CELEX: 62007CJ0204
Kasační opravný prostředek
Dohoda o přidružení EHS-Turecko
Nařízení (EHS) č. 2913/92
Článek 239
Celní kodex Společenství
Vrácení a prominutí dovozního cla
Koncentráty ovocných šťáv z Turecka
Průvodní osvědčení
Padělání
Zvláštní situace

Svým kasačním opravným prostředkem se C.A.S. SpA (dále jen „navrhovatelka“) domáhá zrušení rozsudku Soudu prvního stupně Evropských společenství ze dne 6. února 2007, CAS v. Komise (
T-23/03, Sb. rozh. s. II-289
, dále jen „napadený rozsudek“), kterým Soud zamítl její žalobu směřující ke zrušení rozhodnutí Komise ze dne 18. října 2002 (REC 10/01, dále jen „sporné rozhodnutí“) ohledně žádosti o prominutí dovozního cla.
Právní rámec
Právní úprava související s Dohodou o přidružení
Tento kasační opravný prostředek spadá do rámce Dohody o přidružení zakládající přidružení mezi Evropským hospodářským společenstvím (EHS) a Tureckou republikou, podepsané dne 12. září 1963 v Ankaře Tureckou republikou na straně jedné a členskými státy EHS a Společenstvím na straně druhé. Dohoda o přidružení byla uzavřena, schválena a potvrzena jménem Společenství rozhodnutím Rady 64/732/EHS ze dne 23. prosince 1963 (
Úř. věst. 1964, 217, s. 3685
; Zvl. vyd. 11/11, s. 10, dále jen „Dohoda o přidružení“). Vstoupila v platnost dnem 1. prosince 1964.
Dohoda o přidružení obsahuje přípravnou etapu umožňující podle článku 3 téže dohody Turecké republice posílit její hospodářství s pomocí Evropského společenství, v jejímž průběhu je podle jejího článku 4 zajištěno postupné zavedení celní unie a sblížení hospodářských politik, a konečnou etapu, která je podle jejího článku 5 založena na celní unii a zahrnuje posílení koordinace hospodářských politik.
Konečná etapa celní unie podle dohody o přidružení vstoupila v platnost dne 31. prosince 1995 [rozhodnutí Rady přidružení ES-Turecko č. 1/95 ze dne 22. prosince 1995 o provádění závěrečné etapy celní unie (
Úř. věst. 1996, L 35, s. 1
)]. Rozhodnutí Rady přidružení přijatá v průběhu přechodné etapy byla uplatnitelná též na dovozy, jichž se dotýká sporné rozhodnutí, jelikož k nim došlo v době od 5. dubna 1995 do 20. listopadu 1997.
K těmto rozhodnutím patří zejména rozhodnutí č. 5/72 ze dne 29. prosince 1972 o metodách správní spolupráce při uplatňování článků 2 a 3 dodatkového protokolu k Ankarské dohodě (
Úř. věst. 1973, L 59, s. 74
).
Článek 11 rozhodnutí č. 5/72 stanoví, že členské státy a Turecká republika si prostřednictvím příslušných celních správ poskytují vzájemnou pomoc při kontrole pravosti a správnosti osvědčení s cílem zajistit řádné uplatňování tohoto rozhodnutí.
Článek 12 téhož rozhodnutí stanoví, že „[Turecká republika], členské státy a Společenství jsou povinny provést pro ně nezbytná opatření, aby vyhověly ustanovením tohoto rozhodnutí“.
Rozhodnutí č. 1/95 podrobně upravuje provádění konečné etapy celní unie, přičemž jeho příloha 7 se týká vzájemné pomoci příslušných správních orgánů Společenství a Turecké republiky v celních záležitostech.
Články 3 a 7 této přílohy stanoví pravidla upravující správní pomoc, jíž jsou si tyto orgány vzájemně povinovány na žádost jednoho z nich, jakož i vyřizování takovéto žádosti o správní pomoc.
Navíc si podle článku 15 rozhodnutí č. 1/96 Výboru pro celní spolupráci ES-Turecko ze dne 20. května 1996, kterým se stanoví prováděcí pravidla k rozhodnutí č. 1/95 (
Úř. věst. L 200, s. 14
) členské státy a Turecká republika poskytují při kontrole pravosti a správnosti osvědčení vzájemnou pomoc k zajišťování řádného uplatňování ustanovení tohoto rozhodnutí prostřednictvím příslušných celních správ a v rámci vzájemné pomoci stanovené přílohou 7 rozhodnutí č. 1/95.
Krom toho se v čl. 13 odst. 2 rozhodnutí č. 1/96 uvádí:
„Celní úřad, kde je provedeno rozdělení, poskytne pro každou část rozdělené zásilky výpis z osvědčení A. TR., a k tomuto účelu použije formulář osvědčení A. TR.
V poli 12 výpisu musí být uvedeno evidenční číslo, datum, úřad a země vystavení původního osvědčení […]“
Právní úprava ohledně vrácení a prominutí cla
Článek 239 odst. 1 nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství (
Úř. věst. L 302, s. 1
; Zvl. vyd. 02/04, s. 307, dále jen „CKS“), stanoví:
„Dovozní nebo vývozní clo lze […] prominout v […] případech […]:
—
[…]
—
které vyplývají z okolností, jež nelze přičítat podvodnému jednání nebo hrubé nedbalosti zúčastněné osoby. Případy, kdy lze toto ustanovení použít, a příslušná procesní pravidla se vymezí postupem projednávání ve výboru. […]“
Článek 905 odst. 1 nařízení Komise (EHS) č. 2454/93 ze dne 2. července 1993, kterým se provádí nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 (
Úř. věst. L 253, s. 1
; Zvl. vyd. 02/06, s. 3, dále jen „prováděcí nařízení k CKS“), stanoví:
„Pokud rozhodující celní orgán, jemuž je podána žádost o vrácení nebo prominutí cla podle čl. 239 odst. 2 [CKS], není schopen přijmout rozhodnutí podle článku 899, a je-li možno z odůvodnění žádosti usuzovat, že se jedná o zvláštní situaci, která vznikla na základě okolností, jejichž vznik nelze přičítat hrubé nedbalosti ani podvodnému jednání zúčastněné osoby, předloží členský stát, o jehož orgán se jedná, věc Komisi k vyřízení postupem podle článků 906 až 909 […]“.
