CELEX: 62002CJ0103
Nesplnění povinnosti státem
Směrnice 75/442/EHS a 91/689/EHS
Pojem množství odpadu
Vynětí z požadavku povolení

Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Italská republika tím, že přijala vyhlášku
ze dne 5. února 1998 o určování odpadů, které nejsou klasifikovány jako nebezpečné a na něž se při jejich využití použijí
zkrácená řízení ve smyslu článků 31 a 33 legislativního nařízení č. 22 ze dne 5. února 1997, jež
–        v rozporu s články 10 a 11 odst. 1 druhým pododstavcem směrnice Rady 75/442/EHS ze dne 15. července 1975 o odpadech (Úř. věst. L 194,
s. 39; Zvl. vyd. 15/01, s. 23), ve znění směrnice Rady 91/156/EHS ze dne 18. března 1991 (Úř. věst. L 78, s. 32; Zvl. vyd.
15/02, s. 3; dále jen „směrnice 75/442“), umožňuje zařízením a podnikům, které využívají odpady, které nejsou klasifikovány
jako nebezpečné, aby byly vyňaty z požadavku povolení, aniž by toto vynětí podléhalo splnění: 1) podmínek předchozího stanovení
maximálního množství odpadů a 2) podmínek stanovených v článku 4 směrnice 75/442 ohledně množství zpracovávaných odpadů zařízeními,
která jsou vyňata z požadavku povolení,
–        v rozporu s čl. 11 odst. 1 druhým pododstavcem první odrážkou směrnice 75/442 přesně nedefinuje druhy odpadů, na které se
vztahuje vynětí z požadavku povolení, a tím pádem v některých případech umožňuje rovněž v rozporu s článkem 3 směrnice Rady
91/689/EHS ze dne  12. prosince 1991 o nebezpečných odpadech (Úř. věst. L 377, s. 20; Zvl. vyd. 15/02, s. 78; dále jen „směrnice
91/689“) zařízením a podnikům, které využívají určité druhy nebezpečných odpadů, aby byly vyňaty z povinnosti na základě méně
přísných kritérií stanovených pro odpady, které nejsou klasifikovány jako nebezpečné, neboť předmětná vyhláška je nejasná
a nepřesná,
–        v rozporu s články 9 a 11 s přihlédnutím k čl. 1 písm. e) a f) směrnice 75/442 a k jejím přílohám II A a II B, ve znění rozhodnutí
Komise 96/350/ES ze dne 24. května 1996 (Úř. věst.  L 135, s. 32; Zvl. vyd. 15/03, s. 59), definuje určité činnosti odstraňování
odpadů jako činnosti „zhodnocování životního prostředí“, čímž umožňuje zařízením a podnikům, které různými způsoby odstraňují
své vlastní odpady v místech jejich vzniku, aby byly vyňaty z požadavku povolení na tomtéž základě, jako kdyby odpady využívaly,
nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají na základě článků 1, 9, 10, 11 směrnice 75/442, jakož i článku 3 směrnice 91/689.

