CELEX: 62008CJ0241
Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas
Direktyva 92/43/EEB
6 straipsnio 2 ir 3 dalys
Neteisingas perkėlimas
Specialios saugomos teritorijos
Reikšmingas projekto poveikis aplinkai
"Netrikdantis" tam tikros veiklos pobūdis
Poveikio aplinkai vertinimas

Savo ieškiniu Europos Bendrijų Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad nepriėmusi visų įstatymų ir kitų teisės aktų,
reikalingų teisingai perkelti 1992 m. gegužės 21 d. Tarybos direktyvos 92/43/EEB dėl natūralių buveinių ir laukinės faunos
bei floros apsaugos (OL L 206, p. 7; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 2 t., p. 102, toliau – Buveinių direktyva)
6 straipsnio 2 ir 3 dalis, Prancūzijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal šią direktyvą.

Teisinis pagrindas

Bendrijos teisės aktai
Buveinių direktyvos 2 straipsnio 3 dalyje nustatoma, kad taikant priemones pagal šią direktyvą, atsižvelgiama į ekonominius,
socialinius ir kultūrinius reikalavimus bei regionines ir vietines charakteristikas.
Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2–4 dalyse nustatoma:
„2.      Valstybės narės imasi priemonių, siekdamos specialiose saugomose teritorijose išvengti natūralių buveinių ir rūšių buveinių
blogėjimo, taip pat rūšių, kurių apsaugai buvo įsteigtos specialios saugomos teritorijos, trikdymo, jei toks trikdymas galėtų
būti reikšmingas šios direktyvos tikslų atžvilgiu.
3. Bet kokiems planams ir projektams, tiesiogiai nesusijusiems arba nebūtiniems teritorijos tvarkymui, bet galintiems ją reikšmingai
paveikti individualiai arba kartu su kitais planais arba projektais, turi būti atliekamas jų galimo poveikio teritorijai įvertinimas.
Atsižvelgiant į poveikio teritorijai įvertinimo išvadas ir remiantis 4 dalies nuostatomis, kompetentingos nacionalinės institucijos
pritaria planui ar projektui tik įsitikinusios, kad jis neigiamai nepaveiks nagrinėjamos teritorijos vientisumui ir, jei reikia,
išsiaiškinusios plačiosios visuomenės nuomonę.
4.      Jei, nepaisant poveikio teritorijai neigiamo įvertinimo ir nesant kitų alternatyvių sprendimų, šis planas ar projektas vis
dėlto privalo būti įgyvendintas dėl įpareigojančių priežasčių, susijusių su svarbiu viešuoju interesu, tarp jų ir socialinio
ar ekonominio pobūdžio, valstybė narė imasi visų kompensacinių priemonių, būtinų bendram
Natura 2000
vientisumui apsaugoti. Apie patvirtintas kompensacines priemones ji praneša Komisijai.
<…>“

Nacionalinės teisės aktai
Aplinkos kodekso L. 414‑1 straipsnio 5 dalyje nustatoma:
„
Natura 2000
teritorijoms taikomos priemonės, kuriomis siekiama apsaugoti arba atkurti gerą natūralių buveinių ir laukinės faunos bei floros
rūšių, dėl kurių šios teritorijos buvo įsteigtos, populiacijų būklę, kad būtų galima jas palaikyti ilgą laiką.
Natura 2000
teritorijoms taip pat taikomos atitinkamos prevencinės priemonės, siekiant išvengti šių natūralių buveinių būklės blogėjimo
ir jų trikdymo, galinčio reikšmingai paveikti minėtas rūšis.
Šios priemonės apibrėžiamos derinant visų pirma su suinteresuotomis teritorinėmis bendrijomis ir jų atitinkamomis grupėmis,
taip pat su savininkų atstovais, eksploatuotojais ir teritorijai priklausančių žemės sklypų ir vietovių naudotojais.
Jomis atsižvelgiama į ekonominius, socialinius, kultūrinius ir gynybinius reikalavimus, taip pat regionines ir vietines charakteristikas.
Jos pritaikytos šalinti specifinius pavojus, kurie gresia natūralioms buveinėms ir rūšims. Jomis žmogaus veikla nedraudžiama,
jeigu jos poveikis tinkamos būklės natūralioms buveinėms ir rūšių buveinėms palaikyti ir atkurti nėra reikšmingas. Žvejyba,
akvakultūra, medžioklė ir kita su medžiokle susijusi veikla, kuria užsiimama laikantis galiojančiuose įstatymuose ir poįstatyminiuose
teisės aktuose nustatytų sąlygų ir juose nustatytose teritorijose, nėra trikdanti ar tokį poveikį sukelianti veikla.
Priemonės nustatomos pagal L.414‑3 straipsnyje numatytas sutartis arba chartijas arba remiantis įstatymų ir kitų teisės aktų
nuostatomis, visų pirma susijusiomis su nacionaliniais parkais, gamtiniais jūros parkais, gamtiniais rezervais, biotopais
arba klasifikuotomis teritorijomis.“
Aplinkos kodekso L. 414‑2 straipsnio 1 dalies pirmojoje pastraipoje numatoma, kad kiekvienos
Natura 2000
teritorijos dokumente „Tikslai“ apibrėžiamos jos tvarkymo gairės, L. 414‑1 straipsnyje numatytos priemonės, jų įgyvendinimo
tvarka ir nustatomos atitinkamos finansinės nuostatos.
