CELEX: 61995CJ0235
Socialpolitik
Beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens
Direktiv 80/987/EØF
Artikel 4
Direkte virkning
Muligheden for anvendelse på borgerne af nationale bestemmelser, som fastsætter et loft over garantien for betaling i tilfælde af manglende underretning til Kommissionen

Dommens præmisser
1 Ved dom af 27. januar 1995, berigtiget ved dom af 31. maj 1995, og indgaaet til Domstolen den 6. juli 1995, har Cour d'appel de Douai i medfoer af EF-traktatens artikel 177 forelagt to spoergsmaal vedroerende fortolkningen af Raadets direktiv 80/987/EOEF af 20. oktober 1980 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om beskyttelse af arbejdstagerne i tilfaelde af arbejdsgiverens insolvens (EFT L 283, s. 23, herefter »direktivet«).
2 Spoergsmaalene er blevet rejst under en tvist mellem F. Dumon, tidligere ansat i selskabet Établissements Pierre Gilson (herefter »Gilson«), og AGS Assedic Pas-de-Calais, som repraesentant for Organisationen for Forvaltning af Loenmodtagernes Tilgodehavender (herefter »AGS«) vedroerende det loft over garantien, som blev anvendt med hensyn til sagsoegerens loenkrav ved Gilson's konkurs.
Faellesskabsretten
3 Direktivet finder i henhold til sin artikel 1, stk. 1, anvendelse paa krav, som arbejdstagere i medfoer af en arbejdsaftale eller et ansaettelsesforhold har erhvervet i forhold til arbejdsgivere, der er insolvente. Begrebet insolvens er defineret i artikel 2, stk. 1.
4 I henhold til artikel 3, stk. 1, skal medlemsstaterne traeffe de noedvendige foranstaltninger for at garantiinstitutioner, med forbehold af artikel 4, sikrer arbejdstagerne betaling af tilgodehavender, der hidroerer fra arbejdsaftaler eller ansaettelsesforhold, og som vedroerer loen for perioden inden en bestemt dato.
5 I henhold til artikel 4, stk. 1, kan medlemsstaterne begraense den i artikel 3 omhandlede betalingspligt for garantiinstitutionerne. Medlemsstaterne kan bl.a. i henhold til artikel 4, stk. 3, for at undgaa udbetaling af beloeb, der overstiger direktivets sociale sigte, fastsaette et loft over garantien for betaling af arbejdstagernes tilgodehavender. Saafremt medlemsstaterne goer brug af denne mulighed, skal de underrette Kommissionen om fremgangsmaaderne ved fastsaettelse af loftet.
6 Artikel 11, stk. 1, bestemmer, at medlemsstaterne skal saette de noedvendige administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser i kraft for at efterkomme direktivet inden for en frist af seksogtredive maaneder efter dets meddelelse. De underretter straks Kommissionen herom. I henhold til artikel 11, stk. 2, skal medlemsstaterne desuden meddele Kommissionen teksten til de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser, som de udsteder paa det omraade, der er omfattet af direktivet.
National ret
7 Den franske code du travail indeholder en raekke bestemmelser, som er vedtaget inden direktivets udstedelse, og som skal garantere betaling af loen i tilfaelde af en virksomheds betalingsstandsning eller konkurs, og som skal begraense den garanti, der skal ydes af de institutioner, der er etableret med henblik paa daekning af arbejdsgiveres insolvens (lov nr. 73-1194 af 27.12.1973, aendret og suppleret ved lov nr. 85-98 af 25.1.1985 og nr. 75-1251 af 27.12.1975).
8 I henhold til artikel L 143-11-1 i den franske code du travail skal enhver arbejdsgiver, som driver erhvervsvirksomhed, og enhver privat juridisk person, selv om vedkommende ikke driver erhvervsvirksomhed, der beskaeftiger en eller flere arbejdstagere, i tilfaelde af betalingsstandsning sikre disse betaling af de tilgodehavender, som de har ret til i henhold til deres arbejdsaftale.
