CELEX: 62005TJ0405
Ochranná známka Společenství
Řízení o prohlášení neplatnosti
Slovní ochranná známka Společenství MANPOWER
Absolutní důvody pro zamítnutí
Popisný charakter
Částečná změna
Rozlišovací způsobilost získaná užíváním
Článek 7 odst. 1 písm. c), čl. 51 odst. 1 a 2 a čl. 63 odst. 3 nařízení (ES) č. 40/94

Skutečnosti předcházející sporu
Dne 26. března 1996 podala vedlejší účastnice, Manpower Inc., u Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM) přihlášku ochranné známky Společenství na základě nařízení Rady (ES) č. 40/94 ze dne o ochranné známce Společenství (
Úř. věst. 1994, L 11, s. 1
; Zvl. vyd. 17/01, s. 146), ve znění pozdějších předpisů.
Ochrannou známkou, jejíž zápis byl požadován, je slovní označení MANPOWER.
Výrobky a služby, pro které byl zápis požadován, spadají do tříd 9, 16, 35, 41 a 42 ve smyslu Niceské dohody o mezinárodním třídění výrobků a služeb pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků, a pro každou z těchto tříd odpovídají následujícímu popisu:
—
„audiokazety; audiovizuální přístroje pro výuku; kompaktní disky nesoucí zvukový záznam; kompaktní disky nesoucí obrazový záznam; software pro počítače; programy pro počítače; magnetofony; videokazety; videorekordéry; součásti všech výše uvedených výrobků“, spadající do třídy 9;
—
„knihy; tiskárenské výrobky; návody; časopisy; publikace; plastické obaly; učební pomůcky; vyučovací pomůcky; součásti všech výše uvedených výrobků“, spadající do třídy 16;
—
„zprostředkování práce; dočasné poskytování pracovníků“, spadající do třídy 35;
—
„organizace a vedení konferencí a seminářů; pronájem promítacích zařízení a jejich příslušenství; půjčování obrazových a zvukových záznamů a kinematografických filmů; organizování výstav; výroba obrazových a zvukových záznamů; výchovné, vzdělávací, vyučovací a školící služby, spojené se zaučováním a hodnocením kancelářských a průmyslových pracovníků, obslužného personálu a technických pracovníků; informační služby a poradenství týkající se výše uvedených služeb“, spadající do třídy 41;
—
„služby odborného poradenství a znalecké služby v oblasti odborného hodnocení zaměstnanců a profesního poradenství, osobnostních testů, psychologických testů a poradenství v oblasti odborného vývoje; provádění osobnostních a psychologických testů; poradenství při volbě povolání; hodnocení osob z hlediska jejich odborných schopností; provádění odborných psychologických testů; vývoj a vytváření počítačového softwaru; poradenství v oblasti hodnocení, rozvoje a řízení lidských zdrojů; dočasné ubytovávání; informační služby a poradenství a příprava zpráv souvisejících s výše uvedenými službami; dodavatelské služby“, spadající do třídy 42.
Průzkumový referent vznesl námitky proti přihlašované ochranné známce, kterou shledal popisnou ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94. Vedlejší účastnice předložila v odpověď důkazy o tom, že ochranná známka získala rozlišovací způsobilost ve Spojeném království a v Německu. V důsledku toho byla ochranná známka dne 13. ledna 2000 zapsána a zveřejněna ve
Věstníku ochranných známek Společenství
ze dne pod číslem 76 059.
Dne 27. října 2000 podala žalobkyně, Powerserv Personalservice GmbH, dříve Manpower Personalservice GmbH, i když v tehdejší době měla ještě název PDV Beteiligungs GmbH, návrh na prohlášení neplatnosti na základě čl. 51 odst. 1 nařízení č. 40/94, z důvodu, že ochranná známka vedlejší účastnice byla zapsána v rozporu s čl. 7 odst. 1 písm. c) a čl. 7 odst. 3 uvedeného nařízení a že dokumenty předložené na podporu tvrzení, podle kterého ochranná známka získala rozlišovací způsobilost užíváním, neprokazovaly tuto skutečnost ve všech podstatných částech Evropského společenství. Vedlejší účastnice odpověděla zejména předložením dalších důkazů o rozlišovací způsobilosti získané její ochrannou známkou. Rozhodnutím ze dne zrušovací oddělení OHIM návrh na prohlášení neplatnosti zamítlo (dále jen „rozhodnutí zrušovacího oddělení“). Toto rozhodnutí bylo odůvodněno skutečností, že jelikož je slovo „manpower“ popisné pouze v anglickém jazyce, mimo Spojené království a Irsko ho spotřebitelé jako popisné nevnímají, a že, pokud jde o tyto dvě země, majitelka ochranné známky prokázala, že tato známka získala rozlišovací způsobilost užíváním. V tomto rámci zrušovací oddělení rovněž zohlednilo předložené důkazy pocházející z období po zápisu ochranné známky.
Odvolání podané žalobkyní proti rozhodnutí zrušovacího oddělení čtvrtý odvolací senát OHIM rozhodnutím ze dne 22. července 2005 (dále jen „napadené rozhodnutí“) zamítl. V tomto rozhodnutí odvolací senát zaprvé zejména uvedl, pokud jde o popisný charakter ochranné známky vedlejší účastnice, že slovo „manpower“ má v anglickém jazyce popisný charakter pro služby zprostředkování práce nebo agentury pro dočasné poskytování pracovníků, jelikož se jedná o běžný výraz v oblasti řízení lidských zdrojů. Podle odvolacího senátu má popisný charakter rovněž pro většinu výrobků a služeb spadajících do tříd 9, 16, 41 a 42 ve smyslu Niceské dohody, jelikož toto slovo lze podle jeho názoru chápat jako označení obsahu těchto výrobků a služeb, jsou-li používány v rámci služeb zprostředkování práce. Toto slovo se stalo rovněž součástí německého obchodního jazyka.
Zadruhé, pokud jde o dotčené spotřebitele a území, odvolací senát uvedl, že popisný smysl slova „manpower“ je znám významné části dotčených spotřebitelů, tedy případných zaměstnavatelů dočasně poskytovaných pracovníků a osob zastávajících tato místa, ve Spojeném království, Irsku, Německu, Rakousku, Nizozemsku, Švédsku, Dánsku a Finsku. Podle odvolacího senátu se služby agentury pro dočasné poskytování pracovníků neobracejí pouze na osoby hledající zaměstnání, ale rovněž na zaměstnavatele hledající pracovníky. Tito zaměstnavatelé jsou dokonce hlavními zákazníky poskytovatelů těchto služeb, jelikož jejich obrat tvoří příjmy pocházející z pronajímání služeb svých zaměstnanců. Podle odvolacího senátu není dotčené slovo popisné pro tyto spotřebitele pouze ve Spojeném království a v Irsku, pro něž je angličtina mateřským jazykem, a v německy mluvících zemích, v nichž toto slovo uvádějí slovníky, ale i v členských státech, ve kterých má významná část zákazníků dostatečné znalosti obchodní angličtiny a praxi s jejím používáním. Podle zkušeností odvolacího senátu se lze s takovými znalostmi a použitím angličtiny setkat zejména ve Švédsku, Dánsku, Finsku a Nizozemsku. Odvolací senát zdůraznil, že angličtina je obchodním jazykem obecně používaným v celém světě a je rovněž oficiálním pracovním jazykem mnohých mezinárodních společností. Odvolací senát měl za to, že v menších zemích se studenti ekonomie při svém studiu často setkávají s texty v angličtině. Po skončení svého vysokoškolského studia půjdou pracovat do oddělení lidských zdrojů nebo na jiná místa v podnicích zabývajících se náborem dočasně poskytovaných pracovníků. Odvolací senát uvedl, že na podporu této teze nalezl velké množství důkazů, a vyjmenoval je. Dále, pokud jde o ostatní starší členské státy Evropské unie, odvolací senát uvedl, že zkušenosti ukazují na určitou zdrženlivost při používání anglického jazyka. Odvolací senát tak měl za to, že v těchto ostatních členských státech nepředstavují osoby, pro které by slovo „manpower“ mělo popisný význam, podstatnou část dotčené veřejnosti. Pokud jde o čl. 159a odst. 1 nařízení č. 40/94, odvolací senát uvedl, že s ohledem na druhý odstavec uvedeného článku není povinen zohlednit v něm uvedené nové členské státy.
Zatřetí, pokud jde o rozlišovací způsobilost získanou ochrannou známkou vedlejší účastnicí ke dni podání její přihlášky, odvolací senát uvedl, že z důvodu popisného charakteru uvedené ochranné známky ve výše uvedených členských státech měla vedlejší účastnice v souladu s čl. 7 odst. 3 nařízení č. 40/94 prokázat rozlišovací způsobilost získanou užíváním své ochranné známky v této části Společenství. Odvolací senát uvedl, že z rozsudku Soudu ze dne 9. října 2002, KWS Saat v. OHIM (Odstín oranžové barvy) (
T-173/00, Recueil, s. II-3843
, body 24 až 27) vyplývá, že je-li ochranná známka považována za takovou, že ji podle čl. 7 odst. 1 písm. b) až d) nařízení č. 40/94 nelze zapsat, je třeba pro účely jejího zápisu prokázat, že ochranná známka získala rozlišovací způsobilost užíváním v podstatné části Společenství, ve které nebyla podle těchto ustanovení nadána žádnou rozlišovací způsobilostí. V důsledku toho musela musí být získaná rozlišovací způsobilost prokázána v té části Společenství, ve které existuje absolutní důvod pro zamítnutí, tak aby zbývající část již nemohla být považována za „podstatnou“ část. Odvolací senát měl za to, že vedlejší účastnice neprokázala, že rozlišovací způsobilost její ochranné známky byla získána ke dni podání přihlášky k zápisu, jelikož předložila důkazy týkající se pouze Spojeného království a Německa. Tyto důkazy byly podle odvolacího senátu nedostatečné, jelikož území, ve vztahu k němuž bylo třeba mít za to, že ochranná známka může být používána jako popisný výraz, zahrnovalo rovněž Rakousko, Nizozemsko, Dánsko, Švédsko a Finsko.
Začtvrté, pokud jde o rozlišovací způsobilost získanou ochrannou známkou vedlejší účastnice po zápisu, odvolací senát uvedl, že důkazy předložené vedlejší účastnicí umožnily dojít k závěru, že uvedená ochranná známka získala rozlišovací způsobilost, ve smyslu čl. 51 odst. 2 nařízení č. 40/94 ke dni podání návrhu na prohlášení neplatnosti ve všech osmi členských státech, ve kterých je ochranná známka považována za popisnou. Odvolací senát měl za to, že všechny důkazy předložené vedlejší účastnicí jsou přípustné, jelikož umožňují dojít k závěru o rozlišovací způsobilosti označení ke dni podání návrhu na prohlášení neplatnosti. Odvolací senát se domníval, že nebyl povinen zohlednit pouze důkazy předložené v průběhu řízení o zápisu ochranné známky. Uvedl, že podle čl. 51 odst. 2 nařízení č. 40/94 je rozhodující otázkou, zda ochranná známka kdykoliv po svém zápisu získala rozlišovací způsobilost v důsledku užívání. Použití tohoto ustanovení není krom toho podle odvolacího senátu vyloučeno z důvodu, že neuvádí výslovně čl. 7 odst. 3 nařízení č. 40/94, ustanovení, které bylo v projednávaném případě v rámci řízení o zápisu ochranné známky vyloženo nesprávným způsobem. Odvolací senát dále uvedl, že okolnost, že uplatněním čl. 51 odst. 2 nařízení č. 40/94 bylo majitelce přiznáno datum vzniku práva přednosti předcházející datu, které by jím bylo, podala-li by svoji přihlášku poté, co ochranná známka skutečně nabyla druhého smyslu, není pro výklad uvedeného ustanovení rozhodující. Toto ustanovení, které výslovně zakazuje prohlásit za neplatnou ochrannou známku, pokud tato získala po svém zápisu rozlišovací způsobilost, podle odvolacího senátu nezbytně uznává, že ochranné známce může být přiznáno datum vzniku práva přednosti, které by jí přiznáno nebyl, proběhlo-li by řízení o zápisu ochranné známky řádně.