Šio kodekso L. 414‑1 straipsnio 1 dalyje nustatoma:
„Siekiant įgyvendinti dokumentą „Tikslai“,
in rem
ir subjektyvių teisių, susijusių su į teritoriją įeinančiais sklypais, turėtojai, taip pat profesionalūs darbuotojai ir naudotojai,
veikiantys į teritoriją įeinančiose jūros zonose, gali su administracine valdžios institucija sudaryti sutartis, vadinamas
„
Natura 2000
sutartimis“. <…>
Natura 2000
sutartis apima visus įsipareigojimus, kurie atitinka dokumente „Tikslai“, susijusiame su natūralių buveinių ir rūšių, dėl
kurių buvo įsteigta
Natura 2000
teritorija, palaikymu ir prireikus atkūrimu, apibrėžtas gaires ir nustatytas priemones. <…>
<…>“
Šio kodekso L. 414‑4 straipsnio 1 dalyje nustatoma:
„Darbų programų ar projektų, kuriems reikia gauti leidimą ar administracijos patvirtinimą ir kuriuos įgyvendinant gali būti
reikšmingai paveikiama
Natura 2000
teritorija, poveikis turi būti įvertinamas atsižvelgiant į teritorijos apsaugos tikslus. Tos programos, kurios numatytos
įstatymų ir kitų teisės aktų nuostatose ir kurių poveikis netiriamas, įvertinamos laikantis šio kodekso L. 122‑4 ir paskesniuose
straipsniuose nustatytos procedūros.
Darbams, projektams ir schemoms, kurie numatyti
Natura 2000
sutartyse, netaikoma ankstesnėje pastraipoje nurodyta įvertinimo procedūra.“
Pagal Aplinkos kodekso R. 414‑21 straipsnio 3 dalies 1 punktą pareiškėjas privalo nurodyti pagrindus, kodėl nėra jokio kito
patenkinamo sprendimo planui arba projektui įgyvendinti, jei programa ar projektas gali daryti reikšmingą žalingą poveikį
natūralioms buveinėms ir rūšims.

Ikiteisminė procedūra
2005 m. spalio 18 d. Komisija išsiuntė Prancūzijos Respublikai oficialų įspėjimą, kuriame išreiškė savo abejones dėl Prancūzijos
įstatymo atitikties Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2 ir 3 dalims.
Kadangi Prancūzijos valdžios institucijų 2006 m. vasario 7 d. atsakymas Komisijos neįtikino, ji 2006 m. gruodžio 15 d. priėmė
pagrįstą nuomonę ir nurodė šiai valstybei narei per du mėnesius nuo gavimo imtis būtinų priemonių, kad į ją būtų tinkamai
atsižvelgta. Prancūzijos valdžios institucijos į šią pagrįstą nuomonę atsakė 2007 m. vasario 28 dieną.
Šį ieškinį Komisija pareiškė 2008 m. birželio 2 dieną.

Dėl ieškinio

Dėl Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2 dalies
Dėl priimtinumo
Reikia konstatuoti, kad nors 2006 m. gruodžio 30 d. Įstatymu Nr. 2006‑1772 dėl vandens ir vandens telkinių (JORF, 2006 m.
gruodžio 31 d., p. 20285) buvo pakeistos nagrinėjamos nacionalinės nuostatos, padaryti pakeitimai, kaip tai pabrėžia Komisija,
o Prancūzijos Respublika tam neprieštarauja, tai iš esmės nepakeičia nagrinėjamų nuostatų ir neturi poveikio kaltinimams,
kuriuos Komisija nurodė oficialiame įspėjime ir pagrįstoje nuomonėje.
Darytina išvada, kad ieškinio pagrindai, susiję su Prancūzijos aplinkos kodekso L. 414‑1 straipsnio 5 dalies trečiosios pastraipos
3 ir 4 sakinių neatitiktimi, yra priimtini.
Dėl pirmojo kaltinimo, susijusio su „reikšmingo poveikio“ kriterijaus vienodu taikymu vertinant buveinių blogėjimą ir rūšių
trikdymą
–       Šalių argumentai
Komisija teigia, kad Aplinkos kodekso L. 414‑1 straipsnio 5 dalies trečios pastraipos 3 sakinys, nustatydamas, kad žmogaus
veikla
Natura 2000
teritorijose draudžiama tik tuomet, kai ji gali daryti reikšmingą poveikį tam tikrų natūralių buveinių ir laukinių rūšių
gerai būklei palaikyti ir atkurti, grindžiamas „reikšmingo poveikio“ kriterijumi, kuris taikomas vienodai ir vertinant buveinių
blogėjimą, ir rūšių trikdymą, ir dėl to yra netikslus ir ne toks griežtas kaip Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2 dalis. Iš
tiesų šia nuostata reikalaujama, kad valstybės narės imtųsi reikiamų priemonių, siekdamos specialiose saugomose teritorijose
išvengti natūralių buveinių ir rūšių buveinių blogėjimo, taip pat rūšių, kurių apsaugai buvo įsteigtos specialios saugomos
teritorijos, trikdymo, jei toks trikdymas galėtų būti reikšmingas šios direktyvos tikslų atžvilgiu. Kitaip tariant, rūšių,
kurios dažniausiai gyvuoja tik apibrėžtą laiką, trikdymas gali būti iki tam tikros ribos toleruojamas, skirtingai nei buveinių
blogėjimo atveju, kuris gali būti apibrėžiamas kaip tokių buveinių fizinis degradavimas, kuris iš principo yra draudžiamas,
nes pavojaus kėlimas buveinei yra rimtesnis nei rūšies trikdymas.