Právní rámec

Právní úprava Společenství
Směrnice 75/442
Směrnice 75/442 má za cíl zajistit odstraňování a využití odpadů, jakož i podněcovat přijímání opatření k omezování vzniku
odpadů, zejména podporou čistých technologií a výrobků, které je možno recyklovat a opětovně využít.
Článek 1 uvedené směrnice zejména definuje, co se rozumí pojmy „odpad“, „odstraňování“ a „využití“.
Podle článku 4 této směrnice:
„Členské státy přijmou nezbytná opatření, aby zajistily, že odpady budou využívány nebo odstraňovány bez ohrožení lidského
zdraví a bez použití postupů či metod, které mohou poškodit životní prostředí, zejména:
–        bez ohrožení vod, ovzduší, půdy, rostlin a živočichů,
–        bez obtěžování hlukem nebo zápachem,
–        bez nepříznivého ovlivňování krajiny nebo míst zvláštního zájmu.
Členské státy rovněž učiní nezbytná opatření pro zákaz svévolného opuštění, nepovoleného ukládání a nekontrolovaného odstraňování
odpadů.“
Články 9 až 11 směrnice 75/442 stanoví případy, kdy je nezbytné povolení příslušného orgánu k postupům pro odstraňování a
využití  odpadů. Tyto postupy jsou uvedeny v přílohách  II A a II B této směrnice ve znění rozhodnutí 96/350.
Článek 9 odst. 1 směrnice 75/442 stanoví, že pro účely provádění článku 4 této směrnice musí každé zařízení nebo podnik, který
provádí operace odstraňování odpadů uvedené v příloze II A k téže směrnici, obdržet povolení od příslušného orgánu.
Toto povolení [zejména] zahrnuje:
–        druhy a množství odpadů,
–        technické požadavky,
–        bezpečnostní opatření, která je třeba přijmout,
–        místo odstraňování,
–        metodu úpravy.“
Podle  čl. 9 odst. 2 směrnice 75/442:
„Povolení mohou být udělována na určité období, mohou být obnovitelná, mohou se na ně vztahovat podmínky a závazky anebo,
zejména je‑li navrhovaná metoda odstraňování nepřijatelná z hlediska ochrany životního prostředí, mohou být zamítnuta.“
Článek 10 této směrnice týkající se operací využití odpadu uvedených v její příloze II B stanoví:
„Pro účely provádění článku 4 musí každé zařízení nebo podnik, který provádí operace uvedené v příloze II B, obdržet povolení.“
Podle článku 11 této směrnice je možné uplatnit vynětí z požadavku na veškeré odpady s výjimkou nebezpečných odpadů, na které
se vztahují zvláštní ustanovení.
„1.      […] je možno vyjmout z požadavků povolení požadovaných v článku 9 nebo v článku 10:
a) zařízení nebo podniky, které odstraňují vlastní odpad v místě jeho vzniku,
b) zařízení nebo podniky provádějící využití odpadů.
Tuto výjimku je možno uplatnit pouze:
–        jestliže příslušné orgány přijaly obecná pravidla pro každý typ činnosti, kterými se stanoví druhy a množství odpadů a podmínky,
za kterých může být daná činnost vyňata z požadavků povolení,
a
–        jestliže druhy nebo množství odpadů a metody odstraňování nebo využití jsou takové, že jsou splněny podmínky požadované v
článku 4.
2.      Zařízení nebo podniky podle odstavce 1 musí být zaregistrovány u příslušných orgánů.
3.      Členské státy uvědomí Komisi o obecných pravidlech přijatých na základě odstavce 1.“
Směrnice 91/689
Směrnice 91/689 o nebezpečných odpadech ve svém čl. 3 odst. 1 a 2 stanoví:
„1.      Výjimka z požadavku povolení pro zařízení a podniky, které samy [odstraňují vlastní odpady], uvedená v čl. 11 odst. 1 písm.
a) směrnice 75/442/EHS, se nevztahuje na nebezpečné odpady spadající do působnosti této směrnice.
2.      V souladu s čl. 11 odst. 1 písm. b) směrnice 75/442/EHS nemusí členský stát uplatnit článek 10 této směrnice na zařízení nebo
podniky využívající odpady v působnosti této směrnice:
–        jestliže členský stát přijme obecná pravidla uvádějící seznam druhů a množství odpadů a jimiž stanoví specifické podmínky
(mezní hodnoty pro obsah nebezpečných látek v odpadech, mezní hodnoty emisí, druhy činnosti), a další požadavky nezbytné pro
realizaci různých způsobů využití,
–        jestliže druhy nebo množství odpadů a metody využití jsou takové, že jsou splněny podmínky stanovené v článku 4 směrnice 75/442/EHS.“