Zapáté, pokud jde o posouzení důkazů, odvolací senát konstatoval, že vedlejší účastnice předložila početné důkazy o užívání své ochranné známky ve většině zemí Unie. Odvolací senát uvedl, že si je vědom toho, že určité důkazy pocházejí z doby po dni podání návrhu na prohlášení neplatnosti ochranné známky. Nicméně, jelikož dle jeho názoru tyto důkazy postačují k prokázání rozlišovací způsobilosti získané na dotčeném území k datu podání návrhu na prohlášení neplatnosti, uvedl, že nemusel rozhodovat o tom, zda datem rozhodným pro posouzení získané rozlišovací způsobilosti podle čl. 51 odst. 2 nařízení č. 40/94 je datum podání návrhu na prohlášení neplatnosti nebo datum přijetí konečného rozhodnutí o návrhu na prohlášení neplatnosti. Mimoto některé důkazy pocházející z doby po datu podání návrhu na prohlášení neplatnosti se podle odvolacího senátu ve skutečnosti týkaly doby před tímto datem. Naopak pozdější důkazy mohou dle jeho názoru někdy umožnit vyvodit závěry o rozlišovací způsobilosti v průběhu posuzovaného období. Odvolací senát uvedl, že si uvědomuje, že posuzování těchto důkazů je třeba provádět pečlivě. Krom toho odvolací senát podotkl, že zohlednil skutečnost, že vedlejší účastnice je podnikem působícím v celosvětovém měřítku, což umožňuje dojít k závěru, že její činnost je rovněž částečně známá i v zemích, kde má pouze malý počet kanceláří nebo vůbec žádné. Tento závěr byl dle odvolacího senátu podpořen jedním z rakouských výzkumů veřejného mínění, z něhož vyplývalo, že mnoho spotřebitelů ví, že slovo „manpower“ je ochrannou známkou užívanou podnikem nerakouského původu. Odvolací senát dále zdůraznil, že s výjimkou Spojeného království a Irska není angličtina mateřským jazykem v žádné zemi a že výrazy pocházející z cizího jazyka, i když jsou známy většině relevantních spotřebitelů, nejsou nezbytně známy všem. Těmto osobám se bude dle odvolacího senátu jevit slovo „manpower“ pravděpodobně jako ochranná známka. Tento závěr podporují výzkumy veřejného mínění uskutečněné u spotřebitelů v Německu a Rakousku. Tyto důkazy měly být podle odvolacího senátu zohledněny zejména v zemích, ve kterých jsou důkazy vratší než v jiných zemích. Odvolací senát dále uvedl, že není vázán zápisy národních ochranných známek, ani rozhodnutími vnitrostátních soudů.
V poslední řadě odvolací senát dospěl po posouzení důkazů týkajících se rozlišovací způsobilosti ochranné známky získané užíváním ve Spojeném království, Irsku, Německu, Rakousku, Švédsku, Nizozemsku, Finsku a Dánsku k závěru, že vedlejší účastnice skutečně prokázala, že její ochranná známka má druhý smysl pro služby dočasného poskytování pracovníků v částech Společenství, ve kterých ještě ochranná známka nemá rozlišovací způsobilost. Ochranná známka vedlejší účastnice proto nemůže být dle odvolacího senátu prohlášena podle čl. 51 odst. 2 nařízení č. 40/94 za neplatnou. Odvolací senát měl za to, že získaná rozlišovací způsobilost se týká veškerých výrobků a služeb chráněných zápisem, pro které je ochranná známka popisná pouze jako označení obsahu těchto výrobků a služeb. V tomto ohledu odvolací senát nejprve zdůraznil, že vedlejší účastnice prokázala, že používá velké množství těchto výrobků a služeb v rámci pronajímání dočasně poskytovaných pracovníků. Dále odvolací senát uvedl, že vzhledem k tomu, že výraz „manpower“ má druhý význam pro služby dočasného poskytování pracovníků, dotčení spotřebitelé se budou domnívat, že například kniha nebo konference nesoucí tento název odkazuje na vedlejší účastnici a její služby.
Návrhová žádání účastníků řízení
Žalobkyně navrhuje, aby Soud:
—
zrušil napadené rozhodnutí;
—
prohlásil ochrannou známku vedlejší účastnice pro všechny výrobky a služby, které jsou jí chráněny, za neplatnou;
—
podpůrně, zrušil napadené rozhodnutí, jelikož nebyl předložen důkaz o rozlišovací způsobilosti získané užíváním ochranné známky vedlejší účastnice, a vrátil věc odvolacímu senátu;
—
uložil OHIM a vedlejší účastnici, že ponesou vlastní náklady řízení a nahradí náklady žalobkyně vynaložené v tomto řízení;
—
uložil OHIM a vedlejší účastnici náhradu nákladů žalobkyně vynaložených v řízení před OHIM.
OHIM navrhuje, aby Soud:
—
zamítl žalobu;
—
uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
Vedlejší účastnice navrhuje, aby Soud:
—
zamítl žalobu;
—
nařídil změnit napadené rozhodnutí ve smyslu uvedeném v jejím vyjádření k žalobě;
—
uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
K přípustnosti pátého bodu návrhových žádání žalobkyně
Ve svém pátém bodu návrhových žádání žalobkyně žádá, aby Soud uložil OHIM a vedlejší účastnici náhradu nákladů, které vynaložila v řízení před OHIM, aniž by upřesnila, zda má na mysli pouze náklady vynaložené před odvolacím senátem v průběhu odvolacího řízení nebo rovněž náklady vynaložené před zrušovacím oddělením v průběhu řízení o prohlášení neplatnosti.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle čl. 136 odst. 2 jednacího řádu Soudu „[n]áklady nevyhnutelně vzniklé účastníkům řízení v souvislosti s řízením u odvolacího senátu a náklady vynaložené za účelem předložení překladů podání nebo jiných písemností do jednacího jazyka se podle čl. 131 odst. 4 druhého pododstavce považují za nahraditelné náklady“. Z toho vyplývá, že náklady vynaložené v souvislosti s řízením o prohlášení neplatnosti nemohou být považovány za nahraditelné náklady [viz rozsudek Soudu ze dne 11. května 2005, Naipes Heraclio Fournier v. OHIM – France Cartes (Meč z karetní hry, Obuškový jezdec a Mečový král),
T-160/02 až T-162/02, Sb. rozh. s. II-1643
, body 22 a 24 a citovaná judikatura].
Pátý bod návrhových žádání žalobkyně musí být tedy odmítnut jako nepřípustný, jelikož se týká nákladů vynaložených v souvislosti s řízením o prohlášení neplatnosti před zrušovacím oddělením.
K věci samé
Na podporu svých návrhových žádání uplatnila žalobkyně v žalobě tři žalobní důvody. Na jednání nicméně žalobkyně prohlásila, že ustupuje od druhé části svého druhého žalobního důvodu, vycházející z porušení čl. 74 odst. 2 nařízení č. 40/94, jakož i od svého třetího žalobního důvodu, vycházejícího z porušení článku 159a uvedeného nařízení. Toto prohlášení žalobkyně bylo zaneseno do protokolu o jednání.
Žalobkyně tak nyní uplatňuje pouze dva žalobní důvody. První se týká zrušení napadeného rozhodnutí pro porušení čl. 7 odst. 1 písm. b) a c) nařízení č. 40/94 z důvodu, že ochranná známka vedlejší účastnice postrádá rozlišovací způsobilost a pro výrobky a služby, pro které byla zapsána, je popisná v celém Společenství, tedy i v zemích, u kterých došel odvolací senát v napadeném rozhodnutí k závěru, že není popisná.
Druhý žalobní důvod vychází z porušení čl. 51 odst. 2 a čl. 74 odst. 1 nařízení č. 40/94.
Krom toho, vedlejší účastnice žádala Soud, aby nařídil změnit napadené rozhodnutí ve smyslu uvedeném v jejím vyjádření k žalobě. V dotčené části svého vyjádření k žalobě vedlejší účastnice v podstatě tvrdí, že odvolací senát došel nesprávně k závěru, že výraz „manpower“ ve Spojeném království, Irsku, Nizozemsku, Německu, Rakousku, Švédsku, Dánsku a Finsku popisuje výrobky a služby označené její ochrannou známkou.
Soud se domnívá, že je třeba toto návrhové žádání vedlejší účastnice překvalifikovat na samostatný návrh na změnu napadeného rozhodnutí.
Odvolací senát totiž ve skutečnosti přijal, formou jediného aktu představovaného napadeným rozhodnutím, dvě opatření, kdy jedno konstatovalo, že absolutní důvod pro zamítnutí stanovený v čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94 brání zápisu ochranné známky vedlejší účastnice, vzhledem k jejímu popisnému charakteru v osmi výše uvedených zemích, a druhé zamítlo návrh na prohlášení neplatnosti téže ochranné známky z důvodu, že po svém zápisu získala užíváním v těchto osmi zemích rozlišovací způsobilost ve smyslu čl. 51 odst. 2 nařízení č. 40/94 (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 20. září 2001, Procter & Gamble v. OHIM,
C-383/99 P, Recueil, s. I-6251
, bod 23).
Vzhledem k tomu, že jí bylo vyhověno v druhé části napadeného rozhodnutí, zpochybněné projednávanou žalobou, vedlejší účastnice má na základě čl. 134 odst. 2 druhého pododstavce jednacího řádu oprávněný zájem předložit nezávislé návrhové žádání a důvod směřující ke změně první části napadeného rozhodnutí, v tom smyslu, že čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94 nebrání zápisu její ochranné známky MANPOWER, jelikož tato nebyla v žádné z osmi výše uvedených zemí popisná (viz v tomto smyslu rozsudek Procter & Gamble v. OHIM, bod 23 výše, bod 26). Pokud toto samostatné návrhové žádání vedlejší účastnice a důvod, který je s ním spojen, budou připuštěny, bude třeba žalobu žalobkyně zamítnout, aniž by bylo třeba posuzovat jí uplatňovaný druhý žalobní důvod, který se v takovém případě stane irelevantním.
Za těchto podmínek se Soud domnívá, že je nejprve třeba společně posoudit první žalobní důvod žalobkyně a argumentaci uplatňovanou vedlejší účastnicí na podporu jejího návrhového žádání směřujícího ke změně napadeného rozhodnutí.
K prvnímu žalobnímu důvodu a k návrhu vedlejší účastnice na změnu rozhodnutí
Argumenty účastníků řízení
Žalobkyně zaprvé tvrdí, že OHIM nezohlednil konkrétní, skutečnou a vážnou nezbytnost toho, aby slovo „manpower“ mohlo být v hospodářském životě používáno „kýmkoliv, včetně soutěžitelů“ pro označení služeb zprostředkování práce, dočasného poskytování pracovníků a pro všechny ostatní zapsané výrobky a služby. Podle žalobkyně je tedy nutné ponechat slovo „manpower“ volně k dispozici.