Net jei Komisija pripažįsta, kad Aplinkos kodekso L. 414‑1 straipsnio 5 dalies pirmoje pastraipoje, kuria atsižvelgiama į
Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2 dalį, daromas skirtumas tarp būtinybės išvengti buveinių blogėjimo ir rūšių trikdymo, o
„reikšmingo poveikio“ kriterijus numatytas tik rūšių trikdymo atveju, ji kritikuoja nagrinėjamą Prancūzijos įstatymą, kad
toks skirtumas nedaromas Aplinkos kodekso L. 414‑1 straipsnio 5 dalies trečioje pastraipoje reglamentuojant žmogaus veiklą,
kurios kompetentingos valdžios institucijos negali uždrausti, jeigu ji nedaro reikšmingo poveikio.
Prancūzijos Respublika teigia, kad remiantis Aplinkos kodekso L. 414‑1 straipsnio 5 dalies pirma pastraipa, visais atvejais
reikia vengti buveinių blogėjimo laikantis Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2 dalyje nustatytų reikalavimų. Tačiau Aplinkos
kodekso L. 414‑1 straipsnio 5 dalies trečia pastraipa draudžia griežtai uždrausti žmogaus veiklą, kuria nedaromas reikšmingas
poveikis buveinių apsaugai. Dėl tokios veiklos pagal Aplinkos kodekso L. 414‑1 straipsnio 5 dalies pirmą pastraipą gali būti
priimtos priemonės, kad būtų išvengta buveinių blogėjimo, taip pat rūšių trikdymo.
Prancūzijos Respublikos manymu, suderindama buveinių ir rūšių apsaugos reikalavimą su žmogaus veiklos, kurią vykdant laikomasi
pirma nurodyto reikalavimo, išlaikymu, Aplinkos kodekso L. 414‑1 straipsnio 5 dalies trečia pastraipa atitinka Buveinių direktyvos
tikslus ir 2 straipsnio 3 dalį, kurioje nustatyta, kad taikant priemones pagal šią direktyvą atsižvelgiama į ekonominius,
socialinius ir kultūrinius reikalavimus bei regionines ir vietines charakteristikas. Tačiau Komisijos pozicija neatitinka
šios direktyvos reikalavimų.
–       Teisingumo Teismo vertinimas
Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2 dalyje nustatoma bendra pareiga imtis priemonių, siekiant specialiose saugomose teritorijose
išvengti natūralių buveinių ir rūšių buveinių blogėjimo, taip pat rūšių, kurių apsaugai buvo įsteigtos specialios saugomos
teritorijos, trikdymo, jei toks trikdymas galėtų būti reikšmingas šios direktyvos tikslų atžvilgiu.
Pažymėtina, kad šiuo požiūriu Aplinkos kodekso L. 414 1 straipsnio 5 dalies pirmoje pastraipoje numatoma, jog
Natura 2000
teritorijoms taikomos atitinkamos prevencinės priemonės, siekiant išvengti natūralių buveinių blogėjimo ir trikdymo, kurie
gali daryti reikšmingą žalingą poveikį laukinės faunos bei floros rūšių populiacijai, dėl kurios šios teritorijos buvo įsteigtos.
Kalbant apie žmogaus veiklą, Aplinkos kodekso L. 414‑1 straipsnio 5 dalies trečioje pastraipoje patikslinama, kad tokiomis
priemonėmis žmogaus veikla neuždraudžiama, nes ji nedaro reikšmingo poveikio palaikant ir atkuriant gerą natūralių buveinių
ir rūšių apsaugos būklę.
Šiuo klausimu konstatuotina, kad Aplinkos kodekso L. 414‑1 straipsnio 5 dalies trečia pastraipa turi būti skaitoma ir aiškinama
siejant ją su šios dalies pirma pastraipa.
Norint nustatyti, ar pareikštas kaltinimas pagrįstas, būtina pažymėti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką
Komisija privalo įrodyti tariamą įsipareigojimų neįvykdymą. Būtent ji turi Teisingumo Teismui pateikti būtinų įrodymų, kad
šis, nesiremdamas kokia nors prielaida, galėtų patikrinti, ar įsipareigojimai vykdomi (žr., be kita ko, 2008 m. gruodžio 11 d.
Sprendimo
Komisija prieš Graikiją
, C‑293/07, Rink. p. I‑0000, 32 punktą ir nurodytą teismų praktiką).
Taigi šioje byloje Komisija iš esmės apsiribojo teigdama, kad siekiant užtikrinti tinkamą Buveinių direktyvos 6 straipsnio
2 dalies perkėlimą, Aplinkos kodekso L. 414‑1 straipsnio 5 dalies trečia pastraipa turi drausti bet kokį blogėjimą, net jeigu
jis ir nėra reikšmingas. Taip izoliuodama minėtą nuostatą ir pakankamai neatsižvelgdama į su ja susijusį norminį kontekstą,
kuriame ši norma įtvirtinama, Komisija visų pirma neįrodė, kad atitinkamos priimtos priemonės pagal minėto kodekso L. 414‑1 straipsnio
5 dalies pirmą pastraipą neleidžia veiksmingai išvengti buveinių blogėjimo Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2 dalies prasme.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, pirmuoju kaltinimu neįrodyta, kad Aplinkos kodekso L. 414‑1 straipsnio 5 dalimi perkeliama
nesilaikant Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2 dalies, kaip teigiama pirmajame kaltinime.