9 Artikel L 143-11-4 bestemmer, at forsikringsordningen i artikel L 143-11-1 skal varetages af en organisation, der er oprettet af de mest repraesentative nationale arbejdsgiverorganisationer og godkendt af arbejdsministeren.
10 AGS, som indbefatter Conseil national du patronat français, Confédération des petites et moyennes entreprises og Confédération nationale de la mutualité de la coopération et du Crédit agricole blev oprettet med henblik herpaa. En forvaltningsaftale, indgaaet mellem disse sammenslutninger og Union nationale interprofessionnelle pour l'emploi dans l'industrie et le commerce (herefter »Unedic«) er blevet godkendt af arbejdsministeren. Unedic og sammenslutningerne for ansaettelse i industri og handel, de saakaldte »Assedics«, er af AGS paalagt at opkraeve bidrag til finansiering af denne garantiordning og stille de noedvendige midler til raadighed for fagforeninger og boforvaltere.
11 I henhold til artikel L 143-11-8 er den garanti, som de i artikel L 143-11-4 naevnte institutioner skal sikre, begraenset saaledes, at garantien for alle arbejdstagerens loenkrav alene udgoer det eller de beloeb, som er fastsat ved dekret paa grundlag af det maanedlige loft, der anvendes ved beregningen af bidrag til arbejdsloeshedsforsikringsordningen i bog III, afsnit V, kapitel 1, afdeling II, i den franske code du travail.
12 I henhold til artikel D 143-2 i den franske code du travail kan garantien i artikel L 143-11-8 hoejst udgoere et beloeb, der er tretten gange saa stort som det maanedlige loft, der anvendes ved beregningen af bidrag til arbejdsloeshedsforsikringsordningen, naar de paagaeldende tilgodehavender foelger af ved lov eller administrativt fastsatte bestemmelser eller af vilkaar i en kollektiv overenskomst og udspringer af en arbejdsaftale, der er indgaaet mere end seks maaneder foer tidspunktet for retsafgoerelsen om betalingsstandsningen (herefter »loft 13«). Dette loft, som den 1. juli 1995 udgjorde 679 120 FRF, fastsaettes paa det tidspunkt, hvor arbejdstagerens loenkrav er forfaldent, og senest paa tidspunktet for den retsafgoerelse, hvorved selskabets afvikling fastsaettes, eller hvor der afsiges konkursdekret. I oevrige tilfaelde er denne garanti begraenset til et beloeb, der er fire gange saa stort som det maanedlige loft, der anvendes ved beregningen af bidrag til arbejdsloeshedsforsikringsordningen (herefter »loft 4«). Den 1. juli 1995 udgjorde dette loft 208 960 FRF.
Tvisten i hovedsagen
13 I henhold til en arbejdsaftale af 1. april 1977 blev F. Dumon ansat af selskabet Gilson som handelsrepraesentant med eneret.
14 Ved afgoerelse af 22. august 1989 afsagde Tribunal de commerce de Lille konkursdekret over Gilson og udpegede advokat Froment som kurator. Den 15. september 1989 blev F. Dumon afskediget med virkning fra den 8. december 1989.
15 F. Dumon har for Conseil de prud'hommes de Tourcoing dels anmodet denne ret om at fastsatte hans noejagtige tilgodehavender, dels kraevet, at disse daekkes af AGS ved Assedic du Pas-de-Calais. F. Dumon har naermere bestridt den afgoerelse, hvorved AGS begraensede sin garanti til loft 4, og anfoert, at han var berettiget til det i samme artikel fastsatte loft 13. F. Dumon anfoerte, at hans loenkrav i henhold til artikel D 143-2 var baseret paa administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser eller en kollektiv overenskomst og var udsprunget af en arbejdsaftale, som var blevet indgaaet seks maaneder inden konkursdekretet.
