CELEX: 62005TJ0024
Konkurence
Aizliegtas vienošanās
Spānijas jēltabakas iegādes un pirmapstrādes tirgus
Lēmums, ar kuru konstatē EKL 81. panta pārkāpumu
Cenu noteikšana un tirgus sadale
Pienākums norādīt pamatojumu
Vainojamība pārkāpjošā rīcībā
Vienlīdzīga attieksme

Tiesvedības priekšvēsture
1.
Prasītāji un administratīvā procedūra

World Wide Tobacco España, SA
(turpmāk tekstā – “
WWTE
”) ir viens no četriem jēltabakas pirmapstrādes uzņēmumiem Spānijā (turpmāk tekstā – “apstrādātāji” vai “Spānijas apstrādātāji”).
Trīs pārējie Spānijas apstrādātāji ir šādi:
Compañia española de tabaco en rama, SA
(turpmāk tekstā – “
Cetarsa
”),
Agroexpansión, SA
, un
Tabacos Españoles, SL
(turpmāk tekstā – “
Taes
”).
Laikā no 1995. gada līdz 1998. gada 5. maijam divas trešdaļas
WWTE
kapitāla piederēja
Trans-Continental Leaf Tobacco Corp. Ltd
(turpmāk tekstā – “
TCLT
”), 100 %
Standard Commercial Tobacco Co., Inc
. (turpmāk tekstā – “
SCTC
”) meitas uzņēmumam, kas pats ir 100 % meitas uzņēmums daudznacionālai ASV sabiedrībai
Standard Commercial Corp.
(turpmāk tekstā – “
SCC
”). Viena trešdaļa palika
WWTE
prezidentam un diviem viņa ģimenes locekļiem.

TCLT
1998. gada 5. maijā palielināja savu dalību
WWTE
kapitālā līdz 86,94 %, pārējās daļas īpašumā saglabāja
WWTE
(9,73 %) un kāda fiziska persona (3,33 %).
WWTE
1998. gada oktobrī iegādājās akcijas no šīs pēdējās minētās personas un
SCC
ieguva tiešo dalību 0,04 % apmērā
WWTE
kapitālā.
TCLT
un
SCC
1999. gada maijā palielināja savu dalību
WWTE
kapitālā līdz attiecīgi 89,64 % un 0,05 %, pārējo daļu saglabājot
WWTE
īpašumā.

SCC
,
SCTC
un
TCLT
ir prasītāji šajā lietā. Turpmāk būs norāde uz sabiedrību grupu, kurai tie pieder, ar vārdiem “
Standard
grupa”.
Eiropas Kopienu Komisija, kuras rīcībā bija informācija, ka Spānijas jēltabakas apstrādātāji un ražotāji esot pārkāpuši EKL
81. panta noteikumus, 2001. gada 3. un 4. oktobrī veica pārbaudes saskaņā ar Padomes 1962. gada 6. februāra Regulas Nr. 17
– Pirmās regulas par [EKL 81.] un [EKL 82.] panta īstenošanu (OV 1962, 13, 204. lpp.) – 14. pantu triju šo apstrādātāju, proti,
Cetarsa
,
Agroexpansión
un
WWTE
, kā arī
Asociación Nacional de Empresas Transformadoras de Tabaco
(turpmāk tekstā – “
Anetab
”) telpās.
Komisija 2001. gada 3. oktobrī veica pārbaudes arī
Maison des métiers du tabac
un Eiropas Tabakas apstrādātāju federācijas telpās, kā arī
Federación nacional de cultivadores de tabaco
(turpmāk tekstā – “
FNCT
”) telpās 2001. gada 5. oktobrī.
2002. gada janvārī un februārī apstrādātāji un
Anetab
nosūtīja Komisijai informāciju. Pēc tam, pamatojoties uz Regulas Nr. 17 11. pantu, Komisija tiem, kā arī
FNCT
nosūtīja vairākus informācijas pieprasījumus. Tā lūdza informāciju arī no Spānijas Lauksaimniecības, zvejas un pārtikas ministrijas
par Spānijas tiesisko regulējumu lauksaimniecības preču jomā.
2003. gada 11. decembrī Komisija uzsāka procedūru, kas ir šīs lietas pamatā, un pieņēma paziņojumu par iebildumiem, ko tā
adresēja 20 uzņēmumiem un asociācijām, tostarp Spānijas apstrādātājiem
Anetab
,
FNCT
, prasītājiem un
Deltafina SpA
.
Deltafina
ir Itālijas sabiedrība, kuras galvenā darbība ir jēltabakas pirmapstrāde un apstrādātās tabakas tirdzniecība. Tā pieder tai
pašai grupai, kurai pieder
Taes
, proti, tai, kuru vada ASV sabiedrība
Universal Corp
.
Attiecīgajiem uzņēmumiem un asociācijām bija piekļuve Komisijas izmeklēšanas lietas materiāliem
CD‑ROM
kopijas veidā, kas tiem tika nosūtīta, un tie nosūtīja rakstveida apsvērumus, atbildot uz Komisijas norādītajiem iebildumiem.
2004. gada 29. martā notika uzklausīšana.
Pēc konsultācijām ar Konkurences ierobežojumu un monopoluzņēmumu padomdevēju komiteju un ņemot vērā uzklausīšanas amatpersonas
galīgo ziņojumu, 2004. gada 20. oktobrī Komisija pieņēma Lēmumu C(2004) 4030, galīgā redakcija, saistībā ar EK līguma 81. panta
1. punktā izklāstīto procesu [par EKL 81. panta piemērošanas procedūru] (Lieta COMP/C.38.238/B.2 – Jēltabaka – Spānija) (turpmāk
tekstā – “apstrīdētais lēmums”), kura kopsavilkums publicēts 2007. gada 19. aprīļa
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
(OV L 102, 14. lpp.).
2.
Apstrīdētais lēmums
Apstrīdētais lēmums skar divas noslēgtas un Spānijas jēltabakas tirgū īstenotas horizontālas aizliegtās vienošanās.
Pirmās aizliegtās vienošanās, kurā piedalījās apstrādātāji un
Deltafina
, priekšmets bija katru gadu laikposmā no 1996. līdz 2001. gadam noteikt (maksimālās) vidējās piegādes cenas visiem jēltabakas
veidiem un savstarpēji sadalīt visus jebkuras šķirnes jēltabakas daudzumus, ko katrs apstrādātājs var iegādāties no ražotājiem
(skat. it īpaši apstrīdētā lēmuma 74.–76. un 276. apsvērumu). No 1999. līdz 2001. gadam apstrādātāji un
Deltafina
arī savstarpēji vienojās par cenu robežām katrai jēltabakas šķirnei atkarībā kvalitātes, kā tas norādīts “audzēšanas līgumu”
pielikumos ietvertajās shēmās, un piemērojamiem papildnosacījumiem, proti, vidējām minimālajām cenām katram ražotājam un katrai
ražotāju grupai (skat. it īpaši apstrīdētā lēmuma 77.–83. un 276. apsvērumu).
Šī sprieduma 14. punktā aprakstītā aizliegtā vienošanās turpmāk tiks norādīta ar vārdiem “apstrādātāju aizliegtā vienošanās”.
Otrā apstrīdētajā lēmumā norādītā aizliegtā vienošanās attiecas uz trīs Spānijas lauksaimniecības savienībām, proti,
Asociación agraria de jóvenes agricultores
(turpmāk tekstā – “
ASAJA
”),
Unión de pequeños agricultores
(turpmāk tekstā – “
UPA
”) un
Coordinadora de organizaciones de agricultores y ganaderos
(turpmāk tekstā – “
COAG
”), kā arī
Confederación de cooperativas agrarias de España
(turpmāk tekstā – “
CCAE
”). Šīs aizliegtās vienošanās mērķis bija katru gadu laikposmā no 1996. līdz 2001. gadam noteikt cenu robežas katrai jēltabakas
šķirnei pēc kvalitātes, kā tas norādīts “audzēšanas līgumu” pielikumos ietvertajās shēmās, un piemērojamos papildnosacījumus
(skat. it īpaši apstrīdētā lēmuma 77.–83. un 277. apsvērumu).
Šī sprieduma 16. punktā aprakstītā aizliegtā vienošanās turpmāk tiks norādīta ar vārdiem “ražotāju pārstāvju aizliegtā vienošanās”.
Apstrīdētajā lēmumā Komisija uzskata, ka katra šī aizliegtā vienošanās ir EKL 81. panta 1. punkta vienots un turpināts pārkāpums
(skat. it īpaši apstrīdētā lēmuma 275.–277. apsvērumu).
Šī lēmuma 1. pantā atbildību par apstrādātāju aizliegto vienošanos tā piedēvē Spānijas apstrādātājiem,
Deltafina
,
Dimon Inc.
– grupas, pie kuras pieder
Agroexpansión
, mātes sabiedrībai – un prasītājiem un ražotāju pārstāvju aizliegto vienošanos –
ASAJA
,
UPA
,
COAG
un
CCAE
(turpmāk tekstā visas kopā – “ražotāju pārstāvji”).
Apstrīdētā lēmuma 2. pantā Komisija liek šiem uzņēmumiem un ražotāju pārstāvjiem nekavējoties izbeigt, ja tie to jau nav izdarījuši,
1. pantā minētos pārkāpumus un atturēties no jebkādas ierobežojošas darbības, kam ir tāds pats vai līdzīgs mērķis vai sekas.
Apstrīdētā lēmuma 3. pantā tika noteikti šādi naudas sodi:
–
Deltafina
: EUR 11 880 000;
–
Cetarsa
: EUR 3 631 500;
–
WWTE
: EUR 1 822 500;
–
Agroexpansión
: EUR 2 592 000;
–
Taes
: EUR 108 000;
–
ASAJA
: EUR 1000;
–
UPA
: EUR 1000;
–
COAG
: EUR 1000;
–
CCAE
: EUR 1000.
No apstrīdētā lēmuma 3. panta arī izriet, ka prasītāji ir solidāri atbildīgi par
WWTE
uzliktā naudas soda samaksu un
Dimon
– par
Agroexpansión
uzliktā naudas soda samaksu.
3.
Apstrīdētā lēmuma adresāti
Apstrīdētā lēmuma 2.4. punkts ir veltīts jautājumam par adresātiem (apstrīdētā lēmuma 357.–400. apsvērums).
Vispirms Komisija tajā norāda, ka ir konstatēts, ka Spānijas apstrādātāji un
Deltafina
ir tieši piedalījušies apstrādātāju aizliegtajā vienošanās un
ASAJA
,
UPA
,
COAG
un
CCAE
– ražotāju aizliegtajā vienošanās, kādēļ katram no šiem uzņēmumiem un asociācijām “tiek prasīts uzņemties atbildību par pārkāpumu
un tādējādi [tie] ir [apstrīdētā lēmuma] adresāti” (apstrīdētā lēmuma 357. un 358. apsvērums). Šī lēmuma 359.–369. apsvērumā
tā konkrētāk novērtēja
Deltafina
lomu apstrādātāju aizliegtajā vienošanās.
Pēc tam Komisija pārbauda jautājumu par mātes sabiedrības vainojamību meitas sabiedrības prettiesiskā rīcībā, norādot, ka
šajā lietā tā iespējama trijos gadījumos –
Agroexpansión
,
WWTE
un
Taes
gadījumā (apstrīdētā lēmuma 370.–400. apsvērums).
Šajā ziņā, pirmkārt, Komisija atgādina principus, kuri, pēc tās domām, ir piemērojami šajā jautājumā (apstrīdētā lēmuma 371.–374. apsvērums).
Konkrētāk, tā izklāsta:
–        lai noteiktu, vai meitas sabiedrības pretlikumīgā rīcībā var tikt vainota mātes sabiedrība, ir jākonstatē, ka pirmā minētā
“pati nenosaka savu rīcību tirgū, bet galvenokārt piemēro mātes sabiedrības noteiktos norādījumus” (Tiesas 1972. gada 14. jūlija
spriedums lietā 48/69
ICI
/Komisija,
Recueil
, 619. lpp., 132. un 133. punkts);
–        saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ja mātes sabiedrībai pilnībā pieder tās meitas sabiedrības kapitāldaļas, var uzskatīt, ka
mātes sabiedrībai ir bijusi izšķiroša ietekme uz tās meitas sabiedrības rīcību (Tiesas 1983. gada 25. oktobra spriedums lietā 107/82
AEG-Telefunken
/Komisija,
Recueil
, 3151. lpp., 50. punkts, un 2000. gada 16. novembra spriedums lietā C‑286/98 P
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija,
Recueil
, I‑9925. lpp., 29. punkts; Pirmās instances tiesas 1999. gada 20. aprīļa spriedums apvienotajās lietās T‑305/94 līdz T‑307/94,
no T‑313/94 līdz T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 un T‑335/94
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija, saukts “PVC II”,
Recueil
, II‑931. lpp., 961. un 984. punkts);
–        šo pieņēmumu var apstiprināt ar “konkrēto lietu īpašiem faktoriem”;
–        meitas sabiedrību, kuras netiek 100 % kontrolētas, gadījumos mātes sabiedrība var, kā uzskata Tiesa, ietekmēt savas meitas
sabiedrības politiku, ja pārkāpuma izdarīšanas brīdī tai pieder lielākā daļa meitas sabiedrības kapitāla (iepriekš minētais
spriedums lietā
ICI
/Komisija, 136. punkts) vai ja tā ir “nepārtraukti” informēta par šīs meitas sabiedrības darbībām un tā tieši nosaka tās rīcību
(iepriekš minētais spriedums lietā
AEG-Telefunken
/Komisija, 52. punkts);
–        saskaņā ar pastāvīgo judikatūru uzņēmuma jēdziens, ievietots konkurences tiesību kontekstā, ir jāsaprot kā tāds, kas apzīmē
ekonomisku vienību pat tad, ja no juridiskā viedokļa šo ekonomisko vienību veido vairākas fiziskas vai juridiskas personas
(Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. marta spriedums lietā T‑9/99
HFB
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑1487. lpp., 66. punkts, kurā ir atsauce uz Tiesas 1984. gada 12. jūlija spriedumu lietā 170/83
Hydrotherm Gerätebau
,
Recueil
, 2999. lpp., 11. punkts).
Otrkārt, pirms detalizētākas
Agroexpansión
, kā arī
WWTE
gadījumu pārbaudes Komisija norāda apstrīdētā lēmuma 375. apsvērumā:
“Šajā lietā trīs no četriem Spānijas jēltabakas apstrādātājiem ir ASV daudznacionālu sabiedrību kontrolē (100 % vai 90 %).
Turklāt ir citi faktori, kas apstiprina pieņēmumu, ka par
Agroexpansión
un
WWTE
rīcību ir atbildīga[s] to mātes sabiedrība[s]. Šajā gadījumā abas sabiedrības – mātes sabiedrība un tās meitas sabiedrība
– ir jāuzskata par solidāri atbildīgām par [..] [apstrīdētajā] lēmumā konstatētajiem pārkāpumiem.”
Apstrīdētā lēmuma 376. apsvērumā Komisija piebilst:
“[Savukārt] pēc paziņojuma par iebildumiem nosūtīšanas un pušu uzklausīšanas izrādījās, ka pierādījumi lietas materiālos nevarēja
pamatot līdzīgu secinājumu attiecībā uz
Universal
[..] un
Universal Leaf
[
Tobacco Co. Inc
.] dalību
Taes
un
Deltafina
. Neņemot vērā strukturālo saistību starp mātes sabiedrībām un to meitas sabiedrībām, lietas materiālos nav nekādu norāžu
par
Universal
[..] un
Universal Leaf
būtisku dalību [apstrīdētajā lēmumā] pārbaudītajos faktos. Nebūtu pareizi tās uzskatīt par lēmuma adresātēm šajā lietā. Šis
pats secinājums attiecas
a fortiori
uz
Intabex
[
Netherlands BV
], jo tās 100 % dalība
Agroexpansión
bija tikai finansiāla.”