Todėl šį pirmąjį kaltinimą reikia atmesti.
Dėl antrojo kaltinimo, susijusio su bendru teiginiu, kad tam tikra veikla neturi trikdančio pobūdžio
–       Šalių argumentai
Komisija teigia, kad Aplinkos kodekso L. 414‑1 straipsnio 5 dalies trečios pastraipos ketvirtasis sakinys, kuriame numatoma,
kad žvejyba, akvakultūra, medžioklė ir kita su medžiokle susijusi veikla, kuria užsiimama laikantis galiojančiuose teisės
aktuose nustatytų sąlygų, nėra trikdanti veikla, arba, nors ir turi tokį poveikį, neužtikrina Buveinių direktyvos 6 straipsnio
2 dalies aiškaus, tikslaus ir visiško perkėlimo. Iš tiesų atitiktis teisės aktams, nesant garantijos, kad šiais aktais atsižvelgiama
į konkrečiai teritorijai keliamus reikalavimus, negali
a priori
leisti bendrai teigti, kad ši veikla yra netrikdanti.
Komisija visų pirma mano, kad dokumentas „Tikslai“, kuriuo grindžiama reglamentuojamoji galia, nėra toks, kad juo būtų atsižvelgiama
į konkrečiai teritorijai keliamus reikalavimus, nes šiuo dokumentu, parengtu vadovaujantis sutartimi, nesiekiama reglamentuoti
tokios veiklos, kaip antai medžioklė arba žvejyba, be to, jis neturi jokios privalomosios galios, nes už jo nesilaikymą nėra
numatyta jokia sankcija.
Prancūzijos Respublika teigia, kad ji teisingai perkėlė Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2 dalį nustatydama principą, kad
jeigu žuvivaisa ir su medžiokle susijusia veikla užsiimama laikantis galiojančiuose įstatymuose ir poįstatyminiuose teisės
aktuose nustatytų sąlygų, ji neturi trikdančio pobūdžio ir todėl laikoma suderinama su apsaugos tikslais, kurių siekiama įgyvendinant
Europos saugomų gamtinių teritorijų tinklą
Natura 2000
.
Pripažindama, kad dokumente „Tikslai“ nėra jokių tiesiogiai taikomų reguliuojančiųjų priemonių, Prancūzijos Respublika pažymi,
jog kompetentingos valdžios institucijos sprendimais vėliau patvirtino būtinas atitinkamai specialiai teritorijai pritaikytas
reguliuojančiąsias priemones ir taip papildė galiojančius bendruosius teisės aktus. Be to, ji nurodo, kad bendrieji teisės
aktai, reglamentuojantys žuvivaisą ir su medžiokle susijusią veiklą, gali būti susiję su pagal ekologinius kriterijus apibrėžtomis
ir pažymėtomis teritorijomis ir suteikti pagrindą nustatyti sugavimo kvotas.
–       Teisingumo Teismo vertinimas
Visų pirma reikia priminti, kad pagal Teisingumo Teismo praktiką Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2 ir 3 dalimis siekiama
užtikrinti tokį patį apsaugos lygį (šiuo klausimu žr. 2004 m. rugsėjo 7 d. Sprendimo
Waddenvereniging ir Vogelsbeschermingsvereniging
, C‑127/02, Rink. p. I‑7405, 36 punktą ir 2007 m. gruodžio 13 d. Sprendimo
Komisija prieš Airiją
, C‑418/04, Rink. p. I‑10947, 263 punktą).
Antra, pažymėtina, kad, kalbant apie Buveinių direktyvos 6 straipsnio 3 dalį, Teisingumo Teismas jau nusprendė, kad galimybė
bendra tvarka laikantis galiojančių teisės aktų atleisti tam tikrą veiklą nuo būtinybės įvertinti poveikį atitinkamai teritorijai
neatitinka šios nuostatos. Iš tiesų toks atleidimas negarantuoja, kad ši veikla neturės poveikio saugomos teritorijos vientisumui
(šiuo klausimu žr. 2006 m. sausio 10 d. Sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
, C‑98/03, Rink. p. I‑53, 43 ir 44 punktus).
Todėl, atsižvelgiant į Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2 ir 3 dalyse nustatytą panašų apsaugos lygį, Aplinkos kodekso L. 414‑1 straipsnio
5 dalies trečiosios pastraipos ketvirtas sakinys, kuriame bendrai nustatoma, kad tam tikra veikla, kaip antai medžioklė arba
žvejyba, nėra trikdančio pobūdžio, gali būti laikomas kaip atitinkantis Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2 dalį tik tuomet,
jei garantuojama, jog minėta veikla nesukelia jokio trikdymo, galinčio daryti reikšmingą poveikį minėtos direktyvos tikslams.
Prancūzijos Respublika šiuo klausimu teigia, kad dokumentas „Tikslai“ parengiamas kiekvienai teritorijai; šis dokumentas yra
pagrindas priimti konkrečias priemones, kuriomis būtų atsižvelgiama į atitinkamos teritorijos ekologinius reikalavimus. Ji
priduria, kad tuomet, kai nagrinėjama veikla vykdoma pagal bendrąsias šiai veiklai taikomas taisykles, galima atsižvelgti
į pagal ekologinius kriterijus apibrėžtas ir pažymėtas teritorijas ir nustatyti sugavimo kvotas.
