CELEX: 62008CJ0274
Tagállami kötelezettségszegés
2003/54/EK irányelv
A 15. cikk (2) bekezdése
A 23. cikk (2) bekezdése
A villamos energia belső piaca
A nemzeti hálózatokhoz való hozzáférés és csatlakozás feltételeinek, köztük az átviteli és elosztási tarifáknak a kiszámításához vagy meghatározásához használt módszerek előzetes jóváhagyása
Nemzeti szabályozó hatóság

Keresetlevelében az Európai Közösségek Bizottsága annak megállapítását kéri a Bíróságtól, hogy a Svéd Királyság, mivel
—
elmulasztotta a villamos energia belső piacára vonatkozó közös szabályokról és a 96/92/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2003. június 26-i 2003/54/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (
HL L 176., 37. o.
; helyesbítés:
HL 2004. L 16., 74. o.
; magyar nyelvű különkiadás 12. fejezet, 2. kötet, 211. o.) (a továbbiakban: irányelv) 15. cikke (2) bekezdésének b) és c) pontja szerint elfogadni az ahhoz szükséges rendelkezéseket, hogy biztosítsa a vertikálisan integrált vállalkozáson belüli elosztási és termelési érdekek funkcionális szétválasztását, valamint
—
nem tette a szabályozó hatóság feladatává, hogy az irányelv 23. cikke (2) bekezdésének a) pontja szerint a hatálybalépésük előtt megállapítsa vagy jóváhagyja legalább a nemzeti hálózatokhoz való hozzáférés és csatlakozás feltételeinek, köztük az átviteli és elosztási tarifáknak a kiszámításához vagy meghatározásához használt módszereket,
nem teljesítette az irányelvből eredő kötelezettségeit.
Jogi háttér
A közösségi jog
Az irányelv (2) preambulumbekezdése szerint konkrét intézkedések szükségesek annak érdekében, hogy a villamosenergia-termelés szintjén méltányos versenyfeltételeket lehessen biztosítani, valamint csökkenteni lehessen a piaci erőfölény és az ellenséges felvásárlásra irányuló magatartás veszélyét, a hatálybalépésüket megelőzően nyilvánosságra hozott tarifákon alapuló hálózati hozzáférés révén hátrányos megkülönböztetéstől mentes átviteli és elosztási tarifákat biztosítva.
Az irányelv (6) preambulumbekezdése szerint „[a] verseny működéséhez megkülönböztetéstől [helyesen: hátrányos megkülönböztetéstől] mentes, átlátható és méltányos díjazású hálózati hozzáférésre van szükség”.
Az irányelv (13) preambulumbekezdése szerint további intézkedéseket kell tenni a hálózati hozzáférés átlátható, előre látható és hátrányos megkülönböztetéstől mentes tarifáinak biztosítása érdekében, amelyeknek minden rendszerhasználóra hátrányos megkülönböztetéstől mentesen alkalmazandóknak kell lenniük.
Az irányelv (15) preambulumbekezdésének szövege a következő:
„A megkülönböztetéstől [helyesen: hátrányos megkülönböztetéstől] mentes hálózati hozzáférés garantálása szempontjából fontos tényező az – egy vagy több – nemzeti szabályozó hatóság által megvalósított, hatékony szabályozás. A tagállamok megállapítják a szabályozó hatóságok feladatait, illetékességét és közigazgatási jogosítványait. Fontos, hogy a szabályozó hatóságok minden tagállamban azonos, minimális hatáskörrel rendelkezzenek. Ezek a hatóságok rendelkeznek hatáskörrel a tarifák megállapításáért vagy jóváhagyásáért, de legalább az átviteli és elosztási tarifák számításához alkalmazandó módszerek meghatározásáért vagy jóváhagyásáért. A bizonytalanság, valamint a költséges és időigényes viták elkerülése érdekében a tarifákat hatálybalépésük előtt nyilvánosságra kell hozni. [helyesen: A tagállamok megállapítják a szabályozó hatóságok feladatait, hatáskörét és hatósági jogköreit. Fontos, hogy a szabályozó hatóságok minden tagállamban azonos, minimális hatáskörrel rendelkezzenek. E nemzeti szabályozó hatóságok hatáskörének ki kell terjednie a tarifák, vagy legalább az átviteli és elosztási tarifák számítási módszerei megállapítására vagy jóváhagyására. A bizonytalanság, valamint a költséges és időigényes jogviták elkerülése érdekében e tarifákat a hatálybalépésük előtt nyilvánosságra kell hozni.]”
