CELEX: 62006CJ0007
Apeliacinis skundas
Pareigūnai
Darbo užmokestis
Ekspatriacijos išmoka
Pareigūnų nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto antroje įtraukoje numatyta sąlyga
Sąvoka "darbas kitai valstybei

B. Salvador García apeliaciniu skundu prašo panaikinti 2005 m. spalio 25 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo sprendimą
Salvador García prieš Komisiją
(
T-205/02, Rink. VT. p. I-A-285
ir
II-1311
, toliau – skundžiamas sprendimas), atmetantį jos ieškinį dėl 2002 m. kovo 27 d. Europos Bendrijų Komisijos sprendimo neskirti jai Europos Bendrijų pareigūnų tarnybos nuostatų (toliau – Tarnybos nuostatai) VII priedo 4 straipsnio 1 dalyje numatytos ekspatriacijos išmokos ir su ja susijusių išmokų (toliau – ginčijamas sprendimas) panaikinimo.
Teisinis pagrindas
Tarnybos nuostatų 69 straipsnio pirmame sakinyje, remiantis ginčijamo sprendimo priėmimo metu taikyta redakcija, nurodyta, kad ekspatriacijos išmoka lygi 16 % visos bazinės algos, namų ūkio išmokos ir išlaikomo vaiko išmokos, į kurias pareigūnas turi teisę, dydžio.
Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalis numato, kad ekspatriacijos išmoka skiriama:
„a)
pareigūnams:
—
kurie nėra ir niekada nebuvo valstybės, kurios teritorijoje yra jų darbo vieta, piliečiai ir
—
kurie penkerių metų laikotarpį, pasibaigusį prieš šešis mėnesius iki įsidarbinimo, nuolat negyveno ir neužsiėmė savo pagrindine veikla tos valstybės europinėje teritorijoje. Taikant šią nuostatą, neatsižvelgiama į aplinkybes, kylančias dėl darbo kitai valstybei arba tarptautinėje organizacijoje;
<…>“ (Pataisytas vertimas).
Bylos faktinės aplinkybės
Pirmosios instancijos teismas bylos faktines aplinkybes trumpai apibūdino skundžiamo sprendimo 3–13 punktuose:
„3
Ieškovė, Ispanijos pilietė, nuo 1991 m. rugsėjo mėnesio iki 1992 m. liepos mėnesio buvo Briuselio laisvojo universiteto magistrantūros studentė, o nuo 1992 m. spalio mėnesio iki 1993 m. vasario mėnesio stažavosi Komisijoje, Briuselyje.
Nuo 1993 m. spalio 1 d. iki 1994 m. gruodžio 31 d. ieškovė dirbo Navaros autonominės bendruomenės (Comunidad Autónoma de Navarra) vyriausybei Briuselyje. Nuo 1995 m. vasario 21 d. iki 1995 m. rugpjūčio 20 d. ji dirbo Briuselyje pagal 1995 m. vasario 21 d. pasirašytą sutartį su Navaros plėtros bendrove (
Sociedad de Desarrollo de Navarra, Sodena SA
, toliau –
Sodena
), t. y. bendrove, kuriai pavesta Navaros autonominės bendruomenės ekonominė plėtra.
Nuo 1995 m. rugsėjo 1 d. iki 1996 m. birželio 30 d. ieškovė dirbo Europos Parlamento nario padėjėja.
1996 m. liepos ir rugpjūčio mėnesiais ieškovė savanoriškai dirbo nevyriausybinėje organizacijoje (NVO) Peru.
Nuo 1996 m. rugsėjo 2 d. iki 1997 m. vasario 28 d. ji dirbo pagal 1996 m. liepos 17 d. sutartį, pasirašytą su privačia bendrove ECO, kuriai Komisija patikėjo techninės pagalbos užduotis.