Žalobkyně tvrdí, že veřejný zájem je založen na skutečnosti, že slovo „manpower“ je čistě popisné, ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94, nejen v anglickém a německém jazyce, ale i ve většině ostatních jazyků Společenství a že musí být ponecháno volné jakožto pojem běžného jazyka a zejména specializovaného jazyka v oblasti lidských zdrojů. Slovo „manpower“ je na internetu chápáno jako mnohojazyčné mezinárodní označení „pracovní síly“.
Žalobkyně tvrdí, že i kdyby bylo třeba zohlednit pouze německý a anglický jazyk, slovo „manpower“ je popisné v celém Společenství. Žalobkyně tvrdí, že podle statistických údajů Komise Evropských společenství týkajících se znalostí cizích jazyků v rámci Společenství hovoří 32 % dotčených osob německy a 47 % anglicky.
Zadruhé, veřejný zájem a požadavek volného používání jsou podle žalobkyně založeny na skutečnosti, že slovo „manpower“ nemá rozlišovací způsobilost ve smyslu čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94, jelikož nemůže sloužit k odlišování služeb zprostředkování práce a dočasného poskytování pracovníků určitého podniku. Toto slovo je používáno na pracovním trhu pro označení „pracovní síly“.
Žalobkyně tvrdí, že právně platná ochranná známka musí mít rozlišovací způsobilost na celém území Společenství. V napadeném rozhodnutí nebyla rozlišovací způsobilost posuzována pro celé území Společenství. Žalobkyně tvrdí, že je nepřípustné považovat velkou část starších členských států, jako jsou Francie, Itálie, Španělsko, Lucembursko, Belgie a Řecko, za státy, ve kterých velká část veřejnosti nemluví anglicky ani německy. Žalobkyně tvrdí, že Soud již uvedl, že je prokázáno, že určitý počet německy mluvících osob má dočasné, či dokonce trvalé bydliště ve Španělsku.
OHIM tvrdí, pokud jde o údajné porušení čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94, že odvolací senát došel k závěru, že ochranná známka vedlejší účastnice je jako popisná vnímána pouze v určitých částech Společenství.
Podle OHIM tak měl, zaprvé, odvolací senát za to, že v anglicky mluvících oblastech Společenství bude tomuto slovu rozumět kdokoliv, minimálně v oblasti řízení lidských zdrojů, a že mu mimoto budou rozumět zaměstnanci personálních oddělení, včetně zemí, ve kterých je obchodní angličtina běžně používána.
OHIM zadruhé tvrdí, že odvolací senát tím, že zohlednil jako takové „Německo, Rakousko, Nizozemsko, Švédsko, Dánsko a Finsko“, rozšiřuje zeměpisný rozsah, ve kterém je veřejnost schopna vnímat slovo „manpower“ jako popisné, v porovnání se zrušovacím oddělením, které se zabývalo toliko zeměmi anglicky mluvících oblastí. Podle OHIM je možné zpochybnit opodstatněnost rozšíření použitelnosti čl. 7 odst. 1, bodu c) nařízení č. 40/94.
OHIM zatřetí tvrdí, že argument žalobkyně, podle kterého podstatná část dotčené veřejnosti mluví plynně anglicky ve většině členských států, je věcně nesprávný. Z věcného hlediska nebyl tento argument žalobkyní prokázán.
Vedlejší účastnice zaprvé tvrdí, že otázka slučitelnosti s čl. 7 odst. 1 písm. b) a c) nařízení č. 40/94 vyvstává pouze ohledně služeb spadajících do třídy 35 ve smyslu Niceské dohody (služby zprostředkování práce, služby dočasného poskytování pracovníků). V anglickém jazyce není běžné ani přirozené označovat dotčené služby slovem „manpower“. Podle vedlejší účastnice je snaha žalobkyně přivlastnit si ochrannou známku MANPOWER, zejména pro Rakousko, nejlepším důkazem o její hodnotě a rozlišovací způsobilosti.
V tomto ohledu vedlejší účastnice tvrdí, že zrušovací oddělení správně poznamenalo, že v anglickém jazyce není slovo „manpower“ obvyklým výrazem pro služby zprostředkování práce (bod 10 rozhodnutí zrušovacího oddělení). Tyto služby jsou popisovány výrazy „employment“, „recruitment“ nebo „placement“ (employment services, employment agency services, recruitment agency services, staffing services nebo placement services). Vedlejší účastnice zdůrazňuje, že slovo „manpower“ nepředstavuje obvyklý způsob označování služeb zprostředkování práce a nepopisuje tyto služby takovým způsobem, že by neumožňovalo plnit funkci označení podniku, který je uvádí na trh. K prokázání svých tvrzení odkazuje vedlejší účastnice na několik publikací v oblasti lidských zdrojů.
Vedlejší účastnice tvrdí, že je velmi málo pravděpodobné, že by třetí osoby, a konkrétněji její konkurenti, užívaly v rámci svých obchodních činností, aniž by to bylo protiprávní, ochrannou známku MANPOWER nebo podobnou ochrannou známku pro označení služeb, které poskytují.
Vedlejší účastnice tvrdí, že odvolací senát nesprávně shledal, že slovo „manpower“ je popisné rovněž pro výrobky a služby spadající do tříd 9, 16, 41 a 42 ve smyslu Niceské dohody a chráněné dotčenou ochrannou známkou.
Vedlejší účastnice zadruhé tvrdí že odvolací senát neměl k dispozici žádný důkaz podporující jeho zjištění, podle kterého je pro spotřebitele v šesti neanglicky mluvících členských státech Společenství slovo „manpower“ popisné pro služby zprostředkování práce. Žádný poznatek neprokazuje, že by toto slovo nemělo pro spotřebitele z neanglicky mluvících zemí rozlišovací způsobilost. Zrušovací oddělení správně konstatovalo, že mimo Spojené království a Irsko je slovo manpower považováno za fantazijní nebo sugestivní výraz, který může sloužit k označení původu dotčených výrobků nebo služeb (bod 10 rozhodnutí zrušovacího oddělení).
Zejména, pokud jde o Německo a Rakousko, vedlejší účastnice tvrdí, že pouhá skutečnost, že se slovo „manpower“ objevuje v jednom jediném německém slovníku, neznamená, že by ho německy mluvící veřejnost obecně používala a rozuměla mu nebo že by bylo známo významné části této veřejnosti. Dle jejího názoru by průměrný německy mluvící spotřebitel musel provést složitou myšlenkovou asociaci, aby pochopil význam tohoto slova. Podle vedlejší účastnice, i kdybychom připustili, že se slovo „manpower“ stalo součástí německého obchodního jazyka, což žádný důkaz neprokazuje, neznamenalo by to, že je-li používáno ve spojení se službami zprostředkování práce, je relevantními německy mluvícími spotřebiteli chápáno jako čistý popis těchto služeb. Výraz „pracovní síla“ nemá tentýž význam jako výraz „služba zprostředkování práce“.
Podle vedlejší účastnice neexistuje žádný důkaz prokazující uživání slova „manpower“ na internetu v jiném jazyce než anglickém, které by nebylo odkazem na ni samotnou a na její aktivity. I na anglicky psaných stránkách je toto slovo nejméně v 9 z 10 případů použito jako takový odkaz. Výsledky přezkumu předložené vedlejší účastnicí totiž pouze podporují její tvrzení o její mezinárodní proslulosti.
Závěry Soudu
Pokud jde o údajné porušení čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 týkajícího se ochranných známek postrádajících rozlišovací způsobilost, OHIM tvrdí, že žalobkyně ve svém odvolání podaném k odvolacímu senátu porušení tohoto ustanovení neuplatňovala. Tato část prvního žalobního důvodu proto musí být podle OHIM odmítnuta jako nepřípustná.
V tomto ohledu Soud konstatuje, že z přezkumu spisu OHIM v této věci, jakož i z napadeného rozhodnutí plyne, že žalobkyně ve svém odvolání podaném k odvolacímu senátu neuplatňovala výhradu vycházející z porušení uvedeného ustanovení zrušovacím oddělením. Odvolací senát neposuzoval jeho použitelnost. Z článku 135 odst. 4 jednacího řádu plyne, že účastníci řízení před Soudem nemohou měnit předmět řízení, tak jak byl definován před odvolacím senátem. V důsledku toho musí být část prvního žalobního důvodu vycházející z porušení čl. 7 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94 odmítnuta jako nepřípustná.
Pokud jde o údajné porušení čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94, je třeba uvést, že podle tohoto ustanovení se do rejstříku nezapíšou „ochranné známky, které jsou tvořeny výlučně označeními nebo údaji, které mohou sloužit v oblasti obchodu k označení druhu, jakosti, množství, účelu, hodnoty, zeměpisného původu nebo doby výroby výrobků nebo poskytnutí služby nebo jiných jejich vlastností“.
Podle ustálené judikatury sleduje čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94 cíl obecného zájmu, který vyžaduje, aby označení nebo údaje popisující vlastnosti výrobků nebo služeb, pro které je zápis požadován, mohly být všemi volně užívány [viz rozsudek Soudu ze dne 14. června 2007, Europig v. OHIM (EUROPIG),
T-207/06, Sb. rozh. s. II-1961
, bod 24 a citovaná judikatura].
Krom toho se čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94 týká označení, která nejsou způsobilá plnit základní funkci ochranné známky, tedy označovat obchodní původ výrobku nebo služby tak, aby spotřebitel, který získá výrobek nebo službu označené ochrannou známkou, mohl při dalším nabytí učinit stejnou volbu, pokud byla jeho zkušenost pozitivní, nebo jinou volbu, pokud byla tato zkušenost negativní (viz rozsudek EUROPIG, bod 45 výše, bod 25 a citovaná judikatura).
Označeními a údaji uvedenými v čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94 jsou totiž taková označení a údaje, které mohou při běžném užívání z pohledu cílové veřejnosti sloužit k označení výrobku nebo služby, pro něž je zápis požadován, a to buď přímo, nebo uvedením některé z jejich podstatných vlastností (viz rozsudek EUROPIG, bod 45 výše, bod 26 a citovaná judikatura).
Z toho vyplývá, že k tomu, aby označení spadalo pod zákaz upravený v tomto ustanovení, musí mít dostatečně přímou a konkrétní spojitost s dotčenými výrobky nebo službami, která dotyčné veřejnosti umožní vnímat bezprostředně a bez dalšího přemýšlení popis dotčených výrobků nebo služeb nebo některé z jejich vlastností (viz rozsudek EUROPIG, bod 45 výše, bod 27 a citovaná judikatura).
Zaprvé je třeba posoudit, zda odvolací senát právem konstatoval, že ochranná známka vedlejší účastnice je popisná v části Společenství, ve které je jazykem většiny relevantní veřejnosti angličtina, to znamená ve Spojeném království a v Irsku, což vedlejší účastnice zpochybňuje.
S ohledem na heterogennost výrobků a služeb označených uvedenou ochrannou známkou je třeba provést analýzu výrobků a služeb ve dvou krocích, kdy nejdříve posoudíme „služby zprostředkování práce“ a „služby dočasného poskytování pracovníků“ spadající do třídy 35, a poté ostatní výrobky a služby označené dotčenou ochrannou známkou (spadající do tříd 9, 16, 41 a 42).