Az irányelv (18) preambulumbekezdésének szövege a következő:
„A nemzeti szabályozó hatóságoknak lehetőségük kell, hogy legyen a tarifák vagy a tarifák számításához alkalmazandó módszerek meghatározására, illetve jóváhagyására az átviteli- vagy az elosztórendszer-üzemeltető(k) javaslata, illetve a rendszerüzemeltető(k) és a hálózathasználók által kölcsönösen jóváhagyott javaslat alapján. Ezeknek a feladatoknak a megvalósítása során a nemzeti szabályozó hatóságok biztosítják, hogy az átviteli és elosztási tarifák megkülönböztetéstől [helyesen: hátrányos megkülönböztetéstől] mentesek és költségalapúak legyenek, figyelembe véve a elosztott villamosenergia-termelésnek, valamint a keresletoldali szabályozási intézkedéseknek köszönhetően elkerült, hosszú távú, hálózati határköltségeket is.”
Az irányelv (26) és (31) preambulumbekezdése szerint az irányelv célkitűzései között szerepel „a verseny minden tagállamban azonos szintje”, valamint „egy tisztességes verseny által uralt, tökéletesen működő belső villamosenergia-piac megteremtése”.
Az irányelv 2. cikkének 21. pontjában szereplő fogalommeghatározás szerint ezen irányelv alkalmazásában „vertikálisan integrált vállalkozás”„az olyan vállalkozás vagy a vállalkozások olyan csoportja, amelyeknek egymáshoz való viszonyát [az 1997. június 30-i 1310/97/EK tanácsi rendelettel (
HL L 180., 1. o.
; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 164. o.) módosított,] a vállalkozások közötti összefonódások ellenőrzéséről szóló, 4064/89/EGK tanácsi rendelet [
HL L 395., 1. o.
; helyesbítés:
HL L 257., 13. o.
; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 31. o.] 3. cikkének (3) bekezdésében határozták meg, és amely az érintett vállalkozás/csoport az átviteli és elosztási feladatok közül legalább egyet, valamint a villamosenergia-termelési és -ellátási feladatok közül legalább az egyiket ellátja”.
Az elosztórendszer-üzemeltetők jogi szétválasztásáról szóló 15. cikk, amely az irányelvnek „Az elosztóhálózat üzemeltetése” című V. fejezetében szerepel, az alábbiak szerint rendelkezik:
„(1)   Ha az elosztórendszer-üzemeltető egy vertikálisan integrált vállalkozás része, legalább jogi formájában, szervezeti, valamint döntéshozatali szempontból függetlennek kell lennie a nem az elosztással kapcsolatos, további tevékenységektől. Ezek a szabályok nem keletkeztetnek kötelezettséget arra, hogy az elosztórendszer eszközeit tulajdonjogi szempontból elválasszák a vertikálisan integrált vállalkozástól.
(2)   Az (1) bekezdés követelményein túlmenően, ha az elosztórendszer-üzemeltető egy vertikálisan integrált vállalkozás része, szervezeti és döntéshozatali szempontból függetlennek kell lennie a nem az elosztással kapcsolatos, további tevékenységektől. Ennek elérése érdekében a következő minimumkövetelményeknek kell eleget tenni:
a)
az elosztórendszer-üzemeltető irányításában részt vevő személyek nem vehetnek részt az integrált villamosenergia-ipari vállalkozás olyan szervezetében, amely a villamosenergia-termelés, -elosztás vagy -ellátás napi üzemviteléért közvetve vagy közvetlenül felelős;
b)
megfelelő intézkedéseket kell hozni annak érdekében, hogy az elosztórendszer-üzemeltető irányításáért felelős személyek szakmai érdekeit olyan módon vegyék figyelembe, amely biztosítja számukra a független cselekvés lehetőségét;
c)