Nuo 1997 m. kovo 1 d. iki 1998 m. vasario 28 d. ieškovė dirbo pagal 1997 m. kovo 1 d. pasirašytą sutartį su Navaros išorinės plėtros bendrove (
Sociedad de Desarrollo Exterior de Navarra
,
Sodexna SA
, toliau –
Sodexna
), t. y. bendrovėje, kuriai pavesta Navaros autonominės bendruomenės išorinė ekonominė plėtra, siekiant atidaryti naują Navaros autonominės bendruomenės įstaigą prie Bendrijos institucijų Briuselyje. Vėliau, nuo 1998 m. balandžio 1 d. iki 1999 m. kovo 31 d., pagal 1998 m. balandžio 1 d. pasirašytą sutartį ji dirbo bendrovėje
Sodexna
šios bendrovės įstaigos Briuselyje direktore.
Galiausiai nuo 1999 m. balandžio 1 d. iki 2001 m. balandžio 15 d. ieškovė dirbo Navaros autonominės bendruomenės vyriausybės įgaliotine Briuselyje pagal 1999 m. kovo 29 d. Navaros autonominės bendruomenės regiono dekretą, kuriuo ieškovė paskirta į šias pareigas.
2001 m. balandžio 16 d. ieškovė pradėjo dirbti Komisijos pareigūne Briuselyje. Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto antroje įtraukoje nurodytas penkerių metų laikotarpis, vadinamasis ataskaitinis laikotarpis, šiuo atveju apima laikotarpį nuo 1995 m. spalio 16 d. iki 2000 m. spalio 15 dienos.
2001 m. balandžio 23 d. buvo parengtas ieškovės tarnybos pradžios lapas, kuriame nurodyta, jog jai neskirta ekspatriacijos išmoka; tai patvirtinta birželio 28 d. raštu.
2001 m. rugsėjo 27 d. ieškovė, remdamasi Tarnybos nuostatų 90 straipsnio 2 dalimi, apskundė 2001 m. birželio 28 d. raštą.
(Ginčijamu) sprendimu, apie kurį ieškovė buvo informuota 2002 m. balandžio 5 d., Paskyrimų tarnyba atmetė skundą. Iš šio sprendimo aišku, kad ekspatriacijos išmoka ir su ja susijusios išmokos ieškovei neskirtos, nes ataskaitiniu laikotarpiu pagal Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punktą ji gyveno ir dirbo Briuselyje. Konkrečiau kalbant, Paskyrimų tarnyba tvirtina, kad:
—
darbo nuo 1995 m. rugsėjo 1 d. iki 1996 m. birželio 30 d. Europos Parlamento nario padėjėja negalima laikyti „darbu tarptautinėje organizacijoje“ minėtame 4 straipsnyje numatytos išimties prasme ir todėl į jį negalima atsižvelgti, nes ieškovė neturėjo tiesioginio teisinio ryšio su Parlamentu – jos vienintelis sutartinis ryšys buvo su Parlamento nariu pasirašyta privatinės teisės reglamentuojama sutartis;
—
darbas Peru nuo 1996 m. liepos 11 d. iki rugpjūčio 18 d. (mėnuo ir viena savaitė) nenutraukė jos nuolatinio gyvenimo Briuselyje;
—
darbas bendrovėse
Sodena
ir
Sodexna
nepatenka į minėtos nuostatos taikymo sritį, nes net ir sutinkant, kad šios bendrovės buvo viešojo pobūdžio, įgaliotos atstovauti Navaros autonominės bendruomenės interesams Briuselyje, ieškovės darbą šiose bendrovėse reglamentavo privatinės teisės reglamentuojamos sutartys;
—
taip pat ir darbo, ieškovės tiesiogiai atlikto Navaros vyriausybei, negalima laikyti „darbu kitai valstybei“ Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnyje numatytos išimties prasme.“
Procesas Pirmosios instancijos teisme ir ginčijamas sprendimas
Prašydama panaikinti ginčijamą sprendimą, apeliantė pareiškė ieškinį, kurį Pirmosios instancijos teismo kanceliarija gavo 2002 m. liepos 4 dieną.