Vnitrostátní právní úprava
Vyhláškou Ministero dell’Ambiente ze dne 5. února 1998 o určování odpadů, které nejsou klasifikovány jako nebezpečné a na
něž se při jejich využití použijí zkrácená řízení ve smyslu článků 31 a 33 legislativního nařízení č. 22 ze dne 5. února 1997
(běžný doplněk č. 72 ke GURI č. 88 ze dne 16. dubna 1998, dále jen  „vyhláška“), se ve vnitrostátním právním řádu provádí
směrnice 91/156 a 91/689.
Článek 5 odst. 1 této vyhlášky nazvaný „Zhodnocování životního prostředí“ stanoví:
„Činnosti zhodnocování životního prostředí definované v příloze 1 spočívají v obnově poškozených území k produktivním nebo
společenským účelům  prostřednictvím opatření morfologické remodelace.“
Článek 7 téže vyhlášky nazvaný „Množství“ zní následovně:
„1.      Aniž by byla dotčena zvláštní ustanovení příloh, maximální roční množství odpadů, které může být využito v rámci činností
zhodnocování životního prostředí upravených touto vyhláškou, je určeno roční zpracovatelskou kapacitou zařízení, v jakém je
činnost prováděna, po odečtení případně použité základní suroviny, přičemž se dbá na to, aby činnost nepředstavovala žádné
nebezpečí pro lidské zdraví ani životní prostředí.
[…]
2.      Co se týče činností energetického využití upravených v příloze 2, je maximální množství odpadů definováno v závislosti na
výhřevnosti odpadu nominálním tepelném výkonu zařízení, ve kterém je prováděno energetické využití, a na předpokládané době
fungování každého zařízení k využití odpadů.
3.      Ve sdělení o zahájení činnosti musí být uvedeno, jaké množství odpadů má být ročně využito, s tím, že se upřesní, že jsou
dodrženy podmínky stanovené tímto článkem.“

Postup před zahájením soudního řízení
Výzvou zaslanou dopisem ze dne 28. února 2000 Komise uvědomila italské orgány o tom, že přijetím vyhlášky Italská republika
nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článků 1, 9, 10 a 11 směrnice 75/442 a článku 3 směrnice 91/689.
Komise požádala italské orgány podle článku 226 ES, aby jí podaly svá případná vyjádření do dvou měsíců od doručení výzvy.
Tyto orgány odpověděly dvěma dopisy ze dne 3. a 26. května 2000.
Vzhledem k tomu, že Komise považovala odpovědi předložené italskými orgány v některých bodech za nedostatečné, zaslala italské
vládě dne 11. dubna 2001 odůvodněné stanovisko, kterým tuto vládu  vyzvala, aby přijala nezbytná opatření k dosažení souladu
s tímto stanoviskem ve lhůtě dvou měsíců od jeho oznámení.
Italské orgány odpověděly dopisem ze dne 17. srpna 2001.
Komise se s touto odpovědí nespokojila a  rozhodla se podat tuto žalobu.

K prvnímu žalobnímu důvodu týkajícímu se maximálního množství odpadů, jež lze vyjmout z požadavku povolení

Argumenty účastníků řízení
Komise tvrdí, že článek 7 vyhlášky porušuje ustanovení článku 11 směrnice 75/442, neboť nestanoví maximální množství odpadů
určených k využití, jež může být vyňato z požadavku povolení, ale naopak stanoví relativní množství v závislosti na roční
zpracovatelské kapacitě každého jednotlivého zařízení.
Výklad Italské republiky porušuje cíl ochrany lidského zdraví a životního prostředí stanovený článkem 4 směrnice 75/442, neboť
umožňuje, aby podniky provádějící využití odpadů byly vyňaty z požadavku povolení, i přestože zpracovávají značné množství
odpadů. Takovýmto přístupem se prakticky vylučuje používání řádného řízení o udělení povolení.
Italská vláda tvrdí, že členské státy nejsou povinny stanovit maximální množství v absolutních hodnotách. Článek 11 směrnice
75/442 neobsahuje v tomto směru žádné výslovné ustanovení.
Tato vláda naopak uplatňuje, že podle zmíněného čl. 11 odst. 1 druhého pododstavce postačuje k přiznání vynětí, aby byla splněna
jedna ze dvou podmínek, jež jsou rozděleny do dvou samostatných odrážek tohoto pododstavce. Druhá podmínka spočívá v tom,
že členské státy mají povinnost definovat buď druhy, nebo množství dotčených odpadů tak, aby zajistily splnění požadavků na
ochranu lidského zdraví a životního prostředí stanovených v článku 4 směrnice 75/442. Výraz „nebo“ ve větném členu „druhy,
nebo množství odpadů“ svědčí ve prospěch tohoto rozboru.
Jestliže je tato podmínka splněna, a tudíž jsou splněny požadavky upravené v článku 4 této směrnice, není třeba vyhovět první
podmínce upravené v první odrážce čl. 11 odst. 1 druhého pododstavce téže směrnice. Tyto dvě podmínky představují dva různé
případy, a měly by tudíž být považovány za alternativní při ponechání výběru na členských státech, a nikoli kumulativní.
Italská vláda zdůrazňuje, že ustanovení vyhlášky ve svém celku a konkrétněji ta, která se vztahují na určování relativního
maximálního množství, stanoví vysokou míru ochrany životního prostředí a vyhovují tomuto cíli lépe, než kdyby se maximální
množství stanovilo absolutně. Skutečnost, že by velkokapacitní zařízení nemohla odpady překračující určitou absolutně stanovenou
hranici využít a měla by povinnost je odstranit, je podle této vlády v rozporu s obecnými zásadami směrnice 75/442.