Apstrīdētā lēmuma 377.–386. apsvērumā Komisija aplūko
Agroexpansión
gadījumu. Tā arī norāda, ka kopš 1997. gada otrā pusgada šo sabiedrību pilnībā kontrolēja
Dimon
ar tās 100 % meitas sabiedrību
Intabex Netherlands BV
(turpmāk tekstā – “
Intabex
”). No tā Komisija secina, ka ir leģitīmi prezumēt, ka vismaz no tā brīža
Dimon
īstenoja noteicošu ietekmi uz
Agroexpansión
rīcību. Komisija piebilst, ka citi lietas materiāli – kurus tā apraksta apstrīdētā lēmuma 379. un 380. apsvērumā – apstiprina
šo pieņēmumu. Turklāt tā noraida atsevišķus
Dimon
izteiktus iebildumus tās atbildē uz paziņojumu par iebildumiem un it īpaši to, ka tā esot pārkāpusi nediskriminācijas principu,
uzskatot to par atbildīgu par tās meitas sabiedrības pārkopjošo rīcību, lai gan tā nav uzskatījusi par atbildīgu
Cetarsa
mātes sabiedrību, proti,
Sociedad estatal de participaciones industriales
(turpmāk tekstā – “
Sepi
”), par tās meitas sabiedrības rīcību. Komisija pamato šo atšķirīgo attieksmi ar to, ka pretēji tam, ko esot apgalvojusi
Dimon
, “[tās] lietas materiālos [..] nav norāžu par tiešu saziņu starp
Cetarsa
un
Sapi
par šīs lietas priekšmetu”, ka “
Sepi
dalība
Cetarsa
šķiet būtībā finansiāla līdzīgi kā saistība starp
Intabex
un
Agroexpansión
”, ka
Cetarsa
(atšķirībā no
Agroexpansión
) apvieno visas
Sepi
grupas tabakas apstrādes darbības un šī paša iemesla dēļ tā acīmredzami tiek pārvaldīta atsevišķi, un, visbeidzot, ka “
Cetarsa
nav 100 %
Sepi
meitas sabiedrība” (apstrīdētā lēmuma 384. apsvērums).
Komisija no šī sprieduma 30. punktā izklāstītajiem faktiem secina, ka
Dimon
“kopīgi ar
Agroexpansión
jāsauc pie atbildības par pēdējās minētās rīcību, kas [ar apstrīdēto lēmumu] konstatēta laikposmā no 1997. gada otrā pusgada
līdz 2001. gada 10. augustam” (apstrīdētā lēmuma 386. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 387.–400. apsvērumā Komisija pārbauda
WWTE
gadījumu.
Tā uzskata, ka ir nošķirami divi laikposmi, pirmais – no 1995. gada līdz 1998. gada maijam un otrais – no šī pēdējā minētā
mēneša līdz apstrīdētā lēmuma pieņemšanas datumam.
Attiecībā uz pirmo laikposmu Komisija apstrīdētā lēmuma 388.–390. apsvērumā vispirms konstatē:
–        divas trešdaļas
WWTE
kapitālā piederēja
SCC
, izmantojot
TCLT
, kas bija
SCT
meitas sabiedrība;
–        pārējais
WWTE
kapitāls piederēja trim fiziskām personām, proti,
WWTE
prezidentam un diviem viņa ģimenes locekļiem;
–
WWTE
akcionāru kopsapulcē bija nepieciešams to akcionāru pozitīvs balsojums, kuriem piederēja vismaz 75 % kapitāla;
–
WWTE
valdi veidoja četri locekļi, kurus iecēla akcionāru kopsapulce;
–        divi no šiem locekļiem – tostarp
WWTE
prezidents, kam bija viena izšķirošā balss, – pārstāvēja mazākuma akcionārus;
–        pārējo divi locekļu vidū bija
SCC
viceprezidents, kas atbild par grupas darbību Eiropā,
V
.;
–
WWTE
valdes lēmumi tika pieņemti ar vienkāršu balsu vairākumu.
Apstrīdētā lēmuma 391. apsvērumā Komisija secina no iepriekš minētajiem faktiem, ka pirmajā laikposmā
WWTE
bija ciešā tā prezidenta, viņa ģimenes un
SCC
(izmantojot
SCTC
un
TCLT
) kontrolē.
Turklāt šajā pašā apsvērumā tā norāda virkni pierādījumu, kas ir tās lietas materiālos, kas pierādot, ka šajā pašā laikposmā
SCC
“un/vai tās meitas sabiedrības” faktiski ietekmēja
WWTE
rīcību Spānijā.
Visbeidzot, apstrīdētā lēmuma 392. apsvērumā Komisija izklāsta, ka, ņemot vērā šos pierādījumus, “ir jāsecina, ka laikā no
1996. gada līdz 1998. gada maijam, lai gan
SCC
, izmantojot savas meitas sabiedrības
TCLT
un
SCTC
, kontrolēja tikai divas trešdaļas
WWTE
kapitāla, tā tomēr bija ieviesusi noteiktus mehānismus, kuri kopumā ļāva tai būt lietas kursā par savas meitas sabiedrības
darbībām Spānijā un tādējādi faktiski kontrolēt tās komercpolitiku”.
Attiecībā uz otro laikposmu apstrīdētā lēmuma 393.–398. apsvērumā Komisija norāda virkni pierādījumu, kas pierādot, ka no
1998. gada maija
SCC
vai nu tieši, vai izmantojot
SCTC
un
TCLT
, bija ekskluzīva kontrole pār
WWTE
un tā īstenoja izšķirošu ietekmi uz pēdējā minētā komercpolitiku. Šie pierādījumi esot šādi:
–        1998. gada maijā
TCLT
palielināja savu dalību
WWTE
kapitālā līdz 86,94 %, pārējais kapitāls piederēja pašam
WWTE
(9,73 %) un kādai fiziskai personai (3,33 %);
–        1998. gada oktobrī
WWTE
iegādājās pēdējās minētās personas akcijas un
SCC
ieguva tiešu dalību 0,04 % apmērā
WWTE
;
–        1999. gada maijā
TCLT
un
SCC
palielināja savu dalību
WWTE
kapitālā līdz attiecīgi 89,64 % un 0,05 %;
–
WWTE
akcionāru kopsapulces balsošanas noteikumi netika grozīti, tādēļ kopš 1998. gada maija
SCC
kontrolēja lēmumu pieņemšanu šajā dalībnieku kopsapulcē;
–        divi
WWTE
valdes locekļi, kas pārstāvēja mazākuma akcionārus, bija demisionējuši un tika aizstāti ar diviem jauniem kopsapulces ieceltiem
locekļiem;
–        kopš 1998. gada maija
WWTE
valdes lēmumiem bija nepieciešams trīs no četru tās locekļu balsis “par”;
–        kopš 1998. gada
V
. ir loma audzēšanas līgumu noslēgšanā starp
WWTE
un ražotāju grupējumu;
–
WWTE
2000. gada “iekšējās kontroles procedūru un sistēmu rokasgrāmatā” (turpmāk tekstā – “
WWTE
rokasgrāmata”) ir norādīts, ka “prezidents kopā ar pārdošanas direktoru ir tieši atbildīgs par [līgumu noslēgšanas procedūru],
saņemot iepriekšēju mātes sabiedrības, kas katru gadu martā apstiprina ikgadējo budžetu, atļauju”.
Apstrīdētā lēmuma 399. apsvērumā Komisija norāda, ka “
SCC
norādītie argumenti tās atbildē uz paziņojumu par iebildumiem nepamato citu secinājumu šajā sakarā”. Konkrētāk, kā uzskata
Komisija, “tās Spānijas meitas sabiedrības vietējās valdes esamība [neatceļ secinājumu, ka]
SCC
bija noteicoša ietekme uz šo pašu meitas sabiedrību”.
Ņemot vērā šos dažādos pierādījumus, Komisija secina apstrīdētā lēmuma 400. apsvērumā, ka vismaz kopš 1996. gada “
SCC
un/vai tās meitas sabiedrības
SCTC
un
TCLT
” būtiski ietekmēja
WWTE
komercpolitiku un ka tādējādi tām ir solidāri jāatbild par pēdējai minētai pārmesto rīcību un tām ir jābūt apstrīdētā lēmuma
adresātēm.

Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas [tagad – Vispārējā tiesa] kancelejā iesniegts 2005. gada 21. janvārī,
prasītāji cēla šo prasību.
Tajā pašā dienā
WWTE
cēla prasību ar mērķi samazināt naudas sodu, kas tam uzlikts ar apstrīdēto lēmumu (lieta T‑37/05).
2005. gada 22. janvārī
Agroexpansión
arī cēla prasību ar mērķi samazināt naudas sodu, kas tai uzlikts ar apstrīdēto lēmumu (lieta T‑38/05).
2005. gada 28. janvārī
Dimon
cēla prasību daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu vai, pakārtoti, samazināt naudas sodu, kas tai uzlikts ar šo lēmumu (lieta T‑41/05).
Ar 2005. gada 1. augustā Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegtu vēstuli prasītāji lūdza apvienot šo lietu ar lietām T‑37/05,
T‑38/05 un T‑41/05.
Ar 2005. gada 7. septembrī Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegtu vēstuli Komisija norādīja Pirmās instances tiesai,
ka tā uzskata, ka četru lietu apvienošana neļautu jūtami uzlabot tiesvedības efektivitāti un ka tā atstāj tiesas ziņā lemt,
vai ir apmierināms lūgums apvienot lietas.
Pirmās instances tiesa šo lūgumu apvienot lietas neapmierināja.
Saskaņā ar tiesneša referenta ziņojumu Pirmās instances tiesa (ceturtā palāta) nolēma uzsākt mutvārdu procesu un Reglamenta
64. pantā paredzēto procesa organizatorisko pasākumu ietvaros aicināja Komisiju iesniegt dokumentu un atbildēt uz konkrētiem
jautājumiem. Komisija šos lūgumus izpildīja noteiktajā termiņā.
Tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un to atbildes uz jautājumiem, ko Pirmās instances tiesa uzdeva 2009. gada
17. jūnija tiesas sēdē.
Prasītāji lūdz Vispārējo tiesu:
–        atcelt apstrīdēto lēmumu, ciktāl tas uz tiem attiecas;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisija lūdz Vispārējo tiesu:
–        noraidīt prasību;
–        piespriest prasītājiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums
Prasības pamatojumam prasītāji norāda divus pamatus. Pirmais pamats sadalīts divās daļās. Pirmā daļa ir par EKL 81. panta
1. punkta pārkāpumu un Padomes 2002. gada 16. decembra Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas
noteikti [EKL] 81. un 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.), pārkāpumu. Otrā daļa, kas norādīta pakārtoti, ir par nepietiekamu
pamatojumu. Otrais pamats ir par vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu. Tā kā šie divi pamati ir cieši saistīti, tie
jāaplūko kopā.
1.
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmā pamata pirmajā daļā prasītāji apgalvo, ka Komisija ir pārkāpusi EKL 81. panta 1. punktu un Regulas Nr. 1/2003 23. panta
2. punktu, uzskatot tos par atbildīgiem
WWTE
izdarītajā pārkāpumā.
Tie norāda, ka saskaņā ar judikatūru un Komisijas lēmumu praksi ir jābūt izpildītiem diviem kumulatīviem nosacījumiem, lai
uzņēmumu varētu uzskatīt par atbildīgu par cita uzņēmuma izdarītu pārkāpumu: pirmajam uzņēmuma ir ne tikai jāspēj īstenot
izšķirošu ietekmi uz otra uzņēmuma rīcību, bet ir arī reāli jābūt izmantojušam šo ietekmi.
Attiecībā uz pirmo nosacījumu prasītāji norāda, ka laikposmā pirms 1998. gada maija
TCLT
nespēja noteicoši ietekmēt
WWTE
uzņēmējdarbības politiku un tai attiecībā uz pēdējo minēto nebija tādu vadības pilnvaru, kas tam atņemtu visu faktisko autonomiju,
izlemjot savu darbības virzienu tirgū. Tie uzskata, ka Komisija tādējādi ir kļūdaini vainojusi
TCLT
un – paplašināti –
SCTC
un
SCC
pārkāpumā, ko šajā laikposmā izdarīja
WWTE
.
Savu apgalvojumu pamatojumam prasītāji norāda arī faktu, ka
SCTC
un
SCC
ir tikai netieša dalība
WWTE
, ka
WWTE
tika kontrolēts kopā ar
TCLT
, no vienas puses, un
WWTE
prezidentu un viņa ģimeni, no otras puses, un ka “lietas materiāli”, uz kuriem Komisija atsaucas apstrīdētā lēmuma 391. apsvērumā,
nepierāda, ka tie spēja izšķiroši ietekmēt
WWTE
.
Prasītāji uzskata, ka Padomes 2004. gada 20. janvāra Regulā (EK) Nr. 139/2004 par kontroli pār uzņēmumu koncentrāciju (OV
L 24, 1. lpp.) paredzētais jēdziens “kopīga kontrole” neatbilst pilnvarām īstenot izšķirošu ietekmi. Šajā ziņā, pirmkārt,
tie norāda, ka šajā lietā šo regulu nebūtu jāpiemēro pēc analoģijas. Otrkārt, tās apgalvo, ka, pat ja pieņemtu, ka šajā regulā
varētu tikt rastas norādes, “ekskluzīvas kontroles” jēdziens, nevis “kopīgas kontroles” jēdziens ir pienācīgais, lai definētu
“pilnvaras īstenot izšķirošu ietekmi uz meitas sabiedrības komercpolitiku”.
Attiecībā uz laikposmu pēc 1998. gada maija prasītāji atzīst, ka tie spēja īstenot izšķirošu ietekmi uz
WWTE
.
Attiecībā uz otro nosacījumu, pirmkārt, prasītāji norāda, ka, lai tas tiktu izpildīts, mātes sabiedrībai ir jāsniedz meitas
sabiedrībai tiešas norādes veikt pārkāpumu vai ir tieši jāpiedalās tajā. Šī apgalvojuma pamatojumam tie arī norāda uz Komisijas
konstatējumu apstrīdētā lēmuma 376. apsvērumā, ka, “izņemot korporatīvu saistību starp mātes sabiedrībām un to meitas sabiedrībām,
lietas materiālos nav nekādu norāžu par
Universal
[..] un
Universal Leaf
būtisku dalību [apstrīdētajā lēmumā] pārbaudītajos faktos”.
Prasītāji uzskata, ka Komisija ir maldījusies, apgalvojot, ka pietiek tikai pierādīt, ka meitas sabiedrībai nav pilnīgas autonomijas,
nosakot savas rīcības tirgū virzienu – nepierādot īpašu saikni ar pārkāpjošo rīcību –, lai tiktu pierādīta izšķirošas ietekmes
reāla izmantošana. Pirmkārt, tie uzskata, ka šādi aizstāvētai Komisijas nostājai nav atbalsta tās norādītajā judikatūrā. Otrkārt,
tie apliecina, ka šai ietekmei ir jāattiecas uz “komercpolitiku saistībā ar pārkāpumu”. Šajā lietā pārkāpums esot ticis izdarīts
jēltabakas iepirkuma tirgū jeb tirgū, kurā
WWTE
esot pilnīga autonomija, kas neietilpst “komercpolitikā vai pārdošanas politikā”. Šajā pašā ziņā prasītāji kritizē to, ka
pierādījumi, uz kuriem balstās Komisija, attiecas tikai uz finansējumu un tabakas pārdošanu, nevis uz jēltabakas iegādi.
Otrkārt, prasītāji apgalvo, ka vertikāli integrētas sabiedrību grupas gadījumā atbildību par meitas sabiedrības pārkāpjošo
rīcību nevar automātiski piedēvēt sabiedrībai, kura ir grupas priekšgalā. Tikai mātes sabiedrība, kas devusi instrukcijas
attiecīgai meitas sabiedrībai vai ir būtībā vadījusi tās rīcību, var tikt saukta pie šādas atbildības.
Treškārt, prasītāji norāda, ka Komisijai ir jāpierāda, ka tie ir devuši norādījumus
WWTE
. Tie apgalvo, ka nevar tikt izdarīts pieņēmums, ka sabiedrībai, ja tai 100 % apmērā pieder citas sabiedrības kapitāls, faktiski
ir noteicoša ietekme uz pēdējās minētās komercpolitiku. Tie arī norāda, ka lietās, kurās tika pasludināti iepriekš 27. punktā
minētie spriedumi
AEG-Telefunken
/Komisija un
PVC II
, Kopienu tiesa izteica ne tikai šādu pieņēmumu, bet arī rūpīgi pārbaudīja jautājumu par mātes sabiedrības dalību pārkāpumā.
Katrā ziņā, kā uzskata prasītāji, Komisija nav norādījusi iepriekš minēto pieņēmumu ne paziņojumā par iebildumiem, ne apstrīdētajā
lēmumā. Tādējādi tā nevarot to pirmo reizi norādīt aizstāvības rakstā. Prasītāji piebilst, ka apstrīdētā lēmuma 18. un 376. apsvērumā
Komisija ir norādījusi, ka, pat ja [mātes sabiedrībai] pieder 100 % meitas sabiedrības kapitāla, tai ir jāsniedz papildpierādījumi,
lai varētu vainot šīs meitas sabiedrības mātes sabiedrību tās rīcībā.