Skundžiamu sprendimu Pirmosios instancijos teismas atmetė apeliantės ieškinį. Taigi jis atmetė visus keturis apeliantės pateiktus pagrindus, kad pažeistas Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punktas, padaryta faktinių aplinkybių vertinimo klaida, neįvykdyta pareiga motyvuoti sprendimą ir pažeistas vienodo požiūrio principas.
Dėl pirmojo pagrindo Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 39 punkte iškėlė klausimą, ar apeliantės darbą Briuselyje bendrovėje
Sodexna
ir Navaros autonominės bendruomenės vyriausybei reikia laikyti darbu kitai valstybei minėto VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto antros įtraukos prasme.
Pirmosios instancijos teismas atmetė šį pagrindą, skundžiamo sprendimo 42 punkte pirmiausia priminęs, jog, Teisingumo Teismo nuomone, iš EB ir EAEB sutarčių bendros sistemos aiškiai matyti, kad valstybės narės sąvoka institucinių nuostatų prasme apima tik valstybių narių vyriausybines institucijas ir neapima regionų arba autonominių bendruomenių vyriausybių, nesvarbu, kokia kompetencija jos naudotųsi.
Skundžiamo sprendimo 43 punkte Pirmosios instancijos teismas taip pat iš esmės nusprendė, kad Tarnybos nuostatuose vartojama tiksli terminija, todėl jos negalima pagal analogiją išplėsti aiškiai nenumatytiems atvejams. Galiausiai šio sprendimo 44 punkte jis pažymėjo, kad teisės aktų leidėjas pasirinko sąvoką „valstybė“, jau egzistavusią Tarnybos nuostatų priėmimo metu, ne tik centralizuotoms valstybėms narėms, bet ir federacinę ar regioninę struktūrą turinčioms valstybėms narėms, pavyzdžiui, Vokietijos Federacinei Respublikai, apibūdinti. Pirmosios instancijos teismas padarė išvadą, kad jei Bendrijos teisės aktų leidėjas būtų norėjęs į šį straipsnį įtraukti politinius vienetus ar vietines bendruomenes, jis tai būtų aiškiai padaręs.
Todėl skundžiamo sprendimo 45 straipsnyje Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnyje vartojama sąvoka „valstybė“ apima tik „valstybę“ kaip juridinį asmenį ir nedalomą tarptautinės teisės subjektą bei jos vyriausybines institucijas.
Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 46 punkte padarė išvadą, kad Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto antros įtraukos sąvoką „darbas kitai valstybei“ reikia suprasti kaip neapimančią darbo valstybių politinių vienetų vyriausybėse.
Be to, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 47 punkte nurodė, kad apeliantės darbo viešojo kapitalo bendrovėse, patenkančiose į vieną iš komercinių bendrovių kategorijų,
a fortiori
negalima laikyti „darbu valstybei“. Iš tiesų tokios viešosios komercinės akcinės arba ribotos atsakomybės bendrovės pagal savo pobūdį nėra valstybės administraciniai organai, nors jos ir turi kompetenciją administruoti tam tikrus viešuosius interesus ir jiems atstovauti arba joms patikėtos viešojo intereso užduotys.
Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 49–56 punktuose taip pat atmetė kelis apeliantės pateiktus argumentus.
49 punkte jis atmetė apeliantės argumentą, kad Bendrijos teisėje yra savarankiška valstybės sąvoka, apimanti ir decentralizuotas įstaigas. 50 ir 51 punktuose atmesti savarankiška autonominių bendruomenių kompetencija pagal Ispanijos teisę ir 1994 m. gegužės 26 d. Konstitucinio teismo sprendimo tekstu pagrįsti argumentai. 52–54 punktuose Pirmosios instancijos teismas atmetė argumentus, kad apeliantei taikoma ta pati sveikatos draudimo sistema ir ta pati apmokestinimo sistema, kaip taikoma Ispanijos nuolatinės atstovybės prie Europos Sąjungos Briuselyje darbuotojams. Galiausiai 55 ir 56 punktuose atmestas apeliantės argumentas, pagrįstas autonominių bendruomenių atstovų dalyvavimu Komisijos konsultaciniuose komitetuose.
