CELEX: 62005CJ0299
Иск за отмяна
Социално осигуряване
Регламент (ЕИО) № 1408/71
Член 4, параграф 2а и член 10а
Приложение ІІа
Регламент (ЕО) № 647/2005
Специални обезщетения, получавани без вноски

С жалбата си Комисията на Европейските общности иска да бъдат отменени разпоредбите на точка 2 от приложение І към Регламент (ЕО) № 647/2005 на Европейския парламент и на Съвета от 13 април 2005 година за изменение на Регламент (ЕИО) № 1408/71 на Съвета за прилагане на схеми за социална сигурност на заети, самостоятелно заети лица и членове на техните семейства, които се движат в рамките на Общността, и на Регламент (ЕИО) № 574/72 на Съвета за определяне на реда за прилагане на Регламент (ЕИО) № 1408/71 (
ОВ L 117, стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 7, стр. 211), съдържащи се в частите, озаглавени „ФИНЛАНДИЯ“ — буква б), „ШВЕЦИЯ“ — буква в) и „ОБЕДИНЕНО КРАЛСТВО“ — букви г)—е).
Правна уредба
Регламент (ЕИО) № 1408/71 на Съвета от 14 юни 1971 г. за прилагането на схеми за социална сигурност на заети лица, самостоятелно заети лица и членове на техните семейства, които се движат в рамките на Общността, изменен и актуализиран с Регламент (ЕО) № 118/97 на Съвета от 2 декември 1996 г. (
ОВ L 28, 1997 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 1, стр. 26, наричан по-нататък „измененият Регламент №1408/71“), съгласно съображенията на Регламент № 647/2005 взима предвид тълкуването на Съда на някои от неговите разпоредби, свързани по-конкретно със специалните обезщетения, независещи от вноски, с цел улесняване на тяхното прилагане. Регламент № 647/2005 е приет по предложение на Комисията и е насочен към изменение именно на приложение ІІа към Регламент № 1408/71 (наричано по-нататък „приложение ІІа“).
Съгласно член 1, буква ф), подточка i) от изменения Регламент № 1408/71, „семейни обезщетения“ са всички парични обезщетения или обезщетения в натура, които са предназначени за посрещане на семейни разходи.
По силата на член 4, параграф 1, буква з) този регламент се прилага за семейните обезщетения.
Съгласно член 4, параграф 2а от посочения регламент:
„Настоящият член се прилага към специални парични обезщетения, независещи от вноски, които са предвидени по законодателство, което поради своя персонален обхват, цели и/или условия за придобиване на право има характеристиките както на законодателство за социална сигурност по параграф 1, така и на социално подпомагане.
„Специални парични обезщетения, независещи от вноски“ са тези:
а)
които имат за цел да осигурят или:
i)
допълващо, заместващо или спомагателно покритие срещу рискове, които са обхванати от клоновете на социалната сигурност по параграф 1 и гарантират на съответните лица минимален доход за издръжка с оглед на икономическото и социалното положение в съответната държава-членка, или
ii)
единствено специфична закрила на лицата с увреждания, тясно свързана със социалната среда на споменатото лице в съответната държава-членка, и
б)
когато финансирането произтича изключително от задължително данъчно облагане, имащо за цел да покрие общите публични разходи, и условията за предоставяне и изчисляване на обезщетенията не зависят от каквато и да е вноска по отношение на бенефициера. Независимо от това обезщетенията, предоставени за допълване на обезщетение на основата на вноски, няма да се считат за обезщетения на основата на вноски само поради тази причина, и
в)
които са посочени в приложение IIа.“
Посочените разпоредби са заменени със следните:
„Настоящият регламент се прилага за специални обезщетения, независещи от вноски, които са предвидени съгласно друго законодателство или схеми, освен посочените в параграф 1, или които са изключени по силата на параграф 4, когато въпросните обезщетения са предназначени:
а)
да осигуряват допълнително, заместващо или спомагателно покритие за рисковете, посрещани от клоновете на социалната сигурност, посочени в параграф 1, букви от а) до з); или
б)
единствено като специфична закрила за лица с увреждания.“
Член 10а от изменения Регламент № 1408/71 гласи:
„1.   Разпоредбите на член 10 и на дял III не се прилагат към специалните парични обезщетения, независещи от вноски по член 4, параграф 2а. Лицата, за които се прилага настоящият регламент, получават тези обезщетения изключително на територията на държавата-членка, в която пребивават, и съобразно законодателството на тази държава, при условие че тези обезщетения са посочени в приложение IIа. Обезщетенията се изплащат от и за сметка на институцията по мястото на пребиваване.“
[…]
Основа на спора
В приложение ІІа към Регламент № 1408/71 се съдържа списък на специалните обезщетения, независещи от вноски, които лицата, за които настоящият регламент се прилага, могат да получават само на територията на държавата-членка, където пребивават съгласно член 10а от същия регламент.
