otázce předložená vnitrostátním soudem není přípustná, jelikož řada
skutečností ukazuje, že spor v původním řízení má čistě fiktivní
povahu. Zadruhé tvrdí, že požadovaný výklad práva Společenství
v dané věci nemůže být v žádném ohledu relevantní pro řešení
sporu v původním řízení. Královský výnos ze dne
13. března 1986 totiž nijak nebrání společnosti ASPA
uplatňovat své dřívější podmínky spoření, výhodnější pro žalobce,
a spor v původním řízení se jej tedy nijak netýká.
V tomto
ohledu je třeba poukázat na to, že ze skutkových okolností uvedených
v předkládacím rozsudku nevyplývá zjevným způsobem, že by ve
skutečnosti šlo o fiktivní spor.
Pokud
jde o druhý argument uváděný belgickou vládou, stačí připomenout,
že podle ustálené judikatury Soudního dvora, potvrzené rozsudkem ze dne
12. června 1986, Bertini (98, 162 a 258/85, Recueil,
s. 1893), přísluší vnitrostátnímu soudci, aby s ohledem na
skutkové okolnosti věci posoudil nezbytnost předběžné otázky.
Z těchto
důvodů je třeba přistoupit k přezkoumání otázek položených
vnitrostátním soudem.

K první a druhé otázce
Tyto
otázky je třeba chápat v podstatě jako otázky směřující ke
zjištění, zda vnitrostátní právní nebo správní ustanovení, jež vyhrazuje
nárok na osvobození od daně, pokud jde o daň z příjmu, ve
prospěch výnosu z určité kategorie spořicích vkladů pouze pro
vklady, u kterých jsou dodržovány maximální úrokové sazby
a prémie stanovené právní úpravou, je, či není slučitelné se
závazky vyplývajícími pro členské státy z článku 5 Smlouvy
o EHS ve spojení s čl. 3 písm. f) a článkem 85
téže Smlouvy.
V tomto
ohledu je třeba připomenout, že články 85 a 86 Smlouvy se samy
o sobě týkají pouze chování podniků, a nevztahují se na právní
nebo správní opatření členských států. Z ustálené judikatury
Soudního dvora nicméně vyplývá, že články 85 a 86 vykládané ve
spojení s článkem 5 Smlouvy ukládají členským státům nepřijímat ani
neponechávat v platnosti opatření, a to ani opatření právní
nebo správní povahy, která jsou způsobilá vyloučit užitečný účinek
pravidel hospodářské soutěže použitelných na podniky. Tak je tomu, podle
téže judikatury, když nějaký členský stát buďto ukládá nebo zvýhodňuje
uzavírání kartelových dohod, jež jsou v rozporu s článkem 85,
nebo zesiluje účinky takových dohod, nebo odjímá své vlastní právní
úpravě její státní povahu tím, že přenáší na soukromé subjekty
odpovědnost za rozhodování o zásazích v hospodářské oblasti.
Je
třeba především poznamenat, že podle zjištění obsažených
v předkládacím rozsudku existovaly před přijetím uvedené právní
úpravy mezibankovní dohody nebo jednání ve vzájemné shodě určené
k omezení výnosů ze spořicích vkladů. Z těchto zjištění ani
z vyjádření předložených Soudnímu dvoru však nevyplývá, že by
předmětná právní úprava mohla ukládat nebo zvýhodňovat uzavírání nových
kartelových dohod nebo provádění nových jednání ve vzájemné shodě. Pro
posouzení opravdového dosahu této právní úpravy s ohledem na
kritéria stanovená judikaturou Soudního dvora je tudíž třeba pouze
přezkoumat jednak to, zda na ni lze pohlížet jako na směřující
k posílení účinků již existujících kartelových dohod, a jednak
to, zda některé okolnosti nejsou takové povahy, že této právní úpravě
odjímají její státní povahu.
K prvnímu
bodu postačuje poznamenat, že podle judikatury Soudního dvora
k tomu, aby se na určitou právní úpravu mohlo pohlížet jako na
právní úpravu, která směřuje k posílení účinků již existujících
kartelových dohod, musí být omezena pouze na to, že převezme úplně nebo
částečně prvky dohod, k nimž došlo mezi hospodářskými subjekty,
a zároveň zaváže nebo povzbudí tyto subjekty k jejich
dodržování. Jestliže úplná ztráta nároku na platný zvýhodněný daňový
režim vztahující se na spořicí vklady tvoří významný prvek pobídky
k dodržování dotyčné právní úpravy, z žádného zjištění
předkládacího rozsudku nevyplývá, že by tato úprava byla omezena na
potvrzení jak metody omezení výnosu z vkladů, tak úrovně
maximálních sazeb schválených již existujícími kartelovými dohodami nebo
jednáními ve vzájemné shodě. Bude však na vnitrostátním soudu, aby
zaměřil svá zkoumání na tento bod, pokud shledá, že v tomto ohledu
mohou existovat pochybnosti.
Pokud
jde o druhý bod, vyplývá z dotyčné právní úpravy, že veřejné
orgány si vyhradily pravomoc stanovit samy maximální sazby výnosu ze
spořicích vkladů a nepřenesly tuto odpovědnost na žádný soukromý
subjekt. Tato právní úprava tak má státní povahu. Tuto povahu nelze
zpochybnit pouze na základě té skutečnosti, zdůrazněné žalobcem
v původním řízení, že z důvodové zprávy královského výnosu ze
dne 13. března 1986 vyplývá, že tento výnos byl přijat po
domluvě se zástupci sdružení úvěrových institucí.
Na
první a druhou otázku je tedy třeba odpovědět v tom smyslu,
že vnitrostátní právní nebo správní předpisy, které vyhrazují nárok na
osvobození od daně stanovené, co se týče daně z příjmu, ve prospěch
výnosu z určité kategorie spořicích vkladů pouze pro vklady,
u nichž jsou dodržovány maximální úrokové sazby a prémie
určené právní úpravou, nejsou neslučitelné se závazky vyplývajícími pro
členské státy z článku 5 Smlouvy o EHS ve spojení
s čl. 3 písm. f) a článkem 85 téže Smlouvy,
s výhradou případného přezkoumání otázky, zda se dotyčný předpis
neomezil pouze na potvrzení jak metody omezení výnosů  z vkladů,
tak úrovně maximálních sazeb schválených již existujícími kartelovými
dohodami nebo jednáními ve vzájemné shodě, vnitrostátním soudem.