Závěry Soudního dvora
Za účelem určení toho, zda Italská republika správně uplatnila směrnici 75/442, je třeba ověřit, zda tato směrnice ukládá
členským státům povinnost stanovit absolutní maxima odpadů určených k využití, jež mohou být vyňaty z požadavku povolení,
nebo zda členské státy mohou stanovit relativní množství v závislosti na zpracovatelské kapacitě jednotlivých zařízení. Proto
je třeba zkoumat samotné znění čl. 11 odst. 1 druhého pododstavce směrnice 75/442.
Z formulace tohoto ustanovení předně vyplývá, že tato výjimka z povinnosti získat povolení je přípustná za předpokladu, že
jsou splněny dvě podmínky. Vzhledem k tomu, že každé z těchto podmínek předchází odrážka a že obě podmínky jsou spojeny spojkou
„a“, jedná se, v rozporu s tím, co tvrdí italská vláda, nepochybně o podmínky kumulativní, a nikoli alternativní.
Dále je třeba vymezit rozsah povinnosti stanovit množství, která je upravena první podmínkou, neboť tato podmínka je pro členské
státy stejně tak závazná, jako podmínka druhá.
Touto první podmínkou se výslovně stanoví, že příslušné orgány mají povinnost přijmout pro každý typ činnosti pravidla, jimiž
se stanoví „druhy a množství odpadů a podmínky nutné“ k  tomu, aby činnosti byly vyňaty z požadavku povolení.
Třebaže není výslovně použit výraz „absolutní maximální množství“, ze samotného znění ustanovení vyplývá, že se pojmem množství
odkazuje na horní hranici stanovenou pro každý druh odpadu, po jejímž překročení operace využití odpadů již nespadají do režimu
vynětí, ale  musí podléhat povolení.
Navíc je tento výklad podporován celkovou systematikou směrnice 75/442. Tato směrnice totiž upravuje řádné řízení zahrnující
povinnost získat povolení uvedené v jejích článcích 9 a 10. V jejím článku 11, který připouští za určitých podmínek výjimku
z této  povinnosti, je upraveno řízení zkrácené. Použití a kontrola tohoto zvláštního řízení musí být co nejjednodušší, což
by nebylo možné, kdyby se množství odpadů mohlo měnit podle jednotlivých zařízení.
Argument italské vlády, že ustanovení vyhlášky vyhovují cíli chránit lidské zdraví a životní prostředí lépe než ustanovení
směrnice 75/442, je irelevantní.
Jak již Soudní dvůr dříve rozhodl, povinnost zajistit plný účinek směrnice v souladu s jejím cílem nemůže být vykládána tak,
že členské státy jsou zproštěny povinnosti přijmout prováděcí opatření, když mají za to, že jejich vnitrostátní předpisy jsou
lepší než příslušné předpisy Společenství, a že vnitrostátní pravidla jsou z tohoto důvodu schopna lépe zajistit uskutečnění
cíle sledovaného směrnicí. Podle judikatury Soudního dvora existence vnitrostátních předpisů může učinit provedení zvláštními
právními nebo správními předpisy nadbytečným pouze za podmínky, že tyto předpisy zejména účinně zaručí úplnou aplikaci směrnice
vnitrostátními orgány (viz zejména rozsudek ze dne 29. dubna 2004, Komise v. Rakousko, C‑194/01, dosud nezveřejněný ve Sbírce
rozhodnutí, bod 39). V projednávaném případě není dovoleno, aby se členské státy odklonily od pravidel stanovených směrnicí
75/442 tím, že nahradí maximální množství podle druhu odpadu, jež může být využito bez povolení, relativním množstvím závisejícím
na kapacitě každého zařízení k využití odpadů.
Mimoto italská vláda nepřesně tvrdí, že výklad Komise je v rozporu s cílem směrnice, neboť velká zařízení by mohla využít
pouze malou část odpadů, jež odpovídá maximálnímu množství, a že by zbytek musela odstranit. Nic totiž těmto podnikům nebrání
v tom, aby využily množství odpadů, které je vyšší než tato maxima za podmínky, že tak učiní v povolovacím režimu.
Je tedy třeba dojít k závěru, že Italská republika tím, že nestanovila ve vyhlášce maximální množství odpadů podle druhu odpadu,
které je možné využít v režimu vynětí z požadavku povolení, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z čl. 10 a čl. 11
odst. 1  směrnice 75/442.