az elosztórendszer-üzemeltető tényleges, a vertikálisan integrált villamosenergia-ipari vállalkozástól független döntéshozatali jogkörrel rendelkezik a hálózat üzemeltetéséhez, karbantartásához és fejlesztéséhez szükséges eszközöket illetően. Ez nem akadályozhatja a megfelelő koordinációs mechanizmusokat, amelyek az anyavállalat gazdasági és irányítása feletti felügyeleti jogait biztosítják a leányvállalatba befektetett eszközei – a 23. cikk (2) bekezdésének megfelelően közvetve szabályozott – megtérülésének védelme érdekében. Ez különösen az anyavállalat számára lehetővé teszi, hogy jóváhagyja az elosztórendszer-üzemeltető éves pénzügyi tervét, vagy bármely, ezzel egyenértékű eszközt, és hogy általános korlátokat szabjon a leányvállalat eladósodásának mértékére vonatkozóan. Ugyanakkor nem jogosítja fel az anyavállalatot, hogy a napi üzemvitellel kapcsolatos utasításokat adjon, vagy az elosztóvezetékek építésével, illetve felújításával kapcsolatos egyedi döntésekkel kapcsolatosan utasításokat adjon, ha azok nem haladják meg az engedélyezett pénzügyi tervben vagy bármely, azzal egyenértékű eszközben megszabott kereteket;
d)
az elosztórendszer-üzemeltető megfelelőségi programot állít össze, amely intézkedéseket határoz meg a megkülönböztető [helyesen: hátrányosan megkülönböztető] magatartás kizárása érdekében és biztosítja, hogy a program végrehajtását megfelelő módon ellenőrizzék. A program meghatározza az alkalmazottaknak a célkitűzés megvalósításához szükséges kötelezettségeit. A megfelelőségi program felügyeletéért felelős személy vagy testület éves jelentést készít a megtett intézkedésekről, amit nyilvánosságra hoz és eljuttat a 23. cikk (1) bekezdésében említett szabályozó hatósághoz. [helyesen: A megfelelőségi program felügyeletéért felelős személy vagy testület a megtett intézkedésekről minden évben jelentést nyújt be a 23. cikk (1) bekezdésében említett szabályozó hatósághoz. Ezt az éves jelentést ezt követően nyilvánosságra kell hozni.]
A tagállamok dönthetnek úgy, hogy nem alkalmazzák az (1) és (2) bekezdést azokra az integrált villamosenergia-ipari vállalkozásokra, amelyek százezernél kevesebb fogyasztót vagy kis, szigetüzemben működő rendszert látnak el.”
A harmadik fél hozzáféréséről szóló 20. cikk, amely az irányelvnek „A hálózati hozzáférés megszervezése” című VII. fejezetében szerepel, az (1) bekezdésében az alábbiak szerint rendelkezik:
„A tagállamok olyan rendszert hoznak létre, amelyben egy harmadik fél átviteli és elosztó hálózathoz való hozzáférését közzétett, minden feljogosított fogyasztóra vonatkozó tarifák alapján teszik lehetővé, objektív kritériumok alapján, a rendszerhasználók közötti megkülönböztetés [helyesen: hátrányos megkülönböztetés] nélkül. A tagállamok biztosítják, hogy ezeket a tarifákat, illetve a számításukhoz alkalmazott módszereket a 23. cikknek megfelelően hatálybalépésük előtt jóváhagyják; továbbá, hogy ezeket a tarifákat, illetve – amennyiben csak a módszerek kerültek jóváhagyásra – a módszereket hatálybalépésük előtt közzétegyék.”
A szabályozó hatóságokról szóló, ugyanezen fejezetben szereplő 23. cikk (2)–(5) bekezdése az alábbiak szerint rendelkezik:
„(2)   A szabályozó hatóságok felelősek legalább a következő feltételek kiszámításához és meghatározásához használt módszerek, azok hatálybalépése előtt történő megállapításáért vagy jóváhagyásáért:
a)
a nemzeti hálózathoz való csatlakozás és a hálózati hozzáférés feltételei, beleértve az átviteli és elosztási tarifákat is. A tarifákat vagy a módszereket úgy kell kialakítani, hogy a hálózatok szükséges beruházásait úgy lehessen elvégezni, hogy az biztosítsa a hálózatok működőképességét [helyesen: E tarifákat vagy módszereket úgy kell kialakítani, hogy lehetővé tegyék a hálózatok működőképességéhez szükséges beruházások megvalósítását];
b)
kiegyenlítő szolgáltatások nyújtásának feltételei.