Článek 904 písm. c) prováděcího nařízení k CKS zní:
„Dovozní clo se nevrátí ani nepromine, je-li žádost o vrácení nebo prominutí cla v daném případě odůvodněna pouze tím, že:
[…]
c)
byly, byť i v dobré víře, předloženy za účelem uplatnění preferenčního sazebního zacházení pro zboží navrhované v celním prohlášení k propuštění do volného oběhu doklady, které se později projevily jako chybné, padělané nebo neplatné k tomuto účelu.“
Článek 220 odst. 2 písm. b) CKS stanoví, že se dodatečné zaúčtování cla vyplývajícího z celního dluhu neprovede, pokud částka cla dlužného ze zákona nebyla zaúčtována následkem chyby ze strany celních orgánů, kterou nemohla osoba povinná zaplatit clo přiměřeným způsobem zjistit, a pokud tato osoba jednala v dobré víře a dodržela všechna ustanovení platných předpisů týkající se celního prohlášení.
Skutečnosti předcházející sporu
Navrhovatelka je společnost založená podle italského práva a 95,1% dceřiná společnost společnosti Steinhauser GmbH se sídlem v Ravensburgu. Hlavní činnost navrhovatelky spočívá ve zpracovávání dovážených koncentrátů ovocných šťáv, současně se navrhovatelka zabývá dovozem těchto produktů do Itálie.
Podle skutkových zjištění Soudu navrhovatelka mezi 5. dubnem 1995 a 20. listopadem 1997 dovezla koncentráty jablečné a hruškové šťávy, deklarované jako dovezené a pocházející z Turecka, a uvedla je do volného oběhu ve Společenství. Dovoz tohoto druhu produktu do Společenství proběhl s využitím osvědčení A. TR. 1, takže tyto produkty byly osvobozeny od cla, tak jak je stanoveno Dohodou o přidružení a dodatkovým protokolem k této dohodě podepsaným dne 23. listopadu 1970 v Bruselu a uzavřeným, schváleným a potvrzeným jménem Společenství nařízením Rady (EHS) č. 2760/72 ze dne 19. prosince 1972 (
Úř. věst. L 293, s. 1
; Zvl. vyd. 11/11, s. 41).
Celní služba v Ravenně (Itálie) provedla dodatečnou kontrolu dokumentů, která se týkala pravosti osvědčení A. TR. 1 D141591, předloženého žalobkyní při jednom z dovozů, ke kterým došlo ve výše zmíněném období. Podle ustanovení použitelných v této oblasti byla tureckým orgánům zaslána žádost o ověření pravosti uvedeného osvědčení.
Dopisem ze dne 15. května 1998 informovaly turecké orgány celní službu v Ravenně, že z provedené kontroly vyplývá, že osvědčení není pravé, jelikož nebylo vydáno tureckými celními orgány. Krom toho oznámily, že budou provedeny další kontroly.
V důsledku toho provedly italské orgány dodatečnou kontrolu 103 osvědčení A. TR. 1 předložených žalobkyní při různých dovozech.
Dopisem ze dne 10. července 1998 informovalo stálé zastoupení Turecké republiky při Evropské unii (dále jen „stálé zastoupení Turecka“) Komisi o tom, že dvacet dvě osvědčení A. TR. 1 předložená žalobkyní a uvedená v příloze k tomuto dopisu, která se týkala vývozů turecké společnosti Akman do Itálie, jsou chybná.
V návaznosti na tento dopis uskutečnila Koordinační jednotka Komise pro boj proti podvodům (UCLAF), předchůdce Evropského úřadu pro boj proti podvodům (OLAF), mezi 12. a 15. říjnem 1998, jakož i mezi 30. listopadem a 2. prosincem 1998 inspekce v Turecku.
Dopisem ze dne 8. března 1999 informovalo stálé zastoupení Turecka celní službu v Ravenně, že třicet dvě osvědčení A. TR. 1 předložená žalobkyní (dále jen „sporná osvědčení“), zahrnující osmnáct osvědčení, jejichž výčet byl podán v příloze k dopisu ze dne 10. července 1998, nebyla správná a nebyla ani vystavena, ani potvrzena tureckými orgány. Uvedená osvědčení byla označena v příloze tohoto dopisu.
Následně byla nepravost nebo nesprávnost značného počtu osvědčení A. TR. 1 předmětem rozsáhlé korespondence mezi Komisí, tureckými orgány a italskými orgány, jejíž součást tvoří zejména dopisy tureckých orgánů ze dne 22. dubna 1999 a 16. července 1999.
Italské celní orgány se domnívaly, že z veškeré této korespondence vyplývá, že turecké orgány mají za to, že je čtyřicet osm osvědčení A. TR. 1 – včetně sporných osvědčení – buďto nepravých, nebo nesprávných.
V projednávané věci byla sporná osvědčení považována za „nepravá“, jelikož nebyla ani vydána, ani potvrzena tureckými celními orgány. Naopak dalších šestnáct osvědčení (odpovídajících clu v celkové hodnotě 1904763758 ITL, tj. 983728,38 eur) bylo kvalifikováno jako „neplatná“, jelikož, třebaže byla vydána tureckými celními orgány, dotčené zboží nepocházelo z Turecka.
Jelikož všech čtyřicet osm osvědčení bylo kvalifikováno jako nepravá nebo neplatná, nelze na zboží, k němuž se vztahují, uplatňovat preferenční zacházení poskytované na dovozy tureckých zemědělských produktů. V důsledku toho italská celní správa požadovala po navrhovatelce uhrazení dlužného cla v celkové výši 5200954129 ITL, tj. 2686068,63 eur.
Dopisem ze dne 28. března 2000 zaslala navrhovatelka celní službě v Ravenně žádost o dodatečné nezaúčtování a „vrácení“ požadovaného dovozního cla, přičemž vycházela z čl. 220 odst. 2 písm. b) a z článků 236 a 239 CKS. Na podporu své žádosti uplatňovala navrhovatelka svoji dobrou víru, nezjistitelná pochybení příslušných orgánů, jakož i jim přičitatelná nesplnění povinností.
Na navrhovatelčin návrh požádaly italské orgány Komisi o rozhodnutí, zda je odůvodněné, aby jednak podle čl. 220 odst. 2 písm. b) CKS nebylo provedeno dodatečné zaúčtování dovozního cla, jež bylo po navrhovatelce požadováno, a jednak bylo podle 239 CKS poskytnuto „vrácení“ tohoto cla.
Dopisem ze dne 3. června 2002 požádala Komise o určité doplňující informace italské orgány, které odpověděly dopisem ze dne 7. června 2002.
Dopisem ze dne 25. července 2002 informovala Komise navrhovatelku o svém úmyslu nevyhovět její žádosti. Před přijetím konečného rozhodnutí Komise nicméně vyzvala navrhovatelku k tomu, aby jí předala své případné vyjádření a aby nahlédla do spisu a seznámila se s nedůvěrnými dokumenty.