K druhému žalobnímu důvodu týkajícímu se nepřesného definování druhů odpadů, na něž se vztahuje vynětí z požadavku povolení

Argumenty účastníků řízení
Komise formulovala dvě výtky: zaprvé některé názvy technických norem uváděných v přílohách 1 a 2 vyhlášky definují druhy odpadů
velice vágně; zadruhé často buď chybí odkazy na kódy evropského katalogu odpadů (dále jen „kódy EKO“), anebo uvedené odkazy
neodpovídají definici podané v názvech technických norem. Výsledkem toho je, že určité nebezpečné odpady mohou být zařazeny
do kategorie odpadů, které nejsou klasifikovány jako nebezpečné, což zařízením a podnikům, které je zpracovávají, umožňuje,
aby byly vyňaty z požadavku povolení, neboť se řídí méně přísnými kritérii stanovenými pro odpady, které nejsou klasifikovány
jako nebezpečné.
Komise ilustruje svůj žalobní důvod na  třech případech.
Komise nejprve uvádí příklad technické normy 5.9 uvedené v příloze 1 k vyhlášce o „částech potažených optických kabelů dielektrického,
semidielektrického a metalického typu“, v níž chybí jakákoli zmínka o kódu EKO.
Dále technická norma 7.8 uvedená v příloze 1 vyhlášky, která odkazuje na „odpady ze žáruvzdorných materiálů, odpady ze  žáruvzdorných
materiálů pocházejících z vysokoteplotních pecí“, je doplněna skupinou kódů EKO, které neumožňují určit, zda se tato norma
vztahuje, či nikoli, na opotřebené materiály povrchové úpravy vznikající při metalurgii hliníku, a které by mohly způsobit
záměnu mezi odpady, které nejsou klasifikovány jako nebezpečné, a nebezpečnými odpady.
Konečně technická norma 3.10 uvedená v příloze 1 k vyhlášce odkazuje na „vyčerpané baterie na bázi oxidu stříbrného“ pod chybným
kódem EKO 160605, který odpovídá kategorii „ostatní baterie a akumulátory“, jež je řazena mezi odpady, které nejsou klasifikovány
jako nebezpečné, namísto toho, aby byly vzhledem ke svému obsahu rtuti označeny kódem EKO 160603, kterým se označují „suché
rtuťové baterie“, a spadaly tedy do kategorie nebezpečných odpadů. Komise v této souvislosti podotýká, že název kódu 160603
byl pozměněn rozhodnutím Komise 2000/532/ES ze dne 3. května 2000 (Úř. věst. L 226, s. 3; Zvl. vyd. 15/05, s. 151), které
zavedlo název „baterie obsahující rtuť“.
Italská vláda namítá, že tyto tři příklady zkoumané Komisí jsou ojedinělými případy a že z nich Komise neprávem učinila obecný
závěr o nedostatku definic a chybném definování druhů odpadů, jež jsou vyňaty z požadavku povolení.
Co se týče technické normy 3.10 o vypotřebovaných bateriích na bázi oxidu stříbrného, italská vláda tvrdí, že popis uvedený
v normě a kód EKO, který k němu byl přiřazen, je třeba vykládat za současného zkoumání původu a chemických a fyzikálních vlastností
samotných odpadů. V tomto konkrétním případě přiřazení předmětným odpadům kódu EKO, který se přiřazuje odpadům, které nejsou
klasifikovány jako nebezpečné, dokonale odpovídá chemickým a fyzikálním vlastnostem uvedeným ve vyhlášce, a sice „ocelové
pouzdro obsahující oxidy nebo soli stříbra v míře vyšší než 1 %, zinek  < 9 % a nikl < 55 %“.