Pirmosios instancijos teismas atmetė antrąjį ieškinio pagrindą, kad Komisija padarė faktinių aplinkybių vertinimo klaidą, skundžiamo sprendimo 85–87 punktuose padaręs išvadą, jog apeliantė per ataskaitinį laikotarpį paprastai gyveno bei daugiausia dirbo Briuselyje, ir kad jos interesų centras taip pat yra šiame mieste. Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 88 punkte patikslino, kad dėl šios išvados nekyla abejonių, net jeigu apeliantės veiklą laikotarpiu nuo 1995 m. rugsėjo 1 d. iki 1996 m. birželio 30 d., kuriuo ji dirbo Parlamento nario padėjėja, reikia laikyti darbu tarptautinėje organizacijoje Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto antroje įtraukoje numatytos išimties prasme.
Pirmosios instancijos teismas atmetė trečiąjį ieškinio pagrindą, kad neįvykdyta pareiga motyvuoti sprendimą, skundžiamo sprendimo 96 punkte nuspręsdamas, jog apeliantė žinojo visas priežastis, dėl kurių Paskyrimų tarnyba neskyrė jai ekspatriacijos išmokos.
Galiausiai Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 107 ir 108 punktuose nusprendė, jog apeliantės pateiktą ketvirtąjį ieškinio pagrindą, kad pažeistas vienodo požiūrio principas, reikia pripažinti nepriimtinu, nes jis nebuvo pateiktas pirminiame skunde.
Dėl prašymo skirti su ekspatriacijos išmoka susijusias išmokas Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 110 punkte nusprendė, kad konstatavus, jog apeliantė neturi teisės į ekspatriacijos išmoką, šį prašymą reikia atmesti.
Šalių reikalavimai apeliacinėje instancijoje
Šiuo apeliaciniu skundu apeliantė Teisingumo Teismo prašo:
—
panaikinti skundžiamą sprendimą ir grąžinti bylą nagrinėti Pirmosios instancijos teismui,
—
priteisti iš Komisijos bylinėjimosi abiejose instancijose išlaidas.
Komisija Teisingumo Teismo prašo
—
atmesti apeliacinį skundą,
—
priteisti iš apeliantės šioje instancijoje patirtas bylinėjimosi išlaidas.
Dėl apeliacinio skundo
Šalių argumentai
Apeliantė apeliacinį skundą pagrindžia tik tuo, kad Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą, klaidingai išaiškinęs Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto antros įtraukos sąvoką „aplinkybės, kylančios dėl darbo kitai valstybei“. Šį pagrindą sudaro keturios atskiros dalys.
Pirma, apeliantė tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas siaurai išaiškino Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto antroje įtraukoje numatytą išimtį. Taip nuspręsdamas Pirmosios instancijos teismas nukrypo nuo savo ankstesnės praktikos, konkrečiau kalbant, 1993 m. kovo 30 d. Sprendimo
Vardakas prieš Komisiją
(
T-4/92, Rink. p. II-357
, 34 punktas), kuriame jis nusprendė, kad šią nuostatą, kaip išimties išimtį, reikia aiškinti plačiai.
Antra, apeliantė tvirtina, jog ši išimtis pagrįsta tuo, kad asmenų, kuriems ši nuostata taikoma, negalima laikyti užmezgusiais nuolatinius ryšius su valstybe, kur jie dirba, dėl perkėlimo į šią valstybę laikinumo.