Turklāt prasītāji uzstāj, ka Komisijai jānorāda pierādījums par izšķirošas ietekmes faktisku izmantošanu attiecībā uz katru
no tiem. Šajā ziņā tie arī norāda, ka Komisija nevarot apgalvot, ka
V
. “pildīja pienākumus grupas direkcijas līmenī” Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. marta sprieduma lietā T‑31/99
ABB Asea Brown Boveri
/Komisija (
Recueil
, II‑1881. lpp.) 37. punkta izpratnē. Tie norāda, ka
V
. nekad neesot bijis
SCC
iecelts darbinieks – kādēļ viņš neesot jāpielīdzina “augstākajai vadībai”, uz ko norādīts šajā spriedumā, – un ka viņš arī
nav atbildīgā persona par
Standard
grupas darbībām kopumā kādā noteiktā reģionā vai valstī, un ka viņam šīs grupas ietvaros nav uzticēta komercdarbības vadība
pasaules līmenī attiecībā uz visiem attiecīgajā nozarē aktīvajiem uzņēmumiem. Prasītāji precizē, ka
V
. bija
Standard Commercial Tobacco Services Ltd
(turpmāk tekstā – “
SCTL
”) pārstāvja loma Eiropā, bet tā pilnvaras izrietēja no tā vietējo meitas sabiedrību – tostarp
WWTE
– valdes locekļa amata, nevis no pilnvarojuma, ko tam būtu devusi
SCC
.
V
.

funkcijas esot aprobežojušās ar apstrādātās tabakas pārdošanas koordināciju, izmantojot
Standard
grupas starptautiskās pārdošanas tīklu.
Ceturtkārt, prasītāji aplūko laikposmu pirms 1998. gada maija. Tie apgalvo, ka Komisija nav sniegusi pietiekamus pierādījumus,
kas pierādītu, ka šajā laikposmā kāds no tiem būtu devis norādījumus
WWTE
rīkoties pretēji konkurencei vērstā veidā. Konkrētāk, apstrīdētā lēmuma 391. apsvērumā minētie pierādījumi neesot pietiekami
pierādoši šajā ziņā.
Par šo pēdējo minēto punktu, pirmkārt, prasītāji apgalvo, ka Komisija nav sniegusi nevienu pierādījumu, ne norādījusi kādu
argumentu attiecībā uz
TCLT
. Tie tostarp norāda, ka šis pēdējais ir uzņēmums bez savas konkrētas darbības, kura dalība
WWTE
ir pilnībā finansiāla.
Otrkārt, prasītāji apgalvo, ka
V
. strādāja
SCTL
, nevis
SCC
. Tie piebilst, ka Komisijas apgalvojums, ka
V
. bija uzņēmies vispārēju atbildību par
Standard
grupas darbībām Eiropā un rīkojās kā
SCC
pārstāvis, ir ļoti vispārīgs un tādējādi tam nav pamata. Katrā ziņā šie apstākļi nepierādot, ka
SCTC
deva tiešus norādījumus
WWTE
rīkoties pret konkurenci vērstā veidā.
Treškārt, prasītāji apgalvo, ka Komisijas paziņojums, ka
V
. bija “atbildīgs par sakariem starp
WWTE
un tā mātes sabiedrībām” (apstrīdētā lēmuma 391. apsvērums), arī ir ļoti vispārīgs un šī iemesla dēļ tam nav pamata. Tie
tostarp norāda, ka Komisija nepierāda, ka šie “sakari” ietvēra rīkojumu došanu
WWTE
.
Ceturtkārt, prasītāji apgalvo, ka
WWTE
1996. gada 25. un 26. marta valdes sēdes protokolā, kas minēts apstrīdētā lēmuma 391. apsvērumā, ir norāde tikai uz
SCTC
, tādējādi uz
SCC
un
TCLT
neattiecas argumenti, kurus ar to pamato Komisija.
SCTC
piebilst, ka šis protokols nepierāda, ka tas ir devis norādījumus
WWTE
rīkoties pret konkurenci vērstā veidā.
SCTC
jālūdz padoms un tā atļauja esot jāsaņem tikai attiecībā uz jautājumiem, kas nav saistīti ar jēltabakas iegādi, proti, tostarp
apstrādātās tabakas pārdošanu un ārkārtas izdevumiem.
Piektkārt,
TCLT
norāda, ka Komisija nav apgalvojusi, ka uz to attiektos kāda no apstrīdētā lēmuma 391. apsvērumā minētajām telefaksa sūtījumu
kopijām.
SCC
apgalvo, ka šie telefaksa sūtījumi tika nosūtīti kādam ar
SCTC
saistītas sabiedrības darbiniekam, nevis tai pašai. Nosaukuma “Standard Commercial UK” norāde atsevišķos no šiem telefaksa
sūtījumiem esot nosūtītāja kļūda, jo
SCC
nav nevienas pārstāvniecības Apvienotajā Karalistē. Esot kļūda arī norāde par
V
. kā
SCC
viceprezidentu
SCC
gada pārskatā. Attiecībā uz
SCTC
tā norāda, ka attiecīgajos telefaksa sūtījumos esot tikai norādīts, ka ir iespējams, ka
V
. bija informēts par
WWTE
rīcību, un uzskata, ka no tā nevarot secināt, ka tā ir devusi rīkojumus pēdējam minētajam rīkoties pret konkurenci vērstā
veidā.
Piektkārt, prasītāji aplūko laikposmu pēc 1998. gada maija. Tie apgalvo, ka Komisija nav sniegusi pietiekamus pierādījumus,
lai pierādītu, ka šajā laikposmā kāds no tiem būtu devis norādījumus
WWTE
rīkoties pret konkurenci vērstā veidā.
Šajā ziņā, pirmkārt, tie norāda, ka apstrīdētā lēmuma 396. un 398. apsvērumā esošie konstatējumi attiecas tikai uz
SCTC
.
Otrkārt, prasītāji kritizē konstatējumus, kurus Komisijas izteikusi apstrīdētā lēmuma 398. apsvērumā un 313. zemsvītras piezīmē.
Tie uzskata vispirms, ka “Spānijas ilgtermiņa piegādes līgumi”, uz kuriem ir norāde minētajā zemsvītras piezīmē, neparāda
nekādu saistību ar attiecīgajiem pārkāpumiem un tādējādi nekalpo tam, lai pierādītu, ka kāds no tiem ir devis norādījumus
WWTE
rīkoties pret konkurenci vērstā veidā. Turklāt tie norāda, ka Komisija nevarot arī ņemt argumentus no
WWTE
rokasgrāmatas. Šajā ziņā, pirmkārt, tie apgalvo, ka šī rokasgrāmata nepierāda pietiekami, ka
SCTC
ir devis rīkojumus
WWTE
izdarīt konkurences noteikumu pārkāpumu. Otrkārt, tie norāda, ka šajā rokasgrāmatā “ir paredzēts, ka
SCTC
dod savu atļauju pirms līgumu noslēgšanas procedūras uzsākšanas”, kas praktiski nozīmē, ka tas “dod atļauju Spānijā iepērkamās
tabakas daudzumiem”. Tie precizē, ka šī atļauja tiek dota ikgadējā apstiprināšanas gaitā un ka tā nav atļauja pirkt par noteiktu
cenu vai noteikt cenu saskaņā ar kādu noteiktu metodi vai formulu.
SCTC
atļauto izdevumu robežās
WWTE
“pilnībā autonomi [īstenoja] neatkarīgu iegādes politiku”. Tie piebilst, ka rokasgrāmata ir datēta ar 2000. gadu, kādēļ tā
nevarot kalpot, lai pierādītu, ka
SCTC
ir īstenojusi izšķirošu ietekmi uz
WWTE
sākot no 1998. gada maija.
Sestkārt, prasītāji uzskata, ka tie juridiski pietiekami ir pierādījuši, ka laikā, kad tika izdarīts EKL 81. panta 1. punkta
pārkāpums,
WWTE
tirgū darbojās autonomi, nevis pēc to norādījumiem.
Šajā ziņā, pirmkārt, tie norāda, ka Komisija neapstrīd, ka
WWTE
ir pašam sava vietējā vadība.
Otrkārt, tie norāda, ka
WWTE
bija pašam savi līdzekļi un savs personāls.
Treškārt, tie atkārto, ka
SCTC
piedalījās apstrādātās tabakas laišanā tirgū un pārdošanā, kamēr vienīgi
WWTE
atbildēja par jēltabakas iegādi.
Ceturtkārt, prasītāji izklāsta, ka
Standard
grupai ir decentralizēta struktūra un ka “Spānijas tabakas tirgus ir pilnībā nenozīmīga grupas kopējās darbības daļa”.
Piektkārt, replikā prasītāji norāda, ka
TCLT
bija tikai finanšu līdzekļi, tā neveica darbību un nealgoja personālu. Tie izklāsta, ka
TCLT
iegādājās apstrādāto tabaku no
WWTE
tikai “formāli”, “lai iegrāmatotu peļņu
WWTE
grāmatvedībā”, un ka
SCTC
nekādi nebija ieinteresēts pēdējā minētā [tabakas] iegādes stratēģijā, tas būtībā ietilpa
WWTE
prezidenta ekskluzīvā atbildībā.
Prasītāji no visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem secina, ka Komisija nav pietiekami pierādījusi, ka kāda no tām ir devusi
norādījumus
WWTE
rīkoties pretēji konkurencei. Komisija tādējādi esot kļūdaini piemērojusi EKL 81. panta 1. punktu un Regulas Nr. 1/2003 23. panta
2. punktu.
Pirmā pamata otrajā daļā, kas norādīta pakārtoti, prasītāji norāda, ka Komisija nav ievērojusi EKL 253. pantu, jo tā ir nepietiekami
pamatojusi savu vērtējumu, ka tām ir solidāri jāatbild par
WWTE
rīcību.
Attiecībā uz otro pamatu prasītāji izklāsta, ka Komisija ir izmantojusi divus dažādus kritērijus, lai secinātu, ka
Universal
,
Universal Leaf Tobacco Co. Inc.
(turpmāk tekstā – “
Universal Leaf
”) un
Sepi
nav atbildīgas par savu attiecīgo meitas sabiedrību pārkāpjošo rīcību. Tā esot pārbaudījusi, vai tās lietas materiālos ir,
pirmkārt, “norādes par būtisku
Universal
un
Universal Leaf
dalību [apstrīdētajā lēmumā] pārbaudītajos faktos” (apstrīdētā lēmuma 376. apsvērums) un, otrkārt, “par tiešu saziņu starp
Cetarsa
un
Sepi
par šīs lietas priekšmetu (apstrīdētā lēmuma 384. apsvērums).
Komisija neesot sniegusi pierādījumus ne par jebkādu būtisku
SCC
,
SCTC
vai
TCLT
dalību
WWTE
izdarītajā pārkāpumā, ne par mazāko tiešo saziņu starp kādu no pirmajiem un otro par šīs lietas priekšmetu.
Otrkārt, prasītāji apgalvo, ka Komisija ir arī labvēlīgāk attiekusies pret
Intabex
nekā pret
TCLT
. Tie kritizē, ka
TCLT
atšķirībā no
Intabex
esot noteikta par apstrīdētā lēmuma adresāti un ir saukta pie atbildības par savas meitas sabiedrības pārkāpjošu rīcību,
lai gan tās dalība meitas sabiedrībā bija tikai finansiāla, un ka Komisija nav sniegusi pierādījumus tās būtiskai dalībai
WWTE
pārmestajos faktos.
Prasītāji uzskata, ka tam, ka
TCLT
savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem nav norādījusi, ka tās dalība
WWTE
bija tikai finansiāla, nav nozīmes. Tie turklāt uzskata, ka Komisija neesot lietderīgi apgalvojusi, ka
TCLT
bija galvenā
WWTE
pircēja laikā no 1996. līdz 1999. gadam. Pirmkārt, iegāde esot veikta tikai nodokļu dēļ un praktiski
TCLT
nav saņēmusi nevienu tabakas sūtījumu. Otrkārt, apstrīdētajā lēmumā Komisija neesot norādījusi šo argumentu.
Treškārt, prasītāji uzsver, ka tie sev par labu nenorādot uz nelikumīgu darbību, kas izdarīta par labu kādai trešai personai.
Tie norāda konkrētāk, ka tie neapgalvo, ka Komisija nelikumīgi nav saukusi pie atbildības
Universal
,
Universal Leaf
,
Sepi
vai
Intabex
vai adresējusi tām apstrīdēto lēmumu. Tie apgalvo, ka, ja Komisija uzskata, pamatojoties uz noteiktu kritēriju, ka uzņēmumam
nav jābūt apstrīdētā lēmuma adresātam, tai ir jāpiemēro šis pats kritērijs nediskriminējošā veidā pret visiem citiem attiecīgajiem
uzņēmumiem.
Attiecībā uz pirmo pamatu Komisija uzskata, ka tas jānoraida kā nepamatots.
Pirmkārt, Komisija ir vienisprātis ar prasītājiem, ka, lai mātes sabiedrību varētu saukt pie atbildības par kādas tās meitas
sabiedrības īstenotu rīcību, pirmkārt, tai būtu jābūt iespējai īstenot izšķirošu ietekmi uz šīs meitas sabiedrības komercrīcību
un, otrkārt, tai jābūt reāli īstenojušai šo ietekmi.
Attiecībā uz pirmo no šiem nosacījumiem Komisija norāda, ka likumdevējs to pietiekami precīzi ir definējis Regulā Nr. 139/2004.
Konkrētāk, tā atsaucas uz šīs regulas 3. panta 2. un 3. punktu. Turklāt tā noraida prasītāju apgalvojumu, ka ietekme ir “izšķiroša”
tikai tad, ja tā ir “ekskluzīva” (skat. šī sprieduma 57. punktu).
Attiecībā uz otro no šī sprieduma 88. punktā paredzētajiem nosacījumiem Komisija apstrīd prasītāju nostāju, atbilstoši kurai
tā prasot, lai mātes sabiedrība būtu devusi norādījumus savai filiālei pārkāpt EKL 81. pantu vai būtu piedalījusi pārkāpumā
tieši. Tā apliecina, ka, definējot šo nosacījumu, judikatūrā ir pastāvīga atsauce uz meitas sabiedrības autonomijas neesamību,
nosakot tās rīcības virzienu tirgū, nekonstatējot īpašu saikni ar pārkāpjošo rīcību.
Komisija norāda, ka starp pierādījumiem, lai konstatētu reālas kontroles īstenošanu pār meitas sabiedrības politiku, ir fakts,
ka mātes sabiedrība ir pārstāvēta šīs meitas sabiedrības valdē. Tā piebilst, ka meitas sabiedrībai ir mazākas iespējas būt
autonomai, ja tā darbojas tajā pašā tirgū, kur mātes sabiedrība, vai ar to cieši saistītā tirgū. Papildus šiem vispārējiem
faktoriem noteikti īpaši pierādījumi var ļaut pierādīt, ka mātes sabiedrība piedalās savas meitas sabiedrības uzņēmējdarbības
politikā vai ka tā ieviesusi mehānismus, kas tai ļauj uzraudzīt tās darbības.
Komisija piebilst, ka judikatūrā ir pieļauts, ka, ja meitas sabiedrība 100 % apmērā pieder mātes sabiedrībai, tiek pieņemts,
ka pēdējā minētā ir izmantojusi savas pilnvaras ietekmēt savas meitas sabiedrības rīcību. Mātes sabiedrība varot atspēkot
šo pieņēmumu, sniedzot pierādījumus, lai pierādītu, ka šī meitas sabiedrība patiesībā tirgū darbojās autonomi.
Komisija precizē, ka iepriekš minētais pieņēmums ir piemērojams gan attiecībā uz mātes sabiedrību, kurai savā meitas sabiedrībā
ir 100 % dalība, gan gadījumā, kad šī dalība ir tikai netieša.
Otrkārt, Komisija pārbauda laikposmu pirms 1998. gada maija.
Šajā ziņā, pirmkārt, tā norāda apstrīdētā lēmuma 388., 390. un 391. apsvērumā, ka tā juridiski ir pietiekami pierādījusi,
ka prasītājiem bija iespēja īstenot izšķirošu ietekmi uz
WWTE
šajā laikposmā.
Otrkārt, Komisija apgalvo, ka apstrīdētā lēmumā 391. apsvērumā ir norādīti vairāki pierādījumi, kuros konstatēts, ka
WWTE
mātes sabiedrības bija ieviesušas pienācīgus mehānismus, kas tām ļāva faktiski izmantot izšķirošu ietekmi uz pēdējā minētā
komercrīcību. Tā precizē šajā kontekstā, ka fakts, ka izšķiroša ietekme ir reāli tikusi izmantota, ir vislabākais objektīvais
kritērijs, lai noteiktu, vai mātes sabiedrība varēja īstenot šādu ietekmi.
Attiecībā uz šiem faktoriem Komisija vispirms uzstāj uz
V
. lomu un pienākumiem
Standard
grupā. Tā arī uzskata, ka prasītājiem nebūtu jārada arguments no fakta, ka
V
. netika nodarbināts
SCC
,
SCTC
vai
TCLT
un viņam nebija “corporate officer” amata kādā no šīm sabiedrībām. Būtiski ir tikai tas, vai “viņš ir veicis pienākumus grupas
vadības līmenī” (iepriekš 64. punktā minētais spriedums lietā
ABB Asea Brown Boveri
/Komisija, 37. punkts).
Turklāt Komisija atsaucas uz
WWTE
valdes 1996. gada 25. un 26. marta sanāksmes protokolu.