Държавите-членки не са възразили срещу предложението на Комисията за изменение на член 4, параграф 2а от Регламент № 1408/71, с което се цели уточняване на определението за специални обезщетения, независещи от вноски, съгласно принципите, изведени от Съда в Решение от 8 март 2001 г. по дело Jauch (
C-2l5/99, Recueil, стр. I-1901
) и в Решение от 31 май 2001 г. по дело Leclere и Deaconescu (
C-43/99, Recueil, стр. I-4265
).
По силата на посочената съдебна практика, в съдържащия се в приложение ІІа списък могат да се включват само обезщетения, които разкриват кумулативно две характеристики: да са специални и да са независещи от вноски.
След като анализира всички обезщетения, които могат да се квалифицират като „специални обезщетения, независещи от вноски“ в светлината на критериите на член 4, параграф 2а от Регламент № 1408/71 и на тълкуването, дадено от Съда, Комисията изготвя и предлага нов списък на обезщетения, които може да се съдържат в приложение ІІа.
Вследствие на прилагането на критериите, произтичащи от практиката на Съда, в новия списък не се включват:
—
обезщетенията съгласно член 4, параграф 1, буква б) от Регламент № 1408/71, а именно „обезщетения за инвалидност, включително обезщетенията за поддържане или подобряване на способността за печалба на доходи“,
—
обезщетенията, предоставяни на деца с увреждания, предназначени основно за посрещане на допълнителни семейни разходи, причинени от това, че в домакинството има дете инвалид,
—
обезщетения за зависими от грижа лица, квалифицирани от Съда в посоченото по-горе решение по дело Jauch като парични обезщетения за болест, които имат за цел да подобрят здравословното състояние и живота на зависимите от грижи лица, дори когато тези обезщетения може да са свързани с независими от самата болест особености.
По искане на Република Финландия, Кралство Швеция и Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия Съветът на Европейския съюз обаче приема да включи отново в предложения от Комисията списък, съдържащ се в приложение ІІа, следните обезщетения (наричани по-нататък общо „спорните обезщетения“):
—
по отношение на Република Финландия — помощи за полагане на грижи за дете,
—
по отношение на Кралство Швеция — помощи за инвалиди и помощи за полагане на грижи за деца инвалиди,
—
по отношение на Обединеното кралство — помощи за издръжка на лица с увреждания (наричани по-нататък „DLA“), помощи за придружители (наричани по-нататък „AA“) и помощи за полагане на грижи за лица с увреждания (наричани по-нататък „CA“).
Европейският парламент одобрява позицията на Съвета на второто четене на проекта на регламент за изменение и взема под внимание декларацията, с която Комисията си запазва правото да сезира Съда, и ако е необходимо, на основание на решението, което последният постанови, да представи ново предложение за изменение на съдържащия се в приложение ІІа списък.
На 13 април 2005 г. Регламент № 647/2005, който отразява исканията на трите държави-членки, посочени в точка 13 от настоящото решение, е приет от Парламента и Съвета. Комисията иска отмяна на този регламент, тъй като в списъка, съдържащ се в приложение ІІа от изменения Регламент № 1408/71, са посочени спорните обезщетения (наричано по-нататък „измененото приложение ІІа“).
Комисията всъщност счита, че посочените различни обезщетения не отговарят на условията, които позволяват да се ограничи предоставянето им изключително на лица, пребиваващи на територията на всяка от тези държави-членки.