Dne 6. srpna 2002 nahlédli zástupci navrhovatelky v prostorách Komise do správního spisu. Krom toho podepsali prohlášení potvrzující, že měli přístup k dokumentům uvedeným v jeho příloze.
Dne 18. října 2002 přijala Komise sporné rozhodnutí oznámené navrhovatelce dne 21. listopadu 2002. Komise zaprvé dospěla k závěru, že je odůvodněné provést zaúčtování dovozního cla, které bylo předmětem žádosti.
Zadruhé však Komise dospěla k závěru, že je odůvodněné přikročit k „vrácení“ dovozního cla, pokud jde o část žádosti týkající se šestnácti „neplatných“ osvědčení, jelikož se navrhovatelka ve vztahu k nim nachází ve zvláštní situaci ve smyslu článku 239 CKS.
Zatřetí, co se týče sporných osvědčení, Komise naopak došla k závěru, že žalobkyní uplatňované okolnosti nemohou zakládat zvláštní situaci ve smyslu článku 239 CKS. V důsledku toho Komise v článku 2 sporného rozhodnutí rozhodla, že není odůvodněné přikročit k „vrácení“ příslušného dovozního cla ve výši 1702340,25 eur.
Žaloba před Soudem a napadený rozsudek
Návrhem došlým kanceláři Soudu dne 29. ledna 2003 podala navrhovatelka žalobu proti Komisi směřující ke zrušení článku 2 sporného rozhodnutí.
Na podporu svého návrhového žádání uplatňovala tři žalobní důvody, přičemž první z nich vycházel z porušení práv obhajoby, druhý z porušení článku 239 CKS a třetí z porušení čl. 220 odst. 2 písm. b) CKS.
Soud žalobu zamítl v celém rozsahu.
K prvnímu žalobnímu důvodu
Svým prvním žalobním důvodem navrhovatelka uplatňovala porušení svých práv obhajoby v průběhu správního řízení tím, že jí sice byl umožněn přístup ke spisu obsahujícímu dokumenty, na kterých Komise založila sporné rozhodnutí, ale neměla přístup k dokumentům, které měly rozhodující důležitost při celkovém posouzení skutkového stavu provedeném Komisí.
Soud však tento žalobní důvod zamítl z důvodů uvedených v bodech 87 až 102 napadeného rozsudku.
K druhému žalobnímu důvodu
Druhý žalobní důvod vycházející z porušení čl. 239 CKS se skládá ze čtyř částí. První část se týká nesprávné kvalifikace průvodního osvědčení A. TR. 1 D437214. Druhá a třetí část pojednávají o závažných nesplněních povinností přičítaných tureckým orgánům a Komisi, s cílem prokázat existenci zvláštní situace ve smyslu zmíněného článku. Konečně čtvrtá část se týká neexistence hrubé nedbalosti na straně navrhovatelky a posouzení obchodních rizik.
Ohledně první části tohoto žalobního důvodu Soud poté, co připomněl, že určení původu zboží je založeno na rozdělení pravomocí mezi orgány státu vývozu a státu dovozu, přičemž původ určují orgány státu vývozu, nejprve zkoumal korespondenci mezi Komisí a italskými a tureckými orgány.
Soud k tomu v bodě 122 napadeného rozsudku uvedl, že Komise v části sporného rozhodnutí týkající se dotčených osvědčení vycházela především z dopisu tureckých orgánů ze dne 8. března 1999 zaslaného celní službě v Ravenně.
Soud ovšem při porovnání obsahu tohoto dopisu s obsahem pozdějších sdělení tureckých orgánů konstatoval v bodech 124 až 128 napadeného rozsudku, že posouzení osvědčení D437214 nebylo zcela jednoznačné a že Komise před přijetím sporného rozhodnutí nemohla platně dojít k závěru, že je toto osvědčení padělané.
Na základě dopisu ze dne 22. srpna 2003, to znamená z doby po vydání sporného rozhodnutí, v němž turecké orgány potvrdily své závěry obsažené v jejich dopisu ze dne 8. března 1999, však Soud rozhodl, že tato úvaha sama o sobě nepostačuje ke zrušení sporného rozhodnutí, neboť navrhovatelka neměla legitimní zájem na zrušení rozhodnutí z důvodu právní vady v případě, kdy zrušení rozhodnutí mohlo vést pouze k nahrazení zrušeného rozhodnutí novým rozhodnutím s totožným obsahem.
Soud poté zkoumal druhou část žalobního důvodu, která se týká různých tvrzení ohledně nesplnění povinnosti tureckých orgánů, jež vycházejí zejména z teze, podle které turecké orgány sporná osvědčení skutečně vydaly a potvrdily.
V této souvislosti Soud nejprve v bodech 150 až 152 napadeného rozsudku uvedl, že jednak zjištění, zda jsou dokumenty vydané tureckými orgány pravé nebo padělané, přísluší pouze těmto orgánům, a jednak tyto orgány dospěly k závěru, že sporná osvědčení jsou padělaná; poté zamítl tvrzení navrhovatelky, že otisky razítek a podpisy na sporných osvědčeních prokazují, že tato osvědčení byla zřejmě vydána a potvrzena tureckými orgány.
Konečně uvedl, že vedení rejstříků osvědčení vydaných tureckými orgány není výslovně požadováno ani v Dohodě o přidružení, ani v prováděcích pravidlech k této dohodě.
Soud nicméně uznal, že příloha II bod II odst. 12 rozhodnutí č. 1/96 stanoví, že v poli 12 osvědčení A. TR. 1 musí být zapsáno číslo dokumentu a že článek 13 téhož rozhodnutí stanoví, že v případě rozdělení osvědčení je třeba v poli 12 uvést zejména registrační číslo původního osvědčení.
Nicméně měl za to, že to neznamená, že by se jednalo o osvědčení pravá, neboť padělatelé mají veškerý zájem na tom, aby pro padělaná osvědčení použili registrační číslo, které odpovídá správnému osvědčení.
Ohledně třetí části druhého žalobního důvodu, která se týká řady tvrzených porušení povinností Komise, se Soud opřel o šetření provedená UCLAF v Turecku a rozhodl, že Komise účinně dohlížela na správné uplatňování Dohody o přidružení.
Soud rovněž v bodě 240 napadeného rozsudku uvedl, že navrhovatelka nebyla s to podat důkaz, že by Komise v rámci úřední pomoci dohodnuté s Tureckou republikou narazila na obtíže, jež by odůvodňovaly, aby se obrátila na Radu nebo Smíšený výbor celní unie ES-Turecko (dále jen „smíšený výbor“).