(3)   A (2) bekezdés ellenére a tagállamok rendelkezhetnek úgy, hogy a szabályozó hatóságok kötelesek a tagállam hatáskörrel rendelkező testületéhez formális döntéshozatalra benyújtani a tarifákat vagy legalább az ugyanabban a bekezdésben említett módszereket, valamint a (4) bekezdésben említett módosításokat. Az illetékes testületnek [helyesen: hatáskörrel rendelkező szervnek] ebben az esetben jogában áll a szabályozó hatóság által benyújtott döntéstervezetet jóváhagyni, illetve visszautasítani. Ezeket a tarifákat, módszereket, vagy azok módosításait a formális jóváhagyó határozattal együtt közzé kell tenni. A döntéstervezet esetleges formális visszautasítását – az indoklással együtt – szintén közzé kell tenni.
(4)   A szabályozó hatóságok jogosultak szükség esetén megkövetelni az átviteli- és az elosztórendszer-üzemeltetőktől az (1), (2) és (3) bekezdésben említett feltételek, tarifák, szabályok, mechanizmusok és módszerek megváltoztatását annak érdekében, hogy azok arányosak és megkülönböztetéstől [helyesen: hátrányos megkülönböztetéstől] mentesen alkalmazhatóak legyenek.
(5)   Bármely, egy átviteli- vagy elosztórendszer-üzemeltetővel szemben panasszal élő fél az (1), (2) és (4) bekezdésben említett kérdésekkel kapcsolatos panaszait a szabályozó hatósághoz nyújthatja be, amely az ügyben vitarendező hatóságként eljárva a panasz beérkezését követő két hónapon belül döntést hoz. Ha a szabályozó hatóságnak további információkra van szüksége, ez az időtartam két hónappal meghosszabbítható. Ez az időtartam a panaszos beleegyezésével az említett határidőkön túl is meghosszabbítható. A döntés kötelező érvényű mindaddig, amíg azt jogorvoslat alapján meg nem változtatják.
Ha a panasz a nagyobb, új termelőlétesítmények csatlakozási tarifáira vonatkozik, a két hónapos időtartamot a szabályozó hatóság meghosszabbíthatja.”
Az irányelv 30. cikkének (1) bekezdése akként rendelkezik, hogy a tagállamok hatályba léptetik azokat a törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseket, amelyek szükségesek ahhoz, hogy ennek az irányelvnek legkésőbb 2004. július 1-jéig megfeleljenek, és erről haladéktalanul tájékoztatják a Bizottságot. Ugyanezen cikk (2) bekezdése értelmében a tagállamok a 15. cikk (1) bekezdésének végrehajtását elhalaszthatják, ez azonban nem érinti a 15. cikk (2) bekezdése szerinti követelményeket.
A nemzeti jog
A részvénytársaságokról szóló 2005. évi 551. sz. törvény (Aktiebolagslag [2005:551]) 3. fejezetének 3. cikke szerint, amennyiben a részvénytársaság alapszabálya eltérően nem rendelkezik, a részvénytársaság célja arra irányul, hogy nyereséget termeljen a részvényesei számára. A részvényesek közgyűlésének feladatait a törvény 7. fejezete szabályozza. E törvény 8. fejezete az igazgatóságra és a vezérigazgatóra vonatkozó rendelkezéseket tartalmaz, és többek között az igazgatóság fő feladatairól, a vezérigazgató hatásköréről, valamint a meghatalmazott jogkörére vonatkozó általános korlátozásokról rendelkezik. Ugyanezen törvény 17. fejezetének „A befektetett saját tőke védelme és elővigyázatos gazdálkodási szabályok” című 3. cikke olyan rendelkezéseket tartalmaz, amelyek korlátozzák a leányvállalat által elért nyereségből az anyavállalat részére történő kifizetéseket.
A villamos energiáról szóló 1997. évi 857. sz. törvény (Ellag [1997:857]) 4. fejezete a hálózati tarifákat szabályozza, míg e törvény 12. fejezete a szabályozásról és az ellenőrzésről rendelkezik. Az e fejezetekben foglalt rendelkezések a következők:
„4. fejezet – Hálózati tarifák
Általános szabályok
1. cikk – A hálózati tarifákat oly módon kell kialakítani, hogy a koncessziójogosult által a hálózat üzemeltetése révén elért összes bevétel ésszerűen igazodjék egyrészt a hálózatüzemeltetés objektív feltételeihez, másrészt pedig a koncessziójogosult által alkalmazott hálózatüzemeltetési módszerekhez.