Závěry Soudního dvora
Tímto druhým žalobním důvodem Komise Italské republice obecně vytýká, že přesně nedefinovala druhy odpadů, určených k využití
v režimu zkráceného řízení, které nejsou klasifikovány jako nebezpečné. Technické normy vztahující se k těmto odpadům jsou
formulovány velice vágně a kódy EKO byly buď opomenuty, nebo se na ně odkazuje chybně. Komise na podporu své výtky odkazuje
na tři technické normy.
V této souvislosti je třeba konstatovat, že Komise uvádí pouze tři konkrétní případy a nepředkládá žádný důkaz, který by Soudnímu
dvoru umožnil ověřit opodstatněnost žalobního důvodu, měl‑li by se vztahovat na veškeré technické normy obsažené ve vyhlášce.
Zkoumání žalobního důvodu se tedy musí omezit na tři uvedené případy.
Co se týče technické normy 5.9, je třeba uvést, že italská vláda nejprve Komisi sdělila v odpovědi na její výzvu dopisem a
odůvodněné stanovisko, že se chystá vložit kód EKO, a že poté ve své žalobní odpovědi uvedla, že kódy EKO byly na základě
rozhodnutí 2000/532/ES zavedeny.
I když italská vláda tvrdí, že kódy EKO, které zavedla, mají odrážet kódy stanovené v rozhodnutí 2000/532, kterému se měly
členské státy přizpůsobit nejpozději do 1. ledna 2002, tj. k pozdějšímu datu, než jsou vytýkané skutečnosti, je třeba konstatovat,
že tato vláda nepopírala, že měla  před tímto datem zavést pro předmětné odpady kód EKO v souladu s ustanoveními směrnice
75/442.
Je třeba shledat, že vzhledem k tomu, že Italská republika ani po uplynutí lhůty stanovené v odůvodněném stanovisku nepřiřadila
normě 5.9 kód EKO, je nesplnění povinností vytýkané Komisí ohledně této normy prokázáno.
Co se týče výtky Komise vztahující se k technické normě 7.8, postačuje  konstatovat, že italská vláda ve své žalobní odpovědi
uvedla, že používané kódy EKO budou v co nejkratší době změněny. Z toho vyplývá, že italská vláda nezpochybňovala existenci
nesouladu používaných kódů s požadavky směrnice 75/442, a co se týče této normy, je namístě určit, že došlo k nesplnění povinnosti
vytýkanému Komisí.
Třetí uváděný příklad se týká technické normy 3.10. V této souvislosti je třeba uvést, že italská vláda neodpověděla na tvrzení
Komise o tom, že dotčené baterie obsahují rtuť. Uplatnila jen, že se v popisu technických vlastností výrobku obsaženém ve
vyhlášce neudává obsah rtuti, což podle ní odůvodňuje použití kódu EKO, který se používá pro odpady, které nejsou klasifikovány
jako nebezpečné.
Je třeba dojít k závěru, že pokud předmětné baterie rtuť skutečně obsahovaly, mohla mít Komise za to, že se jedná o nebezpečný
odpad a že správný kód EKO by byl kód 160603 používaný pro suché rtuťové baterie, a nikoli kód 160605 odpovídající ostatním
bateriím a akumulátorům, který se přiřazuje odpadům, které nejsou klasifikovány jako nebezpečné. Je nicméně na Komisi, aby
podala důkaz o tom, že předmětné baterie rtuť obsahovaly, což z dokumentů předložených Soudnímu dvoru nevyplývá. Při neexistenci
takovýchto důkazů je třeba odmítnout výtku Komise týkající se normy 3.10.
Vzhledem k výše uvedenému, je třeba dojít k závěru, že Italská republika tím, že přesně nedefinovala druhy odpadů, na které
se vztahují technické normy 5.9 a 7.8 přílohy 1 vyhlášky, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z čl. 11 odst. 1 směrnice
75/442 a článku 3 směrnice 91/689.