По жалбата
По искането за възобновяване на устната фаза на производството
С писмо от 19 юни 2007 г. Обединеното кралство представя становището си във връзка със заключението на генералния адвокат. То счита, че последното не дава отговор на тезата, изложена в неговите искания, съгласно която текстът относно DLA в списъка, съдържащ се в измененото приложение ІІа, трябва изцяло да се отмени, макар да не се оспорва, че компонентът „подвижност“ на тази помощ отговаря на изискванията, за да бъде разглеждан като специално обезщетение.
Поради това Обединеното кралство иска от Съда да се възобнови устната фаза на производството, за да може да представи практиката на Съда относно възможността за частична отмяна на нормативна разпоредба. В подкрепа на доводите си то посочва правилата, свързани с частичната отмяна на разпоредба на акт, напомнени в Решение от 24 май 2005 г. по дело Франция/Парламент и Съвет (
C-244/03, Recueil, стр. I-4021
, точки 13—15).
Съдът може служебно или по предложение на генералния адвокат, или по искане на страните да разпореди възобновяване на устната фаза на производството съгласно член 61 от своя процедурен правилник, ако смята, че делото не е достатъчно изяснено или че трябва се реши въз основа на довод, който страните не са разисквали (вж. Решение от 19 февруари 2002 г. по дело Wouters и др.,
C-309/99, Recueil, стр. I-1577
, точка 42, както и Решение от 14 декември 2004 г. по дело Arnold André,
C-434/02, Recueil, стр. I-11825
, точка 27 и Решение по дело Swedish Match,
C-210/03, Recueil, стр. I-11893
, точка 25).
От една страна обаче, въпросът за делимостта на DLA е засегнат в писмените бележки на Комисията, така че Обединеното кралство е имало възможност да му отговори в писменото си становище при встъпване. От друга страна, Съдът счита, че разполага с всички необходими обстоятелства, за да отговори на поставените въпроси.
Поради това не следва да се разпорежда възобновяване на устната фаза на производството.
По допустимостта
Доводи на страните
Парламентът счита, че предвиденият в член 230 ЕО срок е вече изтекъл към момента на предявяване на жалбата. Според него срокът започва да тече от деня на публикуване на акта за изменение на Регламент № 1408/71, който за първи път включва спорните обезщетения в списъка, съдържащ се в приложение ІІа. DLA, AA и CA обаче са включени в него след влизането в сила на Регламент (ЕИО) № 1247/92 на Съвета от 30 април 1992 г. за изменение на Регламент № 1408/71 (
ОВ L 136, стр. 1
), а финландските помощи и шведските обезщетения са добавени към тях с акт относно условията за присъединяване на Република Австрия, Република Финландия и Кралство Швеция и за промените в Учредителните договори на Европейския съюз (
ОВ C 241, 1994 г., стр. 21
и
ОВ L 1, 1995 г., стр. 1
).
Парламентът изтъква, че като замества цялото приложение ІІа при приемането на Регламент № 647/2005, а не се задоволява с внасяне на разглежданите изменения в същия, законодателят не е имал за цел да предостави възможност за оспорване на обезщетенията, които вече са били включени в приложението.
Парламентът приема, че с член 1, параграф 2 от Регламент № 647/2005 общностният законодател изменя редакцията на член 4, параграф 2а от Регламент № 1408/71. Той все пак счита, че общностният законодател само преформулира определението за специални обезщетения, независещи от вноски. По същество обаче съществуващото определение не било изменено. В подкрепа на позицията си той подчертава, че Съдът постановява Решение по дело Jauch, както и Решение по дело Leclere и Deaconescu, посочени по-горе, като разглежда и тълкува разпоредбите на последния член в редакцията им преди приемането на Регламент № 647/2005.
Парламентът следователно счита, че използваните критерии, преформулирани с Регламент № 647/2005, вече били част от уредбата, която регулира тези обезщетения, и че законодателят се ограничавал с посочването им в самия текст на член 4, параграф 2а от изменения Регламент № 1408/71.
Според Комисията, като приема нов текст от вторичното законодателство, дори и съдържанието на дадено приложение да остава непроменено, общностният законодател приема ново „решение“ по отношение на същото приложение. Това било така в още по-голяма степен, когато Комисията е привлякла вниманието на последния върху обстоятелството, че предвид практиката на Съда, предишното приложение е станало частично несъвместимо с общностното право.
В този смисъл Съдът трябвало да може да разгледа новото решение без в рамките на жалбата за отмяна да може да се противопостави обстоятелството, че разглежданата част от текста е останала непроменена.