Komisija arī apgalvo, ka apstrīdētā lēmuma 391. apsvērumā minētā korespondence pierāda, ka
WWTE
prezidentam bija pienākums informēt
V
. ne tikai par šīs sabiedrības tabakas iegādes darbībām, bet arī par vienošanos par cenām un daudzumiem, kas noslēgtas ar
pārējiem apstrādātājiem.
Treškārt, Komisija norāda, ka tas, ka
Standard
grupā
TCLT
būtu vienīgā sabiedrība, kurai ir tieša dalība
WWTE
, nekavē
SCC
un
SCTC
īstenot noteicošu ietekmi uz pēdējo minēto. Tā apgalvo, ka vairāki pierādījumi liecina par saiknes esamību starp
WWTE
un prasītājiem. Šajā ziņā tā arī norāda, ka
TCLT
bija iecēlusi divus no četriem
WWTE
valdes locekļiem un bija galvenā pēdējā minētā kliente laikā no 1996. līdz 1999. gadam, ka
SCTC
darbojas tabakas apstrādes un tirdzniecības tirgū un ir galvenais
WWTE
klients kopš 2000. gada, un ka
SCC
viceprezidents, kurš atbild par darbībām Eiropas tabakas nozarē, ir
WWTE
valdes loceklis. Tā izklāsta, ka šajā grupā katrai sabiedrībai ir noteikta loma:
WWTE
iegādājas jēltabaku Spānijā un to apstrādā; tā ražojumu pēc tam tieši iegādājas
TCLT
un
SCTC
; šie pēdējie minētie tirgo šo produkciju, izmantojot
SCC
, kura koordinē dažādo grupā darbojošos sabiedrību darbības, pārdošanas tīklu.
Komisija secina no visa iepriekš minētā, ka tā nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, uzskatot, ka laikposmā pirms 1998. gada
maija
WWTE
veidoja ekonomisku vienību ar
Standard
grupu un ka prasītāji ir jāatzīst par solidāri atbildīgiem par naudas soda samaksu.
Treškārt, Komisija aplūko laikposmu pēc 1998. gada maija.
Šajā ziņā, pirmkārt, tā norāda, ka prasītāji neapstrīd, ka šajā laikposmā tie spēja izšķiroši ietekmēt
WWTE
.
Otrkārt, Komisija norāda, ka kopš 1998. gada maija
Standard
grupai ir ekskluzīva kontrole pār
WWTE
un kopš 1998. gada oktobra tai pieder pēdējā kapitāls 100 % apmērā. Komisija uzskata, ka tā varēja tādējādi likumīgi izdarīt
pieņēmumu, ka prasītāji īstenoja izšķirošu ietekmi uz to meitas sabiedrības komercpolitiku.
Komisija noraida prasītāju apgalvojumu, ka apstrīdētajā lēmumā tā nav norādījusi uz šo pieņēmumu, lai sauktu tās pie atbildības
par
WWTE
pārkāpjošo rīcību. Tā noraida to, kā prasītāji interpretē apstrīdētā lēmuma 376. apsvērumu (skat. šī sprieduma 59. punktu),
apliecinot, ka no šī apsvēruma, kā arī no apstrīdētā lēmuma 18. apsvēruma izriet, ka “iemesls, kādēļ [tā] neadresēja [šo lēmumu]
Intabex
un
Universal
, atrodams to apsvērumos, atbildot uz paziņojumu par iebildumiem un uzklausīšanā, ar ko pietika, lai atspēkotu jebkādu pieņēmumu
par kontroles, kas balstīta uz to dalību meitas sabiedrību kapitālā, reālu īstenošanu”. Tā precizē, ka tā nevarēja balstīties
uz šo pieņēmumu
Taes
gadījumā, jo tās mātes sabiedrībām, proti,
Universal
un
Universal Leaf
, piederēja tikai 90 % tās kapitāla. Attiecībā uz
Deltafina
, kuru 100 % kontrolēja
Universal
un
Universal Leaf
, Komisija norāda, ka pēdējām minētajām izdevās atspēkot šo pieņēmumu un ka prasītāji nekad neesot apgalvojuši, ka tās lietas
materiālos būtu pierādījumi par šo mātes sabiedrību izšķirošas ietekmes izmantošanu attiecībā uz šīs meitas sabiedrības rīcību.
Treškārt, Komisija izklāsta, ka apstrīdētā lēmuma 395.–398. apsvērumā tā konstatē papildpierādījumus, kas pamato tās secinājumu,
ka prasītāji reāli izmantoja izšķirošu ietekmi uz
WWTE
komercpolitiku.
Komisija arī pamatojas uz noteiktām rindkopām
SCTC
izpildkomitejas memorandā
V
. par “Spānijas ilgtermiņa piegādes līgumiem” (apstrīdētā lēmuma 396. apsvērums un 313. zemsvītras piezīme).
Vēl kāds pierādījums, uz ko atsaucas Komisija, ir apstrīdētā lēmuma 398. apsvērumā un 314. zemsvītras piezīmē minētais fakts,
ka
WWTE
ikgadējo budžetu apstiprināja tā valde, “neskarot iespēju mātes sabiedrībai ierosināt grozījumus”.
Turklāt Komisija atsaucas uz konstatējumiem par
WWTE
rokasgrāmatu, ko tā izdarīja apstrīdētā lēmuma 398. apsvērumā. Tā tostarp norāda, ka
SCTC
bija jāapstiprina budžets tabakas iegādei, pirms
WWTE
prezidents ir uzsācis līgumu noslēgšanas procedūru.
Komisija piebilst, ka tās lietas materiālos ir vairāki citi piemēri, kas pierāda, ka prasītāji īstenoja izšķirošu ietekmi
uz
WWTE
.
Ceturtkārt, Komisija uzskata, ka prasītāju norādītie fakti, kas minēti šī sprieduma 75.–79. punktā, juridiski pietiekami nepierāda,
ka
WWTE
darbojās tirgū autonomi.
Attiecībā uz otro pamatu Komisija apstrīd, ka būtu pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu.
Vispirms tā atgādina, ka saskaņā ar judikatūru vienlīdzīgas attieksmes principa ievērošana ir jāsaskaņo ar tiesiskuma principa
ievērošanu, saskaņā ar kuru neviens savā labā nevar atsaukties uz pārkāpumu, kurš ir izdarīts cita labā. Tā uzskata, ka tādējādi,
pat ja izrādītos, ka apstrīdētais lēmums netika adresēts atsevišķiem uzņēmumiem, lai gan tie bija prasītāju situācijai analogā
situācijā, šim apstāklim neesot nozīmes attiecībā uz pēdējo minēto atbildības vērtējumu.
Tālāk Komisija vispirms norāda, ka prasītāju situācija atšķiras no
Universal
,
Universal Leaf
un
Sepi
situācijas tādējādi, ka nevarot būt jautājums par vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu šajā lietā. Konkrētāk, atsaucoties
uz apstrīdētā lēmuma 18., 375., 376., 384. un 385. apsvērumu, tā apstiprina, ka tai nebija pietiekamu pierādījumu, lai secinātu,
ka
Taes
,
Deltafina
un
Cetarsa
komercdarbības ziņā nerīkojās autonomi attiecībā pret savām attiecīgajām mātes sabiedrībām.
Attiecībā, pirmkārt, uz
Taes
un
Deltafina
Komisija norāda, ka sākotnēji tā tika adresējusi paziņojumu par iebildumiem ne tikai šīm sabiedrībām, bet arī to abām mātes
sabiedrībām. Savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem, kā arī uzklausīšanā šīs mātes sabiedrības esot tomēr iesniegušas
“detalizētus un pārliecinošus” argumentus, kas Komisiju vedinājuši uzskatīt, ka tās neveido ekonomisku vienību ar
Taes
un
Deltafina
.
Komisija apgalvo, ka prasītāju norādītā apstrīdētā lēmuma 376. apsvēruma rindkopa (skat. šī sprieduma 59. un 82. punktu) ir
jāaplūko “18. apsvēruma kontekstā un visa [šī] lēmuma kontekstā”. Tā uzstāj, ka nevienā apstrīdētā lēmuma daļā tā neapgalvo,
ka, lai mātes sabiedrību varētu saukt pie atbildības par tās meitas sabiedrības izdarītu pārkāpumu, ir jāpierāda šīs mātes
sabiedrības “būtiska dalība” pārkāpumā. Apstrīdētā lēmuma 376. apsvērumā atsaucoties uz “būtiskas dalības” neesamību “šajā
lēmumā pārbaudītajos faktos”, tā atsaucoties uz “materiālu faktu neesamību, kas pierādītu izšķirošas ietekmes īstenošanu”.
Savukārt šādi būtiski fakti pastāvot prasītāju gadījumā.
Attiecībā, konkrētāk, uz
Deltafina
, Komisija norāda, ka apstrīdētā lēmuma 376. apsvērumā tā bija iecerējusi norādīt tikai to, ka
Universal
un
Universal Leaf
bija norādījušas argumentus, kas pierādīja to meitas sabiedrību komercdarbības autonomiju un tādējādi “atspēkoja pieņēmumu”.
Tā izklāsta, ka “varētu būt tā, ka [šī apsvēruma] formulējums nav apmierinošs”, bet tā uzskata, ka tam neesot vajadzējis vedināt
prasītāji domāt, ka tā būtu varējusi saukt pie atbildības
Universal
un
Universal Leaf
par
Deltafina
rīcību tikai tad, ja tā būtu sniegusi pierādījumus par to tiešu dalību pārkāpumā.
Saņemot aicinājumu no Pirmās instances tiesas procesa organizatorisko pasākumu ietvaros (skat. šī sprieduma 48. punktu) sniegt
precizējumus par šī sprieduma 115. punktā minētajiem “detalizētajiem un pārliecinošajiem” argumentiem, Komisija tomēr atzina,
ka pretēji tam, kas tika norādīts tās rakstveida iesniegumos, nav tā, ka
Universal
un
Universal Leaf
administratīvajā procesā izdevās atspēkot pieņēmumu, kas izriet no 100 % akciju turējuma
Deltafina
, kas lika Komisijai nesaukt tās pie atbildības par iepriekš minētās pārkāpjošo rīcību. Tā izklāstīja, ka atbilstošajā laika
brīdī pastāvēja bagātīga judikatūra, kas pastiprina tās tēzi, ka ar meitas sabiedrības visa kapitāla turējumu “pašu par sevi”
pietiek, lai ļautu izdarīt pieņēmumu, ka mātes sabiedrība reāli īsteno izšķirošu ietekmi uz šīs meitas sabiedrības rīcību.
Tomēr apstrīdētā lēmuma pieņemšanas laikā tai esot bijusi politika “piesardzīgi izmantot šo pieņēmumu un pamatot savus secinājumus
par mātes sabiedrību atbildību, ja vien iespējams, divkārši: izmantot pieņēmumu attiecībā uz 100 % [piederošām] meitas sabiedrībām
un stāties pretī jebkādam mēģinājumam pieņēmumu atspēkot, ar papildpierādījumiem tieši konstatējot izšķirošas ietekmes reālu
īstenošanu”. Tā piebilst, ka, tā kā tās lietas materiālos nebija konkrētu pierādījumu par to, ka
Universal
un
Universal Leaf
reāli īsteno šādu ietekmi uz
Deltafina
komercdarbības rīcību, tā nolēma nesaukt pie atbildības pirmās minētās par otrās izdarīto pārkāpumu. Komisija ir precizējusi,
ka tā vēl jo mazāk sliecās balstīties uz šādu pieņēmumu
Deltafina
gadījumā, jo pēdējā minētā nedarbojās jēltabakas iegādes un pirmapstrādes tirgū Spānijā.
Attiecībā, otrkārt, uz
Cetarsa
Komisija izklāsta, ka šī sabiedrība pieder
Sepi
, valsts holdingsabiedrībai, kas piedalās Spānijā notiekošā valsts subsidēto rūpniecisko sabiedrību privatizācijā, ko uzrauga
Spānijas ekonomikas un finanšu ministrs. Tā apgalvo, ka lietas materiālos tai nebija pierādījumu, kas norādītu, ka
Cetarsa
nenoteica pilnībā autonomi savu komercdarbības rīcību, atsaucoties šajā ziņā uz apstrīdētā lēmuma 384. apsvērumā izdarītajiem
konstatējumiem (skat. šī sprieduma 30. punktu). Tā piebilst, ka šo pēdējo apsvērumu nebūtu jāuzskata par tādu, kurš nozīmē,
ka iemesls, kādēļ
Sepi
netika saukta pie atbildības par
Cetarsa
rīcību, ir pierādījumu neesamība par tiešu saziņu starp šīm abām sabiedrībām. Tā norāda, ka šajā apsvērumā tā atbild uz konkrētiem
argumentiem, kurus
Dimon
norādīja administratīvajā procesā, un tādējādi koncentrējas uz atšķirībām starp pēdējo minēto sabiedrību un
Sepi
.
Otrkārt, Komisija norāda, ka
TCLT
esot bijusi no
Intabex
atšķirīgā situācijā.
Tā norāda, ka apstrīdētajā lēmumā tā uzskatījusi, ka savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem
Intabex
pierādīja, ka, ņemot vērā tās dalības
Agroexpansión
pilnībā finansiālo raksturu, tā nevarēja īstenot ne mazāko izšķirošo ietekmi uz pēdējo minēto. Savukārt
TCLT
savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem neesot norādījusi nevienu šādu argumentu. Komisija piebilst, ka katrā ziņā
TCLT
bija galvenā
WWTE
kliente laikā no 1996. līdz 1999. gadam un tādēļ bija no
Intabex
atšķirīgā situācijā.
2.
Vispārējās tiesas vērtējums

Ievada apsvērumi par mātes sabiedrības vainojamību meitas sabiedrības pārkāpjošā rīcībā
Ir jāatgādina, ka Kopienu konkurences tiesības attiecas uz uzņēmumu darbību (2004. gada 7. janvāra spriedums apvienotajās
lietās C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P
Aalborg Portland
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑123. lpp., 59. punkts) un ka uzņēmuma jēdziens ietver jebkuru vienību, kas veic saimniecisku darbību, neatkarīgi no šīs
vienības juridiskā statusa un tās finansēšanas veida (skat. 2005. gada 28. jūnija spriedumu apvienotajās lietās C‑189/02 P,
C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, Krājums, I‑5425. lpp., 112. punkts).
Tiesa ir arī precizējusi, ka uzņēmuma jēdziens, ievietots šajā kontekstā, ir jāsaprot kā tāds, kas apzīmē ekonomisku vienību
pat tad, ja no juridiskā viedokļa šo ekonomisko vienību veido vairākas fiziskas vai juridiskas personas (2006. gada 14. decembra
spriedums lietā C‑217/05
Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio
, Krājums, I‑11987. lpp., 40. punkts, un Pirmās instances tiesas 2005. gada 15. septembra spriedums lietā T‑325/01
DaimlerChrysler
/Komisija, Krājums, II‑3319. lpp., 85. punkts).
Ja šāda ekonomiska vienība pārkāpj konkurences tiesību normas, tai saskaņā ar personiskās atbildības principu ir jāatbild
par pārkāpumu (šajā ziņā skat. 1999. gada 8. jūlija spriedumu lietā C‑49/92 P Komisija/
Anic Partecipazioni
,
Recueil
, I‑4125. lpp., 145. punkts; 2000. gada 16. novembra spriedumu lietā C‑279/98 P
Cascades
/Komisija,
Recueil
, I‑9693. lpp., 78. punkts, un 2007. gada 11. decembra spriedumu lietā C‑280/06
ETI
u.c., Krājums, I‑10893. lpp., 39. punkts).
Kopienu konkurences tiesību pārkāpumā nepārprotami ir jāvaino juridiska persona, kam varēs uzlikt naudas sodu, un pēdējai
ir jāadresē paziņojums par iebildumiem. Komisijas lēmumu konkurences tiesībās piemērošanas un izpildīšanas mērķiem kā adresāts
ir jānorāda vienība, kas ir juridiska persona (šajā ziņā skat. iepriekš 27. punktā minēto spriedumu lietā
PVC II
, 978. punkts).
No pastāvīgās judikatūras izriet, ka meitas sabiedrības rīcībā var vainot mātes sabiedrību it īpaši tad, ja, lai gan tā ir
atsevišķa juridiska persona, šī meitas sabiedrība savu uzvedību tirgū nenosaka autonomi, bet gan būtībā piemēro mātes sabiedrības
dotus norādījumus (iepriekš 27. punktā minēto spriedumu lietā
Imperial Chemical Industries
/Komisija, 132. un 133. punkts; 1972. gada 14. jūlija spriedums lietā 52/69
Geigy
/Komisija,
Recueil
, 787. lpp., 44. punkts; 1973. gada 21. februāra spriedums lietā 6/72
Europemballage
un
Continental Can Company
/Komisija,
Recueil
, 215. lpp., 15. punkts), ievērojot īpaši ekonomiskās, organizatoriskās un juridiskās saiknes, kas apvieno šīs abas juridiskās
vienības (skat. pēc analoģijas iepriekš 122. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 117. punkts, un iepriekš 124. punktā minēto spriedumu lietā
ETI
u.c., 49. punkts).