A hálózati tarifáknak objektíveknek és hátrányos megkülönböztetéstől menteseknek kell lenniük.
A villamosenergia-átvitel hálózati tarifáinak kialakítása során különösen a következőket kell figyelembe venni: a csatlakozási pontok száma, a csatlakozási pontok földrajzi elhelyezkedése, az átvitt villamos energia minősége, a fogyasztás, a magasabb szintű hálózat költségei és a villamos energia átvitelének minősége.
A villamosenergia-átvitel hálózati tarifáinak a valamely vezetékhez vagy áramkörhöz történő csatlakozás céljából történő kialakítása során különösen a következőket kell figyelembe venni: a csatlakozási pontok földrajzi elhelyezkedése, valamint a csatlakozási pontnál mért fogyasztás.
A kormány, illetve a kormány felhatalmazása alapján a hálózatok szabályozásáért felelős hatóság a hálózati tarifák kialakítására vonatkozóan részletesebb szabályokat állapíthat meg.
[…]
12. fejezet – Szabályozás
[…]
2. cikk – A szabályozó hatóság bekérheti azokat az adatokat, és megismerheti azokat az iratokat, amelyek a szabályozáshoz szükségesek. Az erre irányuló felhívás közigazgatási bírság terhe mellett is kibocsátható.
Az első bekezdés alapján hozott valamennyi határozat azonnal végrehajtható.
A kormány, illetve a kormány felhatalmazása alapján a hálózatok szabályozásáért felelős hatóság a hálózati tarifák méltányos jellegének mérlegeléséhez szükséges adatok beszerzésére vonatkozóan szabályokat állapíthat meg.
3. cikk – A szabályozó hatóság kibocsáthatja a szabályozásra vonatkozó rendelkezések és feltételek tiszteletben tartásának biztosításához szükséges meghagyásokat. A meghagyás közigazgatási bírság terhe mellett is kibocsátható.
A villamosenergia-ellátás biztonságára vagy az országos villamosenergia-rendszer működésének biztonságára vonatkozó valamennyi meghagyás azonnal végrehajtható.”
A svéd Energiahivatal által 2005-ben kiadott 2. sz. hatósági utasítással (Statens energimyndighets författningssamling [STEMFS] [2005:2]) módosított, ugyanezen hatóság által 2003-ban kiadott 3. sz. hatósági utasítás (Statens energimyndighets författningssamling [STEMFS] [2003:3]) (a továbbiakban: hatósági utasítás) a hálózati tarifák méltányos jellegének mérlegelése érdekében történő adatszolgáltatásra vonatkozó részletes szabályokat, a tarifák műszaki jellemzőit, valamint a szabályozó hatóság részére teljesítendő adatszolgáltatás szabályait tartalmazza.
Az egyes villamosenergia-ipari létesítmények elkülönített üzemeltetéséről szóló 2004. évi 875. sz. törvény (Lag [2004:875] om särskild förvaltning av vissa elektriska anläggningar) 1. fejezetének 2. cikke alapján a länsrätt (közigazgatási bíróság) a hálózatok szabályozásáért felelős hatóság kérelme alapján elrendelheti valamely villamosenergia-ipari létesítmény elkülönített üzemeltetését, amennyiben az olyan hálózatüzemeltető vállalkozás, amely villamosenergia-ipari létesítményt használ, nem teljesíti az alkalmazadó jogszabályok szerinti kötelezettségeinek jelentős részét.
A pert megelőző eljárás
A Bizottság, mivel úgy ítélte meg, hogy a Svéd Királyság nem megfelelően ültette át az irányelv 15. cikke (2) bekezdésének b) és c) pontját, valamint 23. cikke (2) bekezdésének a) és b) pontját, megindította az EK 226. cikk szerinti, kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárást.
Miután e tagállamot felszólította észrevételei megtételére, a Bizottság – mivel úgy ítélte meg, hogy ezek az észrevételek a felhozott összes körülmény tekintetében nem voltak kielégítőek – 2006. december 15-én indokolással ellátott véleményt bocsátott ki, amelyben felszólította a Svéd Királyságot, hogy a véleményben foglaltak teljesítéséhez szükséges intézkedéseket a kézhezvételtől számított két hónapon belül tegye meg.
A Svéd Királyság 2007. január 14-én válaszolt az indokolással ellátott véleményre, ismertetve a nemzeti szabályozás különböző elemeit.