Съображения на Съда
По силата на последната алинея от член 230 ЕО жалбата за отмяна трябва да се подаде в срок от два месеца, считано, в зависимост от случая, от публикуването на акта, от неговото съобщаване или, при липса на съобщаване, от деня, в който жалбоподателят е узнал за него.
От самия текст на разпоредбата, както и от целта ѝ да гарантира правната сигурност, следва, че акт, който не е оспорен в посочения срок, става окончателен. Окончателният характер се отнася не само за самия акт, но и за всеки следващ акт, който има чисто потвърждаващ характер. Това разрешение, което е оправдано с оглед на необходимостта от правна сигурност, се отнася както за индивидуалните актове, така и за тези с нормативен характер, какъвто е регламентът.
За сметка на това, в случай на изменение на разпоредба от регламент се поражда отново право на жалба не само по отношение на тази разпоредба, но и срещу всички останали, които въпреки че не са изменени, образуват с нея едно цяло.
Прилагането на тези принципи води до обявяване на жалбата на Комисията за допустима.
Всъщност редакцията на член 4, параграф 2а от изменения Регламент № 1408/71 се различава съществено от по-ранната му редакция и очевидно изменя обхвата на този член, като изтъкнатото от Парламента обстоятелство, че Съдът тълкувал по-ранния текст в смисъл, който отговарял на новата редакция, не придава на последната характер на потвърждение на старата редакция. Изменението обаче е прието именно с цел да се определи отново съдържанието списъка на обезщетенията, които не могат да бъдат изнасяни, съдържащ се в приложение ІІа.
Оттук следва, че член 4, параграф 2а от изменения Регламент № 1408/71 образува едно цяло със списъка, съдържащ се в измененото приложение ІІа, което впрочем следва и от самия текст на член 10а от посочения регламент, който предвижда, че „лицата, за които се прилага настоящият регламент, получават [специалните парични обезщетения, независещи от вноски, посочени в член 4, параграф 2а] изключително на територията на държавата-членка, в която те пребивават, и съобразно законодателството на тази държава, при условие че тези обезщетения са посочени в [измененото] приложение IIа“.
Следователно жалбата на Комисията е допустима.
По същество
Комисията посочва само едно правно основание в подкрепа на жалбата си. Тя поддържа, че Регламент № 647/2005 е опорочен от правна грешка, тъй като с включването на спорните обезщетения в списъка, съдържащ се в измененото приложение ІІа, признава на същите характер на специални обезщетения.
Доводи на страните
По отношение на финландските помощи за полагане на грижи за дете Комисията приема, че това обезщетение може да подпомогне интегрирането на детето инвалид в неговата социална среда, но счита, че същото служи и за компенсиране на разходите на семейството във връзка с това дете, с неговото увреждане или болест. Съдът обаче бил приел, че обезщетение, което е предназначено за облекчаване на разходите, произтичащи от издръжката на деца, спадало към категорията на семейните обезщетения, посочени в член 1, буква ф), подточка i) от Регламент № 1408/71 и се отнасяло за риска, посочен в член 4, параграф 1, буква з) от същия регламент (Решение от 15 март 2001 г. по дело Offermanns,
C-85/99, Recueil, стр. I-2261
и Решение от 7 ноември 2002 г. по дело Maaheimo,
C-333/00, Recueil, стр. I-10087
).
Според Комисията обстоятелството, че това обезщетение се предоставя въз основа на индивидуална оценка на нуждите на детето инвалид или на болното дете, не можело да промени неговата същност.
По отношение на шведските помощи за полагане на грижи за деца инвалиди Комисията излага съображения, идентични на тези за финландските помощи за полагане на грижи за дете, с които последните разкривали множество сходни черти. Тя счита, че по същите причини и шведските помощи трябва да се считат за „семейни обезщетения“ по смисъла на член 1, буква ф), подточка i) от изменения Регламент № 1408/71.
По отношение на шведските помощи за инвалиди Комисията твърди, че те целят основно компенсиране на допълнителните разходи, които едно лице може да понесе поради увреждането си, за да подобри здравословното състояние и качеството си на живот като зависимо от грижи лице.