16 AGS har under henvisning til artikel D 143-2 i code du travail anfoert, at F. Dumon's loenkrav hverken var baseret paa administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser eller en kollektiv overenskomst, men udsprang af en arbejdsaftale. Foelgelig maatte loft 4 finde anvendelse.
17 Ved afgoerelse af 27. januar 1992 fastslog Conseil de prud'hommes de Tourcoing, at F. Dumon's krav var en foelge af administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser, bl.a. artikel L 751-1 i code du travail, som opregner betingelserne for at drive virksomhed som handelsagent, og kollektive overenskomstbestemmelser, nemlig artikel 5 i den nationale kollektive overenskomst for handelsagenter, hvorfor retten fandt, at F. Dumon af AGS kunne kraeve, at AGS skulle betale ham paa grundlag af loft 13, og ikke loft 4. Naevnte ret fastsatte F. Dumon's krav over for Gilson til 470 522 FRF og under hensyntagen til de beloeb, som AGS allerede havde udbetalt, fastslog den, at F. Dumon herefter havde krav paa et beloeb paa 380 840 FRF.
18 Den 13. marts 1992 ankede AGS ved Assedic du Pas-de-Calais denne afgoerelse til Cour d'appel de Douai og gjorde gaeldende, at det loft, der skulle finde anvendelse i F. Dumon's sag ikke var loft 13, men loft 4, hvorfor indstaevnte under hensyntagen til de beloeb, der allerede var udbetalt ham, ikke kunne goere yderligere krav gaeldende over for AGS.
19 F. Dumon nedlagde for Cour d'appel paastand om stadfaestelse af dommen fra Conseil de prud'hommes de Tourcoing. Subsidiaert gjorde F. Dumon gaeldende, at artikel D 143-2 i den franske code du travail ikke var forenelig med direktivets artikel 4, stk. 3, hvilken bestemmelse, der er tilstraekkelig praecis og ubetinget, maatte have direkte virkning.
De praejudicielle spoergsmaal
20 Cour d'appel de Douai stadfaestede afgoerelsen fra Conseil de prud'hommes baade med hensyn til det krav og det beloeb, som F. Dumon var berettiget til efter Gilson's konkurs. Cour d'appel de Douai var imidlertid i tvivl om fortolkningen af direktivet i forhold til de begraensninger af garantien, som er fastsat i national ret, og besluttede derfor at udsaette sagen og forelaegge Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:
»1) Er bestemmelserne i artikel 4 i direktiv 80/987 af 20. oktober 1980 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om beskyttelse af arbejdstagerne i tilfaelde af arbejdsgiverens insolvens almengyldige og bindende, og skaber de paa dette grundlag umiddelbare retsvirkninger i national ret?
2) Er artikel D 143-2 i den franske code du travail (hvorefter garantien i henhold til artikel L 143-11-8 i code du travail hoejst kan omfatte et beloeb, der er tretten gange saa stort som det maanedlige loft, der anvendes ved beregningen af bidrag til arbejdsloeshedsforsikringsordningen, naar de paagaeldende tilgodehavender foelger af administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser eller af vilkaar i en kollektiv overenskomst og udspringer af en arbejdsaftale, der er indgaaet mere end seks maaneder foer tidspunktet for retsafgoerelsen om betalingsstandsningen, mens denne garanti i andre tilfaelde er begraenset til et beloeb, der er fire gange saa stort som det naevnte loft), naar henses til den manglende underretning af Kommissionen som foreskrevet i artikel 11 i direktivet af 20. oktober 1980, forenelig med dette direktiv?«
Andet spoergsmaal
21 Den nationale ret oensker med sit andet spoergsmaal, som boer behandles foerst, naermere bestemt at faa oplyst, om direktivets artikel 4, stk. 3, og artikel 11 er til hinder for anvendelsen af saadanne bestemmelser som artikel D 143-2 i den franske code du travail, som fastsaetter et loft over garantien for betaling af arbejdstagernes tilgodehavender, naar medlemsstaten har undladt at underrette Kommissionen om fremgangsmaaderne ved fastsaettelse af loftet.