Ke třetí otázce
Touto
otázkou se vnitrostátní soud v podstatě snaží zjistit, zda
vnitrostátní právní nebo správní předpisy, které vyhrazují výše popsané
osvobození od daně pouze pro spořicí vklady vedené v národní měně
u finančních institucí se sídlem v dotyčném členském státě,
jsou, nebo nejsou slučitelné s články 59 až 66
a s článkem 95 Smlouvy o EHS.
Co
se týče otázky, zda taková daňová právní úprava, která se dotýká výnosu
z určité kategorie spořicích vkladů vedených u bank, je, nebo
není slučitelná s články 59 a následujícími Smlouvy
o EHS týkajícími se volného pohybu služeb, je třeba připomenout, že
podle čl. 61 odst. 2 téže Smlouvy musí být liberalizace bankovních
služeb, které jsou spojeny s pohybem kapitálu, uskutečněna
v souladu s postupnou liberalizací pohybu kapitálu.
Zřizování
spořicích vkladů však tvoří součást kategorie pohybů kapitálu
s názvem „zřizování běžných účtů a vkladů a ukládání
peněžních prostředků na tyto účty a vklady, repatriace nebo použití
zůstatků běžného účtu nebo vkladů u úvěrových institucí“
(neoficiální překlad)
figurující na seznamu D přílohy I první směrnice Rady ze dne
11. května 1960 o provádění článku 67 Smlouvy (Úř. věst.
43, 12. 7. 1960, s. 921) a na seznamu C přílohy
I nahrazené směrnicí Rady 86/566 ze dne 17. listopadu 1986,
kterou se mění první směrnice (Úř. věst. L 332, s. 22). Tyto
pohyby kapitálu nebyly ještě liberalizovány.
V důsledku
toho v dané věci nemůže jít o porušení ustanovení Smlouvy
o EHS týkajících se volného pohybu bankovních služeb v oblasti
pohybu kapitálu.
Nakonec,
co se týče použitelnosti článku 95 Smlouvy o EHS na dotyčnou
daňovou právní úpravu, stačí poznamenat, že zákaz ukládání vnitřních
diskriminačních nebo protekcionistických podmínek stanovený tímto
článkem se vztahuje pouze na „výrobky“ z jiných členských států.
Prostředky spoření uložené v té či oné měně přitom, jak již bylo
uvedeno výše, spadají do oblasti působnosti čl. 61 odst. 2
a článku 67 Smlouvy o EHS. Nejsou tedy výrobky ve smyslu
článku 95 této Smlouvy.
Na
třetí otázku je tedy třeba odpovědět v tom smyslu, že vnitrostátní
právní nebo správní předpisy, které vyhrazují výše popsané osvobození
od daně pouze pro spořicí vklady vedené v národní měně
u finančních institucí se sídlem v dotyčném členském státě
nejsou neslučitelné s články 59 až 66 a s článkem 95
Smlouvy o EHS.

K nákladům řízení
Výdaje
vzniklé Belgickému království a Komisi Evropských společenství,
které předložily Soudnímu dvoru vyjádření, se nenahrazují. Vzhledem
k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky hlavního řízení,
povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu před
vnitrostátním soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení
příslušný uvedený soud.
Z těchto důvodů
SOUDNÍ DVŮR
o otázkách, které mu předložil Vredegerecht kantonu Beveren rozsudkem ze dne 28. října 1986, rozhodl takto:
1)
Vnitrostátní
právní a správní předpisy, které vyhrazují nárok na osvobození od
daně stanovené, co se týče daně z příjmu, ve prospěch výnosu
z určité kategorie spořicích vkladů pouze pro vklady, u nichž
jsou dodržovány maximální úrokové sazby a prémie určené právní
úpravou, nejsou neslučitelné se závazky vyplývajícími pro členské státy
z článku 5 Smlouvy o EHS ve spojení s čl. 3 písm. f)
a článkem 85 téže Smlouvy, s výhradou případného přezkoumání
otázky, zda se dotyčný předpis neomezil pouze na potvrzení jak metody
omezení výnosů  z vkladů, tak úrovně maximálních sazeb schválených
již existujícími kartelovými dohodami nebo jednáními ve vzájemné shodě,
vnitrostátním soudem.
2)
Vnitrostátní
právní nebo správní předpisy, které vyhrazují výše popsané osvobození
od daně pouze pro spořicí vklady vedené v národní měně
u finančních institucí se sídlem v dotyčném členském státě
nejsou neslučitelné s články 59 až 66 a s článkem 95
Smlouvy o EHS.
Bosco
Moitinho
de
Almeida      Koopmans      Everling      Bahlmann      Galmot      Kakouris      Joliet
Schockweiler
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 21. září 1988.
Vedoucí soudní kanceláře

Předseda
J.‑G. Giraud

A. J. Mackenzie Stuart
*
Jednací jazyk: nizozemština.