Sám odvolací senát provedl tuto analýzu ve dvou krocích, přičemž v bodě 12 napadeného rozhodnutí jednak tvrdil, že „výraz ‚manpower‘ má v anglickém jazyce popisný charakter pro služby zprostředkování práce nebo agentury pro dočasné poskytování pracovníků, jelikož se jedná o běžný výraz v řízení lidských zdrojů“, a jednak, že slovo „manpower“„má rovněž popisný charakter pro většinu výrobků a služeb [označených ochrannou známkou vedlejší účastnice a spadajících do] tříd 9, 16, 41 a 42, jelikož toto slovo lze chápat, je-li používáno v rámci služeb zprostředkování práce jako označení obsahu těchto výrobků a služeb“.
Odvolací senát uvedl, že výraz „manpower“ je anglickým slovem znamenajícím, podle
The New Shorter Oxford English Dictionary
(Thumb Index Edition, 1993), „sílu nebo činnost pracujícího člověka; jednotku rychlosti výkonu práce; všechny osoby schopné nebo nezbytné k výkonu vojenské služby, práce nebo k jinému účelu; pracovníky považované za kvantifikovatelný zdroj, pracovní sílu“. Podle odvolacího senátu se jedná o běžný výraz v anglickém obchodním jazyce, široce používaný a dobře známý v oblasti řízení lidských zdrojů.
V tomto ohledu odvolací senát odkazuje na
Wideman Comparative Glossary of Project Management Terms
, podle kterého znamená slovo „manpower“ celkový počet osob vhodných pro daný druh práce. Plánování pracovních sil (manpower planning) je postup spočívající v odhadech potřeb pracovních sil organizace v čase jak z pohledu počtu, tak schopností a v rozmísťování požadovaných lidských zdrojů tak, aby mohly plnit potřeby organizace.
Podle odvolacího senátu není s ohledem na tyto definice žádných pochyb o tom, že služby chráněné ochrannou známkou vedlejší účastnice, a sice služby dočasného poskytování pracovníků, mohou být kvalifikovány jako „poskytování pracovních sil“ (providing manpower). V bodě 14 napadeného rozhodnutí odvolací senát uvádí, že důkazy prokazující popisné užívání dotčeného slova jsou početné.
Soud uvádí, že zrušovací oddělení vycházelo, pokud jde o Spojené království a Irsko, z položky v anglickém slovníku
Collins
(vydání z roku 1996), podle které slovo „manpower“ znamená v anglickém jazyce „pracovní sílu jednoho člověka; jednotku síly založenou na rytmu, kterým může člověk pracovat; přibližně 75 wattů; počet osob nezbytných nebo schopných k výkonu práce“ (power supplied by man; a unit of power based on a rate at which a man can work; roughly 75 watts; the number of people needed or available for a job). Z toho vyvodilo své tvrzení, podle kterého je uvedené slovo v anglickém jazyce používáno ve spojení s pracovní silou, přičemž ale připustilo a zdůraznilo, že slovo „manpower“ není v tomto jazyce nejběžnějším slovem pro označení dotčených služeb.
Soud v tomto ohledu zaprvé konstatuje, že podle judikatury uvedené v bodě 47 spočívá posouzení údajného popisného charakteru ochranné známky vedlejší účastnice v odpovědi na otázku, zda může slovo „manpower“ při běžném užívání z pohledu cílové veřejnosti sloužit k označení výrobků nebo služeb chráněných ochrannou známkou vedlejší účastnice, a to buď přímo, nebo uvedením některé z jejich podstatných vlastností.
Zadruhé, pokud jde o uvedenou cílovou veřejnost, je třeba mít za to, že ta je v projednávaném případě, s ohledem na relativně širokou specifikaci dotčených služeb, tvořena veškerou populací v produktivním věku. Jak zaměstnavatelé, tak zaměstnanci a jak osoby skutečně činné v oblasti dočasného poskytování pracovníků, tak ostatní osoby v produktivním věku totiž mohou využívat služeb zprostředkování práce nebo agentur pro dočasné poskytování pracovníků chráněných ochrannou známkou vedlejší účastnice.
Soud se po zohlednění všech výše uvedených poznatků a, konkrétněji, definicí významu slova „manpower“ v anglickém jazyce, které předložily odvolací senát a zrušovací oddělení, domnívá, že odvolací senát správně došel k závěru, že uvedené slovo je ve Spojeném království a v Irsku popisné pro služby zprostředkování práce nebo agentury pro dočasné poskytování pracovníků.
Je totiž třeba konstatovat, že anglické slovo „manpower“ má skutečně dostatečně přímou a konkrétní spojitost s dotčenými službami, která dotčené veřejnosti ve Spojeném království a v Irsku umožní vnímat bezprostředně a bez dalšího přemýšlení popis těchto služeb, ve smyslu, který je stanoven judikaturou uvedenou v bodě 48.
Žádný z argumentů uplatňovaných vedlejší účastnicí nemůže tyto úvahy zpochybnit.
Pokud jde o nejprve o tvrzení, podle kterého jsou dotčené služby v anglickém jazyce popisovány jako „employment“, „recruitment“, „placement“ nebo „staffing“, je třeba uvést, že to nemůže zpochybnit přímou a konkrétní spojitost mezi slovem „manpower“ a týmiž službami, vzhledem k tomu, že se v anglickém jazyce běžně užívají různá synonyma pro označení téhož sémantického obsahu.
Vedlejší účastnice dále tvrdí, že v anglickém jazyce není běžné ani přirozené označovat dotčené služby slovem „manpower“ a že ostatně žádná z definic uvedených v napadeném rozhodnutí neuvádí, že by slovo „manpower“ označovalo služby zprostředkování práce. Přitom je třeba konstatovat, že i za předpokladu, že by slovo „manpower“ označující „pracovní sílu“ nebylo v anglickém jazyce nejběžnějším výrazem pro označení služeb zprostředkování práce nebo služeb dočasného poskytování pracovníků, může být nicméně stále považováno ve vztahu k uvedeným službám, s ohledem na svůj přímý vztah k nim, za popisné.
V tomto ohledu umožňují definice uvedené v napadeném rozhodnutí konstatovat, že smysl uvedeného slova je dostatečně blízký dotčeným službám, takže relevantní veřejnost ve Spojeném království a v Irsku si bezprostředně a bez dalšího přemýšlení vytvoří konkrétní a přímý vztah mezi tímto slovem a dotčenými službami. Z toho plyne, že uvedené slovo může při běžném užívání z pohledu cílové veřejnosti sloužit k označení těchto služeb. Odvolací senát ostatně v bodě 14 napadeného rozhodnutí předložil konkrétní příklady používání slova „manpower“ v popisném smyslu v anglickém obchodním jazyce. Otázka, zda je slovo „manpower“ skutečně používáno k takovým popisným účelům, je každopádně bezvýznamná, neboť postačuje, aby k takovým účelům používáno být mohlo [viz v tomto smyslu rozsudek Soudu ze dne 12. ledna 2005, Wieland-Werke v. OHIM (SnTEM, SnPUR, SnMIX),
T-367/02 až T-369/02, Sb. rozh. s. II-47
, bod 40 a citovaná judikatura].
Důkazy, které vedlejší účastnice uplatňuje na podporu své argumentace, podle které není slovo „manpower“ slovem obvykle užívaným pro označení dotčených služeb v anglickém jazyce, nanejvýš umožňuje konstatovat, že k označení těchto služeb jsou rovněž používána jiná slova než „manpower“. Přitom je třeba konstatovat, že k tomu, aby byl na ochrannou známku vedlejší účastnice uplatněn důvod pro zamítnutí zápisu podle čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94, je bezvýznamné, zda existují synonyma umožňující rovněž označit dotčené výrobky nebo služby (viz obdobně rozsudek SnTEM, SnPUR, SnMIX, bod 63 výše, bod 41).
A konečně, argument vedlejší účastnice, podle kterého není pravděpodobné, že by ochranná známka MANPOWER byla užívána třetími osobami v rámci jejich obchodních činností (viz bod 37 výše), není relevantní, pokud jde o přezkum otázky, zda je slovo „manpower“ popisné, či nikoliv, a v důsledku toho je ho rovněž třeba odmítnout.
Pokud jde o ostatní výrobky a služby označené ochrannou známkou vedlejší účastnice, Soud má za to, že co se týče Spojeného království a Irska, odvolací senát správně uvedl, že slovo „manpower“ má rovněž popisný charakter pro většinu výrobků a služeb chráněných ochrannou známkou vedlejší účastnice a spadajících do tříd 9, 16, 41 a 42.
V tomto ohledu je třeba zaprvé, obdobně jako odvolací senát, uvést, že tomuto slovu lze rozumět jako označujícímu obsah těchto výrobků a služeb, jsou-li používány v rámci služeb zprostředkování práce. V tomto rámci by tedy relevantní veřejnost, která je ostatně pro tyto výrobky a služby totožná s relevantní veřejností definovanou v bodě 57, spatřovala v ochranné známce vedlejší účastnice přímý a konkrétní odkaz na uvedené výrobky a služby.
Zadruhé, jelikož mezi tyto výrobky a služby patří i výrobky nebo služby, které nemají žádnou spojitost se službami zprostředkování práce a dočasného poskytování pracovníků, je třeba uvést, že vedlejší účastnice nechala slovo „manpower“ zapsat pro všechny tyto výrobky nebo služby společně. Je tak třeba dojít k závěru, že se odvolací senát tím, že měl za to, že ochranná známka vedlejší účastnice je ve Spojeném království a v Irsku popisná pro veškeré výrobky a služby chráněné uvedenou ochrannou známkou, nedopustil nesprávného posouzení [viz v tomto smyslu rozsudek Soudu ze dne 3. prosince 2003, Audi v. OHIM (TDI),
T-16/02, Recueil, s. II-5167
, bod 35 a citovaná judikatura].
Zadruhé je třeba posoudit, zda je uvedená ochranná známka popisná rovněž v některých jiných členských státech Unie.
V tomto ohledu zaujaly zrušovací oddělení a odvolací senát odlišný přístup. Zrušovací oddělení bylo totiž názoru, že slovo „manpower“ je popisné pouze ve Spojeném království a v Irsku, ale nikoliv v ostatních zemích Unie (body 9 a 10 rozhodnutí zrušovacího oddělení). Podle něho není dotčené slovo, jakožto výraz existující pouze v anglickém jazyce, mimo tyto dvě anglicky mluvící země považováno za popisné, jelikož relevantní spotřebitelé v neanglicky mluvících zemích používají při odkazech na pracovní sílu slova v jejich vlastním jazyce. Zrušovací oddělení dodalo, že slovo „manpower“ krom toho není v anglickém jazyce nejobvyklejším slovem používaným pro odkaz na služby zprostředkování práce nebo agentur pro dočasné poskytování pracovníků. Relevantní spotřebitelé v neanglicky mluvících zemích tak podle zrušovací oddělení považují uvedené slovo za fantazijní nebo sugestivní výraz, který může sloužit k označení původu výrobků a služeb chráněných ochrannou známkou vedlejší účastnice.
Odvolací senát se zase domníval, že ochranná známka vedlejší účastnice je popisná nejen ve Spojeném království a v Irsku, ale rovněž v německy mluvících zemích, to znamená v Německu a Rakousku, ve kterých se slovo „manpower“ stalo součástí obchodního jazyka (body 15 a 16 napadeného rozhodnutí), a v zemích Unie, ve kterých je angličtina dobře zavedená, to znamená, podle odvolacího senátu, v Nizozemsku, Švédsku, Dánsku a Finsku (bod 16 napadeného rozhodnutí).