Следователно, в светлината на решението по дело Jauch, те трябва да се считат за „обезщетения за болест“ по смисъла на член 4, параграф 1, буква а) от изменения Регламент № 1408/71.
По отношение на DLA, AA и CA Комисията счита, че подобни обезщетения основно целят компенсиране на допълнителните разходи, които едно лице може да понесе поради увреждането си, за да подобри здравословното състояние и качеството си на живот като зависимо от грижи лице. Те били, както посочвал Съда в решението по дело Jauch, посочено по-горе, допълнителни по отношение на обезщетенията за болест.
При тези обстоятелства, дори и да разкриват характерни за тях белези, подобни обезщетения трябвало да бъдат разглеждани като „обезщетения за болест“ по смисъла на член 4, параграф 1, буква а) от изменения Регламент № 1408/71.
Съветът, Парламентът, Република Финландия, Кралство Швеция и Обединеното кралство поддържат, че напротив, с оглед особените си характеристики, и по-специално съставните си елементи, крайни цели и условия за предоставяне, тези обезщетения представлявали „специални обезщетения, независещи от вноски“, тъй като отговарят на критериите, определени в член 4, параграф 2а от изменения Регламент № 1408/71, както ги тълкува Съдът.
Посочените институции и държави-членки изтъкват, че за да бъдат квалифицирани като „специални“, обезщетенията трябва да разкриват характеристики, отнасящи ги едновременно към социалната сигурност и към социалното подпомагане поради тяхното приложно поле по отношение на лицата, целите и реда за тяхното прилагане. Спорните обезщетения били сходни със социалните помощи, тъй като понятието за нужда представлявало основен критерий и за предоставянето им не се изисквало натрупване на периоди на професионална дейност или внасяне на осигурителни вноски, докато по други характеристики те се доближавали до социалноосигурителните обезщетения, тъй като компетентните институции не разполагали с каквото и да е право на преценка дали да ги отпуснат, както и поради факта, че тяхното предоставяне поставяло лицето, което ги получава, в определено от закона положение.
Следователно спорните обезщетения били „смесени“ обезщетения, което обстоятелство Съветът счита за тясно свързано с икономическото и социално положение в засегнатите три държави-членки.
Позицията, приета от Съда в Решение от 5 март 1998 г. по дело Molenaar (
C-160/96, Recueil, стр. I-843
) и в Решение по дело Jauch, както и в Решение по дело Leclere и Deaconescu, посочени по-горе, не променяла посочения анализ, тъй като характеристиките и редът за предоставяне на обезщетенията, предмет на тези дела, били твърде различни от спорните обезщетения.
Освен това според Парламента обстоятелството, че поради някои от особеностите си спорните обезщетения могат да се квалифицират като социалноосигурителни обезщетения, не е несъвместимо с техния характер на специални обезщетения.
Подобен подход бил в противоречие с Решение от 29 април 2004 г. по дело Skalka (
C-160/02, Recueil, стр. I-5613
, точка 25), съгласно което специалното обезщетение по смисъла на член 4, параграф 2а от Регламент № 1408/71 се определя от неговата крайна цел. То трябва да е предназначено да замести или да допълни социалноосигурително обезщетение, да има характер на оправдана от икономически и социални причини социална помощ, както и да бъде установено от законодателство, определящо обективни критерии.
С други думи, едно обезщетение можело да спада едновременно към член 4, параграфи 1 и 2а от изменения Регламент № 1408/71.
Обединеното кралство напомня, че в Решение от 4 ноември 1997 г. по дело Snares (
C-20/96, Recueil, стр. I-6057
) и в Решение от 11 юни 1998 г. по дело Partridge (
C-297/96, Recueil, стр. I-3467
) Съдът вече бил приел, че DLA и AA са помощи, които спадат към член 4, параграф 2а, буква б) от Регламент № 1408/71.
Съображения на Съда
От текста и структурата на член 4 от изменения Регламент № 1408/71 следва, че едно обезщетение не може да се квалифицира едновременно като семейно обезщетение и като специално обезщетение. Всъщност семейните обезщетения са посочени в параграф 1 от този член, а специалните обезщетения — в параграф 2а от същия, като целта на това разграничение е да може да се определят съответните режими за тези две категории обезщетения (вж. в този смисъл Решение от 21 февруари 2006 г. по дело Hosse,
C-286/03, Recueil, стр. I-1771
, точки 36 и 37 и посочената съдебна практика).