Soud poté rozhodl, že ani Dohoda o přidružení, ani rozhodnutí Rady přidružení, ani použitelná právní úprava Společenství nestanoví povinnost předávání vzorů razítek a podpisových vzorů mezi smluvními stranami, ani povinnost varování dovozců pro případ pochybností o řádnosti celních úkonů, které jimi byly provedeny v rámci režimu preferenčního zacházení, ani povinnost UCLAF použít určitou vyšetřovací metodu.
Co se týče čtvrté části druhého žalobního důvodu, která vychází z neexistence hrubé nedbalosti navrhovatelky, Soud ji zamítl jako neúčinnou poté, co konstatoval, že Komise nezaujala v části napadeného rozsudku o padělaných osvědčeních stanovisko k otázce péče nebo nedbalosti navrhovatelky.
K třetímu žalobnímu důvodu
Soud rovněž zamítl třetí žalobní důvod vycházející z porušení čl. 220 odst. 2 písm. b) CKS, jelikož navrhovatelka nebyla schopna prokázat, že aktivní jednání příslušných orgánů přispělo k vystavení nebo přijetí sporných osvědčení, která se ukázala být chybnými.
K navrhovaným procesně organizačním a důkazním opatřením
Konečně, Soud zamítl předkládané důkazní prostředky a žalobkyní požadovaná provádění důkazů, jako například návrh vyzvat Komisi k předložení veškerých dokumentů, o kterých se navrhovatelka domnívá, že do nich nemohla nahlédnout v rámci přístupu ke správnímu spisu.
Návrhová žádání účastníků řízení
Ve svém kasačním opravném prostředku navrhovatelka žádá, aby Soudní dvůr:
—
zrušil napadený rozsudek;
—
vyhověl návrhům předloženým v prvním stupni řízení; podpůrně vrátil věc Soudu prvního stupně k rozhodnutí ve věci samé;
—
vyhověl návrhům na organizační procesní opatření předloženým navrhovatelkou dne 28. ledna 2003, 4. srpna 2003 a 11. srpna 2003, jakož i
—
uložil žalované v prvním stupni náhradu nákladů řízení.
Komise žádá, aby Soudní dvůr:
—
kasační opravný prostředek v plném rozsahu zamítl,
—
vyhověl návrhovým žádáním, která Komise předložila v prvním stupni a
—
uložil navrhovatelce náhradu nákladů řízení, včetně nákladů řízení v prvním stupni.
Ke kasačnímu opravnému prostředku
Na podporu svého kasačního opravného prostředku navrhovatelka uplatňuje devět důvodů.
Zaprvé tvrdí, že se Soud dopustil nesprávného právního posouzení svým určením rozdělení pravomocí mezi stát vývozu a stát dovozu, jelikož turecké orgány nemají – na rozdíl od toho, co Soud rozhodl – výlučnou příslušnost pro zkoumání pravosti sporných osvědčení
Zadruhé se navrhovatelka dovolává porušení svého práva na nahlížení do spisu, které nemůže být omezeno pouze na dokumenty, na nichž Komise založila své sporné rozhodnutí.
Její třetí a čtvrtý důvod kasačního opravného prostředku vychází z nesprávného rozložení důkazního břemene z toho důvodu, že jí Soud uložil celé toto břemeno, přičemž zamítl její návrhy na předložení důkazních prostředků a provedení důkazů.
Nesprávné právní posouzení tvrzených porušení povinností ze strany tureckých orgánů a Komise je předmětem pátého důvodu kasačního opravného prostředku. V tomto ohledu navrhovatelka uvádí několik výtek, které se týkají posouzení sporných osvědčení jakožto nesprávných nebo nepravých, nepředání vzorů razítek a podpisových vzorů, porušení povinnosti varování dovozců, způsobu, jimiž byla vedena šetření v Turecku, a toho, že nebylo zpřístupněno zaevidování sporných osvědčení.
Svým šestým důvodem kasačního opravného prostředku navrhovatelka kritizuje napadený rozsudek ohledně toho, že se v něm uvádí, že Komise nebyla povinna předložit věc celnímu výboru nebo Radě přidružení.
Neuznání jejího legitimního zájmu na zrušení sporného rozhodnutí ohledně osvědčení A. TR. 1 D437214 je předmětem sedmého důvodu kasačního opravného prostředku, zatímco neposouzení na základě rizika a ekvity v napadeném rozsudku tvoří předmět důvodu osmého.
Konečně devátým důvodem kasačního opravného prostředku navrhovatelka Soudu vytýká, že porušil čl. 220 odst. 2 písm. b) CKS.
Úvodní poznámky
Především je třeba uvést, že navrhovatelka na jednání tvrdila, že provádění článku 2 sporného rozhodnutí bylo pozastaveno pouze částečně a že zaplatila část dovozního cla souvisejícího se spornými osvědčeními. Proto se tedy jedná jak o vrácení dovozního cla, co se týče částek navrhovatelkou zaplacených, tak o jeho prominutí, co se týče cla, jež bylo zaúčtováno dodatečně, ale jež navrhovatelka nezaplatila.
Zadruhé je třeba zdůraznit, že navrhovatelka na podporu svého kasačního opravného prostředku uváděla celou řadu výtek ohledně porušení podstatných formálních náležitostí i porušení hmotněprávních předpisů. Vzhledem ke konkrétním okolnostem projednávané věci a kromě důvodů kasačního opravného prostředku vycházejících z porušení práva na nahlížení do spisu a čl. 220 odst. 2 písm. b) CKS však tyto výtky v zásadě směřují pouze ke zpochybnění uplatnění článku 239 CKS Soudem, zejména co se týče existence zvláštní situace ve smyslu téhož článku. Úvodem je tudíž třeba prozkoumat všechny tyto výtky.
K porušení článku 239 CKS
Argumentace účastníků řízení
Navrhovatelka v podstatě kritizuje Soudem provedenou právní kvalifikaci pochybení přičitatelných jednak tureckým orgánům, a jednak Komisi.
Co se týče pochybení vytýkaných tureckým orgánům, má navrhovatelka za to, že se Soud dopustil nesprávného právního posouzení v řadě ohledů:
—
při posouzení sporných osvědčení, a zejména osvědčení A. TR. 1 D437214, v tom smyslu, že jsou výsledkem padělání;
—
co se týče pochybení uvedených orgánů souvisejících s jejich povinnostmi ohledně razítek a podpisů, které používají, a s registrací osvědčení, která vydávají;
—
v rámci vzájemné pomoci ohledně spolupůsobení tureckých orgánů při vystavování sporných osvědčení a
—
ohledně ostatních skutkových okolností, které podle navrhovatelky prokazují pochybení tureckých orgánů, a jež ve vztahu k ní zakládají zvláštní situaci.