Před Soudem se účastníci tohoto řízení neshodli na zeměpisném rozsahu, ve kterém může relevantní veřejnost vnímat slovo „manpower“ jako popisné.
Je třeba konstatovat, že podle judikatury uvedené výše v bodě 47 je třeba pro posouzení toho, zda je ochranná známka vedlejší účastnice popisná pro dotčené výrobky a služby v neanglicky mluvících členských státech, posoudit, zda v těchto státech může při běžném užívání z pohledu cílové veřejnosti sloužit k označení výrobků nebo služeb chráněných ochrannou známkou vedlejší účastnice, a to buď přímo, nebo uvedením některé z jejich podstatných vlastností.
Na tento test lze odpovědět kladně ve dvou případech.
O první případ se jedná tehdy, pokud se anglické slovo „manpower“ stalo součástí jazyka dotčené země a může být používáno jako náhrada výrazu značícího v tomto jazyce „pracovní sílu“ nebo „lidskou práci“, přinejmenším v rozsahu, ve kterém je dotčena relevantní veřejnost. V tomto případě totiž příslušník uvedené veřejnosti, který se v národním jazykovém kontextu střetne se slovem „manpower“, ho bude ihned vnímat jako odkaz na „pracovní sílu“ nebo „lidskou práci“.
Druhý případ odpovídá situaci, ve které je v kontextu, do kterého spadají výrobky a služby chráněné ochrannou známkou vedlejší účastnice, angličtina používána, byť jen alternativně k národnímu jazyku, k oslovení relevantní veřejnosti. V takovém případě bude výraz „manpower“, který je anglickým slovem, samozřejmě vnímán jako popis uvedených výrobků a služeb. Nicméně, pouhá rozšířená znalost anglického jazyka relevantní veřejnosti nebo její podstatnou částí není dostatečná, není-li angličtina v tomto kontextu skutečně používána ke komunikaci s touto veřejností.
Pokud jde o otázku, zda situace některých neanglicky mluvících členských států Unie odpovídá některému ze dvou případů uvedených výše v bodech 75 a 76, je třeba nejprve uvést, že odvolací senát v bodě 15 napadeného rozhodnutí uvedl, že slovo „manpower“ se jakožto běžné slovo obchodní angličtiny stalo rovněž součástí německého obchodního jazyka.
Vedlejší účastnice tvrdí, že pouhá skutečnost, že se slovo „manpower“ objevuje v jediném německém slovníku, neznamená, že by bylo německy mluvící veřejností obecně používáno a chápáno nebo že by bylo známo významné části této veřejnosti. Přitom je třeba v tomto ohledu konstatovat, že odvolací senát nezaložil výše uvedené posouzení pouze na tom, že je výraz „manpower“ obsažen v „široce používaném německém slovníku ‚Duden‘“, ale rovněž na skutečnosti, že toto slovo je uvedeno v seznamu „zbytečných“ německých slov a že je používáno studentským výborem obchodní školy v Bamberku v Německu, jakož i ve výzkumném projektu vedeném technickou univerzitou (TU) ve Vídni (Rakousko) (bod 15 napadeného rozhodnutí).
Výše uvedené důkazy, posuzované společně, umožňují konstatovat, že odvolací senát správně považoval výraz „manpower“ za popisný rovněž v německém jazyce, a tak i v Německu a Rakousku. Jak je uvedeno v napadeném rozhodnutí, tento výraz je podle slovníku Duden rovnocenný výrazu „Arbeitskraft“ (pracovní síla). Relevantní německy mluvící spotřebitelé si tedy bezprostředně a bez dalšího přemýšlení vytvoří konkrétní a přímý vztah mezi tímto slovem a službami zprostředkování práce a dočasného poskytování pracovníků. Je tomu tak tím spíše, že, jak vyplývá z úvodu k výše uvedenému seznamu zbytečných německých slov, slovo „manpower“ je v německé slovní zásobě velmi módním slovem.
Pokud jde o výrobky a služby chráněné ochrannou známkou vedlejší účastnice a spadající do třídy 9, 16, 41 a 42, Soud je toho názoru, že úvahy uvedené v bodech 66 až 68 platí rovněž pro Německo a Rakousko.
Dále je třeba posoudit, zda ochranná známka vedlejší účastnice může být považována za popisnou v některých dalších neanglicky mluvících členských státech Společenství.
V tomto ohledu je třeba uvést, že odvolací senát v bodě 16 napadeného rozhodnutí uvedl, že ochranná známka vedlejší účastnice je popisná rovněž v členských státech, ve kterých „podstatná část zákazníků má dostatečné znalosti obchodní angličtiny a praxi při jejím používání“, to znamená, podle odvolacího senátu, v Nizozemsku, Švédsku, Dánsku a Finsku.
Odvolací senát ve své analýze vycházel zaprvé ze svých „zkušeností“, podle kterých jsou takové znalosti a použití angličtiny ověřeny zejména ve výše uvedených zemích. Zadruhé zdůraznil, že angličtina je obchodním jazykem obecně používaným v celém světě a je rovněž oficiálním pracovním jazykem mnohých mezinárodních společností. Zatřetí uvedl, že v menších zemích se studenti ekonomie při svém studiu často setkávají s texty v angličtině a že po skončení svého vysokoškolského studia půjdou pracovat do oddělení lidských zdrojů nebo na jiná místa v podnicích zabývajících se náborem dočasně poskytovaných pracovníků. A konečně, odvolací senát uvedl na podporu svého rozhodnutí v tomto ohledu „velké množství důkazů“ (body 16 a 17 napadeného rozhodnutí).
Soud pokládá uvedenou analýzu odvolacího senátu za chybnou.
Zaprvé je třeba v tomto ohledu připomenout, že relevantní veřejnost je tvořena veškerou populací, tak jak je definována výše v bodě 57, a nikoliv pouze nebo „především“ zaměstnavateli hledajícími zaměstnance (zejména jejich odděleními lidských zdrojů), které odvolací senát zohlednil při své analýze v bodu 16 napadeného rozhodnutí.
Pokud jde o to, zda může ochranná známka při běžném užívání z pohledu cílové veřejnosti sloužit k označení dotčených výrobků nebo služeb, je třeba uvést, že toto „běžné užívání“ se může zjevně lišit podle toho, zda se jedná o používání jazyka mezi odborníky v oblasti lidských zdrojů, nebo běžné používání téhož jazyka uchazeči o práci, zejména dočasně zastávané, a dalšími osobami v produktivním věku, které nejsou odborníky na lidské zdroje.
Zadruhé je třeba uvést, že odvolací senát nekonstatoval, pokud jde o Švédsko, Dánsko, Finsko a Nizozemsko, že by se v nich slovo „manpower“ stalo součástí národního jazyka ve smyslu kritérií uvedených v bodě 75.
V důsledku toho je třeba pouze posoudit, zda může být situace v těchto zemích obdobná situaci uvedené v bodě 76.
Soud je toho názoru, že tomu tak není. Mimo výše uvedenou skutečnost, že odvolací senát nezohlednil celou relevantní veřejnost, neprokázal ani to, že v kontextu výrobků a služeb chráněných ochrannou známkou vedlejší účastnice je angličtina používána, byť jen alternativně k národnímu jazyku, ke komunikaci s příslušníky veřejnosti, kterou zohlednil.
Je tak třeba dojít k závěru, že se odvolací senát tím, že měl za to, že v Nizozemsku, Švédsku, Dánsku a Finsku je ochranná známka vedlejší účastnice popisná pro dotčené služby a výrobky, dopustil nesprávného posouzení.
Naopak, pokud jde o zbývající neanglicky mluvící členské státy Společenství, odvolací senát správně konstatoval, že ochranná známka vedlejší účastnice v nich není popisná.
V tomto ohledu je třeba uvést, že žádné z tvrzení žalobkyně nemůže toto zjištění vyvrátit. Jednak totiž statistické údaje týkající se procentního podílu obyvatel Společenství hovořících anglicky nebo německy zjevně nemohou prokázat, že by byla angličtina používána, byť jen alternativně k národnímu jazyku, k oslovení relevantní veřejnosti v uvedených zemích v kontextu, do kterého spadají výrobky a služby chráněné ochrannou známkou vedlejší účastnice.
Krom toho je třeba konstatovat, pokud jde o tvrzení žalobkyně týkající se toho, že mnoho pracovníků vracejících se z anglicky a německy mluvících států do zemí svého původu si s sebou přináší získanou slovní zásobu a že dochází k jazykové výměně prostřednictvím anglických a německých turistů, že tato tvrzení jsou zjevně příliš obecná k tomu, aby prokazovala, že se slovo „manpower“ stalo součástí jazyka některé z evropských zemí, kterou odvolací senát ve své analýze nezohlednil.
Z toho plyne, že je podle čl. 63 odst. 3 nařízení č. 40/94 třeba změnit napadené rozhodnutí v tom smyslu, že ochranná známka vedlejší účastnice není popisná pro výrobky a služby, pro které byla zapsána v Nizozemsku, Švédsku, Dánsku a Finsku. V důsledku toho je třeba v tomto rozsahu částečně vyhovět samostatnému návrhu vedlejší účastnice.
Samostatný návrh vedlejší účastnice je ve zbývající části neopodstatněný.
Mimoto s ohledem na výše uvedené je třeba zamítnout první žalobní důvod žalobkyně jako neopodstatněný v části, ve které se týká porušení čl. 7 odst. 1 písm. c) nařízení č. 40/94.
Ke druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení čl. 51 odst. 2 a čl. 74 odst. 1 nařízení č. 40/94, co se týče užívání ochranné známky vedlejší účastnice ve Spojeném království, Irsku, Německu a Rakousku
Argumenty účastníků řízení
Pokud jde o zaprvé porušení čl. 51 odst. 2 nařízení č. 40/94, žalobkyně tvrdí, že tento článek odkazuje na čl. 7 odst. 1 písm. b) až d) tohoto nařízení a není použitelný na původní nedostatky postihující posouzení podle čl. 7 odst. 3 uvedeného nařízení. Nešlo tak odstranit počáteční vady zápisu. I když by byl čl. 51 odst. 2 nařízení č. 40/94 použitelný, napadené rozhodnutí by bylo dle žalobkyně nesprávné. Žalobkyně tvrdí, že odvolací senát došel k závěru, že ochranná známka MANPOWER, původně zapsaná v rozporu s čl. 7 odst. 1 písm. c) uvedeného nařízení, následně získala rozlišovací způsobilost, na základě zohlednění chybné veřejnosti, neboť ta byla chápána příliš úzce. Žalobkyně tvrdí, že z tohoto důvodu odvolací senát následně nesprávně posoudil proslulost, která je pro rozlišovací způsobilost požadována podle čl. 51 odst. 2 nařízení č. 40/94.
Jelikož není podle žalobkyně čl. 51 odst. 2 nařízení č. 40/94 na případy čl. 7 odst. 3 téhož nařízení použitelný, rozhodujícím datem pro posouzení rozlišovací způsobilosti je den podání přihlášky ochranné známky vedlejší účastnice k zápisu. K tomuto datu nemělo dle žalobkyně označení MANPOWER žádnou proslulost. Žalobkyně tvrdí, že i kdyby byl čl. 51 odst. 2 uvedeného nařízení použitelný, OHIM nemohl vzít v úvahu jako rozhodující datum pro posouzení získání rozlišovací způsobilosti „jakýkoliv okamžik po zápisu ochranné známky“. Podle žalobkyně je rozhodujícím datem datum přijetí rozhodnutí o návrhu na prohlášení neplatnosti.