Поради това следва да се разгледа въпросът дали спорните обезщетения, които са посочени в списъка по измененото приложение ІІа, имат специален характер, като се има предвид, че не се оспорва обстоятелството, че същите са независещи от вноски.
На първо място, по силата на член 4, параграф 2а, буква а), подточка ii) от изменения Регламент № 1408/71, едно обезщетение може да се квалифицира като специално единствено ако има за цел да осигури специфична закрила на хората с увреждания, тясно свързана със социалната среда на тези лица в съответната държава-членка.
В случая спорните обезщетения не изпълняват единствено тази функция. Всъщност ако е безспорно, че са насочени към подпомагане независимостта на ползващите се от тях лица и осигуряване на защита на лицата с увреждания в тяхното национално социално обкръжение, то те също имат за цел да осигурят необходимите грижи и наблюдение за тези лица — в случаите, когато това е необходимо — в семейството им или в специализирана институция. Поради това те не могат да бъдат квалифицирани като специални обезщетения с оглед на член 4, параграф 2а, буква а), подточка ii) от изменения Регламент № 1408/71.
На второ място, извън специфичния случай, посочен в предходните точки, по силата на член 4, параграф 2а, буква а), подточка i) от изменения Регламент № 1408/71, едно специално обезщетение по смисъла на тази разпоредба се определя също от неговата крайна цел. То трябва да е предназначено да замести или да допълни социалноосигурително обезщетение, различавайки се напълно от последното, и да има характер на оправдана от икономически и социални причини социална помощ, както и да бъде установено от законодателство, определящо обективни критерии (вж. Решение от 6 юли 2006 г. по дело Kersbergen-Lap и Dams-Schipper,
C-154/05, Recueil, стр. I-6249
, точка 30 и посочената съдебна практика).
За сметка на това, едно обезщетение се счита за социалноосигурително обезщетение, когато е отпуснато без каквато и да е индивидуална и дискреционна преценка на нуждите на лицето въз основа на определеното от закона, и е свързано с един от рисковете, изрично изброени в член 4, параграф 1 от Регламент № 1408/71 (Решение от 27 март 1985 г. по дело Hoeckx,
C-249/83, Recueil, стр. 973
, точки 12—14; Решение от 20 юни 1991 г. по дело Newton,
C-356/89, Recueil, стр. I-3017
; Решение от 16 юли 1992 г. по дело Hughes,
C-78/91, Recueil, стр. I-4839
, точка 15; Решение по дело Molenaar, посочено по-горе, точка 20 и Решение по дело Jauch, посочено по-горе, точка 25). Като прилага тази съдебна практика, която взема предвид съставните елементи на обезщетенията на германската осигуровка за зависими от грижи лица, Съдът приема в точка 25 от Решение по дело Molenaar, посочено по-горе, че посочените обезщетения трябва да се разглеждат като „обезщетения за болест“ по смисъла на член 4, параграф 1, буква а) от Регламент № 1408/71 и, в точка 36 от същото решение, като „парични обезщетения“ за болест, посочени по-специално в член 19, параграф 1, буква б) от посочения регламент (вж. също Решение по дело Jauch, посочено по-горе, точка 25).
По отношение, на първо място, на финландските и шведските помощи за полагане на грижи за дете, според самите засегнати правителства те имат за цел да позволят на родителите на деца инвалиди да осигурят грижи, наблюдение и, ако е необходимо, рехабилитация на последните. Във Финландия те са уредени със Закона за помощите за полагане на грижи за деца (laki lapsen hoitotuesta), а в Швеция — със Закона за социалното осигуряване (lag om allmän försäkring).
Обстоятелството, че за ползването на тези помощи не се изисква наличие на определен период на полагане на труд или на плащане на вноски, че те се давали за всеки конкретен случай в зависимост от нуждите на детето и съгласно уредени със закон критерии и че освен това се вписвали в контекста на обезщетенията и услугите, предназначени за лица с увреждания и поради това обстоятелство били тясно свързани с икономическото и социално положение в засегнатите държави-членки, не може да промени тяхната основна цел, която е от медицинско естество.