Šādā situācijā mātes sabiedrība un tās meitas sabiedrība ir vienas ekonomiskas vienības daļas un tātad veido vienu uzņēmumu
šī sprieduma 122. un 123. punktā minētās judikatūras izpratnē. Tātad nevis musināšanas uz pārkāpumu saite starp mātes sabiedrību
un tās meitas sabiedrību, ne vēl jo vairāk pirmās līdzdalība šajā pārkāpumā, bet gan tas, ka tās ir viens uzņēmums EKL 81. panta
izpratnē, ļauj Komisijai adresēt mātes sabiedrībai lēmumu, ar kuru tiek uzlikts naudas sods (Pirmās instances tiesas 2007. gada
12. decembra spriedums lietā T‑112/05
Akzo Nobel
u.c./Komisija, Krājums, II‑5049. lpp., 58. punkts).
No judikatūras arī izriet, ka Komisijai nav jāaprobežojas tikai ar konstatējumu, ka mātes sabiedrība spēj īstenot izšķirošu
ietekmi uz savas meitas sabiedrības rīcību, bet tai ir arī jāpārbauda, vai šī ietekme tikusi reāli īstenota (šajā ziņā skat.
iepriekš 27. punktā minēto spriedumu lietā
Imperial Chemical Industries
/Komisija, 137. punkts, un lietā
AEG-Telefunken
/Komisija, 50. punkts).
Īpašajā gadījumā, kad mātes sabiedrībai pieder 100 % tās meitas sabiedrības, kas ir izdarījusi Kopienu konkurences tiesību
pārkāpumu, kapitāla, pirmkārt, šī mātes sabiedrība var īstenot izšķirošu ietekmi uz šīs meitas sabiedrības rīcību (šajā ziņā
skat. iepriekš 27. punktā minēto spriedumu lietā
Imperial Chemical Industries
/Komisija, 136. un 137. punkts) un, otrkārt, pastāv vienkāršs pieņēmums, ka minētā mātes sabiedrība faktiski īsteno izšķirošu
ietekmi uz tās meitas sabiedrības rīcību (šajā ziņā skat. iepriekš 27. punktā minētos spriedumus lietā
AEG‑Telefunken
/Komisija, 50. punkts, un lietā
PVC II
, 961. un 984. punkts).
Šādos apstākļos pietiek, ka Komisija pierāda, ka viss meitas sabiedrības kapitāls pieder tās mātes sabiedrībai, lai prezumētu,
ka pēdējā īsteno izšķirošu ietekmi uz šīs meitas sabiedrības komercpolitiku. Tādējādi Komisija varēs uzskatīt mātes sabiedrību
par solidāri atbildīgu par tās meitas sabiedrībai uzliktā naudas soda samaksu, ja vien šī mātes sabiedrība, kurai ir jāatspēko
šis pieņēmums, neiesniedz pietiekamus pierādījumus, lai pierādītu, ka tās meitas sabiedrība rīkojas tirgū autonomi (šajā ziņā
skat. iepriekš 27. punktā minēto spriedumu lietā
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija, 29. punkts).
Lai gan Tiesa tik tiešām iepriekš 27. punktā minētā sprieduma lietā
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija 28. un 29. punktā papildus īpašumtiesībām uz 100 % meitas sabiedrības kapitāla ir minējusi citus apstākļus, kā,
piemēram, to, ka nav apstrīdēts, ka mātes sabiedrība ietekmē meitas sabiedrības komercpolitiku, un kopējo abu sabiedrību pārstāvību
administratīvās procedūras laikā, Tiesa šos apstākļus tik un tā ir minējusi tikai, lai norādītu visus pierādījumus, uz kuriem
Pirmās instances tiesa ir balstījusi savu pamatojumu, nevis tādēļ, lai noteiktu šī sprieduma 129. punktā minētā pieņēmuma
īstenošanai nosacījumu par papildu netiešu norāžu iesniegšanu par to, ka mātes sabiedrība reāli ir īstenojusi savu ietekmi
(Pirmās instances tiesas 2008. gada 8. oktobra spriedums lietā T‑69/04
Schunk
un
Schunk Kohlenstoff-Technik
/Komisija, Krājums, II‑2567. lpp., 57. punkts).
Visbeidzot, ir jāprecizē, ka pieņēmums saistībā ar visa kapitāla turējumu var attiekties ne tikai uz tādu gadījumu, kurā ir
tieša saikne starp mātes sabiedrību un tās meitas sabiedrību, bet arī gadījumā, kad kā šajā lietā saikne ir netieša caur meitas
sabiedrību starpnieci.

Par Komisijas izmantotajiem kritērijiem apstrīdētajā lēmumā, lai vainotu mātes sabiedrību tās meitas sabiedrības izdarītā
pārkāpumā
No apstrīdētā lēmuma izriet, ka, lai vainotu mātes sabiedrību tās meitas sabiedrības izdarītā pārkāpumā un pēc tam to šajā
ziņā norādītu šī lēmuma adresātu vidū, un atzītu to par solidāri atbildīgu par šai meitas sabiedrībai uzliktā naudas soda
samaksu, Komisija ir ievērojusi šādu argumentāciju.
Komisija ir balstījusies uz pieņēmumu, ka šāda vainojamība ir iespējama, ja mātes sabiedrība un tās meitas sabiedrība ir vienas
ekonomiskas vienības daļas un tātad veido vienu uzņēmumu EKL 81. panta izpratnē (skat. apstrīdētā lēmuma 374. apsvērumu).
Centrālais faktors, uz kuru Komisija pamatojās, lai konstatētu, ka mātes sabiedrība un tās meitas sabiedrība ir šādā situācijā,
ir pēdējās minētās autonomijas neesamība attiecībā uz tās rīcību tirgū (skat. apstrīdētā lēmuma 371. apsvērumu), jo šī autonomija
izriet no mātes sabiedrības “izšķirošas ietekmes” īstenošanas uz tās meitas sabiedrības rīcību (skat. apstrīdētā lēmuma 18.,
372., 373., 378., 380., 381., 383., 391., 392., 397., 399., 400., 422. un 441. apsvērumu).
Šajā ziņā Komisija uzskatīja, ka mātes sabiedrībai bija iespēja īstenot izšķirošu ietekmi uz savas meitas sabiedrības rīcību,
bet tai ir jāpierāda, ka šī ietekme tikusi reāli īstenota (skat. it īpaši apstrīdētā lēmuma 18., 376., 384., 391., 392., 397.,
399. un 400. apsvērumu).
Tā tostarp no apstrīdētā lēmuma 384. apsvēruma izriet, ka, ja Komisija uzskatīja, ka
Sepi
nebija vainojama tās meitas sabiedrības
Cetarsa
, kurā tai tomēr piederēja 80 % kapitāla, izdarītā pārkāpumā, tas bija tādēļ, ka tai lietas materiālos nebija pierādījumu,
kas ļautu pierādīt, ka pēdējā minētā savu rīcību tirgū nenoteica autonomi. Pretēji tam, kā apgalvo prasītāji (skat. šī sprieduma
82. punktu), šajā pašā secinājumā esošais konstatējums, ka šajos lietas materiālos nav norāžu par “tiešu saziņu starp
Cetarsa
un
Sepi
par šīs lietas priekšmetu”, nebūtu jāinterpretē tādējādi, ka tieši šis faktors lika Komisijai nesaukt pie atbildības
Sepi
. Ar šo konstatējumu Komisija centās vispirms atbildēt uz apgalvojumu, ko savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem izteica
Dimon
, ka pret to izturējās diskriminējoši salīdzinājumā ar
Sepi
, lai gan pēdējā minētā, kas tāpat kā
Dimon
, domājams, bija pilnībā informēta par attiecīgajām aizliegtajām darbībām, netika saukta pie atbildības par savas meitas sabiedrības
pārkāpjošo rīcību. Turklāt ir jāpiebilst, ka apstrīdētā lēmuma 384. apsvērumā Komisija norāda trīs papildapsvērumus, lai nošķirtu
Dimon
situāciju no
Sepi
situācijas un pamatotu savu lēmumu nesaukt pēdējo minēto pie atbildības.
Tāpat no apstrīdētā lēmuma 18. apsvēruma izriet, ka iemesls, kādēļ Komisija nesauc pie atbildības ne
Universal
, ne tās 100 % meitas sabiedrību
Universal Leaf
par tās 90 % meitas sabiedrības
Taes
pārkāpjošo rīcību, ir tas, ka Komisijai nebija pietiekamu pierādījumu par to, ka tās reāli īstenoja izšķirošu ietekmi uz
pēdējo minēto.
Šie ir tie paši principi, kurus Komisija bija iecerējusi piemērot prasītāju gadījumā attiecībā uz laikposmu pirms 1998. gada
maija. Tā, pirmkārt, cenšas pierādīt, ka prasītāji īstenoja kopīgu kontroli pār
WWTE
kopā ar tā prezidentu un diviem viņa ģimenes locekļiem, ļaujot tādējādi saprast, ka tie spēja īstenot izšķirošu ietekmi uz
šīs sabiedrības rīcību (skat. apstrīdētā lēmuma 388.–391. apsvērumu). Otrkārt, Komisija centās konstatēt, ka prasītāji reāli
īstenoja šādu ietekmi uz
WWTE
rīcību (skat. apstrīdētā lēmuma 391., 392. un 400. apsvērumu).
Turklāt Komisija ir norādījusi, ka konkrētā gadījumā, kad mātes sabiedrībai pieder viss meitas sabiedrības kapitāls, saskaņā
ar judikatūru varēja pieņemt, ka pirmā minētā patiešām īstenoja izšķirošu ietekmi uz otrās minētās rīcību (skat. apstrīdētā
lēmuma 372. apsvērumu).
Tomēr šajā lietā, lai mātes sabiedrībām, kas ir šādā situācija, liktu atbildēt par to meitas sabiedrību izdarītu pārkāpumu,
Komisija izvēlējās nevis tikai atsaukties uz šo pieņēmumu, bet balstīties arī uz pierādījumiem par faktiem ar mērķi pierādīt,
ka šīs mātes sabiedrības patiešām īstenoja izšķirošu ietekmi uz savām meitas sabiedrībām un tādējādi nostiprināja šo pieņēmumu
(skat. it īpaši apstrīdētā lēmuma 372., 375., 376. un 378. apsvērumu).
Tā no apstrīdētā lēmuma 18. apsvēruma izriet, ka, lai gan Komisija nesauca pie atbildības
Deltafina
galveno mātes sabiedrību un pakārtoto mātes sabiedrību, proti,
Universal
un
Universal Leaf
, par to meitas sabiedrības rīcību, kaut gan tās kontrolēja meitas sabiedrību 100 % apmērā, tas bija tādēļ, ka Komisijai nebija
pietiekamu pierādījumu, ka tās patiešām īstenoja izšķirošu ietekmi uz šo meitas sabiedrību. Šādā pašā ziņā ir jāsaprot prasītāju
norādītā apstrīdētā lēmuma 376. apsvēruma rindkopa (skat. šī sprieduma 59. un 82. punktu). Nav šaubu, ka šī rindkopa ir izteikta
mazliet pārprotamos vārdos. Tomēr, lasot to kopsakarā ar šī lēmuma 18. apsvērumu un tā kontekstā, tā nebūtu jāinterpretē kā
tāda, kas nozīmē, ka iemesls, kādēļ Komisija nesauca pie atbildības šīs divas mātes sabiedrības – vai kādu citu mātes sabiedrību
–, ir to neiesaistīšanās pārkāpumā.
Tāpat no apstrīdētā lēmuma 18. apsvēruma arī acīmredzami izriet, ka iemesls, kādēļ Komisija nesauca pie atbildības
Agroexpansión
pakārtoto mātes sabiedrību, proti,
Intabex
, par tās meitas sabiedrības pārkāpjošo rīcību, lai gan tā to kontrolēja 100 % apmērā, ir pietiekamu pierādījumu neesamība
attiecībā uz reālu izšķirošas ietekmes īstenošanu no
Intabex
puses uz šo meitas sabiedrību, jo tās dalība meitas sabiedrībā ir tikai finansiāla rakstura (skat. arī apstrīdētā lēmuma
376. apsvērumu).
Savukārt tieši tādēļ, ka šādi pierādījumi bija attiecībā uz
Dimon
,
Agroexpansión
galveno mātes sabiedrību, papildinot to, ka pirmajai minētajai piederēja viss otrās minētās kapitāls, lika Komisijai saukt
šo mātes sabiedrību pie atbildības par pārkāpumu (skat. it īpaši apstrīdētā lēmuma 375. un 378.–380. apsvērumu).
Tieši šādu pieeju Komisija bija iecerējusi ievērot prasītāju gadījumā attiecībā uz laikposmu no 1998. gada maija līdz apstrīdētā
lēmuma pieņemšanai. Tā, atzīstot pēdējās minētās par vainīgām
WWTE
pārkāpjošā rīcībā, Komisija neatsaucās tikai uz pieņēmumu, kas izriet no fakta, ka tām piederēja viss – vai tikai dažus mēnešus
gandrīz viss –
WWTE
kapitāls (skat. apstrīdētā lēmuma 375. un 393. apsvērumu), bet ir ņēmusi vērā arī atsevišķus papildpierādījumus, kas pierādot,
ka tās reāli īstenoja izšķirošu ietekmi uz šīs pašas meitas sabiedrības rīcību (skat. apstrīdētā lēmuma 375., 396. un 398. apsvērumu).
Komisija piebilda, ka argumenti, ko
SCC
ir norādījusi savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem, lai censtos pierādīt, ka tirgū
WWTE
rīkojās autonomi, nebija pārliecinoši (skat. apstrīdētā lēmuma 399. apsvērumu).
Ir jāprecizē, ka Komisija ir izmantojusi šādu pieeju ne tikai attiecībā uz galvenajām mātes sabiedrībām, bet arī attiecībā
uz pastarpinātajām mātes sabiedrībām, kā to saistībā ar pēdējiem minētajiem pierāda
Universal Leaf
,
Intabex
,
SCTC
un
TCLT
gadījums.
Visbeidzot, ir jānorāda, ka savā atbildē uz Vispārējās tiesas uzdotajiem jautājumiem, kā arī tiesas sēdē Komisija apstiprināja,
ka apstrīdētajā lēmumā meitas sabiedrību, kuras 100 % apmērā kontrolē to mātes sabiedrības, gadījumā tā izvēlējās neaprobežoties
ar atsaukšanos uz pieņēmumu, kas norādīts šī sprieduma 129., 130. un 140. punktā, lai pēdējās minētās sauktu pie atbildības
par šo meitas sabiedrību izdarītu pārkāpumu, bet arī ņēma vērā papildpierādījumus, kas pierāda reālu izšķirošas ietekmes īstenošanu.
Tā būtībā ir pamatojusi šo pieeju ar to, ka, ņemot vērā apstrīdētā lēmuma pieņemšanās laikā atbilstošo judikatūru, tā uzskatīja,
ka ir piesardzīgāk konstatēt mātes sabiedrību atbildību uz šāda “divkārša pamata”.

Par pirmā pamata otro daļu
Vispirms ir jāpārbauda pirmā pamata otrā daļa, kuras ietvaros prasītāji norāda, ka Komisija nav pienācīgi pamatojusi savu
lēmumu tos vainot
WWTE
pret konkurenci vērstā rīcībā.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru EKL 253. pantā prasītais pamatojums ir jāpielāgo attiecīgā akta būtībai un tam skaidri un
nepārprotami jāatspoguļo iestādes – akta autores – argumentācija, lai ļautu ieinteresētajām personām noskaidrot veiktā pasākuma
pamatojumu un kompetentajai tiesai īstenot pārbaudi. Pamatojuma prasība ir jāizvērtē, ņemot vērā konkrētā gadījuma apstākļus,
tostarp akta saturu, izvirzīto motīvu būtību un akta adresātu vai citu personu, kuras šis akts skar tieši un individuāli,
iespējamās intereses saņemt paskaidrojumus. Netiek prasīts, lai pamatojums precizētu visus atbilstošos faktiskos un tiesiskos
apstākļus, jo jautājums, vai akta pamatojumā ir izpildītas EKL 253. panta prasības, ir jāizvērtē, ņemot vērā ne tikai šī panta
formulējumu, bet arī tā kontekstu, kā arī visas tiesību normas, kas regulē attiecīgo jomu (skat. Tiesas 1998. gada 2. aprīļa
spriedumu lietā C‑367/95 P Komisija/
Sytraval
un
Brink’s France
,
Recueil
, I‑1719. lpp., 63. punkts un tajā minētā judikatūra, un Pirmās instances tiesas 2006. gada 4. jūlija spriedumu lietā T‑304/02
Hoek Zoos
/Komisija, Krājums, II‑1887. lpp., 58. punkts).
Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai, ja lēmums par EKL 81. panta piemērošanu attiecas uz vairākiem adresātiem un rada problēmu
saistībā ar pārkāpuma inkriminēšanu, tajā ir jābūt ietvertam pietiekamam pamatojumam attiecībā uz katru no tā adresātiem,
it īpaši tiem adresātiem, kuri saskaņā ar šī lēmuma noteikumiem ir atbildīgi par šo pārkāpumu (Pirmās instances tiesas 1994. gada
28. aprīļa spriedums lietā T‑38/92
AWS Benelux
/Komisija,
Recueil
, II‑211. lpp., 26. punkts, un 2006. gada 27. septembra spriedums lietā T‑330/01
Akzo Nobel
/Komisija, Krājums, II‑3389. lpp., 93. punkts).
Šajā gadījumā no apstrīdētā lēmuma daļas kopsavilkuma attiecībā uz tā adresātiem, kas norādīti šī sprieduma 25.−40. punktā,
kā arī šī sprieduma 133.–146. punktā izmantotajiem konstatējumiem izriet, ka šajā lēmumā Komisija ir pietiekami motivējusi
iemeslus, kādēļ tā nolēma vainot prasītājus
WWTE
izdarītajā pārkāpumā. Komisija, atsaucoties uz Tiesas un Pirmās instances tiesas judikatūru, ir arī izklāstījusi principus,
kurus tā bija iecerējusi piemērot šo adresātu definēšanai. Attiecībā, konkrētāk, uz prasītājiem tā ir nošķīrusi divus laikposmus –
pirmo, kas ilga no 1995. gada līdz 1998. gada maijam, un otro – no 1998. gada maija līdz apstrīdētā lēmuma pieņemšanas datumam.
Attiecībā uz pirmo laikposmu Komisija pēc tam, kad bija norādījusi, ka
WWTE
bija pakļauts, pirmkārt, prasītāju un, otrkārt, tā prezidenta un divu viņa ģimenes locekļu kopīgai kontrolei, uzskatīja,
ka tam bija pietiekami faktu pierādījumi, lai pierādītu, ka prasītāji reāli īstenoja izšķirošu kontroli pār
WWTE
rīcību, un izklāstīja šos pierādījumus. Attiecībā uz otro laikposmu Komisija ir norādījusi, ka prasītājiem pieder gandrīz
viss (vairāku mēnešu garumā), pēc tam viss
WWTE
kapitāls un tādējādi ekskluzīva kontrole pār to. Turklāt tā uzskatīja, ka ir konstatēts, ka prasītāji reāli īstenoja izšķirošu
ietekmi uz
WWTE
komercpolitiku, šajā ziņā pamatojoties ne tikai uz pieņēmumu, kas izriet no visa (vai gandrīz visa) meitas sabiedrības kapitāla
turēšanas, bet arī no noteiktiem papildpierādījumiem, kas apstiprina šo pieņēmumu. Visbeidzot, Komisija uzskatīja, ka neviens
no
SCC
tās atbildē uz paziņojumu par iebildumiem norādītajiem argumentiem neļāva izdarīt pretēju secinājumu.
Tādējādi pirmā pamata otrā daļa ir jānoraida kā nepamatota.

Par šajā lietā Komisijas izmantotās metodes likumību un par otro pamatu
Metodes, ko Komisija ir izmantojusi šajā lietā, lai noteiktu, vai mātes sabiedrība ir vainojama meitas sabiedrības izdarītā
pārkāpumā, kā aprakstīts šī sprieduma 134.–136., 140., 141. un 146. punktā, likumība ir jānovērtē, ņemot vērā EKL 81. panta
1. punktu un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 2. punktu.
Šajā ziņā pietiek tikai konstatēt, ka šī metode – neskarot jautājumu par to, vai tā ir tikusi pareizi piemērota prasītāju
gadījumā (šis jautājums tiks pārbaudīts tālāk), – pilnībā atbilst tādiem principiem, kas šajā jautājumā ir noteikti judikatūrā
un ir atgādināti šī sprieduma 122.–132. punktā.
Skaidrs, ka attiecībā uz īpašu gadījumu, kad mātes sabiedrībai pieder viss tās meitas sabiedrības, kura ir pārkāpusi Kopienu
konkurences normas, kapitāls, Komisija, būdama piesardzīga, nav pamatojusies tikai uz judikatūrā noteikto pieņēmumu (skat.
šī sprieduma 129. un 130. punktu), lai pierādītu, ka pirmā minētā faktiski īsteno izšķirošu ietekmi uz otrās komercpolitiku,
bet ir arī ņēmusi vērā citus faktus, kas apstiprina šo [izšķirošās ietekmes] īstenošanu. Tomēr, šādi rīkojoties, Komisija
ir tikai paaugstinājusi prasīto pierādījumu līmeni, lai tā uzskatītu, ka ir pierādīts, ka ir izpildīts nosacījums par reālas
izšķirošas ietekmes īstenošanu, pilnībā ievērojot ekonomiskās vienības pamatjēdzienu, kas ir pamatā judikatūrai par juridisko
personu, kas veido vienu uzņēmumu, vainojamību pārkāpumos.
Visbeidzot, ir jānorāda, ka, ja lietā par pārkāpumu, kurā vaino vairākus atšķirīgus uzņēmumus, Komisija atbilstoši judikatūrā
noteiktajam izmanto konkrētu metodi, lai noteiktu, vai vainojamas gan meitas sabiedrības, kuras ir galvenokārt izdarījušas
šo pārkāpumu, gan to mātes sabiedrības, tai, izņemot īpašos apstākļos, šajā ziņā ir jāpamatojas uz vieniem un tiem pašiem
kritērijiem attiecībā uz visiem šiem uzņēmumiem.
Komisijai ir pienākums ievērot vienlīdzīgas attieksmes principu, kurš saskaņā ar pastāvīgo judikatūru noteic, ka līdzīgas
situācijas nevar aplūkot atšķirīgi un dažādas situācijas savukārt nevar aplūkot vienādi, ja vien šāda pieeja nav objektīvi
pamatojama (Tiesas 1984. gada 13. decembra spriedums lietā 106/83
Sermid
,
Recueil
, 4209. lpp., 28. punkts; Pirmās instances tiesas 1998. gada 14. maija spriedums lietā T‑311/94
BPB de Eendracht
/Komisija,
Recueil
, II‑1129. lpp., 309. punkts).
Jākonstatē, ka Komisija turklāt piekrīt šai nostājai, kad apstrīdētā lēmuma 384. apsvērumā norāda, ka, “ja konkrētie apstākļi,
kas var likt [..] uzskatīt mātes sabiedrību par atbildīgu par tās meitas sabiedrības rīcību, dažādos gadījumos var mainīties,
nevar runāt par nediskriminācijas principa pārkāpumu tik ilgi, kamēr atbildības principi tiek piemēroti saskanīgi”.
No šī sprieduma 137.–139. un 142.–145. punktā konstatētā izriet, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija ir piemērojusi vienus un
tos pašus principus attiecībā uz visām attiecīgajām mātes sabiedrībām, lai noteiktu, vai tās ir vainojamas to meitas sabiedrību
izdarītā pārkāpumā. Konkrētāk, pretēji tam, ko apgalvo prasītāji, nešķiet, ka tai šajā ziņā ir bijusi atšķirīga attieksme
pret to situāciju, no vienas puses, un
Universal
,
Universal Leaf
,
Sepi
vai
Intabex
, no otras puses.
Tādējādi otrais pamats par vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu ir jānoraida kā nepamatots.

Par to, ka prasītāji un
WWTE
ir viena ekonomiskā vienība
Atliek pārbaudīt, vai Komisija attiecībā pret katru no prasītājiem ir pareizi piemērojusi šī sprieduma 134.–136., 140., 141. un
146. punktā izklāstītos kritērijus, lai secinātu, ka tie un
WWTE
ir viena ekonomiskā vienība, un tādējādi tos sauktu pie solidāras atbildības par pārkāpumu, kā arī par naudas soda samaksu,
un norādītu tos kā apstrīdētā lēmuma adresātus. Vajadzības gadījumā turklāt ir jāpārbauda, vai prasītāju norādītie apsvērumi,
kas norādīti šī sprieduma 74.–79. punktā, nostiprina to apgalvojumu, ka
WWTE
pārkāpuma laikā tirgū rīkojās autonomi.
Tieši tāpat, kā to dara Komisija apstrīdētajā lēmumā, ir jānošķir divi laikposmi – pirmais, kas sniedzas no 1996. gada 13. marta,
datuma, kurā uzsāka darbību apstrādātāju aizliegtā vienošanās, līdz 1998. gada 5. maijam, un otrais, kas sniedzas no pēdējā
minētā datuma līdz apstrīdētā lēmuma pieņemšanai.
Par laikposmu no 1996. gada 13. marta līdz 1998. gada 5. maijam
Starp lietas dalībniekiem nav strīda, un no lietas materiāliem – it īpaši no apstrīdētā lēmuma 388.–390. apsvērumā minētajiem
pierādījumiem, kas norādīti šī sprieduma 34. punktā, – izriet, ka laikposmā no 1996. gada 13. marta līdz 1998. gada 4. maijam
sabiedrību
WWTE
kopīgi kontrolēja, no vienas puses,
SCC
– ar
TCLT
un
SCTC
starpniecību – un, no otras puses,
WWTE
prezidents un divi viņa ģimenes locekļi.
Pretēji tam, ko apgalvo prasītāji, šāds gadījums nekādi neizslēdz, ka nosacījums par iespēju īstenot izšķirošu ietekmi uz
meitas sabiedrības rīcību (skat. šī sprieduma 128. punktu) varētu tikt izpildīts. Konkrētāk, šajā nolūkā mātes sabiedrībai
nav jābūt īstenojušai ekskluzīvu kontroli pār meitas sabiedrību.
Ja uzņēmumu kopīgi kontrolē divi vai vairāk citi uzņēmumi vai personas, šiem pēdējiem minētajiem uzņēmumiem vai personām ir
iespēja īstenot izšķirošu ietekmi uz pirmo minēto uzņēmumu. Tomēr ar to nepietiek, lai tos vainotu konkurences tiesību normu
pārkāpumā, ko izdarījis to kopīgi kontrolētais uzņēmums, jo šādai vainojamībai jābūt izpildītam arī nosacījumam par izšķirošas
ietekmes reālu īstenošanu (skat. šī sprieduma 128. punktu). Ja tā ir, dažādie uzņēmumi vai personas, kas īsteno kopīgu kontroli,
var tikt saukti pie atbildības par to meitas sabiedrības pārkāpjošu rīcību, kā to parāda Pirmās instances tiesas 2006. gada
27. septembra spriedums lietā T‑314/01
Avebe
/Komisija (Krājums, II‑3085. lpp.), kurā pēdējā minētā atzina par pamatotu Komisijas lēmumu, liekot divām sabiedrībām, kura
katra 50 % apmērā piedalās meitas sabiedrībā un kurām ir kopīgas pilnvaras komerciāli vadīt šo meitas sabiedrību, atbildēt
par šīs meitas sabiedrības pārkāpjošu rīcību. Ja realitātē izrādītos, ka tikai viens no uzņēmumiem vai personām, kam ir kopīga
kontrole, reāli īsteno izšķirošu ietekmi uz to meitas sabiedrības rīcību vai tas būtu jāpamato citiem īpašiem apstākļiem,
Komisija šīs meitas sabiedrības izdarītā pārkāpumā solidāri var vainot tikai šo uzņēmumu vai personu.
Katrā ziņā, kā to savos rakstveida iesniegumos pareizi norādījusi arī Komisija, ja lietā secinātu, ka laikposmā no 1996. gada
13. marta līdz 1998. gada 4. maijam prasītāji īstenoja izšķirošu ietekmi uz
WWTE
rīcību, tas noteikti nozīmētu, ka tie spēja to darīt.
Galvenais atrisināmais jautājums tādējādi ir tas, vai apstrīdētajā lēmumā Komisijas norādītie pierādījumi juridiski pietiekami
pierāda, ka attiecīgajā laikposmā prasītāji reāli īstenoja šādu ietekmi.
Šajā ziņā uzreiz ir jānoraida arguments, uz kuru prasītāji balsta lielu daļu savas argumentācijas, par to, ka Komisija neesot
pietiekami pierādījusi, ka tie deva norādījumus
WWTE
izdarīt pārkāpumu vai ka tie bija tieši iesaistīti pārkāpumā.
Kā jau tika norādīts šī sprieduma 127. punktā, ne pārkāpuma ierosināšanas saikne starp mātes sabiedrību un tās meitas sabiedrību,
ne vēl jo vairāk pirmās minētās dalība šajā noziegumā, bet gan fakts, ka tās ir viens uzņēmums EKL 81. panta izpratnē, ļauj
Komisijai adresēt lēmumu, ar kuru tiek uzlikts naudas sods, mātes sabiedrībai. Šī sprieduma 142. punktā izklāstīto iemeslu
dēļ šo konstatējumu neapstrīd prasītāju norādītā apstrīdētā lēmuma 376. apsvēruma rindkopa (skat. šī sprieduma 59. un 82. punktu).
Ir arī jānoraida prasītāju arguments, ka izšķirošai ietekmei, kas jāīsteno mātes sabiedrībai, lai tai liktu atbildēt par tās
meitas sabiedrības izdarītu pārkāpumu, ir jāattiecas uz darbībām, kas izriet no tās komercpolitikas
stricto sensu
un turklāt ir tieši saistītas ar šo pārkāpumu, šajā gadījumā – jēltabakas iegādi (skat. šī sprieduma 60., 69., 73. un 77. punktu).
Kā jau tika norādīts šī sprieduma 126. punktā, lai secinātu, vai meitas sabiedrība autonomā veidā nosaka savu rīcību tirgū,
ir jāņem vērā visi atbilstošie pierādījumi par ekonomiskajām, organizatoriskajām un juridiskajām saitēm, kas vieno meitas
sabiedrību ar mātes sabiedrību, kas varētu mainīties dažādos gadījumos un tādējādi nav izsmeļoši uzskaitāmi.
Pierādījumi, uz kuriem pamatojas Komisija apstrīdētajā lēmumā, lai secinātu, ka attiecīgajā laikposmā prasītāji reāli īstenoja
izšķirošu ietekmi uz
WWTE
rīcību tirgū, ir uzskaitīti šī lēmuma 391. apsvērumā un ietilpst trīs dažādās kategorijās.
–       Par
V
. funkcijām
Standard
grupā
Vispirms Komisija norāda uz konkrētiem pierādījumiem saistībā ar
V
. funkcijām
Standard
grupā.
Jākonstatē, kā arī prasītāji to ir norādījuši, atbildot uz tiem adresētu Komisijas informācijas pieprasījumu administratīvajā
procesā, un kā tie ir apstiprinājuši savos rakstveida iesniegumos,
V
. vismaz kopš pārkāpuma laikposma sākuma bija viens no četriem
WWTE
valdes locekļiem. Šajā pašā atbildē prasītāji ir precizējuši, ka dažādos brīžos laikposmā, kas sākās 1989. gada 30. septembrī,
V
. bija valdes loceklis arī četrās citās
Standard
grupas meitas sabiedrībās, kas reģistrētas Itālijā un Grieķijā. Šīs norādes pilnībā saskan ar prasītāju apgalvojumu, kas
izteikts atbildē uz paziņojumu par iebildumiem un atkārtots replikā, ka
V
. bija “pārstāvja loma Eiropā”, kas konkretizējās ar viņa klātbūtni šo dažādo meitas sabiedrību valdēs un atbilstoši kurai
Eiropā viņam bija uzticēta “apstrādātās tabakas pārdošanas, izmantojot
SCC
starptautisko pārdošanas tīklu, koordinācija”.
Ir arī jānorāda, ka prasītāji neapstrīd Komisijas apgalvojumu apstrīdētā lēmuma 391. apsvērumā, ka
V
. bija “vispārēja atbildība par [
Standard
] grupas darbībām Eiropā”. Tās tikai norāda, pirmkārt, ka
V
. situācija nav salīdzināma ar to vadītāju situāciju, uz kuriem attiecas šī sprieduma 64. punktā minētais spriedums lietā
ABB Asea Brown Boveri
/Komisija, kādēļ Komisija nevar izmantot argumentus no šī sprieduma, un, otrkārt, šis apgalvojums ir ļoti vispārīgs un nepierāda,
ka
SCTC
būtu devis norādījumus
WWTE
rīkoties pretēji konkurencei. Ir jāpiebilst, ka prasības pieteikumā prasītāji paši atsaucas uz
V
. kā uz “atbildīgo vadītāju par grupas darbību Eiropā”.
Savos rakstveida iesniegumos prasītāji turklāt neapstrīd Komisijas apgalvojumu apstrīdētā lēmuma 391. apsvērumā, ka
V
. rīkojās kā
SCC
pārstāvis un “atbildēja par sakariem starp
WWTE
un tās mātes sabiedrībām”. Tie vēlreiz norāda, ka šis apgalvojums ir ļoti vispārīgs un nepierāda, ka tie būtu devuši norādījumus
WWTE
rīkoties pretēji konkurencei.