Žalobkyně tvrdí, že i za předpokladu, že by ochranná známka vedlejší účastnice byla proslulá, její přednost měla být „opravena“ na datum posouzení získání rozlišovací způsobilosti užíváním. Žalobkyně tvrdí, že účinky rozlišovací způsobilosti získané později a její důsledky na přednost dosud nebyly předmětem žádného rozhodnutí podle práva Společenství. Žalobkyně odkazuje na řešení přijaté v této právní otázce v Německu. Tvrdí, že podle tohoto řešení není později získaná rozlišovací způsobilost uplatnitelná zpětně k datu podání přihlášky dotčené ochranné známky k zápisu, což tak zaručuje existenci novějších ochranných známek, vzniklých po datu podání přihlášky starší ochranné známky k zápisu, ale dříve než se tato stala proslulou.
Žalobkyně tvrdí, že čl. 51 odst. 2 nařízení č. 40/94 mlčky odkazuje na čl. 7 odst. 2 tohoto nařízení, takže zápis je vyloučen, když důvody k zamítnutí existují jen v části Společenství. Podle žalobkyně představuje jediný členský stát takovou část Společenství.
Žalobkyně zadruhé tvrdí, že rozlišovací způsobilost, a tedy i proslulost musejí existovat v celém Společenství, a to jak podle čl. 7 odst. 3 nařízení č. 40/94, tak podle čl. 51 odst. 2 tohoto nařízení.
Žalobkyně tvrdí, že odvolací senát nezohlednil skutečnost, že to, aby ochranná známka vedlejší účastnice mohla být zapsána na základě svého užívání, by vyžadovalo, aby alespoň podstatná část veřejnosti identifikovala slovo „manpower“ jako odkaz na vedlejší účastnici a její výrobky a služby, a nikoliv pouze aby si spotřebitelé nevytvořili žádnou spojitost se slovem „manpower“. Všechny podstatné části dotčené veřejnosti na relevantním území totiž musejí dle žalobkyně identifikovat dotčené výrobky a služby jako pocházející od vedlejší účastnice. Což nebylo prokázáno.
V důsledku toho odvolací senát podle žalobkyně nerespektoval povinné podmínky získání rozlišovací způsobilosti užíváním ve smyslu čl. 7 odst. 3 nařízení č. 40/94 a ustanovení čl. 51 odst. 2 ve spojení s čl. 7 odst. 1 písm. c) téhož nařízení, které jsou striktnější než podmínky uvedené v čl. 7 odst. 1 písm. b) uvedeného nařízení.
Žalobkyně zatřetí tvrdí, že dotčená veřejnost musí být posuzována v závislosti na povaze výrobků a služeb. Žalobkyně tvrdí, že služby zprostředkování práce a dočasného poskytování pracovníků jsou všedními službami a že dotčený průměrný spotřebitel věnuje pouze spíše malou pozornost označením a ochranným známkám, které s nimi souvisejí. K tomu, aby spotřebitelé chápali slovo „manpower“ jako ochrannou známku, je podle ní potřebná velmi silná penetrace trhu. Toto slovo nepřekračuje „překážku zápisu“ tvořenou čl. 7 odst. 1 písm. b) a c) nařízení č. 40/94.
Žalobkyně začtvrté popírá, že by bylo možné rozšířit proslulost určitých výrobků a služeb i na další (bod 34 napadeného rozhodnutí). Žalobkyně tvrdí, že podle čl. 51 odst. 3 nařízení č. 40/94 musí být neplatnost ochranné známky, která nemá rozlišovací způsobilost nebo je popisná, prohlášena přinejmenším pro výrobky a služby, u kterých nebyla prokázána proslulost.
Žalobkyně tvrdí, že jelikož se vedlejší účastnice pokusila prokázat existenci rozlišovací způsobilosti na základě proslulosti své ochranné známky ve vztahu pouze ke službám dočasného poskytování pracovníků, je třeba i v případě, že by měl Soud za to, že dotčená ochranná známka získala pro tyto služby rozlišovací způsobilost, vyhovět návrhu na prohlášení neplatnosti u ostatních výrobků a služeb, kterých se uvedená ochranná známka týká a o jejichž užívání nepředložila vedlejší účastnice žádný důkaz.
Žalobkyně zapáté tvrdí, že OHIM v rozporu s čl. 74 odst. 1 nařízení č. 40/94 nevyžadoval od vedlejší účastnice předložení dostatečného počtu důkazů o proslulosti její ochranné známky na celém území Společenství a nesprávně rozhodl na základě nedostatečných dokumentů.
V tomto ohledu žalobkyně tvrdí, že se odvolací senát neřídil podmínkami vyžadovanými k získání rozlišovací způsobilosti zakotvenými Soudním dvorem v rozsudku ze dne 4. května 1999, Windsurfing Chiemsee,
C-108/97 a C-109/97, Recueil, s. I-2779
, jelikož v bodě 27 napadeného rozhodnutí zohlednil pouze obraty, jakož i reklamu v novinách a telefonních seznamech [rozsudek Soudu ze dne , Storck v. OHIM (Tvar zámotku),
T-402/02, Sb. rozh. s. II-3849
, body 82 a násl.].
Podle žalobkyně považoval odvolací senát bez jakéhokoliv důkazu a podrobného posouzení za velmi pravděpodobné, že postavení majitele ochranné známky Společenství ve Spojeném království, které je ostatně sporné, se v budoucnu rozšíří i do Irska. Argument, podle kterého se může proslulost rozšířit z jednoho státu do druhého a podle kterého „velká proslulost v sousedním větším státě“ je dostatečná k tomu, aby poskytovala rozlišovací způsobilost v jiných státech (žalobkyně se odvolává na body 32 a 33 napadeného rozhodnutí), by učinil otázku proslulosti v podstatné části Společenství absurdní. Žalobkyně tvrdí, že v takovém případě, byly-li by předloženy důkazy o proslulosti pro jediný členský stát, by bylo možné předpokládat, že tato proslulost existuje rovněž v sousedních státech. To by mělo mimoto dopady, pokud jde o čl. 8 odst. 5 nařízení č. 40/94. Domněnka „rozšíření“ proslulosti je tedy nepřípustná. Stejně tak je tomu u domněnky, podle které lze proslulost vyvodit z přihlášky národní ochranné známky bez předložení důkazu o proslulosti (bod 33 napadeného rozhodnutí).
Žalobkyně tvrdí, že skutečnost, že odvolací senát zohledňuje reklamu pouze v jediné zemi a dále konstatuje, že pro uznání proslulosti ochranné známky vedlejší účastnice postačuje, aby byla užívána v mezinárodním měřítku, a že je třeba vždy vycházet z mateřského jazyka (žalobkyně se odvolává na bod 32 napadeného rozhodnutí), rovněž představuje porušení výše uvedeného pravidla. Zdůraznění mezinárodního užívání ochranné známky Společenství, pokud jde o proslulost uvnitř Společenství, je nepřípustnou kruhovou argumentací. Argument „mateřského jazyka“ je popřen v bodě 16 napadeného rozhodnutí, každopádně alespoň pro Finsko. Žalobkyně tvrdí, že v tomto bodě se uvádí, že ve Švédsku, Dánsku a Finsku je slovo „manpower“ čistě popisné a nemá rozlišovací způsobilost.
Podle žalobkyně neposoudil odvolací senát u Spojeného království, jak velký procentní podíl dotčené veřejnosti chápe ochrannou známku vedlejší účastnice jako odlišující její výrobky a služby. OHIM si měl podle ní vyžádat objektivní stanoviska obchodních komor, průmyslových svazů a jiných profesních sdružení, jakož i vycházet z průzkumů veřejného mínění.
Co se týče Německa, žalobkyně tvrdí, že zatímco odvolací senát odkazuje na průzkum veřejného mínění, který ukazuje, že 54 % osob pracujících v oboru lidských zdrojů zná ochrannou známku MANPOWER, a má za to, že se jedná o průzkum reprezentující dotčenou veřejnost, bod 16 napadeného rozhodnutí tomu odporuje. Jedná se v něm o „relevantní spotřebitele, a to zaměstnavatele dočasných pracovníků a osob majících takové pracovní smlouvy na starosti“, což je značně širší okruh nežli „osoby pracující v odděleních lidských zdrojů“ (bod 28 napadeného rozhodnutí). Žalobkyně tvrdí, že odvolací senát nezohledňuje skutečnost, že dotčená veřejnost každopádně zahrnuje rovněž dočasné pracovníky, případně všechny pracovníky, zaměstnavatele a osoby účastnící se odborné přípravy, jakožto osoby potenciálně hledající zaměstnání. Odvolací senát navíc nesprávně spojuje statistické údaje o 54 % dotazovaných osob, které znají „ochrannou známku“, a 70 %, které znají popisné slovo „manpower“ (bod 28 napadeného rozhodnutí). Podle žalobkyně se tyto procentní údaje o dotazovaných osobách neshodují, a nemohou být tudíž srovnávány.
OHIM zaprvé tvrdí, že podle čl. 51 odst. 2 nařízení č. 40/94, který je třeba v projednávaném případě použít, nemůže být ochranná známka zapsaná v rozporu s čl. 7 odst. 1 písm. b), c) nebo d) nařízení č. 40/94 prohlášena za neplatnou, pokud získala rozlišovací způsobilost užíváním. Ze všech jazykových znění, s výjimkou německého, vyplývá, že k tomuto „zavedení“ může dojít rovněž po zápisu.
OHIM zadruhé tvrdí, že pokud jde o relevantní území, je prokázáno, že ochranná známka musí získat rozlišovací způsobilost užíváním pouze tam, kde existoval důvod pro zamítnutí. Podle téže logiky musí být podle OHIM rozlišovací způsobilost získaná užíváním prokázána pouze pro výrobky a služby, u kterých se uplatní relevantní absolutní důvod pro zamítnutí. OHIM tvrdí, že odvolací senát posoudil četné důkazy týkající se užívání ochranné známky vedlejší účastnice a že dospěl ke správnému výsledku, když shledal, že tato ochranná známka získala v dotčených zemích rozlišovací způsobilost užíváním.
OHIM zatřetí tvrdí, že odvolací senát při posuzování zavedení ochranné známky vedlejší účastnice vycházel z podrobného posouzení důkazů. Nový přezkum těchto důkazů není nezbytný, jelikož odvolací senát se na ně v napadeném rozhodnutí nesčetněkrát odvolával.
Podle OHIM, pokud jde o Spojené království, nejsou vzhledem k obratům vedlejší účastnice, počtu jejích poboček (292 kanceláří v roce 2000) a nesčetným tiskovým zprávám žádné pochyby o zavedení ochranné známky vedlejší účastnice. S ohledem na tyto poznatky nebylo nutné předložit další dokumenty nebo nezávislá stanoviska obchodních komor.
OHIM tvrdí, že vzhledem k počtu poboček vedlejší účastnice (126 v roce 1999), jejímu ročnímu obratu a předloženým novinovým článkům je v Německu situace stejně jasná. OHIM zdůrazňuje výzkumy veřejného mínění, z nichž vyplývá, že 54 % relevantních spotřebitelů ochrannou známku znají. OHIM popírá tvrzení žalobkyně, podle kterého jsou tato čísla příliš nízká. Domnívá se, že odvolací senát s ohledem na povahu výrobků a služeb, jakož i na specifický trh při uvedení citovaných údajů do souvislosti s počtem spotřebitelů schopných vnímat anglické slovo „manpower“ jako popisné právem provedl diferencovaný přezkum důkazů. OHIM tvrdí, že důkazy předložené pro Rakousko potvrzují zavedení ochranné známky vedlejší účastnice rovněž v tomto státě.