A Bizottság, mivel úgy ítélte meg, hogy a Svéd Királyság továbbra sem tette meg az irányelv 15. cikke (2) bekezdése b) és c) pontjának, valamint 23. cikke (2) bekezdése a) pontjának teljes körű átültetéséhez szükséges intézkedéseket, benyújtotta a jelen keresetet.
A keresetről
Az irányelv 15. cikke (2) bekezdésének b) és c) pontjában foglalt rendelkezések megsértésére alapított első jogalapról
E jogalap keretében a Bizottság azt kifogásolja, hogy a Svéd Királyság elmulasztotta az irányelv 15. cikke (2) bekezdésének b) és c) pontja szerint elfogadni az ahhoz szükséges rendelkezéseket, hogy biztosítsa a vertikálisan integrált vállalkozáson belüli elosztási és termelési érdekek funkcionális szétválasztását.
A Svéd Királyság ellenkérelmében nem vitatja a Bizottság által az irányelv 15. cikke (2) bekezdése b) és c) pontjának átültetésére vonatkozóan levont következtetéseket. Még ha úgy véli is, hogy a társasági jogi szabályozása messzemenően megvalósítja az irányelv e rendelkezései által megkövetelt funkcionális szétválasztást, elismeri, hogy az e rendelkezések átültetéséhez szükséges egyes sajátos intézkedéseket még el kell fogadni. Ezzel kapcsolatban hozzáteszi, hogy a kormány az Energimarknadsinspektionenhez (a villamosenergia-piac országos felülvizsgálata) fordult annak érdekében, hogy ez utóbbi vizsgálja meg az irányelv 15. cikkének helyes átültetéséhez szükséges törvényi és/vagy rendeleti szintű módosításokat és legkésőbb 2008. október 1-jéig jelentést állítson össze.
A jelen esetben nem vitatott, hogy az indokolással ellátott véleményben előírt határidő lejártáig még nem fogadták el az irányelv szóban forgó rendelkezéseinek a svéd jogrendszerbe történő átültetésének biztosításához szükséges valamennyi intézkedést.
Márpedig a kötelezettségszegés megtörténtét a tagállamban az e határidő lejártakor fennálló helyzet alapján kell megítélni (lásd a C-103/00. sz., Bizottság kontra Görögország ügyben 2002. január 30-án hozott ítélet [EBHT 2002., I-1147. o.] 23. pontját, valamint a C-395/07. sz., Bizottság kontra Németország ügyben hozott ítélet [EBHT 2008., I-88. o.] 8. pontját).
E feltételek mellett meg kell állapítani, hogy a Bizottság által hivatkozott első jogalap megalapozott.
Az irányelv 23. cikke (2) bekezdésének a) pontjában foglalt rendelkezések megsértésére alapított második jogalapról
E jogalap keretében a Bizottság azt állítja, hogy az irányelv 23. cikke (2) bekezdésének a) pontját nem megfelelően ültették át a svéd jogrendszerbe, mivel a szabályozó hatóságot nem kötelezték arra, hogy a hatálybalépésük előtt megállapítsa vagy jóváhagyja legalább az e rendelkezés értelmében vett hálózati tarifák kiszámításához használt módszereket.
Ezzel szemben a Svéd Királyság úgy véli, hogy az általa kialakított rendszer összhangban van az irányelvvel, mivel a szabályozása tartalmazza az irányelvben megkövetelt módszereket, mégpedig a kapott eredményeknek a szabályozó hatóság általi utólagos helyesbítésének lehetőségével együtt.
Ezen állításra tekintettel meg kell vizsgálni, hogy e szabályozás megfelel-e az irányelv 23. cikke (2) bekezdésének a) pontjában foglalt követelményeknek.
Az irányelv e rendelkezése anyagi jogi szabályt is tartalmaz, mégpedig azt, hogy a tarifáknak vagy módszereknek lehetővé kell tenniük a hálózatok működőképességéhez szükséges beruházások megvalósítását. Az ilyen beruházások csak akkor várhatók el a gazdasági szereplőktől, ha e tarifák vagy módszerek kellően pontosak, és megfelelő előreláthatóságot biztosítanak.