Ohledně tvrzených porušení povinností Komise zastává navrhovatelka názor, že existují dostatečné objektivní indicie pro systematická a vědomá porušování práva tureckými orgány, jež měla být důvodem pro zesílenou kontrolu režimu preferenčního zacházení Komisí.
Opírajíc se o článek 93 prováděcího nařízení k CKS a článek 4 rozhodnutí 1/96, zastává navrhovatelka rovněž názor, že Turecká republika a Komise měly právní povinnost předávat vzory razítek tureckých celních orgánů příslušným celníkům, popřípadě si takovéto vzory vyžádat, a to i během dotčeného období, to znamená v létech 1995–1997.
Zdůrazňuje, že Soud se nesprávného právního posouzení dopustil i tím, že nedospěl k závěru, že Komise byla povinna varovat dovozce koncentrátů ovocných šťáv nejpozději koncem roku 1994 nebo počátkem roku 1995 před nesrovnalostmi, k nimž docházelo v Turecku při vydávání průvodních osvědčení A. TR. 1 a že byla rovněž povinna obrátit se na smíšený výbor nebo Radu pro přidružení.
Navíc UCLAF porušila své povinnosti provést v Turecku řádné šetření, neboť neuplatnila určité vyšetřovací metody.
Konečně, navrhovatelka Soudu vytýká, že nevzal na zřetel, že zásadě spravedlivosti a přiměřenosti, která je základem článku 239 CKS odporuje, vzhledem ke vztahu mezi hospodářským subjektem a správou, aby navrhovatelka nesla škodu vyplývající ze sporného rozhodnutí.
Komise úvodem zastává názor, že důvody kasačního opravného prostředku uplatňované navrhovatelkou ohledně nesplnění povinností vytýkaných jí i tureckým orgánům se netýkají právních otázek, ale vycházejí ze skutkových zjištění, která nemohou být v rámci kasačního opravného prostředku napadána.
Krom toho tvrdí, že Turecká republika ani Komise nebyly podle právních norem použitelných v daném případě povinny předkládat vzory razítek nebo podpisové vzory ani vést rejstříky osvědčení A. TR. 1.
Co se týče varování dovozců, Komise připomíná, že dovozy, které jsou sporné v této věci, byly uskutečněny v období od dubna 1995 do listopadu 1997, zatímco pochybnosti o pravosti a obsahové správnosti tureckých osvědčení A. TR. 1 vyvstaly teprve později, počínaje rokem 1998.
Zdůrazňuje rovněž, že vzhledem k trvalé a plné ochotě tureckých orgánů ke spolupráci neměla důvod předkládat věc smíšenému výboru nebo Radě pro přidružení.
Závěry Soudního dvora
— K přípustnosti
Podle čl. 225 odst. 1 ES a z článku 58 prvního pododstavce statutu Soudního dvora je opravný prostředek omezen na právní otázky a musí se zakládat na důvodech vycházejících z nepříslušnosti Soudu, nedostatků řízení před Soudem, které poškozují zájmy navrhovatele nebo porušení práva Společenství Soudem (viz zejména rozsudek ze dne 28. února 2008, Neirinck v. Komise, C-17/07 P, bod 73).
Na podporu svého kasačního opravného prostředku uplatňuje navrhovatelka četné skutečnosti, které podle jejího názoru zakládají zvláštní situaci ve smyslu článku 239 CKS.
Podle ustálené judikatury je takováto zvláštní situace prokázána, jestliže z okolností případu vyplývá, že se osoba povinná zaplatit clo ve srovnání s ostatními ekonomickými subjekty vykonávajícími tutéž činnost nachází ve výjimečné situaci (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 25. února 1999, Trans-Ex-Import,
C-86/97, Recueil, s. I-1041
, body 21 a 22, a ze dne 7. září 1999, De Haan,
C-61/98, Recueil, s. I-5003
, body 52 a 53). S ohledem na tyto okolnosti je třeba zkoumat, zda zakládají zvláštní situaci ve smyslu článku 239 CKS.
Výtky uplatňované v rámci kasačního opravného prostředku tak představují kritiku uplatnění článku 239 CKS v napadeném rozsudku Soudem, který rozhodl, že okolnosti případu nezakládají zvláštní situaci. Tato právní kvalifikace představuje právní otázku, kterou Soudnímu dvoru přísluší zkoumat v rámci kasačního opravného prostředku.
Námitku nepřípustnosti vznesenou Komisí je tudíž nutno zamítnout.
— K věci samé
Nejprve je třeba zdůraznit, že podle ustálené judikatury představuje článek 239 CKS generální klauzuli spravedlivosti a přiměřenosti (viz zejména rozsudek ze dne 3. dubna 2008, Militzer & Münch,
C-230/06, Sb. rozh. s. I-0000
, bod 50).
Podle článku 239 CKS má osoba povinná zaplatit clo nárok na vrácení nebo prominutí cla, pokud jsou splněny dvě podmínky, a sice existence zvláštní situace a absence hrubé nedbalosti a podvodného jednání této osoby.
Co se týče péče navrhovatelky a neexistence její hrubé nedbalosti, je třeba upřesnit, že nejsou předmětem projednávaného kasačního opravného prostředku. Jak totiž konstatoval Soud v bodě 295 napadeného rozsudku, Komise nezaujala v části sporného rozhodnutí týkající se sporných osvědčení stanovisko k otázce péče nebo nedbalosti navrhovatelky.
Co se týče existence zvláštní situace ve smyslu článku 239 CKS, je tato situace prokázána, jak bylo připomenuto v bodě 82 tohoto rozsudku, jestliže z okolností daného případu vyplývá, že osoba povinná zaplatit clo se ve srovnání s ostatními ekonomickými subjekty vykonávajícími tutéž činnost nachází ve výjimečné situaci a že by v případě, kdy by tyto okolnosti nenastaly, neutrpěla škodu spojenou s dodatečným zaúčtováním cla (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 26. března 1987, Coopérative agricole d'approvisionnement des Avirons,
58/86, Recueil, s. 1525
, bod 22).
Komise tudíž musí pro posouzení, zda okolnosti daného případu zakládají zvláštní situaci, jež neznamená hrubou nedbalost ani podvodné jednání dotčené osoby ve smyslu článku 239 CKS, vzít na zřetel veškeré relevantní skutkové poznatky (v tomto smyslu viz rozsudek Soudního dvora ze dne 15. května 1986, Oryzomyli Kavallas a Oryzomyli Agiou Konstantinou v. Komise,
160/84, Recueil, s. 1633
, bod 16).