Taigi skundžiamu sprendimu, pagal kurį ši išimtis netaikoma darbui atitinkamai valstybei narei per autonomines bendruomenes, nepaisoma priežasčių, dėl kurių ši nuostata priimta, ir sukuriama diskriminacija tarp pareigūnų, kurie, dirbdami nuolatinėje atstovybėje, dirbo šiai valstybei narei per centrinę administraciją ir turi teisę į ekspatriacijos išmoką (2005 m. rugsėjo 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Hosman-Chevalier prieš Komisiją
,
T-72/04, Rink. p. II-3265
, 40 punktas), ir pareigūnų, kurie jai dirbo per autonominės bendruomenės administraciją. Iš tiesų abiem šiais atvejais pareigūnas prieš pradėdamas dirbti Bendrijos tarnyboje neužmezgė nuolatinių ryšių su valstybe, kurioje dirba, dėl perkėlimo į šią valstybę laikinumo. Pagaliau turi reikšmės tai, ar pareigūno ryšys su įdarbinimo valstybe yra tęstinis, ar ne.
Galiausiai, priešingai nei Pirmosios instancijos teismas nusprendė skundžiamo sprendimo 45 punkte, šią nuostatą suprantant plačiąja prasme, „valstybe“ negalima laikyti visų viešųjų subjektų, kurie patys turi juridinį statusą. Toks aiškinimas apimtų tik subjektus, turinčius įgaliojimų Bendrijos srityje, pavyzdžiui, autonomines bendruomenes, ir atitiktų kitas EB sutarties nuostatas, pavyzdžiui, susijusias su valstybės pagalba arba viešaisiais pirkimais.
Trečia, apeliantė tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą, netaikydamas sąvokos „aplinkybės, kylančios dėl darbo kitai valstybei“ jos darbui bendrovėje, kuriai patikėtos viešojo intereso užduotys, neišnagrinėjęs, ar, atsižvelgiant į jos sudėtį, funkcijas ir priklausomybę nuo viešosios valdžios, ši bendrovė patenka į valstybės sąvoką. Taip Pirmosios instancijos teismas pažeidė ir Ispanijos teisės nuostatas, pagal kurias tokia bendrovė yra dalis viešosios administracijos, ir Bendrijos teismų praktiką, pavyzdžiui, 1988 m. rugsėjo 20 d. Sprendimą
Beentjes
(
31/87, Rink. p. 4635
, 12 punktas) ir 1998 m. gruodžio 17 d. Sprendimą
Komisija prieš Airiją
(
C-353/96, Rink. p. I-8565
, 26 punktas).
Ketvirta, apeliantė tvirtina, kad jei Teisingumo Teismas nuspręstų, jog Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą vertindamas jos darbą Navaros autonominės bendruomenės vyriausybei Briuselyje ir bendrovėje
Sodexna
, jis turėtų nustatyti jos darbo tuo metu, kai dirbo Parlamento nario padėjėja, pobūdį. Pagal galiojančią Bendrijos teisę jos darbą šiuo laikotarpiu reikia priskirti „darbui tarptautinėje organizacijoje“.
Savo atsiliepime į apeliacinį skundą Komisija, pirma, teigia, kad Pirmosios instancijos teismas Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto antroje įtraukoje numatytą išimtį aiškino ne siaurai, o plačiai, laikydamasis atitinkamo asmens ir nagrinėjamos valstybės narės tiesioginio teisinio ryšio reikalavimo. Tačiau šiuo atveju apeliantė neturėjo tokio teisinio ryšio su Ispanijos Karalyste.
Antra, Komisija tvirtina, kad apeliantės argumentai pagrįsti klaidinga prielaida, todėl likusi jos argumentų dalis yra negaliojanti. Ji iš tiesų painioja dvi sąvokas, būtent, pirma, Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto antroje įtraukoje numatytos išimties
ratio legis
ir, antra, šioje išimtyje esančios sąvokos „valstybė“ vartojimo
ratio legis
. Svarbus tik Pirmosios instancijos teismo nagrinėtos sąvokos „valstybė“ išaiškinimas.