Mindenekelőtt meg kell állapítani, hogy a Svéd Királyság elismeri, hogy a belső joga nem tartalmaz olyan rendelkezéseket, amelyek legalább a nemzeti hálózatokhoz való hozzáférés és csatlakozás feltételeinek, köztük az átviteli és elosztási tarifáknak a kiszámításához vagy meghatározásához használt módszereknek a nemzeti szabályozó hatóság általi előzetes jóváhagyására vonatkoznának.
E tagállam ugyanakkor úgy véli, hogy a svéd rendszer lehetővé teszi az irányelvben megfogalmazott célkitűzés elérését, vagyis a villamos energia teljesen működőképes belső piacának kialakítását, amelynek keretében biztosítottak a tisztességes verseny feltételei, mindezt pedig többek között annak biztosítása érdekében, hogy a hálózati hozzáférés – összhangban az irányelv (6) preambulumbekezdésével – hátrányos megkülönböztetéstől mentes, átlátható és méltányos díjazású legyen.
Ennek az érvelésnek nem lehet helyt adni.
Meg kell állapítani ugyanis, hogy a tagállam még akkor sem térhet el valamely irányelv kifejezett rendelkezéseitől, ha ezen irányelv valamely rendelkezésének a tagállam által javasolt átültetése vagy értelmezése révén elérhetők, sőt jobban elérhetők az ezen irányelvben megfogalmazott egyes célkitűzések (lásd analógia útján a C-243/03. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 2005. október 6-án hozott ítélet [EBHT 2005., I-8411. o.] 35. pontját).
Következésképpen a Bizottság helyesen állítja, hogy az irányelvben foglalt követelmények betartása érdekében a Svéd Királyság nem elégedhet meg azzal, hogy olyan rendszert működtet, amelyben a többek között a villamosenergia-átviteli és -elosztási tarifák megállapítása érdekében alkalmazott módszer ellenőrzése utólag történik, még annak feltételezésével sem, hogy ez az ellenőrzés ugyanolyan hatékony, mint az előzetes ellenőrzés rendszere, mivel az irányelv kifejezetten az előzetes jóváhagyási rendszer alkalmazását írja elő, és nem biztosítja a tagállamok számára más rendszer alkalmazásának lehetőségét.
A Svéd Királyság azt is előadja, hogy az irányelv 23. cikke (2) bekezdésének b) pontjában támasztott követelmények betartása érdekében elegendő a nemzeti szabályozás olyan rendszerét kialakítani, amelynek keretében csak azokat az iránymutatásokat kell előzetesen jóváhagyni, amelyek alapján a hálózati tarifákat a későbbiekben alkalmazni fogják. Szerinte jelen esetben a belső szabályozási keret meghatározza az irányelv 23. cikke (2) bekezdésének a) pontja értelmében vett hálózati tarifák rögzítéséhez használt módszereket. A Svéd Királyság ezzel kapcsolatban hivatkozik a villamos energiáról szóló 1997. évi 857. sz. törvény 4. fejezetére, a hatósági utasításra, valamint a svéd Energiahivatal 2004. június 21-i határozatára.
Az irányelv (15) preambulumbekezdése szerint a nemzeti szabályozó hatóságok megállapítják vagy jóváhagyják e tarifákat, illetve legalább azok kiszámításának módszereit. Az irányelv (18) preambulumbekezdése szerint ugyanezen nemzeti szabályozó hatóságoknak biztosítaniuk kell, hogy az így megálapított vagy jóváhagyott tarifák hátrányos megkülönböztetéstől mentesek legyenek, és a villamos energia átvitelével vagy elosztásával összefüggésben ténylegesen felmerült költségeket tükrözzék.
A közösségi jogalkotó által megvalósítani kívánt célkitűzéseket meghatározó preambulumbekezdések alapján az irányelv 23. cikke (2) bekezdése a) pontjának nem tulajdonítható olyan értelmezés, amely eltér e rendelkezés szövegétől. E rendelkezésnek magából a szövegéből következik ugyanis egyrészt, hogy a nemzeti szabályozó hatóságok a hatálybalépésük előtt megállapítják vagy jóváhagyják legalább a nemzeti hálózatokhoz történő hozzáférés és csatlakozás feltételeinek, köztük az átviteli és elosztási tarifáknak a kiszámításához vagy meghatározásához használt módszereket, másrészt pedig, hogy e tarifáknak vagy módszereknek lehetővé kell tenniük a hálózatok működőképességéhez szükséges beruházások megvalósítását.