K třetímu žalobnímu důvodu  týkajícímu se definování určitých činností odstraňování odpadů jako činností k využití odpadů

Argumenty účastníků řízení
Komise Italské republice vytýká, že vydávala operace odstraňování odpadů za operace využívání odpadů, a tím porušila články
9 a 11  směrnice 75/442, jimiž se upravuje povolovací režim, vykládané ve světle čl. 1 písm. e) a f) téže směrnice a jejích
příloh II A a II B, kterými se tyto operace definují.
Dotčené operace jsou uvedeny v článku 5 vyhlášky. Zahrnují obnovu poškozených území k produktivním nebo společenským účelům
prostřednictvím opatření morfologické remodelace včetně zakrývání skládek.
Komise je toho názoru, že operace spojené s obnovou poškozených území k produktivním nebo společenským účelům prostřednictvím
opatření morfologické remodelace byly nesprávně zařazeny do kategorie R 10 přílohy II B směrnice 75/442. Do této kategorie
spadají aplikace do půdy, které jsou přínosem pro zemědělství nebo životní prostředí, a spíše se v ní odkazuje na používání
kalů v zemědělství.
Co se týče zakrývání skládek, které spočívá v pouhém vrstvení odpadů na odpady již přítomné, má Komise za to, že nepředstavuje
skutečnou recyklační činnost nebo činnost k využití odpadů, kterou by bylo možno podřadit pod bod R5 přílohy II B směrnice
75/442, a Italská republika jej tudíž zařadila nesprávně. Zakrývání skládek podle Komise spadá pod bod D1 přílohy II A téže
směrnice, který se týká operací odstraňování odpadů a zahrnuje „ukládání na povrch nebo pod úroveň povrchu země (např. skládkování
apod.)“.
Italská vláda naopak tvrdí, že zařazení operací „zhodnocování životního prostředí“ do kategorie R 10, „aplikace do půdy, které
jsou přínosem pro zemědělství nebo životní prostředí“, je správné. Tyto operace mají za úkol obnovu životního prostředí, a
tudíž spadají do této kategorie. Obnova životního prostředí nesmí být zaměňována s operacemi odstraňování odpadů.
Co se týče „zakrývání skládek“, italská vláda zdůrazňuje, že tato operace stejně jako „zhodnocování životního prostředí“ není
odstraňováním odpadů, ale skutečnou obnovou.
Ve své replice má Komise za to, že ve světle nedávné judikatury Soudního dvora týkající se rozdílu mezi „využitím“ a „odstraňováním“
odpadů mohou být určité operace morfologické remodelace ve smyslu článku 5 vyhlášky považovány za operace spadající do kategorie
R 10.
Naproti tomu Komise je toho názoru, že používání odpadů a vrtných kalů, které mohou obsahovat až 50 kg ropných látek na tunu
a 300 kg na tunu nafty či oleje s nízkou toxicitou, odpovídajících technickým normám 7.14 a 7.15, nelze považovat za zhodnocování
životního prostředí.