След като тези помощи трябва да се квалифицират като обезщетения за болест, Комисията с основание твърди, че Регламент № 647/2005 е опорочен от правна грешка, тъй като същите са посочени в списъка, съдържащ се в измененото приложение ІІа, предназначено само за специалните обезщетения, независещи от вноски.
На второ място, по отношение на шведските помощи за инвалиди, от разясненията на шведското правителство по-специално следва, че от тези обезщетения, предвидени в Закона за помощите за инвалиди и за полагане на грижи за тях (lag om handickappersättning och vårdbigrad), се ползват инвалиди, чието ограничение на подвижността е настъпило между 19 и 65-годишна възраст. Те са предназначени да финансират помощта от трето лице или да позволят на лицето, което е инвалид, да посрещне свързаните със заболяването му разходи и да подобри здравословното състояние, както и качеството си на живот като зависимо от грижи лице.
Обезщетенията, които се предоставят обективно въз основа на определеното от закона и са насочени към подобряване на здравословното състояние, както и на качеството на живот на зависимите от грижи лица, имат обаче основно за цел да допълнят обезщетенията за болест и трябва да бъдат разглеждани като „обезщетения за болест“ по смисъла на член 4, параграф 1, буква а) от Регламент № 1408/71 (Решение по дело Molenaar, точки 24 и 25; Решение по дело Jauch, точка 28 и Решение по дело Hosse, точка 38, посочени по-горе).
Шведските помощи за инвалиди, които отговарят на посочените характеристики и крайна цел, трябва следователно да бъдат квалифицирани като обезщетения за болест, както приема Съдът в посочените по-горе Решение по дело Molenaar, Решение по дело Jauch или Решение по дело Hosse, дори и предвиденият в шведското законодателство режим да се различава от този, който урежда разглежданите по тези дела помощи.
Обратно на поддържаното от Кралство Швеция, обстоятелството, че намалената подвижност трябва да е със значителна продължителност и да е настъпила преди навършване на 65-годишна възраст, не изменя крайната цел на шведските помощи за инвалиди, която се състои в това да отговори на възникналите в резултат на инвалидността нужди и да покрие риска, породен от причинилата я болест.
Поради това Комисията с основание твърди, че Регламент № 647/2005 е опорочен от правна грешка, тъй като тези помощи са посочени в списъка, който се съдържа в измененото приложение ІІа, предназначено само за специалните обезщетения, независещи от вноски.
На трето място, по отношение на DLA, на AA и на CA, всички тези обезщетения разкриват — в случая на DLA само частично — характер на помощи за зависими от грижи лица.
Според Обединеното кралство тези обезщетения са особени и имат за цел да допринесат за насърчаване на самостоятелността, както и на социалната интеграция на лицата с увреждания и, доколкото е възможно, да подпомогнат последните да водят живот, подобен на този на лицата без увреждания. Необходимостта от помощ представлява критерият, който е определящ за правото за получаване на тези обезщетения. Правото за получаване на DLA или на AA не зависи от неработоспособността и трите разглеждани обезщетения се предоставят независимо от доходите на лицата, които ги получават, като само размерът им може да бъде променян.
Обратно на твърдяното от Обединеното кралство, единствено за DLA може да се счита, че съдържа компонент на социална помощ. Другите две разглеждани обезщетения имат само една крайна цел, която е сходна с тази на шведските помощи за инвалиди, а именно да се подпомогне лицето с увреждания да преодолее увреждането си, доколкото е възможно, при действията от своето ежедневие.
Поради това посочените три вида помощи, както и предходните помощи, трябва да се разглеждат като обезщетения за болест, въпреки че DLA съдържа част, която се различава и се отнася за подвижността.
Всъщност, както впрочем посочва Комисията, компонентът „подвижност“ на DLA, който може да се разглежда като специално обезщетение, независещо от вноски, би могъл да се обособи по такъв начин, че само този компонент може да се посочи в списъка, съдържащ се в измененото приложение ІІа, в случай че Обединеното кралство реши да създаде помощи, отнасящи се само за този компонент.
Обстоятелството, че DLA, AA и CA, за разлика от обезщетенията, разглеждани в посочените по-горе Решение по дело Jauch и Решение по дело Hosse, по същество нямат за цел да допълват обезщетения за болест, не е от значение за квалификацията на тези помощи.