Tato povinnost vyžaduje – v případě jako v projednávané věci, kdy se osoba povinná zaplatit clo na podporu své žádosti o vrácení nebo prominutí dovozního cla dovolávala existence určitých závažných pochybení tureckých orgánů a Komise v rámci uplatňování Dohody o přidružení – aby Komise při zkoumání tohoto návrhu provedla posouzení všech skutečností týkajících se sporných osvědčení, o nichž se dozvěděla v rámci výkonu své funkce dohledu nad řádným prováděním uvedené dohody a jeho kontroly.
Tento závěr je ostatně posilován článkem 904 písm. c) prováděcího nařízení k CKS, který stanoví, že dovozní clo se nevrátí ani nepromine, je-li žádost o vrácení nebo prominutí cla v daném případě odůvodněna „pouze tím“, že na podporu žádosti o vrácení nebo prominutí cla byly, byť i v dobré víře, předloženy – za účelem uplatnění preferenčního sazebního zacházení pro zboží navrhované v celním prohlášení k propuštění do volného oběhu – doklady, které se později projevily jako chybné, padělané nebo k tomuto účelu neplatné. Jinými slovy předložení chybných, padělaných nebo neplatných osvědčení samo o sobě nezakládá zvláštní situaci ve smyslu článku 239 CKS.
Naopak jiné okolnosti uváděné na podporu žádosti o vrácení nebo prominutí dovozního cla, jako je nedostatečná kontrola správného uplatňování Dohody o přidružení Komisí, takovouto zvláštní situaci zakládat mohou.
Přitom Komise sice má prostor pro uvážení ohledně uplatňování článku 239 CKS, avšak nemůže se zbavit povinnosti provést skutečně poměření na jedné straně zájmu Společenství na zajištění dodržování celních předpisů, ať již se jedná o předpisy Společenství, nebo předpisy, které Společenství zavazují, a na druhé straně zájmu dovozce, který jednal v dobré víře, na tom, aby nenesl škody přesahující běžné obchodní riziko.
Toto poměření proti sobě stojících zájmů vychází ze struktury zmíněného článku 239, který představuje, jak bylo připomenuto v bodě 85 tohoto rozsudku, generální klauzuli spravedlivosti a přiměřenosti. Komise se tudíž při zkoumání žádosti o vrácení nebo prominutí dovozního cla nemůže spokojit s posuzováním chování a jednání dovozce a vývozce. Zejména musí v rámci své povinnosti provádět dohled a kontrolu vzít v úvahu též vliv svého vlastního chování na konkrétní situaci v projednávané věci.
V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že z článku 211 ES vyplývá, že Komise je jakožto strážkyně Smlouvy o ES a dohod uzavřených na jejím základě povinna ujistit se pomocí prostředků stanovených dohodou mezi třetí zemí a Společenstvím nebo rozhodnutími přijatými na jejím základě o tom, že tato třetí země řádně plní povinnosti, jež na sebe vzala na základě této dohody.
Tato povinnost vyplývá rovněž ze samotné Dohody o přidružení, jakož i z četných rozhodnutí přijatých k jejímu provádění. Tak článek 7 Dohody o přidružení ve spojení s článkem 211 ES vyžaduje, aby Komise přijala všechna obecná nebo zvláštní opatření potřebná k zajištění plnění povinností vyplývajících z této dohody.
Navíc je Komise podle článku 24 Dohody o přidružení zastoupena v Radě přidružení a účastní se jakožto zástupkyně Společenství též práce různých výborů zřízených touto radou k zajištění kontinuity spolupráce potřebné pro řádné provádění uvedené dohody. Komise tak může podle čl. 52 odst. 2 rozhodnutí č. 1/95 svolat smíšený výbor v případě, že se Společenství nebo Turecká republika setkají s obtížemi při provádění tohoto rozhodnutí.
Komise má ostatně v Turecku své stálé zastoupení, což jí přinejmenším umožňuje spolehlivou informovanost o právním vývoji v tomto státě, a konkrétně o stavu uplatňování uvedené dohody.
Dále je třeba uvést, že Komise má v rámci své povinnosti provádět dohled nad řádným provádění Dohody o přidružení a jeho kontrolu značné pravomoci.
Komise si tak může v souladu s ustanoveními článku 3 přílohy 7 rozhodnutí č. 1/95 vyžádat od tureckých orgánů jakékoli informace, které jí umožní, aby se ubezpečila, že jsou řádně uplatňovány celní předpisy.
Tento orgán Společenství rovněž může podle odst. 4 písm. a) téhož článku od tureckých orgánů vyžadovat, aby přijaly potřebná opatření k provádění zvláštního dohledu nad fyzickými osobami, u nichž existuje důvod k domněnce, že se dopouštějí nebo dopustily jednání odporujícího celním předpisům.
Krom toho podle čl. 7 odst. 3 a 4 uvedené přílohy mohou řádně zmocnění úředníci Komise získávat, se souhlasem tureckých orgánů a za podmínek jimi stanovených, v daných kancelářích tureckých celních orgánů informace o jednáních porušujících celních předpisy nebo se zúčastnit vyšetřování prováděných na tureckém území.
Totéž ostatně platí ohledně článku 15 rozhodnutí č. 1/96, podle něhož za účelem zajištění správného provádění tohoto rozhodnutí si členské státy a Turecká republika poskytují při kontrole pravosti a správnosti osvědčení vzájemnou pomoc prostřednictvím příslušných celních správ a v rámci vzájemné pomoci stanovené přílohou 7 rozhodnutí č. 1/95.
Komise se tudíž nemůže – jak to učinila na jednání – platně dovolávat toho, že se ohledně ověřování skutečností, jež nastaly v třetí zemi, totiž v Turecku, nachází ve stejném postavení jako navrhovatelka. Naopak musí v plném rozsahu využít pravomocí, které jí přísluší na základě Dohody o přidružení a rozhodnutí přijatých k jejímu provádění, aby splnila svou povinnost dohledu nad řádným prováděním zmíněné dohody a jeho kontroly.
Uplatnění těchto pravomocí je tím potřebnější v případě, kdy vývozy do téhož přístavu Společenství – do přístavu v Ravenně – prostřednictvím téže turecké exportní společnosti, během téhož rozhodného období byly podle zjištění obsažených v napadeném rozsudku uskutečněny s využitím jak nesprávných, tak i nepravých osvědčení.
Plného uplatnění pravomocí, jež byly Komisi přiznány v rámci její povinnosti dohledu nad řádným uplatňováním Dohody o přidružení a jeho kontroly, je zapotřebí též proto, že posouzení provedená tureckými orgány ohledně nepravosti nebo nesprávnosti sporných osvědčení vykazují určité nejednoznačnosti nebo přinejmenším určitý vnitřní nesoulad.