Todėl reikia išnagrinėti, ar tokios priemonės arba taisyklės leidžia veiksmingai užtikrinti, kad atitinkama veikla nedarytų
jokio trikdymo, galinčio turėti reikšmingą poveikį.
Kalbant apie dokumentą „Tikslai“, Prancūzijos Respublika nurodo, kad jame nėra tiesiogiai taikytinų reguliuojančiųjų priemonių;
jis tėra diagnostikos įrankis, leidžiantis, remiantis turimomis mokslo žiniomis, pasiūlyti kompetentingoms institucijoms priemones,
kurios leistų pasiekti Buveinių direktyvoje nustatytus apsaugos tikslus. Ji priduria, kad šiuo metu tik pusei teritorijų yra
parengtas toks dokumentas „Tikslai“.
Darytina išvada, kad šis dokumentas „Tikslai“ negali automatiškai ir visais atvejais užtikrinti, jog nagrinėjama veikla nesukurs
trikdymų, galinčių reikšmingai paveikti šiuos apsaugos tikslus.
Tokia išvada darytina
a fortiori
dėl konkrečiu tikslu nustatytų priemonių, kuriomis siekiama atsižvelgti į konkrečios teritorijos ekologinius reikalavimus,
nes šių priemonių priėmimas grindžiamas dokumentu „Tikslai“.
Dėl bendrųjų taisyklių, kurios taikomos nagrinėjamai veiklai, konstatuotina, kad jei tokios taisyklės iš tiesų gali sumažinti
reikšmingo trikdymo riziką, vis dėlto jos gali visiškai ją pašalinti tik tuomet, jeigu jose nustatomas privalomas Buveinių
direktyvos 6 straipsnio 2 dalies laikymasis. Tačiau Prancūzijos Respublika neteigia, kad šioje byloje yra būtent taip.
Iš to, kas pasakyta, matyti, jog bendrai numačiusi, kad žvejyba, akvakultūra, medžioklė ir kita su medžiokle susijusi veikla,
kuria užsiimama laikantis galiojančiuose įstatymuose ir poįstatyminiuose teisės aktuose nustatytų sąlygų ir juose nustatytose
teritorijose, nėra trikdanti ar tokį poveikį sukelianti veikla, Prancūzijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal Buveinių
direktyvos 6 straipsnio 2 dalį.

Dėl Buveinių direktyvos 6 straipsnio 3 dalies
Dėl pirmojo kaltinimo, susijusio su darbų, projektų ir schemų, kurie numatyti
Natura 2000
sutartyse, atleidimu nuo galimo poveikio teritorijai įvertinimo
–       Šalių argumentai
Komisija priekaištauja, kad Aplinkos kodekso L. 414‑4 straipsnio 1 dalies antra pastraipa netinkamai perkelia Buveinių direktyvos
6 straipsnio 3 dalį, nes iš principo atleidžiami darbai, projektai ir schemos, kurie numatyti
Natura 2000
sutartyse, nuo galimo poveikio 6 straipsnio 3 dalyje numatytoms teritorijoms įvertinimo.
Pagal Prancūzijos teisę
Natura 2000
sutartys sudaromos „įgyvendinant dokumentą „Tikslai“, kuriame pateikiama vienas ar keli techninių sąlygų dokumentai, kurie
taikomi
Natura 2000
sutartims, ir kuriuose nurodoma gera praktika, kurios reikia laikytis įgyvendinant sutartines priemones, siekiamas tikslas
ir atitinkamos rūšys bei buveinės. Nors sutartys turi atitikti dokumentus „Tikslai“, Komisijos teigimu, niekur nepasakyta,
kad juose turi būti nurodomos tik priemonės, kurios tiesiogiai susijusios arba būtinos teritorijai tvarkyti.
Prancūzijos Respublika pripažįsta, kad darbai, projektai ir schemos, numatytos
Natura 2000
sutartyse, atleidžiami nuo galimo poveikio teritorijai įvertinimo procedūros, ir mano, jog Buveinių direktyvos 6 straipsnio
3 dalis neįpareigoja minėtiems darbams, projektams ir schemoms taikyti šią įvertinimo procedūrą, nes jais, jos manymu, nesiekiama
reikšmingai paveikti teritoriją.
Iš tiesų
Natura 2000
sutartys pagal Aplinkos kodekso L. 414‑3 straipsnį sudaromos įgyvendinant dokumentus „Tikslai“ ir jos negali prieštarauti
buveinių ir rūšių apsaugos tikslams, taip pat jose negalima numatyti veiksmų, kurie nėra būtini palaikant gerą teritorijos
būklę.
–       Teisingumo Teismo vertinimas
Primintina, kad pagal Buveinių direktyvos 6 straipsnio 3 dalį turi būti atliekamas bet kokių planų ir projektų, tiesiogiai
nesusijusių arba nebūtinų teritorijai tvarkyti, bet galinčių ją reikšmingai paveikti, galimo poveikio teritorijai įvertinimas,
atsižvelgiant į šios saugomos teritorijos tikslus.
Šiuo klausimu neginčijama, kad
Natura 2000
sutartyse numatyti darbai, projektai ir schemos gali būti laikomi planais ir projektais minėtos direktyvos 6 straipsnio 3 dalies
prasme.