Taip pat nebuvo jokios diskriminacijos tarp pareigūnų, kurie atitinkamai valstybei narei dirbo jos nuolatinėje atstovybėje, priklausančioje šios valstybės centrinei administracijai, ir tų, kurie dirbo autonominei bendruomenei. Iš tiesų šios dvi situacijos atliekamų funkcijų atžvilgiu yra skirtingos, nes, kaip matyti iš skundžiamo sprendimo 51 punkto, autonominių bendruomenių atstovybių užduotis yra jų atstovaujamų administracijų interesų užtikrinimas, o šie interesai nebūtinai sutampa su kitų autonominių bendruomenių ar Ispanijos Karalystės, kaip valstybės, interesais.
Bet kuriuo atveju reikia atsižvelgti į Bendrijos teisės akto leidėjo, kuris neketino įtraukti į minėtos išimties taikymo sritį valstybės politinių vienetų, kaip antai regionų, autonominių bendruomenių ir kitų vietos subjektų vyriausybės, sprendimą.
Be to, Komisija tvirtina, jog apeliantės pateiktas išaiškinimas, kaip skundžiamo sprendimo 45 punkte nusprendė Pirmosios instancijos teismas, lemtų, kad „valstybe būtų laikomi visi viešieji subjektai, patys turintys juridinį statusą, kuriems centrinė vyriausybė perdavė vidinius įgaliojimus, įskaitant savivaldybes arba kitus subjektus, kuriems administracija delegavo dalį funkcijų“.
Argumentas, kad pagaliau turi reikšmės tai, ar pareigūno ryšys su įdarbinimo valstybe yra tęstinis, ar ne <…>“, yra naujas klausimas, kuris bent jau nebuvo taip suformuluotas Pirmosios instancijos teisme, todėl kyla abejonių dėl jo priimtinumo.
Trečia, dėl pagrindo dalies, kad išimtis klaidingai netaikoma viešosios bendrovės darbuotojo darbui, Komisija teigia, jog minėti sprendimai
Beentjes
ir
Komisija prieš Airiją
, kuriais remiasi apeliantė, yra susiję su kita Bendrijos teisės sritimi, reglamentuojama 1971 m. liepos 26 d. Tarybos direktyva 71/305/EEB dėl viešojo darbų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo (
OL L 185, p. 5
), kurios
ratio legis
skiriasi nuo Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio.
Komisija taip pat tvirtina, kad asmuo, dirbęs viešojoje komercinėje akcinėje arba ribotos atsakomybės bendrovėje, neturėjo tiesioginio teisinio ryšio su atitinkama valstybe, o tokio ryšio buvimas yra teismų praktikoje įtvirtinta privaloma sąlyga minėto priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto antroje įtraukoje numatytai išimčiai taikyti.
Ketvirta, Komisija teigia, kad netiesa, jog Pirmosios instancijos teismas nenusprendė dėl to, ar Parlamento nario padėjėjos veiklą reikia laikyti darbu tarptautinėje organizacijoje, nes skundžiamo sprendimo 88 ir 89 punktuose jis nurodė, kad atsakymas į šį klausimą neturi jokios reikšmės teisei gauti ekspatriacijos išmoką, turint mintyje, jog apeliantė nuolat gyveno Briuselyje ir prieš pradėdama šį darbą, ir nustojusi jį dirbti. Be to, toks darbas nepatenka į minėtos išimties taikymo sritį, nes apeliantė jį atlikdama neturėjo tiesioginio teisinio ryšio su Parlamentu.
Teisingumo Teismo vertinimas
Dėl priimtinumo
Komisijos nuomone, apeliantės pateiktas argumentas, kad „pagaliau turi reikšmės tai, ar pareigūno ryšys su įdarbinimo valstybe yra tęstinis, ar ne“, gali būti laikomas nauju klausimu ar bent jau klausimu, kuris nebuvo taip suformuluotas Pirmosios instancijos teisme.