Ir skaidrs, ka
V
. nodarbināja nevis kāds no prasītājiem, bet gan
SCTL
– 100 %
SCTC
meitas sabiedrība –, un viņš nebija norādīts
SCC
“corporate directors” vai “corporate officers” sarakstā, ko pēdējā minētā nosūtīja Komisijai administratīvajā procesā. Nemainīgs
tomēr paliek tas, ka funkcijas un pienākumi, ko viņš veicis
Standard
grupā, bija ļoti augsta līmeņa, it īpaši ciktāl tas attiecās uz vienu no galvenajām šīs grupas darbības nozarēm un visu Eiropas
teritoriju.

V
. lomas nozīmi
Standard
grupā vēlreiz uzsver fakts, ka
SCC
gada pārskatos no 1999. līdz 2001. gadam viņš ir norādīts kā šīs sabiedrības tabakas nozares “viceprezidents un Eiropas reģionālais
direktors”. Prasītāju apgalvojums, ka patiesībā šāds nosaukums nepastāvēja un tika piešķirts
V
. tikai tādēļ, lai uzlabotu viņa tēlu, nešķiet ticams.
Ņemot vērā šos dažādos pierādījumus,
V
. varēja tikt saprātīgi uzskatīts par piederošu pie
Standard
grupas vadības. Tādējādi Komisija pamatoti uzskatīja, ka pastāv tieša saikne starp šīs grupas galveno mātes sabiedrību –
šajā gadījumā
SCC
– un
V
.
Šis apstāklis, papildinot faktu, ka
V
. bija viens no četriem
WWTE
valdes locekļiem, ir spēcīga norāde par
SCC
izšķirošas ietekmes īstenošanu uz
WWTE
rīcību tirgū.
–       Par
WWTE
valdes 1996. gada 25. un 26. marta sēdes protokolu
Otrkārt, Komisija balstās uz
WWTE
valdes 1996. gada 25. un 26. marta sēdes protokolu, kas tika sagatavots gan spāņu, gan angļu valodā.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka no atsevišķām šī protokola rindkopām, kas atrodamas 2. punktā ar nosaukumu “Valdes sēžu procedūra”,
izriet, ka attiecīgajā sēdē divi no
Standard
grupas ieceltajiem
WWTE
valdes locekļiem uzstāja, ka šī sabiedrība nevar rīkoties neatkarīgi no
SCTC
.
V
. norādīja, ka, lai gan
WWTE
ir pašai “sava identitāte/organizācija”, tā ir “arī
SCTC
meitas sabiedrība” un tādējādi tai bija “jārespektē
SCTC
kultūra”.
C.
savukārt uzsvēra, ka, “lai gan visiem [
WWTE
] valdes locekļiem [bija] pilnvaras un pienākumi, viņiem [nebija] brīvības visos savos lēmumos un viņiem [bija] jākonsultējas
daudzos gadījumos ar
SCTC
augstākajām instancēm”.
No protokola citām rindkopām izriet, ka attiecībā uz virkni jautājumu vai izdevumu
WWTE
bija jākonsultējas ar
SCTC
vai jāsaņem tā iepriekšēja piekrišana.
Tā, pirmkārt, 3. punktā ar nosaukumu “Pārdošanas procedūras” ir norādīts, ka “neviens tabakas daudzums nevar tikt eksportēts
bez formulāra ar diviem parakstiem, kura formātu noteiks pēc [
F
., vienas no uz
WWTE
valdes sēdi uzaicinātajām personām, vizītes Godalmingā [
SCTC
darbības vietā Apvienotajā Karalistē] šajā nedēļā”, un ka “[šo] formulāru būs jāaizpilda [
D
., vienam no
WWTE
valdes locekļiem,] pēc visu atbilstošo datu pārbaudes no [
A
.] puses Godalmingā”.
Otrkārt, attiecībā uz ilgtermiņa finansējumu tajā ir norādīts šādi: “Šobrīd esam ierobežoti, jo nevaram komerciāli ieķīlāt
aktīvus atbilstoši
SCTC
norādījumiem.” Ir arī norādīts, ka
F.
ieradīsies Godalmingā, lai pārbaudītu šo jautājumu tostarp kopā ar
M
. Jāprecizē, ka pārkāpuma laikposmā pēdējais minētais bija viens no “corporate officers” un
SCC
viceprezidentiem, kā arī tās kases turētājs.
Treškārt, protokola 10. punktā esošajā tabulā ir uzskaitīta virkne investīciju projektu, kam nepieciešama “
SCTC
galīgā piekrišana”. Attiecībā uz vissvarīgāko projektu, šajā gadījumā jaunās noliktavas būvniecību,
V
. un
M
. ir norādījuši, ka “varētu būt ļoti sarežģīti saņemt šo izdevumu apstiprinājumu no
SCTC
nākamā finanšu gada laikā”. Šajā pašā 10. punktā ir norādīts, ka
SCTC
, “ņemot vērā šī projekta tūlītējo nepieciešamību, varētu ļoti ātri apstiprināt” investīciju saistībā ar “pivots” pārcelšanu
no vienas vietas uz citu.
Šī sprieduma 182.–186. punktā atkārtotie pierādījumi ir būtiskas norādes par reālu
SCTC
izšķirošas ietekmes izmantošanu uz
WWTE
rīcību tirgū. Prasītāju apgalvojums, ka ar
SCTC
konsultējās – un tam bija jādod sava piekrišana – tikai attiecībā uz jautājumiem, kas neskāra jēltabakas iegādi – proti,
tostarp apstrādātās tabakas pārdošana –, ir nebūtisks šī sprieduma 170. un 171. punktā izklāstīto motīvu dēļ. Attiecībā uz
to apgalvojumu, ka
SCTC
iepriekšēja atļauja tika prasīta ārkārtas izdevumu gadījumā, tas nav pamatots ar faktiem, jo protokola 10. punktā esošajā
tabulā ir norādīti investīciju projekti, kuru izmaksas sniedzās no 1220 līdz 1 056 911 ASV dolāru (USD), starp kurām bija
tik nelielas summas kā USD 4800, 5600 vai 6504.
Šī sprieduma 187. punktā izklāstīto secinājumu nostiprina citas attiecīgajā protokolā esošas norādes. Tā, pirmkārt, no tā
4. punkta izriet, ka ētikas kodeksu, kas bija jāievēro
SCTC
personālam, bija paredzēts piemērot arī
WWTE
personālam, ņemot vērā, ka pēc atsevišķiem
WWTE
paustiem iebildumiem tika nolemts to iztulkot no angļu valodas spāņu valodā. Otrkārt, no protokola 7. punkta izriet, ka
WWTE
valde pārbaudīja
SCTC
ekonomisko un komerciālo situāciju.
Ir arī jānorāda, ka attiecīgajā protokolā ir norādīts, ka
WWTE
valdei bija jāsagatavo jēltabakas iegādes stratēģija 1996. gada ražai Spānijā. Šajā ziņā tajā ir skaidri norādīts par apstrādātāju
aizliegtās vienošanās sanāksmi 1996. gada 13. martā Madridē šādiem vārdiem:
“Pirms dažām dienām Madridē notika tikšanās ar visu uzņēmumu pircēju piedalīšanos, lai censtos panākt vairākas vienošanās
par līgumu noslēgšanas stratēģiju [1996.] gada ražai. Ļoti saspīlētā atmosfērā vienīgās noslēgtās mutvārdu vienošanās bija:
1) minimālā cena 3 [Spānijas pesetas (ESP)]/kg
FCV
[
flue cured Virginia
];
2) tika atklātas katras sabiedrības iecerētās vidējās cenas.
Diemžēl nevarēja panākt vienošanos par Spānijas tabakas sadali četru uzņēmumu pircēju starpā.”
Tādējādi šķiet, ka
Standard
grupas pārstāvji, kas bija
WWTE
valdē, bija informēti par apstrādātāju aizliegtās vienošanās darbībām. Turklāt, kā tiks detalizēti izklāstīts šī sprieduma
192. un 193. punktā, no citiem pierādījumiem Komisijas lietas materiālos izriet, ka
V
. bija personiski informēts ārpus
WWTE
valdes sanāksmēm par šīs aizliegtās vienošanās noteiktiem aspektiem. Starp lietas dalībniekiem nav strīda, ka šie pārstāvji
nekad nav pauduši savus iebildumus pret šīm darbībām un ka
SCC
– par spīti riskam tikt sauktai pie atbildības vai atbildēt saskaņā ar trešo personu prasījumiem atlīdzināt kaitējumu, kam
tā sevi pakļāva, šādi rīkojoties, – attiecībā pret
WWTE
nav noteikusi nevienu pasākumu, kas paredzēts, lai kavētu saukšanu pie atbildības par tās dalību pārkāpumā. Komisija varēja
arī leģitīmi no tā secināt, ka
SCC
klusējot piekrita šādai dalībai, un uzskatīt, ka šāda veida rīcība bija papildu norāde izšķirošas ietekmes īstenošanai uz
tās meitas sabiedrības rīcību.
–       Par
WWTE
prezidenta telefaksa sūtījumiem, kas adresēti
V
.
Treškārt, Komisija norāda uz četriem telefaksa sūtījumiem, kurus
WWTE
prezidents
S
. ir adresējis
V
.
Pirmajā no šiem telefaksa sūtījumiem, kas datēts ar 1996. gada 28. oktobri un nosūtīts
SCTC V
. ievērībai,
S
. informē pēdējo minēto tostarp par tabakas iegādes rezultātu 1996. tirdzniecības gadā un par vidējām cenām, ko maksājis katrs
no Spānijas apstrādātājiem, viņam nosūtot arī detaļas par atsevišķiem apstrādātāju aizliegtās vienošanās aspektiem. Otrajā
telefaksa sūtījumā, kas datēts ar 1997. gada 6. oktobri un tika nosūtīts “Standard Commercial – UK” – kas visai ticami uzskatāma
par norādi uz
SCTC
, kura darbojās Apvienotajā Karalistē (skat. šī sprieduma 184. punktu) un bija mātes sabiedrība, kas nodarbināja
V
. (skat. šī sprieduma 177. punktu) –,
S
. sniedz detalizētu informāciju par sanāksmi, kas notika starp
WWTE
,
Cetarsa
un
Agroexpansión
iepriekšējā septembra beigās un kurā šīs sabiedrības vienojās apmainīties ar informāciju par jēltabakas iegādes cenām un
daudzumiem. Ar trešo telefaksa sūtījumu, kas datēts ar 1997. gada 8. oktobri un tika nosūtīts “Standard Commercial – UK”,
S
. nosūta
V
. kādas vēstules kopiju, ko viņš tajā pašā dienā nosūtīja
Cetarsa
prezidentam un kurā viņš sūdzas, ka pēdējā minētā neievēro apstrādātāju noslēgtās vienošanās par cenām. Visbeidzot, ceturtajā
telefaksa sūtījumā, kas datēts ar 1997. gada 10. oktobri un tika nosūtīts “Standard Commercial – UK”,
S
. sniedz norādes par apstrādātāju iegādātajiem jēltabakas daudzumiem un par samaksātajām cenām.
Šī sprieduma 190. punktā izklāstīto iemeslu dēļ fakts – kuru prasītāji turklāt neapstrīd –, ka
WWTE
prezidents personiski informēja
V
. par apstrādātāju aizliegtās vienošanās dažādiem aspektiem, leģitīmi varēja tikt uzskatīts par papildu norādi, ka
SCC
īstenoja izšķirošu ietekmi uz
WWTE
rīcību.
–       Secinājumi, kas attiecas uz laikposmu no 1996. gada 13. marta līdz 1998. gada 5. maijam
No šī sprieduma 173.–193. punktā norādītajiem apsvērumiem izriet, ka Komisija juridiski pietiekami ir pierādījusi, ka laikposmā
no 1996. gada 13. marta līdz 1998. gada 4. maijam
SCC
un
SCTC
reāli īstenoja izšķirošu ietekmi uz
WWTE
rīcību.
Savukārt ir jākonstatē, kā to pareizi uzsver prasītāji, ka neviens no pierādījumiem, kurus Komisija norādījusi apstrīdētajā
lēmumā, neļauj uzskatīt, ka
TCLT
– kura, kā uzskata prasītāji, ir sabiedrība bez savas darbības, kuras dalība
WWTE
ir tikai finansiāla, – šajā laikposmā reāli īstenoja izšķirošu ietekmi uz
WWTE
rīcību tirgū. Šie pierādījumi attiecas tikai uz
SCC
un
SCTC
.
Attiecībā uz apstākli, ka
TCLT
bija galvenā
WWTE
kliente laikā no 1996. līdz 1999. gadam, Vispārējā tiesa to neņems vērā, jo tikai aizstāvības rakstā Komisija to norāda pirmo
reizi, lai censtos
TCLT
piedēvēt atbildību par tās meitas sabiedrības pārkāpjošo rīcību. Turklāt no
WWTE
valdes 1996. gada 25. un 26. marta sēdes protokola izriet, ka tikai grāmatvedības un nodokļu iemeslu dēļ
WWTE
iegādātā apstrādātā tabaka tika piedēvēta
TCLT
: “Iepriekš [
WWTE
nosūtīja rēķinus par šīm iegādēm
TCLT
], lai
WWTE
grāmatvedībā reģistrētu peļņu.”
TCLT
netika piegādāta apstrādātā tabaka. Katrā ziņā šis apstāklis, lai gan tas varētu norādīt, ka
TCLT
bija ieinteresēta
WWTE
komercpolitikā, nav pietiekams, lai pats par sevi pierādītu, ka tā reāli īstenoja izšķirošu ietekmi uz pēdējā minētā rīcību.
No tā izriet, ka Komisijai nebija pamata vainot
TCLT WWTE
pārkāpjošā rīcībā laikposmā no 1996. gada 13. marta līdz 1998. gada 4. maijam, ne arī tādējādi likt tai solidāri atbildēt
par naudas soda samaksu attiecībā uz šo laikposmu.
Par laikposmu no 1998. gada 5. maija līdz apstrīdētā lēmuma pieņemšanai
Ņemot vērā apstrīdētā lēmuma 393. apsvērumā minētos pierādījumus (skat. pirmos trīs ievilkumus šī sprieduma 38. punktā), var
uzskatīt, ka prasītājiem piederēja gandrīz viss
WWTE
kapitāls laikā no 1998. gada 5. maija līdz 1998. gada oktobrim un viss šis kapitāls no pēdējā minētā datuma līdz apstrīdētā
lēmuma pieņemšanas datumam.
Šo papildina fakts, ka kopš 1998. gada 5. maija prasītājiem pieder vairākums [balsu], kas prasīts
WWTE
dalībnieku sapulces lēmumu pieņemšanai (apstrīdētā lēmuma 394. apsvērums), un ka
WWTE
valdē ir divi jauni locekļi, kurus iecēlusi
WWTE
dalībnieku sapulce, aizstājot locekļus, kuri pārstāvēja iepriekšējos mazākuma akcionārus.
Ņemot vērā šī sprieduma 198. un 199. punktā izklāstītos pierādījumus, ir skaidrs, ka kopš 1998. gada 5. maija prasītāji spēja
īstenot izšķirošu ietekmi uz
WWTE
rīcību. Turklāt savos rakstveida iesniegumos prasītāji skaidri atzīst šo faktu.
Tādējādi ir jāpārbauda, vai attiecībā uz laikposmu no 1998. gada 5. maija līdz apstrīdētā lēmuma pieņemšanas datumam bija
izpildīts nosacījums par reālu izšķirošas ietekmes īstenošanu attiecībā uz katru no prasītājiem, kā to apgalvo Komisija.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka, aizstāvējusi citu tēzi savos rakstveida iesniegumos (skat. šī sprieduma 105. punktu), Komisija
pēc Vispārējās tiesas uzdota rakstveida jautājuma atzina, ka apstrīdētajā lēmumā attiecībā uz meitas sabiedrībām, kuras 100 %
kontrolēja to mātes sabiedrības, tā ir izvēlējusies neaprobežoties ar šī sprieduma 129., 130. un 140. punktā izklāstīto pieņēmumu,
lai pēdējās minētās sauktu pie atbildības par šo meitas sabiedrību izdarīto pārkāpumu, bet ņēmusi vērā arī papildu pierādījumus,
kas pierāda reālu izšķirošas ietekmes īstenošanu (skat. šī sprieduma 118. un 147. punktu). No apstrīdētā lēmuma dažādiem apsvērumiem
izriet, ka tieši tāda bija pieeja, kuru Komisija bija iecerējusi ievērot šajā lietā (skat. šī sprieduma 141.–145. punktu).
Tādējādi ir jāpārbauda, vai Komisijas norādītie pierādījumi apstrīdētajā lēmumā juridiski pietiekami pierāda, ka attiecīgajā
laikposmā prasītāji īstenoja reālu izšķirošu ietekmi uz
WWTE
rīcību. Šie pierādījumi ir norādīti apstrīdētā lēmuma 396. un 398. apsvērumā, kā arī šī lēmuma 313. un 314. zemsvītras piezīmē.