Todėl reikia išnagrinėti, ar
Natura 2000
sutartyse numatyti darbai, projektai ir schemos yra tiesiogiai susiję arba būtini teritorijai tvarkyti ir dėl to jiems išduodant
leidimą nenustatoma pareiga atlikti galimo poveikio teritorijai įvertinimą, kaip numatyta Buveinių direktyvos 6 straipsnio
3 dalyje.
Iš Aplinkos kodekso L. 414‑3 straipsnio 1 dalies matyti, kad
Natura 2000
sutartis sudaroma „įgyvendinant dokumentą „Tikslai“ ir kad joje nustatoma „daug įsipareigojimų, kurie atitinka dokumento „Tikslai“
gaires ir priemones, susijusias su natūralių buveinių ir rūšių, kurie pateisino
Natura 2000
teritorijų įsteigimą, palaikymu ir prireikus jų atkūrimu“.
Pagal minėto kodekso L. 414‑2 straipsnio 1 dalies pirmą pastraipą dokumentas „Tikslai“ visų pirma apibrėžia tvarkymo gaires,
taip pat palaikymo arba atkūrimo priemones.
Prancūzijos Respublikos teigimu, principinis darbų, projektų ir schemų, numatytų
Natura 2000
sutartyse, atleidimas nuo pareigos atlikti numatytą galimo poveikio teritorijai įvertinimą pagal Buveinių direktyvos 6 straipsnio
3 dalį yra pateisinamas idėja, kad jei minėtomis sutartimis siekiama nustatytų teritorijos palaikymo ir atkūrimo tikslų, jos
yra tiesiogiai susijusios su minėta teritorija arba būtinos jai tvarkyti.
Toks požiūris reiškia, kad
Natura 2000
sutartyse numatytos priemonės, kuriomis siekiama įgyvendinti palaikymo ir atkūrimo tikslus, taip pat yra priemonės, tiesiogiai
susijusios su teritorija arba būtinos jai tvarkyti.
Tačiau negalima atmesti ir to, kad šiose sutartyse numatyti darbai, projektai ir schemos, nors jais ir siekiama palaikyti
ar atkurti teritoriją, nėra tiesiogiai susiję su teritorija arba būtini jai tvarkyti.
Be to, Prancūzijos Respublika šiuo klausimu, kiek tai susiję su kaltinimu dėl vienodo reikšmingo poveikio kriterijaus taikymo,
pripažįsta, kad natūralių buveinių apsaugos priemonės gali pasirodyti gerai veikiančios tam tikras buveines, tačiau bloginančios
kitų buveinių rūšių būklę. Kaip pavyzdį ji nurodo druskos gamybą: baseinų, vadinamųjų properšų (pranc. k. „œillets“), formavimas
pramoninės druskos gamybos tikslais pablogina įlankų buveinių būklę, net jei ši veikla gali sukelti teigiamą poveikį regeneruojant
šią aplinką, nes susidaro tam tikrų tipų pelkės.
Darytina išvada, kad apibrėžiant palaikymo ir atkūrimo tikslus
Natura 2000
teritorijoms, kaip teisingai pažymėjo generalinė advokatė savo išvados 71 punkte, gali reikėti išspręsti skirtingų tikslų
konfliktus.
Taigi siekiant visiškai užtikrinti, kad būtų pasiekti Buveinių direktyvoje numatyti apsaugos tikslai, būtina pagal Buveinių
direktyvos 6 straipsnio 3 dalį individualiai įvertinti bet kokių planų ir projektų, tiesiogiai nesusijusių arba nebūtinų teritorijai
tvarkyti, bet galinčių ją reikšmingai paveikti individualiai arba kartu su kitais planais arba projektais, galimą poveikį
atitinkamai teritorijai, atsižvelgiant į jos apsaugos tikslus.
Darytina išvada, kad vien
Natura 2000
sutarčių atitiktis teritorijų apsaugos tikslams negali būti laikoma pakankama Buveinių direktyvos 6 straipsnio 3 dalies atžvilgiu,
kad šiose sutartyse numatyti darbai, projektai ir schemos būtų iš principo atleisti nuo galimo poveikio atitinkamai teritorijai
įvertinimo.
Todėl iš principo atleidusi
Natura 2000
sutartyse numatytus darbus, projektus ir schemas nuo galimo poveikio teritorijai įvertinimo procedūros, Prancūzijos Respublika
neįvykdė įsipareigojimų pagal Buveinių direktyvos 6 straipsnio 3 dalį.
Dėl antrojo kaltinimo, susijusio su veiklos, kuriai nereikia gauti leidimo, buvimu
–       Šalių argumentai
Komisija teigia, kad Aplinkos kodekso L. 414‑4 straipsnio 1 dalies pirma pastraipa neatitinka Buveinių direktyvos 6 straipsnio
3 dalies, nes tik ūkinei veiklai, kuriai reikia gauti leidimą arba administracinį patvirtinimą, taikoma šioje nuostatoje numatyta
galimo poveikio atitinkamai teritorijai įvertinimo procedūra. Programoms arba projektams, kuriems taikoma pranešimų tvarka,
tokia pareiga netaikoma. Tačiau šios programos arba projektai gali daryti reikšmingą poveikį teritorijai atsižvelgiant į apsaugos
tikslus, kurie yra lemiamas kriterijus taikant Buveinių direktyvos 6 straipsnio 3 dalį.