Az irányelv 23. cikke (2) bekezdésének a) pontja tehát a fent említett tarifák előreláthatóságának olyan megfelelő szintjét követeli meg, amely lehetővé teszi a villamosenergia-átviteli és -elosztó hálózatok működőképességéhez szükséges beruházások megvalósításának biztosítását.
Még akkor is, ha – ellentétben a Bizottság állításával – az említett rendelkezés nem kötelezi a tagállamokat, hogy olyan képletet határozzanak meg, amelyben a tarifák konkrét és közvetlen kiszámítását lehetővé tevő változók együttese szerepel, meg kell állapítani, hogy a Svéd Királyság által hivatkozott szabályozási keret csak olyan elveket és általános szempontokat tartalmaz, amelyeknek a hálózati tarifáknak meg kell felelniük, vagyis nem tartalmaz olyan módszert, amely lehetővé tenné a gazdasági szereplőknek, hogy akár megközelítőleg előre láthassák az alkalmazandó tarifákat.
Az irányelvben megfogalmazott célkitűzés csak a konkrét tarifáknak, illetve a tarifák kiszámítása alapjául szolgáló módszer elemeinek olyan pontossági szintet elérő meghatározásával valósítható meg, amely lehetővé teszi a gazdasági szereplők számára az átviteli és elosztó hálózatokhoz való hozzáférés költségeinek felmérését.
Ebből következik, hogy a svéd szabályozási keret nem felel meg a tarifák előreláthatóságára vonatkozó, az irányelvből eredő követelménynek, amely ahhoz szükséges, hogy lehetővé váljék a villamosenergia-átviteli és -elosztó hálózatok működőképességét biztosító beruházások megvalósítása. Mindenesetre a svéd szabályozás nem írja elő a belső jogban azt az előzetes ellenőrzési mechanizmust, amelyről az irányelv 23. cikke (2) bekezdésének a) pontja rendelkezik. A svéd szabályozás ugyanis nem hoz létre olyan rendszert, amelynek keretében a tarifákra tett javaslatokat a hatálybalépésük előtt a szabályozó hatóság elé kellene terjeszteni.
E körülmények között meg kell állapítani, hogy a Bizottság által hivatkozott második jogalap megalapozott.
Az eddigi megfontolások összességére tekintettel meg kell állapítani, hogy a Svéd Királyság, mivel
—
elmulasztotta az irányelv 15. cikke (2) bekezdésének b) és c) pontja szerint elfogadni az ahhoz szükséges rendelkezéseket, hogy biztosítsa a vertikálisan integrált vállalkozáson belüli elosztási és termelési érdekek funkcionális szétválasztását, valamint
—
nem kötelezte a szabályozó hatóságot, hogy az irányelv 23. cikke (2) bekezdésének a) pontja szerint a hatálybalépésük előtt megállapítsa vagy jóváhagyja legalább a nemzeti hálózatokhoz való hozzáférés és csatlakozás feltételeinek, köztük az átviteli és elosztási tarifáknak a kiszámításához vagy meghatározásához használt módszereket,
nem teljesítette az ezen irányelvből eredő kötelezettségeit.
A költségekről
Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §-a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. A Svéd Királyságot, mivel pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.

A fenti indokok alapján a Bíróság (negyedik tanács) a következőképpen határozott:

1)
A Svéd Királyság, mivel
—
elmulasztotta a villamos energia belső piacára vonatkozó közös szabályokról és a 96/92/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2003. június 26-i 2003/54/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 15. cikke (2) bekezdésének b) és c) pontja szerint elfogadni az ahhoz szükséges rendelkezéseket, hogy biztosítsa a vertikálisan integrált vállalkozáson belüli elosztási és termelési érdekek funkcionális szétválasztását, valamint
—
nem tette a szabályozó hatóság feladatává, hogy a 2003/54 irányelv 23. cikke (2) bekezdésének a) pontja szerint a hatálybalépésük előtt megállapítsa vagy jóváhagyja legalább a nemzeti hálózatokhoz való hozzáférés és csatlakozás feltételeinek, köztük az átviteli és elosztási tarifáknak a kiszámításához vagy meghatározásához használt módszereket,
nem teljesítette az ezen irányelvből eredő kötelezettségeit.

2)
A Bíróság a Svéd Királyságot kötelezi a költségek viselésére.

Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: svéd.