Jak konstatoval Soud v bodech 120 až 128 napadeného rozsudku, porovnání obsahu dopisu tureckých orgánů s obsahem jejich následných sdělení, jako je dopis stálého zastoupení Turecka zaslaný UCLAF dne 22. dubna 1999, tak vyjevilo nejasnosti, co se týče údajné nepravosti osvědčení D437214.
Ohledně dvou dalších osvědčení A. TR. 1, jejichž pravost byla posuzována tureckými orgány v rámci téhož následného ověření, třebaže nepatří ke sporným osvědčením, Soud v bodech 198 až 201 sporného rozhodnutí rovněž konstatoval určitý vnitřní nesoulad v tom, že je turecké orgány v různých etapách řízení kvalifikovaly jako padělané, nesprávné, popřípadě i částečně nesprávné.
Krom toho, jak vyplývá z napadeného rozsudku, uvedené orgány tím, že k popisu výsledku svých ověření použily různé výrazy – jako zejména „padělaná“ (dopis stálého zastoupení Turecka zaslaný UCLAF ze dne 10. července 1998, zmíněný v bodě 41 napadeného rozsudku), „[nejsou] správná a [nebyla] vydána a potvrzena [tureckým] celním úřadem“ (dopis tureckého generálního ředitelství cel ze dne 8. března 1999 zmíněný v bodě 123 napadeného rozsudku), „nesprávná a neodpovídající pravidlům původu“ (dopis stálého zastoupení Turecka zaslaný UCLAF ze dne 22. dubna 1999 zmíněný v bodě 124 napadeného rozsudku), „nesprávná“ (dopis tureckého generálního ředitelství cel ze dne 16. července 1999 zmíněný v bodě 200 napadeného rozsudku) – rovněž přispěly k vyvolání nejednoznačností.
Navíc různé pojmy použité tureckými orgány v jejich korespondenci s Komisí a italskými celními orgány neodpovídají pojmům „pravost“ a „správnost“ obsaženým v článku 11 rozhodnutí č. 5/72 a článku 15 rozhodnutí č. 1/96.
Výše popsané nejednoznačnosti a vnitřní nesoulady měly v Komisi vzbudit pochybnosti ohledně posouzení provedených tureckými orgány. Komise se za těchto podmínek měla ujistit, v rámci své povinnosti dohledu nad správným prováděním Dohody o přidružení a jeho kontroly, že turecké orgány správně kvalifikovaly uvedená osvědčení jako buďto nesprávná, anebo nepravá.
Je však nutno konstatovat, že Komise nevyužila plně pravomocí, které jí udělují Dohoda o přidružení a prováděcí pravidla k této dohodě.
Především je sice pravda, že UCLAF prováděla v Turecku dvě šetření, a to v době od 12. do 15. října 1998 a od 30. listopadu do 2. prosince 1998, avšak je nutno konstatovat, že Soud v bodě 218 napadeného rozsudku nesprávně usoudil, že žádný důkaz neumožňuje předpokládat, že UCLAF nemohla provést podrobné šetření, zejména u celní správy v Mersinu. Ze zpráv z inspekce UCLAF z 9. a 23. prosince 1998 jasně vyplývá, že k organizacím, které vyšetřovatelé navštívili v Turecku, nepatřil celní úřad v Mersinu, z něhož byly do Společenství vyvezeny dotčené produkty. Nemohli tudíž ověřit, zda jsou sporná osvědčení pravá, či nikoli. Ani jedna ze zpráv z obou z inspekcí provedených UCLAF 9. prosince 1998 a 23. prosince 1998 se totiž nezabývá otázkou, zda byla sporná osvědčení vskutku padělaná, anebo naopak nesprávně vydaná tureckými orgány.
Toto konstatování je potvrzováno dopisem ze dne 9. prosince 1998 – tedy z data pozdějšího, než byly inspekce prováděné UCLAF v Turecku – jímž ředitel UCLAF Per Brix Knudsen žádal turecké orgány, aby „bez odkladu“ poskytly svolení ke společnému šetření v celním úřadě v Mersinu za účelem získání podrobností o všech vývozech koncentrátů ovocných šťáv od konce roku 1993 provedených společností Akman.
V tomto ohledu nelze zpochybnit, že pro provedení šetření v dotyčných kancelářích tureckých celních orgánů musela mít Komise v souladu s čl. 7 odst. 3 přílohy 7 rozhodnutí č. 1/95 souhlas těchto orgánů. Postačí zdůraznit, že Komise neuvedla, že by jí nebyl udělen souhlas tureckých orgánů, což by jí zabránilo v provedení takovéhoto šetření na místě.
Dále z bodů 244 až 259 napadeného rozsudku vyplývá, že si Komise od tureckých orgánů nevyžádala vzory otisků razítek užívaných v celním úřadě v Mersinu a nepředala je celním orgánům členských států. Soud v tomto ohledu dospěl k závěru, že během celého období, v němž došlo ke sporným dovozům, neměly Turecká republika a Komise povinnost vzájemného předávání vzorů otisků razítek užívaných celními úřady.
Právě předání vzorů otisků razítek a podpisů užívaných v těchto kancelářích však umožňuje provádět účinný dohled nad dodržováním předpisů o celních preferencích.
Povinnost Komise bdít nad řádným prováděním Dohody o přidružení vyžaduje, aby Komise a jejím prostřednictvím i celní orgány členských států měly vždy k dispozici veškeré údaje, které jim umožní provádět účinnou kontrolu, přičemž vzory otisků razítek a podpisové vzory bezpochyby představují takovéto údaje.
Rovněž je nutno zdůraznit, že na rozdíl od toho, co konstatoval Soud v bodě 255 napadeného rozsudku, ze znění čl. 15 odst. 1 rozhodnutí č. 1/96, ve znění rozhodnutí Výboru pro celní spolupráci ES-Turecko č. 2/97 ze dne 30. května 1997 (
Úř. věst. L 249, s. 18
), které vstoupilo v platnost dnem 1. září 1997, to znamená v průběhu období, v němž došlo ke sporným dovozům, naprosto jednoznačně vyplývá, že „celní orgány členských států Společenství a […] [Turecka] si prostřednictvím Komise […] vzájemně poskytnou vzorové otisky razítek, která jejich celní úřady používají při vydávání průvodních osvědčení A.TR.“
V každém případě si měla Komise za účelem řádného uplatňování Dohody o přidružení vyžádat od tureckých orgánů i před nabytím účinnosti tohoto rozhodnutí, aby jí předaly uvedené vzory na základě článku 3 přílohy 7 rozhodnutí č. 1/95, jenž Komisi zmocňuje požadovat „veškeré informace, které jí svou povahou umožní, aby se ubezpečila, že jsou celní předpisy správně uplatňovány“.