22 Det bemaerkes indledningsvis, at den franske regering i sine indlaeg til Domstolen har anfoert, at to rapporter vedroerende foranstaltninger med henblik paa at bringe de nationale bestemmelser i overensstemmelse med direktivet er blevet fremsendt til Kommissionen i 1984 og 1986 af Generalsekretariatet for det Interne Ministerielle Udvalg for Spoergsmaal om Det Europaeiske OEkonomiske Samarbejde og af Frankrigs Faste Repraesentation ved De Europaeiske Faellesskaber. I disse dokumenter var der detaljeret redegjort for fremgangsmaaderne ved fastsaettelse af det almindelige loft for loengaranti, som den franske ordning indeholder, idet der bl.a. deri henvistes til bestemmelserne om AGS's begraensning af garantien og redegjordes for de naermere regler for fastsaettelse af det hoejeste garantibeloeb. Den mulighed, som direktivets artikel 4 indroemmer medlemsstaterne, svarede til den ordning, som har eksisteret i fransk ret siden 1976, hvorfor de franske myndigheder alene havde tilsendt Kommissionen en oversigt over de punkter, hvor der var overensstemmelse mellem faellesskabsbestemmelserne og de franske bestemmelser.
23 Paa dette grundlag har den franske regering opfordret Domstolen til at fastslaa, at den i direktivet fastsatte underretningspligt var blevet fuldt opfyldt.
24 Kommissionen har anfoert, at den franske lovgivning har tjent som model for direktivets udarbejdelse, og at den er blevet oplyst om de metoder, der blev anvendt ved fastsaettelse af loftet siden 1979, i den dokumentation, som den franske delegation havde tilsendt Raadet. Kommissionen mener derfor, at den af Den Franske Republik har faaet tilstillet de oplysninger, som er omhandlet i direktivets artikel 4, stk. 3, selv om Kommissionen ikke efter direktivets udstedelse er blevet officielt underrettet herom.
25 Det bemaerkes herved, at ifoelge traktatens artikel 177, som er baseret paa en klar adskillelse mellem de nationale retters og Domstolens funktioner, henhoerer bedoemmelsen af de faktiske omstaendigheder under den nationale rets kompetence (jf. herved dom af 16.3.1978, sag 104/77, Oehlschlaeger, Sml. s. 791, praemis 4, og af 15.11.1979, sag 36/79, Denkavit Futtermittel, Sml. s. 3439, praemis 12). Domstolen har saaledes alene kompetence til at traeffe afgoerelse vedroerende fortolkningen og gyldigheden af en EF-forskrift paa grundlag af de faktiske omstaendigheder, saadan som de er beskrevet af den nationale ret (dom af 2.6.1994, sag C-30/93, AC-ATEL Electronics Vertriebs, Sml. I, s. 2305, praemis 16, og af 20.3.1997, sag C-352/95, Phytheron International, Sml. I, s. 1729, praemis 11).
26 Som Domstolen har fastslaaet i praemis 14 i dommen i sagen Phytheron International, vil en aendring af de praejudicielle spoergsmaals indhold vaere uforenelig med Domstolens opgaver i henhold til traktatens artikel 177 og med Domstolens forpligtelse til at give medlemsstaternes regeringer samt andre beroerte parter mulighed for at afgive indlaeg i henhold til artikel 20 i EF-statutten for Domstolen, naar henses til, at det i henhold til denne bestemmelse kun er forelaeggelsesbeslutningerne, der meddeles de paagaeldende parter.
27 Det paahviler under disse omstaendigheder den nationale ret at bedoemme, om de nye forhold, der er fremkommet under retsforhandlingerne ved Domstolen, er nyttige eller noedvendige for at afgoere tvisten i hovedsagen.