Prancūzijos Respublika neginčija šio kaltinimo pagrįstumo, tik nurodo įstatymų pakeitimus, kuriuos ji padarė siekdama laikytis
Bendrijos teisės aktų; šie pakeitimai buvo padaryti 2008 m. rugpjūčio 1 d. Įstatymu Nr. 2008‑757 dėl atsakomybės aplinkos
srityje ir įvairių nuostatų, pritaikančių prie Bendrijos teisės aplinkos srityje (JORF, 2008 m. rugpjūčio 2 d., p. 12361).
–       Teisingumo Teismo vertinimas
Primintina, kad pagal nusistovėjusią praktiką įsipareigojimų nevykdymo buvimas turi būti vertinamas atsižvelgiant į tokią
valstybės narės padėtį, kokia buvo pagrįstoje nuomonėje nurodyto termino pabaigoje, o į vėliau padarytus pakeitimus Teisingumo
Teismas negali atsižvelgti (žr. 2008 m. liepos 25 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
, C‑504/06, 24 punktą ir nurodytą teismų praktiką).
Šioje byloje Prancūzijos Respublika neginčija, kad nagrinėjama nacionalinė nuostata nėra tinkama perkeliant Buveinių direktyvos
6 straipsnio 3 dalį 2007 m. vasario 15 dieną – pagrįstoje nuomonėje nurodyto termino pabaigoje, – t. y. prieš priimant Įstatymą
Nr. 2008‑757.
Šiomis sąlygomis, nesant reikalo nagrinėti Įstatymo Nr. 2008‑757 atitikties Buveinių direktyvai, pakanka konstatuoti, kad
šis įstatymas buvo priimtas pasibaigus pagrįstoje nuomonėje nurodytam terminui.
Todėl iš principo atleidusi programas ir darbų projektus, projektus ar schemas, kuriems taikoma pranešimų tvarka, nuo pareigos
atlikti galimo poveikio teritorijai įvertinimo procedūrą, Prancūzijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal Buveinių direktyvos
6 straipsnio 3 dalį.
Dėl trečiojo kaltinimo, susijusio su alternatyvių sprendimų neieškojimu
–       Šalių argumentai
Komisija kritikuoja Aplinkos kodekso R. 414‑21 straipsnio 3 dalies 1 punktą, kad atliekant galimo poveikio teritorijai įvertinimą
pagal Buveinių direktyvos 6 straipsnio 3 dalį pareiškėjo nereikalaujama aprašyti alternatyvius sprendimus, kurie galėtų būti
numatomi įgyvendinant planą ar projektą. Šiam įvertinimui reikia, pirma, pateikti įvairių išnagrinėtų alternatyvių sprendimų
aprašymus ir jų poveikio teritorijai analizę ir, antra, kad valstybės institucijos, prieš priimdamos sprendimą pagal minėtą
6 straipsnio 3 dalį, juos išnagrinėtų, net jeigu ir nebūtų daromas žalingas poveikis teritorijos vientisumui.
Komisija mano, kad vien pareiškėjui nustatyta pareiga nurodyti priežastis, kodėl nėra jokio patenkinamo sprendimo, nėra pakankama
siekiant užtikrinti alternatyvių sprendimų nagrinėjimą vertinant galimą poveikį teritorijai. Todėl Prancūzijos teisės norma
neatitinka iš Buveinių direktyvos 6 straipsnio 3 dalies kylančios pareigos patikrinti, ar egzistuoja alternatyvūs sprendimai.
Prancūzijos Respublika teigia, kad ginčijama nuostata tinkamai perkeliama Buveinių direktyvos 6 straipsnio 3 dalis. Be to,
Prancūzijos teisės aktas iš tiesų verčia pareiškėjus tirti, aprašyti ir kartografuoti alternatyvius sprendimus bei paaiškinti
kiekvieno sprendimo pranašumus ir trūkumus, atsižvelgiant į saugomos teritorijos tikslus.
Prancūzijos Respublika patikslina, kad bet kuriuo atveju, siekiant šiuo klausimu pašalinti bet kokį dviprasmiškumą, Įstatymą
Nr.°2008‑757 įgyvendinančiuose reglamentuose aiškiai numatoma pareiškėjo pareiga aprašyti alternatyvius sprendimus.
–       Teisingumo Teismo vertinimas
Šiuo kaltinimu Komisija teigia, kad tinkame vertinime, kuris turi būti atliktas pagal Buveinių direktyvos 6 straipsnio 3 dalį,
taip pat turi būti nurodoma ir apie alternatyvių sprendimų nagrinėjimą.
Šiuo klausimu konstatuotina, kad šis kaltinimas pateikiamas dėl netinkamo Buveinių direktyvos 6 straipsnio 3 dalies aiškinimo,
kiek tai susiję su tinkamo įvertinimo sąvoka ir procedūros etapu, kuriame turi būti tiriami alternatyvūs sprendimai.
Iš tiesų, remiantis nusistovėjusia teismo praktika, pagal Buveinių direktyvos 6 straipsnio 3 dalį atliktinas tinkamas poveikio
teritorijai įvertinimas reiškia, kad, atsižvelgiant į geriausias mokslo žinias šioje srityje, turi būti nustatyti visi plano
ar projekto aspektai, atskirai arba kartu su kitais planais ar projektais galintys paveikti atitinkamos teritorijos apsaugos
tikslus (minėtų sprendimų
Waddenvereniging ir Vogelbeschermingsvereniging
54 punktas ir
Komisija prieš Airiją
243 punktas). Taigi tokiame vertinime nėra plano ar projekto alternatyvių sprendimų nagrinėjimo.