Skutečnost, že Turecká republika dobrovolně předala otisky razítek používané pro osvědčení A. TR. 1, jak konstatoval Soud v bodě 258 napadeného rozsudku, nezpochybňuje závěr, že Komise nedostála své povinnosti požadovat od tureckých orgánů, aby jí byly předány vzory otisků razítek a podpisů užívaných v celním úřadě v Mersinu, a poté je předat celním orgánům v členských státech.
Konečně z bodů 153 až 160 napadeného rozsudku vyplývá i to, že Komise se spokojila se zjištěním, že Dohoda o přidružení ani její prováděcí pravidla výslovně nepožadují, aby byly v Turecku vedeny rejstříky, do nichž by se zapisovala celní osvědčení, a že by případná existence takovýchto rejstříků stejně neprokazovala, že se jedná o pravá osvědčení, vzhledem k tomu, že padělatelé mají veškerý zájem na tom, aby pro padělaná osvědčení použili registrační číslo odpovídající správnému osvědčení. Soud tyto úvahy v bodech 161 a 162 napadeného rozsudku přijal.
Tato teze však neobstojí. V tomto ohledu je nutno zdůraznit, že registrace osvědčení vydaných celními orgány je v mezinárodním obchodním styku nezbytností. Neexistence takovýchto rejstříků totiž může zbavit jakoukoli následnou kontrolu osvědčení vydaných danými celními orgány veškeré účinnosti.
Povinnost tureckých orgánů zaregistrovat osvědčení A. TR. 1 ostatně oproti tomu, co konstatoval Soud v bodě 161 napadeného rozsudku, vyplývá z prováděcích pravidel k Dohodě o přidružení. Článek 13 rozhodnutí č. 1/96 totiž stanoví, že v případě rozdělení osvědčení je třeba v poli 12 uvést zejména registrační číslo „původního osvědčení“. Třebaže se tento článek 13 použije konkrétně v případě rozdělení osvědčení, je jasné, že v poli 12 formuláře osvědčení A. TR. 1 musí být uvedeno registrační číslo „původního osvědčení“, to znamená, že původní osvědčení musí být v každém případě rovněž zaznamenáno do celních rejstříků státu vývozu.
Co se týče konstatování Soudu obsaženého v bodě 162 napadeného rozsudku, podle nějž mají padělatelé veškerý zájem na použití registračního čísla odpovídajícího správnému osvědčení, které již bylo zaregistrováno, nemůže Komisi zbavit její povinnosti bdít nad řádným uplatňováním Dohody o přidružení.
Naopak vzhledem k tomu, že uvedené konstatování znamená možnost, že s využitím těchto osvědčení A. TR. 1 označených stejným registračním číslem, z nichž jedno bylo pravé a druhé nepravé, byl uskutečněn dvojí dovoz do Společenství, měla Komise zkoumat, zda k takovémuto dvojímu dovozu do Společenství s využitím osvědčení A. TR. 1 opatřených týmž registračním číslem skutečně došlo. Z argumentace Komise před Soudem i Soudním dvorem však lze dovodit, že takovéto zkoumání provedeno nebylo.
Jelikož navíc, jak se uvádí v bodě 113 tohoto rozsudku, ani jedna z obou inspekcí UCLAF nebyla provedena v celním úřadě v Mersinu, nebylo též možno ověřit, zda takovéto rejstříky existují, popřípadě zda do existujících rejstříků byla sporná osvědčení zapsána, či nikoli.
Ze všech předchozích úvah vyplývá, že Komise porušila svou povinnost dohledu nad řádným prováděním Dohody o přidružení a jeho kontroly.
Kdyby přitom byla Komise tuto povinnost neporušila, mohly být odhaleny a objasněny padělky sporných osvědčení již při prvních dovozech do Společenství a mohl být omezen rozsah finančních ztrát pro rozpočet Společenství i pro navrhovatelku. Navíc by tak Komise byla mohla od okamžiku odhalení takovýchto padělků včas varovat dovozce a případně se obrátit na Smíšený výbor.
Pokud by byla Komise plně využila pravomocí, jež jsou jí přiznány v rámci Dohody o přidružení, bylo by bývalo každopádně možné rozptýlit pochybnosti ohledně nepravosti nebo nesprávnosti sporných osvědčení, jejichž pravost, či nepravost mohla být s jistotou určena.
Z toho plyne, že toto porušení povinnosti Komise zakládá zvláštní situaci ve smyslu článku 239 CKS.
Svým rozhodnutím, že nebyla prokázána existence zvláštní situace ve smyslu článku 239 CKS, tedy Soud tento článek nesprávně uplatnil, a dopustil se tudíž nesprávného právního posouzení.
Tento důvod kasačního opravného prostředku je tudíž opodstatněný.
Vzhledem k výše uvedenému není namístě zkoumat důvody kasačního opravného prostředku vycházející z porušení práva na nahlédnutí do spisu a z porušení čl. 220 odst. 2 písm. b) CKS.
Důsledky zrušení napadeného rozsudku
Podle článku 61 prvního pododstavce statutu Soudního dvora, je-li kasační opravný prostředek opodstatněný, zruší Soudní dvůr rozsudek Soudu. Soudní dvůr může vydat sám konečné rozhodnutí ve věci, pokud to soudní řízení dovoluje. V projednávané věci tomu tak je.
Ze všech úvah rozvedených v bodech 85 až 133 tohoto rozsudku vyplývá, že se Komise dopustila zjevně nesprávného posouzení, když se domnívala, že podmínky stanovené v článku 239 CKS nebyly splněny, a že tudíž nebylo namístě přikročit k vrácení nebo prominutí dovozního cla v souvislosti se spornými osvědčeními. Článek 2 sporného rozhodnutí je tudíž třeba zrušit.
K nákladům řízení
Podle článku 122 prvního pododstavce jednacího řádu Soudního dvora, je-li kasační opravný prostředek opodstatněný a Soudní dvůr vydá sám konečné rozhodnutí ve věci, rozhodne o nákladech řízení.
Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu, jenž se na řízení o kasačním opravném prostředku použije na základě článku 118 tohoto řádu, se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že navrhovatelka náhradu nákladů řízení od Komise požadovala a Komise neměla ve věci úspěch, je třeba posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:

1)
Rozsudek Soudu prvního stupně Evropských společenství ze dne 6. února 2007, CAS v. Komise (T-23/03), se zrušuje.

2)
Článek 2 rozhodnutí Komise ze dne 18. října 2002 (REC 10/01) se zrušuje.

3)
Komisi Evropských společenství se ukládá náhrada nákladů řízení v obou stupních.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: němčina.