28 Med hensyn til besvarelsen af det andet spoergsmaal bemaerkes foerst, at direktivets artikel 4, stk. 3, andet afsnit, paalaegger de medlemsstater, som i henhold til bestemmelsens foregaaende afsnit har fastsat et loft over garantien for betaling af arbejdstagernes tilgodehavender, en forpligtelse til at underrette Kommissionen om fremgangsmaaderne ved fastsaettelse af loftet.
29 Det fremgaar imidlertid ikke af denne bestemmelse, at forpligtelsen til underretning medfoerer, at Faellesskabet gennemfoerer en kontrolprocedure med hensyn til de fremgangsmaader, som medlemsstaten har fulgt, eller at medlemsstaternes udnyttelse af muligheden for at fastsaette et loft er underordnet en udtrykkelig eller stiltiende godkendelse fra Kommissionens side.
30 Det bemaerkes, at det hverken paa grundlag af ordlyden af eller formaalet med naevnte direktivbestemmelse kan antages, at medlemsstaternes undladelse af at opfylde forpligtelsen til forudgaaende underretning i sig selv kan medfoere, at det saaledes fastsatte loft bliver ugyldigt (jf. vedroerende en tilsvarende bestemmelse, dom af 13.7.1989, sag 380/87, Enichem Base m.fl., Sml. s. 2491, praemis 22).
31 Det fremgaar saaledes, at formaalet med forpligtelsen til underretning i artikel 4, stk. 3, andet afsnit, alene er, at Kommissionen kan blive bekendt med, om medlemsstaterne har udnyttet den i artikel 4, stk. 3, foerste afsnit, angivne mulighed, og i givet fald, hvorledes.
32 Med hensyn til direktivets artikel 11, stk. 2, som forpligter medlemsstaterne til at meddele Kommissionen teksten til de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser, som de udsteder paa det omraade, der er omfattet af direktivet, fremgaar det klart heraf, at denne bestemmelse vedroerer forholdet mellem medlemsstaterne og Kommissionen, og ikke giver borgerne nogen rettigheder, som kan anses for at blive tilsidesat ved en medlemsstats tilsidesaettelse af en forpligtelse til at give forudgaaende underretning til Kommissionen om de fremgangsmaader, som er anvendt ved fastsaettelsen af det i artikel 4, stk. 3, omhandlede loft.
33 Det andet spoergsmaal skal derfor besvares med, at direktivets artikel 4, stk. 3, og artikel 11 ikke er til hinder for anvendelsen af saadanne bestemmelser som artikel D 143-2 i den franske code du travail, som fastsaetter et loft over garantien for betaling af arbejdstagernes tilgodehavender, naar medlemsstaten har undladt at underrette Kommissionen om fremgangsmaaderne ved fastsaettelse af loftet.
Det foerste spoergsmaal
34 Den nationale ret oensker med det foerste spoergsmaal oplyst, om bestemmelserne i direktivets artikel 4 er almengyldige og bindende, saaledes at borgerne kan goere dem gaeldende for en national ret.
35 Henset til besvarelsen af det andet spoergsmaal er det ufornoedent at traeffe afgoerelse om det foerste spoergsmaal.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
36 De udgifter, der er afholdt af den franske regering og Kommissionen, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN
(Sjette Afdeling)
vedroerende de spoergsmaal, der er forelagt af Cour d'appel de Douai ved dom af 27. januar 1995, berigtiget ved dom af 31. maj 1995, for ret:
Artikel 4, stk. 3, og artikel 11 i Raadets direktiv 80/987/EOEF af 20. oktober 1980 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om beskyttelse af arbejdstagerne i tilfaelde af arbejdsgiverens insolvens er ikke til hinder for anvendelsen af bestemmelser, som fastsaetter et loft over garantien for betaling af arbejdstagernes tilgodehavender, naar medlemsstaten har undladt at underrette Kommissionen om fremgangsmaaderne ved fastsaettelse af loftet.