Be to, pažymėtina, kad pareiga išnagrinėti plano ar projekto alternatyvius sprendimus yra susijusi ne su Buveinių direktyvos
6 straipsnio 3 dalies, o su šio straipsnio 4 dalies taikymu (šiuo klausimu žr. 2005 m. balandžio 14 d. Sprendimo
Komisija prieš Nyderlandus
, C‑441/03, Rink. p. I‑3043, 27 ir paskesnius punktus).
Iš tiesų pagal Buveinių direktyvos 6 straipsnio 4 dalį joje numatytas nagrinėjimas, pirmiausia susijęs su klausimu, ar nėra
alternatyvių sprendimų, gali būti atliktas tik tuomet, jei šio poveikio įvertinimo pagal Buveinių direktyvos 6 straipsnio
3 dalį išvados yra neigiamos, tačiau planas arba projektas vis dėlto turi būti įgyvendinamas dėl įpareigojančių priežasčių,
susijusių su svarbiu viešuoju interesu (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Komisija prieš Nyderlandus
26 ir 27 punktus).
Taigi pabaigusios galimo poveikio įvertinimą pagal Buveinių direktyvos 6 straipsnio 3 dalį ir padariusios neigiamą šio įvertinimo
išvadą, kompetentingos institucijos galėjo nuspręsti arba atsisakyti suteikti leidimą atitinkamam planui ar projektui įgyvendinti,
arba jį suteikti pagal Buveinių direktyvos 6 straipsnio 4 dalį tik tuo atveju, kai tenkinamos šioje nuostatoje įtvirtintos
sąlygos (žr. 2006 m. spalio 26 d. Sprendimo
Komisija prieš Portugaliją
, C‑239/04, Rink. p. I‑10183, 25 punktą ir šiuo klausimu minėto sprendimo
Waddenvereniging ir Vogelbeschermingsvereniging
57 ir 60 punktus).
Šiomis aplinkybėmis alternatyvių sprendimų nagrinėjimas – Buveinių direktyvos 6 straipsnio 4 dalyje numatytas reikalavimas
– nėra veiksnys, į kurį kompetentingos nacionalinės valdžios institucijos turi atsižvelgti atlikdamos šios direktyvos 6 straipsnio
3 dalyje numatytą įvertinimą (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Komisija prieš Nyderlandus
28 punktą).
Darytina išvada, kad Komisija šiuo klausimu neturi pagrindo kaltinti dėl Aplinkos kodekso R. 414‑21 straipsnio 3 dalies 1 punkto
neatitikties Buveinių direktyvos 6 straipsnio 3 daliai.
Todėl šis kaltinimas negali būti priimtas.
Atsižvelgiant į visus pateiktus argumentus reikia konstatuoti, kad:
–        pirma, bendrai numačiusi, kad žvejyba, akvakultūra, medžioklė ir kita su medžiokle susijusi veikla, kuria užsiimama laikantis
galiojančiuose įstatymuose ir poįstatyminiuose teisės aktuose nustatytų sąlygų ir juose nustatytose teritorijose, nėra trikdanti
ar tokį poveikį sukelianti veikla, ir
–        antra, iš principo atleidusi
Natura 2000
sutartyse numatytus darbus, projektus ir schemas nuo galimo poveikio teritorijai įvertinimo procedūros,
–        iš principo atleidusi programas ir darbų projektus, projektus ar schemas, kuriems taikoma pranešimų tvarka, nuo šios procedūros,
Prancūzijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų atitinkamai pagal Buveinių direktyvos 6 straipsnio 2 dalį ir šios direktyvos
6 straipsnio 3 dalį.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
šalis to reikalavo. Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 3 dalį, jeigu kiekvienos šalies dalis reikalavimų patenkinama,
o dalis atmetama, Teisingumo Teismas gali paskirstyti bylinėjimosi išlaidas šalims arba nurodyti kiekvienai padengti savo
išlaidas.
Šioje byloje reikia atkreipti dėmesį į tai, kad tam tikri Komisijos kaltinimai buvo pripažinti nepagrįstais.
Todėl Prancūzijos Respublika turi padengti du trečdalius, o Komisija – trečdalį bylinėjimosi išlaidų.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
1.
Prancūzijos Respublika,
–
pirma, bendrai numačiusi, kad žvejyba, akvakultūra, medžioklė ir kita su medžiokle susijusi veikla, kuria užsiimama laikantis
galiojančiuose įstatymuose ir poįstatyminiuose teisės aktuose nustatytų sąlygų ir juose nustatytose teritorijose, nėra trikdanti
ar tokį poveikį sukelianti veikla, ir
–
antra, iš principo atleidusi
Natura 2000
sutartyse numatytus darbus, projektus ir schemas nuo galimo poveikio teritorijai įvertinimo procedūros,
–
iš principo atleidusi programas ir darbų projektus, projektus ar schemas, kuriems taikoma pranešimų tvarka, nuo šios procedūros,
neįvykdė įsipareigojimų atitinkamai pagal 1992 m. gegužės 21 d. Tarybos direktyvos 92/43/EEB dėl natūralių buveinių ir laukinės
faunos bei floros apsaugos 6 straipsnio 2 dalį ir šios direktyvos 6 straipsnio 3 dalį.
2.
Atmesti likusią ieškinio dalį.
3.
Prancūzijos Respublika padengia du trečdalius, o Europos Komisija –trečdalį bylinėjimosi išlaidų.
Parašai.
*
Proceso kalba: prancūzų.