–       Par
V
. lomu audzēšanas līgumu noslēgšanā
Pirmais Komisijas norādītais pierādījums ir fakts, kas norādīts apstrīdētā lēmuma 396. apsvērumā, ka kopš 1998. gada
V
. “ir loma [..] to audzēšanas līgumu noslēgšanā, kurus
WWTE
noslēdzis ar ražotāju apvienībām”. Apstrīdētā lēmuma 313. zemsvītras piezīmē šajā ziņā ir atsauce uz
SCTC
izpilddirektoru komitejas memorandu saistībā ar “Spānijas ilgtermiņa piegādes līgumiem”, kas datēts ar 1998. gada sākumu.
Ir jākonstatē, ka šī memoranda faktiskais mērķis bija dot atļauju
V
. – norādot uz viņu kā “Eiropas reģionālo vadītāju” – “slēgt piegādes līgumus ar audzētājiem tabakas piegādei [
WWTE
]”. Šis pats dokuments sniedz ļoti precīzas norādes par nosacījumiem, ar kādiem
V
. varēja noslēgt šos līgumus, un, konkrētāk, par iegādes apjomiem, iegādes cenu, kvalitātes bonusiem un avansiem, kas varētu
tikt piešķirti ražotājiem, kā arī par “avansu garantijām”, kas varētu tikt prasītas no pēdējiem minētiem.
Papildus tam, ka memorands ir pretrunā prasītāju apgalvojumam, ka
V
. nodarbojās tikai ar apstrādātās tabakas pārdošanu, tas skaidri pierāda, ka
SCTC
bija aktīva loma
WWTE
jēltabakas iegādes politikā un tādējādi tas reāli īstenoja izšķirošu ietekmi uz šīs pēdējā minētā rīcību tirgū.
Šis memorands ļauj arī pierādīt, ka
SCC
reāli īstenoja šādu ietekmi. Šajā ziņā, pirmkārt, ir jākonstatē, ka tas bija jāparaksta
H
., kurš bija šīs sabiedrības prezidents un prezidents ģenerāldirektors, un
C
., kurš bija viens no tās izpilddirektoru komitejas trim locekļiem. Otrkārt,
V
. – kuram arī bija dotas pilnvaras noslēgt atsevišķus jēltabakas piegādes līgumus – šajā laikā vēl arvien vienlaikus bija
WWTE
valdes loceklis un tieši saistīts ar
SCC
, kurā tas bija viens no viceprezidentiem (skat. šī sprieduma 174.–179. punktu).
Šiem secinājumiem nav pretrunā prasītāju arguments, ka pārkāpumi, par kuriem ir apstrīdētais lēmums, attiecas tikai uz viena
gada audzēšanas līgumiem, kamēr līgumi, kas norādīti
SCTC
izpilddirektoru komitejas 1998. gada memorandā, bija trīs un vairāk gadus ilgi. Lai mātes sabiedrību sauktu pie atbildības
par meitas sabiedrības pārkāpjošu rīcību, nevajag pierādījumu, ka mātes sabiedrība ietekmē savas meitas sabiedrības politiku
noteiktā jomā, uz kuru attiecas pārkāpums (skat. šī sprieduma 170. un 171. punktu).
Šī sprieduma 168. un 169. punktā izklāstīto iemeslu dēļ nav arī būtisks prasītāju arguments, ka Spānijas ilgtermiņa piegādes
līgumi nepierāda, ka tie ir devuši norādījumus
WWTE
izdarīt pārkāpumu.
–       Par
WWTE
rokasgrāmatu
Otrs Komisijas norādītais pierādījums ir fakts, kurš atkārtots apstrīdētā lēmuma 398. apsvērumā, ka
WWTE
rokasgrāmatā ir paredzēts, ka “prezidents kopā ar pārdošanas direktoru ir tieši atbildīgi par līgumu [noslēgšanas procesu]
saskaņā ar mātes sabiedrības, kura martā apstiprina budžetu katram gadam, iepriekšēju atļauju”.
Šajā ziņā ir jākonstatē, ka saskaņā ar pašu prasītāju sniegtajiem paskaidrojumiem, piemērojot šo noteikumu,
SCTC
ir jāatļauj, apstiprinot
WWTE
gada budžetu un pirms līgumu noslēgšanas procedūras uzsākšanas, maksimālie jēltabakas daudzumi, ko pēdējais minētais var
iegādāties Spānijā (skat. šī sprieduma 73. punktu). Citiem vārdiem sakot,
SCTC
ir jāapstiprina budžets jēltabakas iegādei, pirms
WWTE
var uzsākt līgumu noslēgšanas procedūru. Šis apstāklis skaidri apstiprina, ka
SCTC
īstenoja reālu izšķirošu ietekmi uz
WWTE
rīcību tirgū.
Attiecībā uz prasītāju argumentu, ka
WWTE
rokasgrāmatai nav pierādījuma vērtības attiecībā uz laikposmu no 1998. gada 5. maija līdz 2000. gadam, jo tā ir datēta tikai
ar 2000. gadu, pietiek tikai norādīt, ka šī rokasgrāmata ir pierādījums, kas papildina šī sprieduma 204. punktā minēto
SCTC
izpilddirektoru komitejas memorandu
V
., kas jau pierāda
WWTE
komercautonomijas neesamību kopš 1998. gada (skat. šī sprieduma 206. un 207. punktu).
Visbeidzot, attiecībā uz prasītāju argumentu, ka
WWTE
rokasgrāmata nepietiekami pierāda, ka
SCTC
ir devis norādījumus pēdējam minētajam rīkoties pret konkurenci vērstā veidā, tas ir jānoraida to pašu motīvu dēļ, kas izklāstīti
šī sprieduma 168. un 169. punktā.
–       Par
WWTE
valdes 2000. gada 20. janvāra sēdes protokolu
Trešais pierādījums, ko Komisija norāda apstrīdētajā lēmumā, ir fakts, kas norādīts tā 314. zemsvītras piezīmē, ka no
WWTE
valdes 2000. gada 20. janvāra sēdes protokola izriet, ka šīs sabiedrības darbības programma 2001. nodokļu gadam tika apstiprināta
“ar iespējamiem grozījumiem, ko ierosinājusi mātes sabiedrība”, proti, saskaņā ar prasītāju norādēm,
SCTC
.
Šis pierādījums apstiprina, ka
SCTC
reāli īstenoja izšķirošu ietekmi uz
WWTE
rīcību.
Ir jānorāda, ka šī sprieduma 214. punktā minētajā protokolā ir citas norādes, kas pierāda, ka
WWTE
komercpolitiku kontrolēja atsevišķas tā mātes sabiedrības. Tā tajā ir norādīts, ka “
V
. [bija] apstiprinājis, ka viņš apņemas nosūtīt audzēšanas plānu uz Vilsonu [proti, vietu, kur bija
SCC
un
SCTC
juridiskā adrese] un viņš ticēja, ka tas tiktu apstiprināts martā”.
–       Secinājums par laikposmu no 1998. gada 5. maija līdz apstrīdētā lēmuma pieņemšanas datumam
No šī sprieduma 204.–216. punktā minētajiem pierādījumiem kopsakarā ar to, ka
SCC
un
SCTC
piederēja gandrīz viss un pēc tam viss
WWTE
kapitāls minētajā laikposmā, izriet, ka Komisija juridiski pietiekami pierādīja, ka šajā laikposmā abas pirmās minētās sabiedrības
reāli īstenoja izšķirošu ietekmi uz trešās minētās sabiedrības rīcību.
Savukārt ir jākonstatē, kā to pareizi norāda prasītāji, ka neviens no Komisijas apstrīdētajā lēmumā norādītajiem pierādījumiem
neļauj uzskatīt, ka laikposmā no 1998. gada 5. maija līdz apstrīdētā lēmuma pieņemšanas datumam
TCLT
reāli īstenoja šādu ietekmi. Šajā ziņā Komisija nevarēja balstīties tikai uz faktu, ka
TCLT
piederēja viss
WWTE
kapitāls, jo tādējādi
TCLT
tiktu diskriminēta attiecībā pret
Intabex
(skat. šī sprieduma 143. punktu), kā arī pret
Universal
un
Universal Leaf
(skat. šī sprieduma 142. punktu).
No tā izriet, ka Komisijai nebija pamata saukt
TCLT
pie atbildības par
WWTE
pārkāpjošo rīcību attiecībā uz šī sprieduma 218. punktā norādīto laikposmu, ne arī tādējādi likt tai solidāri atbildēt par
naudas soda samaksu attiecībā uz šo pašu laikposmu.
Par prasītāju norādītajiem argumentiem, lai pierādītu, ka pārkāpuma laikposmā
WWTE
tirgū rīkojās autonomi
Prasītāji apgalvo, ka šī sprieduma 75.–79. punktā norādītie pierādījumi pierāda, ka pārkāpuma laikā
WWTE
bija “lielākoties” autonoms no
SCTC
un tam bija “gandrīz pilnīga” autonomija no
SCC
un
TCLT
.
Tā kā ir nospriests, ka
TCLT
nevarēja tikt saukta pie atbildības par
WWTE
pārkāpjošu rīcību (skat. šī sprieduma 195.–197., 218. un 219. punktu), nav vairs jāpārbauda šis jautājums attiecībā uz
TCLT
.
Pirmkārt, ir jākonstatē, ka fakts, ka meitas sabiedrībai ir pašai sava vietējā vadība un pašai savi līdzekļi, nepierāda, ka
tā definē savu rīcību tirgū autonomi no tās mātes sabiedrībām. Tā šajā lietā, lai gan ir skaidrs, ka
WWTE
bija šādā situācijā, nemainīgs paliek tas, ka tam bija jāsaņem iepriekšējs atzinums vai piekrišana no
SCTC
attiecībā uz virkni jautājumu un izdevumu (skat. šī sprieduma 183.–187. punktu), ka tā prezidents nevarēja uzsākt jēltabakas
pirkuma līgumu noslēgšanas procedūru, pirms
SCTC
bija apstiprinājis atbilstošo budžetu (skat. šī sprieduma 210. un 211. punktu), un ka
SCC
un
SCTC
bija aktīva loma tā jēltabakas iegādes stratēģijā (skat. šī sprieduma 204.–207. punktu).
Otrkārt, attiecībā uz apgalvojumu, ka jēltabakas iegāde bija
WWTE
ekskluzīvā atbildībā, ir jānorāda, kā prasītāji paši atzīst un kā jau tika izklāstīts šī sprieduma 210. un 211. punktā, ka
SCTC
bija jāapstiprina jēltabakas iegādes budžets, vēl pirms sākta līgumu noslēgšanas procedūra. Tādējādi ir skaidrs, ka
WWTE
nebija autonoms jēltabakas iegādes jautājumā. Katrā ziņā meitas sabiedrības autonomija nav vērtējama, tikai ņemot vērā preces
tirgu, kurā pārkāpums tika izdarīts.
Treškārt, to pašu motīvu dēļ, kas izklāstīti šī sprieduma 222. un 223. punktā, prasītāji nevar iedarbīgi atsaukties uz faktu,
ka
Standard
grupai ir decentralizēta struktūra. Attiecībā uz to apgalvojumu, ka
WWTE
darbības ir tikai pilnībā nenozīmīga
Standard
grupas darbību daļa, tas pats par sevi nepierāda, ka
SCC
un
SCTC
bija atstājis
WWTE
autonomiju savas rīcības definēšanā tirgū.
No iepriekš minētā izriet, ka ar prasītāju norādītajiem pierādījumiem nevar pierādīt, ka pārkāpuma laikā
WWTE
tirgū darbojās autonomi.

Secinājums
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka Komisija pamatoti sauca pie atbildības
SCC
un
SCTC
par
WWTE
izdarīto pārkāpumu un tādējādi lika tiem solidāri atbildēt par naudas soda samaksu, un norādīja tos kā apstrīdētā lēmuma
adresātus.
Savukārt Komisijai nebija pamata nonākt pie šāda paša secinājuma attiecībā uz
TCLT
, un tas attiecas uz visu pārkāpuma laikposmu.
Tādējādi apstrīdētais lēmums ir jāatceļ, ciktāl tas attiecas uz
TCLT
.
Šī daļējā atcelšana neietekmē naudas soda summu, par kuras samaksu
SCC
un
SCTC
paliek solidāri atbildīgi. Konkrētāk, pretēji tam, ko norāda prasītāji replikā, šāda atcelšana neietekmē reizinātāju 1,5,
ko Komisija piemēroja
WWTE
noteiktā naudas soda sākumsummai, lai nodrošinātu naudas sodam pietiekami atturošu iedarbību (apstrīdētā lēmuma 423. apsvērums),
jo šis koeficients tika noteikts, ņemot vērā
SCC
, kas ir ekonomiskās vienības, pie kuras pieder
WWTE
, priekšgalā, kopējo apgrozījumu. Pretēji tam, ko replikā apgalvo arī prasītāji, šī daļējā atcelšana neietekmē arī piemēroto
50 % paaugstinājumu
WWTE
uzliktā naudas soda sākumsummai sakarā ar pārkāpuma ilgumu (apstrīdētā lēmuma 432. un 433. apsvērums). Fakts, ka
TCLT
nevar tikt saukta pie atbildības par pārkāpumu, nekādi neietekmē pārkāpuma ilgumu.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Atbilstoši tā paša panta 3. punkta pirmajai
daļai, ja lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, Vispārējā tiesa var nolemt, ka tiesāšanās
izdevumi ir jāsadala.
Tā kā prasība lietā tika daļēji apmierināta, Vispārējā tiesa, taisnīgi izvērtējot lietas apstākļus, nolemj, ka prasītāji sedz
divas trešdaļas savu tiesāšanās izdevumu un atlīdzina divas trešdaļas Komisijas tiesāšanās izdevumu un ka Komisija sedz vienu
trešdaļu savu tiesāšanās izdevumu un atlīdzina vienu trešdaļu prasītāju tiesāšanās izdevumu.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (ceturtā palāta)
nospriež:
1)
atcelt Komisijas 2004. gada 20. oktobra Lēmumu C(2004) 4030, galīgā redakcija, saistībā ar EK līguma 81. panta 1. punktā izklāstīto
procesu [EKL 81. panta piemērošanas procedūru] (Lieta COMP/C.38.238/B.2 – Jēltabaka – Spānija), ciktāl tas attiecas uz
Trans-Continental Leaf Tobacco Corp. Ltd
;
2)
pārējā daļā prasību noraidīt;
3)
Alliance One International, Inc.
,
Standard Commercial Tobacco Co., Inc.
un
Trans-Continental Leaf Tobacco
sedz divas trešdaļas savu tiesāšanās izdevumu un atlīdzina divas trešdaļas Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumu, Komisija
sedz vienu trešdaļu savu tiesāšanās izdevumu un atlīdzina vienu trešdaļu prasītāju tiesāšanās izdevumu.
Czúcz
Labucka
O’Higgins
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2010. gada 27. oktobrī.
[Paraksti]
Satura rādītājs
Tiesvedības priekšvēsture
1.  Prasītāji un administratīvā procedūra
2.  Apstrīdētais lēmums
3.  Apstrīdētā lēmuma adresāti
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Juridiskais pamatojums
1.  Lietas dalībnieku argumenti
2.  Vispārējās tiesas vērtējums
Ievada apsvērumi par mātes sabiedrības vainojamību meitas sabiedrības pārkāpjošā rīcībā
Par Komisijas izmantotajiem kritērijiem apstrīdētajā lēmumā, lai vainotu mātes sabiedrību tās meitas sabiedrības izdarītā
pārkāpumā
Par pirmā pamata otro daļu
Par šajā lietā Komisijas izmantotās metodes likumību un par otro pamatu
Par to, ka prasītāji un WWTE ir viena ekonomiskā vienība
Par laikposmu no 1996. gada 13. marta līdz 1998. gada 5. maijam
–  Par V. funkcijām Standard grupā
–  Par WWTE valdes 1996. gada 25. un 26. marta sēdes protokolu
–  Par WWTE prezidenta telefaksa sūtījumiem, kas adresēti V.
–  Secinājumi, kas attiecas uz laikposmu no 1996. gada 13. marta līdz 1998. gada 5. maijam
Par laikposmu no 1998. gada 5. maija līdz apstrīdētā lēmuma pieņemšanai
–  Par V. lomu audzēšanas līgumu noslēgšanā
–  Par WWTE rokasgrāmatu
–  Par WWTE valdes 2000. gada 20. janvāra sēdes protokolu
–  Secinājums par laikposmu no 1998. gada 5. maija līdz apstrīdētā lēmuma pieņemšanas datumam
Par prasītāju norādītajiem argumentiem, lai pierādītu, ka pārkāpuma laikposmā WWTE tirgū rīkojās autonomi
Secinājums
Par tiesāšanās izdevumiem
*
Tiesvedības valoda – angļu.