Závěry Soudního dvora
Je třeba uvést, že Komise, jak vyplývá z její repliky, trvá již pouze na svém žalobním důvodu týkajícím se používání odpadů
a vrtných kalů ve smyslu technických norem 7.14 a 7.15 vyhlášky. Používání těchto odpadů podle ní nepředstavuje operace využívání,
nýbrž operace odstraňování odpadů.
Komise přesně neuvádí, proč trvá na svém žalobním důvodu ohledně těchto odpadů, a uvádí pouze, že obsahují velmi vysoké množství
ropných látek nebo nafty či oleje s nízkou toxicitou. Zdá se tedy, že má za to, že předmětné odpady obsahují nebezpečné látky,
které brání tomu, aby byly používány za účelem využití odpadů.
Soudní dvůr však rozhodl, že skutečnost, zda jsou odpady nebezpečné, či nikoli, není sama o sobě kritériem relevantním pro
určení toho, zda operace zpracovávání odpadů má být považována za „využití“ ve smyslu čl. 1 písm. f) směrnice 75/442. Operace
k využití odpadů je především charakterizována tím, že jejím hlavním cílem je, aby odpady mohly plnit užitečnou funkci tím,
že nahradí jiné materiály, které by jinak musely tuto funkci plnit, což umožňuje zachovat přírodní zdroje (rozsudek ze dne
27. února 2002, ASA, C‑6/00, Recueil, s. I‑1961, body 68 a 69).
Z toho vyplývá, že samotná skutečnost, že předmětné odpady obsahují ve vysokém množství ropné látky nebo naftu či olej s nízkou
toxicitou, nebrání jejich využití.
Mimoto, jak uvedl generální advokát v bodě 36 svého stanoviska, Komise připustila, že určité operace obnovy životního prostředí
a zakrývání skládek mohou být považovány za využití odpadů zejména pro účely technické normy 4.4. Činnosti upravené technickými
normami 7.14 a 7.15 jsou však popsány stejně nebo téměř stejně jako takovéto operace.
Je proto třeba dojít k závěru, že Komise neprokázala, že Italská republika nesprávně zařadila operace odstraňování odpadů
jako využití odpadů, a celý její třetí žalobní důvod je třeba zamítnout.

K nákladům řízení
Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu bude účastníku řízení, který byl ve sporu neúspěšný, uložena náhrada nákladů řízení, pokud
účastník, který byl ve sporu úspěšný, náhradu nákladů ve svém návrhu požadoval. Článek 69 odst. 3 tohoto řádu však stanoví,
že pokud jsou účastníci řízení současně neúspěšní v jednom nebo více bodech, může Soudní dvůr rozdělit náklady řízení mezi
účastníky nebo rozhodnout, že každý z účastníků řízení ponese své náklady. Vzhledem k tomu, že v projednávané věci byl každý
z účastníků řízení částečně neúspěšný, je namístě rozhodnout, že každý z účastníků řízení ponese své náklady.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
1)
Italská republika tím, že nestanovila ve vyhlášce ze dne 5. února 1998 o určování odpadů, které nejsou klasifikovány jako
nebezpečné a na něž se při jejich využití použijí zkrácená řízení ve smyslu článků 31 a 33 legislativního nařízení č. 22 ze
dne 5. února 1997, maximální množství odpadů podle druhu odpadu, které je možné využít v režimu vynětí z požadavku povolení,
nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z čl. 10 a čl. 11 odst. 1  směrnice Rady 75/442/EHS ze dne 15. července 1975
o odpadech, ve znění směrnice Rady 91/156/EHS ze dne 18. března 1991.
2)
Italská republika tím, že přesně nedefinovala druhy odpadů, na které se vztahují technické normy 5.9 a 7.8 přílohy 1 zmíněné
vyhlášky, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z čl. 11 odst. 1  směrnice 75/442, ve znění pozdějších předpisů, a
článku 3 směrnice Rady 91/689/EHS ze dne 12. prosince 1991 o nebezpečných odpadech.
3)
Žaloba se ve zbývající části zamítá.
4)
Každý z účastníků řízení ponese své náklady řízení.
Podpisy.
*
Jednací jazyk: italština.