Vedlejší účastnice v podstatě zaprvé tvrdí, pokud jde o datum relevantní pro posouzení získání rozlišovací způsobilosti užíváním, že odvolací senát správně vychází ze znění čl. 51 odst. 2 nařízení č. 40/94 a že rozlišovací způsobilost získaná užíváním se uplatní „zpětně“ ke dni podání přihlášky ochranné známky Společenství (datum přednosti), a nikoliv ke dni, ke kterému získala tuto rozlišovací způsobilost („opravené“ datum přednosti). Zásada „opraveného“ data přednosti není podle vedlejší účastnice slučitelná se zněním nařízení č. 40/94, které neobsahuje nic, co by svědčilo v její prospěch.
Vedlejší účastnice zadruhé tvrdí, že předložila OHIM značný počet důkazů prokazujících její dlouhodobé a intenzivní užívání dotčené ochranné známky ve Společenství, jakož i její vedoucí světové postavení na trhu v oblasti služeb dočasného poskytování pracovníků. Tyto důkazy poskytují dohromady jasný obraz o prvořadém postavení a dobrém jméně ochranné známky MANPOWER v oblasti dočasného poskytování pracovníků a zprostředkování práce na území Společenství.
Vedlejší účastnice zatřetí tvrdí, že důkazy, které předložila, se týkají všech dotčených zemí a poskytují základ, tam kde je to nezbytné, pro připuštění skutečnosti, že rozlišovací způsobilost její ochranná známka získala, pokud jde o spotřebitele ve Spojeném království, jakož i v Irsku, Francii, Německu, Itálii, Španělsku, Portugalsku, Rakousku, Nizozemsku, Belgii, Lucembursku, Dánsku, Švédsku, Finsku a Řecku.
V tomto ohledu tvrdí, že četné důkazy, které předložila, obsahovaly mimoto příklady materiálů využívaných ve Společenství pro šíření její ochranné známky Společenství prostřednictvím různých médií, a sice brožur, letáků, marketingových a reklamních materiálů, jakož i reklamních dárků rozdávaných zákazníkům a dopisního papíru s hlavičkou podniku. Vedlejší účastnice tvrdí, že tyto důkazy, rozdělené podle zemí, obsahují kvantitativní údaje vypovídající o odbytu marketingových a reklamních materiálů a o výdajích v této oblasti.
Začtvrté, vedlejší účastnice uvádí, že ve fázi přezkumu byla průzkumovým referentem vyzvána k předložení důkazů o získání rozlišovací způsobilosti pouze ohledně Spojeného království a Irska. Na základě vlastní iniciativy předložila rovněž důkazy týkající se Německa. Důkazy týkající se ostatních zemí Společenství byly předloženy teprve v průběhu řízení o návrhu na prohlášení neplatnosti. Nic tedy neumožňuje tvrdit, že jelikož byly ve fázi přezkumu předloženy důkazy pouze pro určité země, ochranná známka Společenství už nezískala rozlišovací způsobilost užíváním v jiných zemích. Krom toho z důvodu povahy důkazů v takových věcech je vždy obtížné prokázat, jaké bylo postavení ochranné známky před několika roky.
Závěry Soudu
Zaprvé je třeba konstatovat, že druhý žalobní důvod se po změně napadeného rozhodnutí stal neúčinným v rozsahu, ve kterém se týká užívání ochranné známky vedlejší účastnice v Nizozemsku, Švédsku, Dánsku a Finsku. Tento žalobní důvod je tedy třeba posuzovat pouze v souvislosti s užíváním uvedené ochranné známky ve Spojeném království, Irsku, Německu a Rakousku.
Zadruhé, žalobní důvod vycházející z porušení čl. 74 odst. 1 nařízení č. 40/94 musí být rovněž zamítnut. Žalobkyně totiž v podstatě tvrdí, že odvolací senát jednak nemohl na základě důkazů předložených vedlejší účastnicí dojít k závěru o užívání, ve smyslu čl. 51 odst. 2 nařízení č. 40/94 ochranné známky vedlejší účastnice ve všech osmi zemích, ve kterých je podle odvolacího senátu uvedená ochranná známka popisná, a jednak měl s ohledem na nedostatečnost uvedených důkazů požadovat, podle čl. 74 odst. 1 nařízení č. 40/94, od vedlejší účastnice doplňující důkazy o užívání její ochranné známky. Je nutno konstatovat, že je-li první část žalobního důvodu vycházející z porušení čl. 51 odst. 2 nařízení č. 40/94 opodstatněná, postačuje pro zrušení napadeného rozhodnutí. Krom toho, údajné opomenutí OHIM vyzvat vedlejší účastnici podle čl. 74 odst. 1 nařízení č. 40/94 k předložení doplňujících důkazů o užívání její ochranné známky nehovoří, bylo-li by tomu tak, proti žalobkyni, a ta tedy nemá žádný zájem se ho dovolávat.
Zatřetí je třeba posoudit argumenty žalobkyně, podle kterých v podstatě čl. 51 odst. 2 nařízení č. 40/94 neumožňuje zohlednit pro účely zamítnutí návrhu na prohlášení neplatnosti případnou rozlišovací způsobilost ochranné známky, jejíž zrušení je navrhováno, která byla získána užíváním této ochranné známky po jejím zápisu.
Tyto argumenty nelze přijmout. Žalobkyně se jednak nemůže na podporu své teze úspěšně dovolávat pouze německého znění čl. 51 odst. 2 nařízení č. 40/94. Podle ustálené judikatury totiž nutnost jednotného výkladu práva Společenství vylučuje, aby bylo v případě pochybností na text ustanovení nahlíženo samostatně, ale naopak vyžaduje, aby byl vykládán a uplatňován s ohledem na verze v jiných úředních jazycích (rozsudek Soudu ze dne 16. prosince 2004, Pappas v. Komise,
T-11/02, Sb. VS s. I-A-381 a II-1773
, bod 34 a citovaná judikatura; usnesení Soudu ze dne , MMT v. Komise, T-392/05, nezveřejněné ve Sbírce rozhodnutí, bod 30). Přitom je nutno konstatovat, že většina jiných jazykových znění čl. 51 odst. 2 nařízení č. 40/94, než německé, odkazuje
expressis verbis
na užívání ochranné známky, jejíž zrušení je navrhováno, „po zápise“.
Dále je třeba uvést, že má-li být toto ustanovení chápáno v tom smyslu, že se netýká užívání ochranné známky, jejíž prohlášení neplatnosti je navrhováno, po jejím zápise, bylo by zbytečné a postrádalo by veškerý smysl. Popisné označení, které na základě svého užívání před podáním přihlášky k jeho zápisu jako ochranné známky Společenství získalo rozlišovací způsobilost pro výrobky a služby uvedené v přihlášce lze totiž podle čl. 7 odst. 3 nařízení č. 40/94 zapsat. Takto zapsaná ochranná známka nemůže být prohlášena za neplatnou podle čl. 51 odst. 1 písm. a) nařízení č. 40/94, jelikož se nejedná o ochrannou známku „zapsanou v rozporu s ustanoveními článku 7“. Článek 51 odst. 2 nařízení č. 40/94 není tedy v takovém případě vůbec relevantní. Z toho plyne, že se toto ustanovení týká pouze ochranných známek, jejichž zápisu bránily důvody pro zamítnutí uvedené v čl. 7 odst. 1 písm. b) až d) nařízení č. 40/94 a které by při neexistenci takového ustanovení musely být prohlášeny za neplatné podle čl. 51 odst. 1 nařízení č. 40/94. Cílem čl. 51 odst. 2 nařízení č. 40/94 je právě zachování platnosti zápisu těch ochranných známek, které v důsledku svého užívání v mezidobí, to znamená po svém zápisu, získaly rozlišovací způsobilost pro výrobky nebo služby, pro které byly zapsány, navzdory okolnosti, že tento zápis byl v okamžiku, kdy k němu došlo, v rozporu s článkem 7 nařízení č. 40/94.
Co se týče argumentů žalobkyně ohledně přednosti ochranné známky vedlejší účastnice, je třeba konstatovat, že napadené rozhodnutí nestanovilo pro tuto ochrannou známku žádné datum přednosti. Otázka týkající se přednosti uvedené ochranné známky není v rámci přezkumu návrhu na prohlášení ochranné známky za neplatnou na základě absolutního důvodu pro zamítnutí zápisu relevantní. I za předpokladu, že by přednost této ochranné známky mohla sahat pouze k datu následujícímu po podání přihlášky, která vedla k jejímu zápisu, pouze tato okolnost není dostatečná k tomu, aby tato známka byla prohlášena za neplatnou. Otázka přednosti, kterou je třeba přiznat ochranné známce vedlejší účastnice, se totiž stává relevantní pouze tehdy, je-li tato ochranná známka uplatňována na podporu námitek proti zápisu jiné ochranné známky (viz čl. 8 odst. 2 písm. a) a b) nařízení č. 40/94). Přitom v projednávaném případě se o takové řízení nejedná.
A konečně, pokud jde o argumenty žalobkyně, podle kterých nebylo užívání ochranné známky vedlejší účastnice po jejím zápisu prokázáno ve Spojeném království, Irsku, Německu a Rakousku, je třeba zaprvé připomenout judikaturu týkající se čl. 7 odst. 3 nařízení č. 40/94, kterou lze uplatnit rovněž na rozlišovací způsobilost získanou užíváním podle čl. 51 odst. 2 uvedeného nařízení, podle které získání rozlišovací způsobilosti užíváním ochranné známky vyžaduje, aby alespoň podstatná část relevantní veřejnosti identifikovala díky ochranné známce dotčené výrobky nebo služby jako pocházející od určitého podniku [viz rozsudek Soudu ze dne 6. března 2007, Golf USA v. OHIM (GOLF USA), T-230/05, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 79 a citovaná judikatura].
Při určování, zda ochranná známka získala rozlišovací způsobilost užíváním, musí příslušný orgán globálně posoudit důkazy, které mohou prokazovat, že ochranná známka získala schopnost identifikovat dotčené výrobky nebo služby jako pocházející od určitého podniku, a tedy odlišovat tyto výrobky a služby od výrobků a služeb jiných podniků. V tomto ohledu je třeba zohlednit zejména podíl na trhu, který ochranná známka zaujímá, intenzitu, geografické rozšíření a dobu užívání této ochranné známky, výši investic vynaložených podnikem na její propagaci, poměr zúčastněných kruhů, které identifikují výrobek jako pocházející od určitého podniku díky ochranné známce, prohlášení obchodních a průmyslových komor nebo jiných profesních sdružení, jakož i výzkumy veřejného mínění (viz rozsudek GOLF USA, bod 129 výše, bod 79 a citovaná judikatura).
Okolnosti, za kterých může být podmínka spojená se získáním rozlišovací způsobilosti užíváním považována za splněnou, tedy nemohou být zjištěny pouze na základě obecných a abstraktních údajů, jako jsou určitá procenta [viz rozsudek Soudu ze dne 12. září 2007, Glaverbel v. OHIM (Struktura povrchu skla),
T-141/06, Sb. rozh. s. II-114
, zveřejněné shrnutí, bod 32 a citovaná judikatura].