Освен това обстоятелството, че Съдът приема в посочените по-горе Решение по дело Snares и Решение по дело Partridge, че в съответствие с действащата тогава правна уредба DLA и AA са помощи, спадащи към член 4, параграф 2а, буква б) от Регламент № 1408/71, не е от значение за анализа, който Съдът може да направи по отношение на тези помощи с оглед на правната уредба след постановяването на Решението по делото Jauch, посочено по-горе.
Поради това Комисията с основание твърди, че Регламент № 647/2005 е опорочен от правна грешка, тъй като DLA, AA и CA са посочени в списъка, съдържащ се в измененото приложение ІІа, предназначено само за специалните обезщетения, независещи от вноски.
От изложеното дотук следва, че разпоредбите на точка 2 от приложение І към Регламент № 647/2005, съдържащи се в частите, озаглавени „Финландия“ — буква б), „Швеция“ — буква в) и „Обединено кралство“ — букви г)—е), са опорочени от правна грешка и поради това трябва да бъдат отменени.
Относно последиците на настоящото решение във времето
Съдът следва обаче да констатира, че безусловната отмяна на включването на DLA в списъка, съдържащ се в измененото приложение ІІа, би могла да принуди Обединеното кралство да предостави компонента „подвижност“ на това обезщетение на неограничен брой ползващи се от него лица в целия Европейски съюз, въпреки че безспорно тази част от DLA има характер на обезщетение, независещо от вноските, и може законно да се съдържа в посочения списък като обезщетение, което не може да бъде изнасяно.
Това обстоятелство оправдава необходимостта Съдът да упражни правомощието, предоставено му изрично от член 231, втора алинея ЕО, при отмяна на регламент временно да запази последиците от включването на DLA по отношение единствено на частта „подвижност“, за да може в разумен срок да се вземат необходимите мерки за гарантиране на включването ѝ в измененото приложение ІІа.
По съдебните разноски
По смисъла на член 69, параграф 2 от Процедурния правилник загубилата делото страна се осъжда да заплати разноските, ако е направено такова искане. Съгласно член 69, параграф 3 от същия правилник, Съдът може да разпредели съдебните разноски или да реши всяка страна да понесе направените от нея съдебни разноски, ако всяка от страните е загубила по едно или няколко от предявените основания, или поради изключителни обстоятелства. Тъй като са загубили по предявените от тях правни основания, Парламентът и Съветът следва да се осъдят да заплатят направените от тях съдебни разноски и в равни части тези на Комисията. Съгласно член 69, параграф 4 от Процедурния правилник държавите-членки, които са встъпили в делото, понасят направените от тях съдебни разноски.

По изложените съображения Съдът (втори състав) реши:

1)
Отменя разпоредбите на точка 2 от приложение І към Регламент (ЕО) № 647/2005 на Парламента и на Съвета от 13 април 2005 г. за изменение на Регламент (ЕИО) № 1408/71 на Съвета за прилагане на схеми за социална сигурност на заети, самостоятелно заети лица и членове на техните семейства, които се движат в рамките на Общността, и на Регламент (ЕИО) № 574/72 на Съвета за определяне на реда за прилагане на Регламент (ЕИО) № 1408/71, съдържащи се в частите, озаглавени „Финландия“ — буква б), „Швеция“ — буква в) и „Обединено кралство“ — букви г)—е).

2)
Запазва последиците от включването на помощите за издръжка на лица с увреждания в частта, озаглавена „Обединено кралство“, буква г) от приложение ІІа към Регламент № 1408/71 на Съвета от 14 юни 1971 г. за прилагането на схеми за социална сигурност на заети лица, самостоятелно заети лица и членове на техните семейства, които се движат в рамките на Общността, в редакцията му, изменена и актуализирана с Регламент (ЕО) № 118/97 на Съвета от 2 декември 1996 г., изменен с Регламент № 647/2005, по отношение единствено на частта „подвижност“ на тези помощи, за да може в разумен срок да се вземат необходимите мерки за гарантиране на включването ѝ в измененото приложение ІІа.

3)
Европейският парламент и Съветът на Европейския съюз заплащат направените от тях съдебни разноски и в равни части — тези на Комисията на Европейските общности.

4)
Република Финландия, Кралство Швеция и Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия понасят направените от тях съдебни разноски.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: френски.