Krom toho je třeba uvést, že rozlišovací způsobilost ochranné známky, včetně rozlišovací způsobilosti získané užíváním, musí být posouzena rovněž vzhledem k výrobkům nebo službám, pro něž je zápis ochranné známky požadován, a s přihlédnutím k předpokládanému vnímání průměrného běžně informovaného a přiměřeně pozorného a obezřetného spotřebitele dotčené kategorie výrobků a služeb [viz rozsudek Soudu ze dne 5. března 2003, Alcon v. OHIM – Dr. Robert Winzer Pharma (BSS),
T-237/01, Recueil, s. II-411
, bod 51 a citovaná judikatura].
Zadruhé je třeba připomenout, že v projednávaném případě odvolací senát zejména konstatoval, že vedlejší účastnice předložila četné důkazy o užívání své ochranné známky ve většině zemí Unie. Dle jeho názoru tyto důkazy postačují k prokázání rozlišovací způsobilosti získané uvedenou ochrannou známkou na dotčeném území ke dni podání návrhu na prohlášení neplatnosti. Mimoto některé důkazy pocházející z doby po dni podání návrhu na prohlášení neplatnosti týkající se doby před tímto dnem dle jeho názoru umožňují vyvodit závěry o rozlišovací způsobilosti v průběhu posuzovaného období. Krom toho odvolací senát zohlednil skutečnost, že vedlejší účastnice je podnikem působícím v celosvětovém měřítku.
Pokud jde o specificky o Spojené království, odvolací senát v bodě 26 napadeného rozhodnutí upřesnil, že vedlejší účastnice předložila důkazy týkající se značných a mezi roky 1990 a 1999 neustále rostoucích ročních obratů, počtu dceřiných společností, který se zvýšil ze 162 v roce 1991 na 292 v roce 2000, údajů o reklamních výdajích, podílu na trhu dosahujícího 9 % v roce 2000, dokumenty o reklamních partnerech a nesčetné články z tisku, z nichž byl velký počet zveřejněn okolo data podání návrhu na prohlášení neplatnosti ochranné známky vedlejší účastnice. Podle senátu jsou tyto důkazy více než dostatečné k tomu, aby bylo možné dojít k závěru, že uvedená ochranná známka je známá nikoliv pouze jako popisný výraz, ale i jako ochranná známka ve Spojeném království pro služby dočasného poskytování pracovníků.
Soud je s ohledem na všechny tyto důkazy a na obsah spisu toho názoru, že odvolací senát měl správně za to, že rozlišovací způsobilost získaná užíváním ochranné známky vedlejší účastnice byla ve Spojeném království prokázána.
Je totiž zejména třeba poukázat na vysoký počet dceřiných společností vedlejší účastnice. Tento poznatek, zohledněný společně s povahou služeb a výrobků nabízených vedlejší účastnicí řízení, umožňuje mít za to, že podnik vedlejší účastnice byl na dotčeném trhu skutečně viditelný. K tomu je třeba přidat obrat, vysoký podíl na trhu, nesčetné články z tisku, jakož i ostatní důkazy uplatňované odvolacím senátem, které dostatečně vypovídají o silném postavení ochranné známky vedlejší účastnice ve Spojeném království.
Tyto důkazy jsou globálně dostačující – aniž by bylo třeba si vyžádat názory obchodních komor, průmyslových svazů a jiných profesních sdružení nebo vycházet z výzkumů veřejného mínění, jak uplatňuje žalobkyně – k prokázání toho, že podstatná část relevantní veřejnosti ve Spojeném království identifikuje díky ochranné známce vedlejší účastnice dotčené výrobky nebo služby jako pocházející od podniku vedlejší účastnice. Prokazují intenzitu, dobu a široké zeměpisné pokrytí užívání ochranné známky vedlejší účastnice ve Spojeném království.
Pokud jde o Irsko, odvolací senát v bodě 27 napadeného rozhodnutí konstatoval, že ochranná známka vedlejší účastnice je v této zemi užívána jako ochranná známka v oblasti náboru zaměstnanců již více než 25 let a že již v roce 1993 vykazoval podnik vedlejší účastnice značný obrat převyšující 897000 liber šterlinků (GBP) a v roce 1995 přesáhl hranici jednoho milionu GBP. Mimoto odvolací senát konstatoval, že ochranná známka vedlejší účastnice byla předmětem reklamy v novinách a telefonních seznamech. Podle odvolacího senátu nelze nepřihlížet ke skutečnosti, že je velmi pravděpodobné, že se dobré jméno ochranné známky vedlejší účastnice ve Spojeném království částečně projeví rovněž v Irsku.
Soud se vzhledem k obsahu spisu domnívá, že dlouhodobé užívání ochranné známky v Irsku a obrat, jakož i důkazy vycházející z reklam v novinách a telefonních seznamech umožňují skutečně dojít k závěru, že se odvolací senát tím, že konstatoval získanou rozlišovací způsobilost ochranné známky vedlejší účastnice v Irsku, nedopustil nesprávného posouzení. Je třeba dodat, že za okolností projednávané věci nelze odvolacímu senátu vytýkat, že nezohlednil všechny poznatky uvedené v judikatuře Windsurfing Chiemsee, bod 108 výše, bod 51.
Pokud jde o Německo a Rakousko, je třeba mít za to, že odvolací senát se správně domníval, že ochranná známka vedlejší účastnice získala rozlišovací způsobilost užíváním v obou těchto zemích. Jednak měl totiž odvolací senát správně za to, že vysoký počet kanceláří vedlejší účastnice v Německu, její obrat v této zemi, počet klientských podniků, včetně nadnárodních společností, častý výskyt ochranné známky vedlejší účastnice v různých novinách, i celostátního významu, různé předložené reklamní inzeráty, jakož i rozsah marketingových výdajů a zeměpisný rozsah užívání ochranné známky vedlejší účastnice umožňují konstatovat, že uvedená ochranná známka získala v Německu rozlišovací způsobilost užíváním.
Dále, pokud jde o Rakousko, důkazy, ze kterých vycházel odvolací senát, rovněž ve svém celku umožňují prokázat zejména intenzitu užívání ochranné známky vedlejší účastnice, délku tohoto užívání, jakož i jeho zeměpisně různorodou povahu a četnost a pravidelnost jejího výskytu v reklamě, a v důsledku toho dospět k závěru, že ochranná známka vedlejší účastnice získala rozlišovací způsobilost v Rakousku, pro případ, že by měla být považována za popisnou rovněž v této zemi.
Výše uvedená zjištění, podle kterých získala ochranná známka vedlejší účastnice rozlišovací způsobilost užíváním ve všech čtyřech výše uvedených zemích, nemohou být popřena tvrzeními žalobkyně vycházejícími ze skutečnosti, že rozlišovací způsobilost získaná užíváním nebyla prokázána pro výrobky a služby spadající do tříd 9, 16, 41 a 42, chráněné ochrannou známkou vedlejší účastnice.
Pokud jde totiž o rozlišovací způsobilost získanou užíváním ochranné známky vedlejší účastnice pro ostatní dotčené výrobky a služby spadající do tříd 9, 16, 41 a 42, odvolací senát zejména uvedl v bodě 34 napadeného rozhodnutí, že vedlejší účastnice používá velké množství těchto výrobků a služeb v rámci pronajímání dočasně poskytovaných pracovníků a že vzhledem k tomu, že slovo „manpower“ má druhý význam pro služby dočasného poskytování pracovníků, dotčení spotřebitelé se budou domnívat, že například kniha nebo konference nesoucí tento název odkazuje na vedlejší účastnici a její služby.
Soud se domnívá, že odvolací senát správně došel k závěru, že je třeba rozlišovací způsobilost získanou ochrannou známkou vedlejší účastnice pro služby spadající do třídy 35 rozšířit i na výrobky a služby chráněné ochrannou známkou a spadající do jiných tříd.
Jak totiž plyne z bodu 12 napadeného rozhodnutí, ochranná známka vedlejší účastnice je popisná pouze ve vztahu k určitým výrobkům a službám spadajícím do tříd 9, 16, 41 a 42. Slovu „manpower“ lze rozumět jako označení obsahu pouze těch z uvedených výrobků a služeb, které jsou používány v rámci služeb zprostředkování práce, a spotřebitel spojující si tyto výrobky a služby ze tříd 9, 16, 41 a 42 se službami zprostředkování práce a dočasného poskytování pracovníků by mohl chápat ochrannou známku vedlejší účastnice jako údaj o původu těchto výrobků a služeb, odkazující na vedlejší účastnici.
Pokud jde o skutečnost, že odvolací senát zohlednil jako rozhodné datum, ke kterému je třeba posuzovat rozlišovací způsobilost získanou užíváním, nesprávné datum, je třeba konstatovat, že na rozdíl od tvrzení žalobkyně odvolací senát skutečně zohlednil datum podání návrhu na prohlášení neplatnosti jako relevantní datum, ke kterému je třeba posuzovat rozlišovací způsobilost získanou užíváním (body 22 a 25 napadeného rozhodnutí). Jednal tak v souladu s judikaturou, podle které je konkrétním datem, které musí být zohledněno při analýze rozlišovací způsobilosti získané užíváním po zápisu, datum podání návrhu na prohlášení neplatnosti (viz v tomto smyslu rozsudek BSS, bod 132 výše, bod 53). Krom toho senát mohl, aniž by se dopustil rozpornosti v odůvodnění nebo nesprávného právního posouzení, vzít v úvahu ty skutečnosti, které, ač následovaly po datu podání návrhu na prohlášení neplatnosti, umožnily učinit závěry o dané situaci k tomuto datu (viz obdobně usnesení Soudního dvora ze dne 5. října 2004, Alcon v. OHIM,
C-192/03 P, Sb. rozh. s. I-8993
, bod 41).
Z výše uvedeného plyne, že se odvolací senát tím, že měl za to, že ochranná známka vedlejší účastnice získala rozlišovací způsobilost užíváním ve Spojeném království, Irsku, Německu a Rakousku, nedopustil nesprávného posouzení. Proto je třeba druhý žalobní důvod žalobkyně prohlásit za neopodstatněný v plném rozsahu.
Ze všech výše uvedených důvodů (viz body 94 až 96 a 147) je třeba žalobu zamítnout.
K nákladům řízení
Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že OHIM a vedlejší účastnice požadovaly náhradu nákladů řízení a žalobkyně neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.

Z těchto důvodů
SOUD (pátý senát)
rozhodl takto:

1)
Rozhodnutí čtvrtého odvolacího senátu OHIM ze dne 22. července 2005 (věc R 499/2004-4), týkající se návrhu na prohlášení neplatnosti ochranné známky Společenství č. 76059 MANPOWER, se mění v tom smyslu, že uvedená ochranná známka není popisná pro výrobky a služby, pro které byla zapsána v Nizozemsku, Švédsku, Finsku a Dánsku. Výrok tohoto rozhodnutí se nemění.

2)
Návrhové žádání Manpower Inc., směřující ke změně výše uvedeného rozhodnutí odvolacího senátu, se ve zbývající části zamítá.

3)
Žaloba se zamítá.

4)
Powerserv Personalservice GmbH se ukládá náhrada nákladů řízení.

Vilaras
Dehousse
Šváby
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 15. října 2008.
Vedoucí soudní kanceláře
E. Coulon
Předseda
M. Vilaras
(
*1
) – Jednací jazyk: němčina.