Pažymėtina, jog iš Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio ir Teisingumo Teismo procedūros reglamento 113 straipsnio 2 dalies nuostatų matyti, kad vykstant apeliaciniam procesui apeliantas gali remtis bet kokiu svarbiu argumentu su sąlyga, kad apeliacinis skundas nepakeičia Pirmosios instancijos teisme nagrinėtos bylos dalyko (2007 m. sausio 18 d. Sprendimo
PKK ir KNK prieš Tarybą
,
C-229/05 P, Rink. p. I-439
, 66 punktas).
Reikia pripažinti, kad minėtu argumentu paremiamas apeliacinio skundo pagrindas, jog Pirmosios instancijos teismas pažeidė Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto antrą įtrauką. Todėl, net jei šis argumentas nebuvo Pirmosios instancijos teisme suformuluotas taip pat, kaip nurodyta šio sprendimo 37 punkte, jis nekeičia Pirmosios instancijos teisme nagrinėjamos bylos dalyko, taigi nėra naujas pagrindas Teisingumo Teismo procedūros reglamento 42 straipsnio 2 dalies pirmosios pastraipos prasme.
Vadinasi, vienintelis apeliantės pateiktas apeliacinio skundo pagrindas yra visiškai priimtinas.
Dėl esmės
Atsakant į apeliantės pateiktą pagrindą reikia nuspręsti, ar aiškindamas Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto antroje įtraukoje vartojamą sąvoką „darbas kitai valstybei“ Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą.
Pirmiausia pažymėtina, kad, priešingai nei teigia Komisija, „valstybės“ sąvokos negalima aiškinti atskirai nuo frazės, kurioje ji vartojama. Bendrijos teisės sąvokos, pavyzdžiui, darbas kitai valstybei, turinį reikia vertinti kaip visumą ir aiškinti atsižvelgiant į teisės akto, kurio dalis ji yra, tekstą ir juo siekiamus tikslus (šiuo klausimu žr. 2000 m. gegužės 18 d. Sprendimo
KVS International
,
C-301/98, Rink. p. I-3583
, 21 punktą; 2000 m. rugsėjo 19 d. Sprendimo
Vokietija prieš Komisiją
,
C-156/98, Rink. p. I-6857
, 50 punktą; 2001 m. birželio 14 d. Sprendimo
Kvaerner
,
C-191/99, Rink. p. I-4447
, 30 punktą ir 2002 m. gegužės 16 d. Sprendimo
Schilling ir Nehring
,
C-63/00, Rink. p. I-4483
, 24 punktą).
Šiuo atžvilgiu pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką Tarnybos nuostatų 69 straipsnyje numatytos ekspatriacijos išmokos, kurios skyrimo sąlygos patikslintos tų pačių Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalyje, t. y. nuostatoje, kurioje vartojama sąvoka „darbas kitai valstybei“, tikslas – padengti išlaidas, atsiradusias pareigūnams pradėjus dirbti Bendrijose, kurie dėl to turėjo perkelti savo gyvenamąją vietą iš gyvenamosios vietos valstybės į darbo vietos valstybę ir integruotis į naują aplinką. Ekspatriacijos sąvoka taip pat priklauso nuo pareigūno subjektyvios padėties, t. y. jo integracijos į naują aplinką laipsnio, kuris priklauso nuo, pavyzdžiui, jo įprastos gyvenamosios vietos ar nuo pagrindinės profesinės veiklos vykdymo (žr. 1994 m. rugsėjo 15 d. Sprendimo
Magdalena Fernández prieš Komisiją
,
C-452/93 P, Rink. p. I-4295
, 20 punktą ir 2007 m. birželio 21 d. Sprendimo
Komisija prieš Hosman-Chevalier
C-424/05 P, Rink. p. I-5027
, 35 punktą).
Ekspatriacijos išmokos paskyrimu siekiama pašalinti faktinius skirtumus tarp pareigūnų, kurie visiškai integravosi į darbo vietos valstybės visuomenę, ir tų, kurie nesiintegravo (minėto sprendimo
Komisija prieš Hosman-Chevalier
36 punktas).
Pareigūnas, kuris nors ir gyveno ar užsiėmė pagrindine veikla savo darbo vietos valstybės europinėje teritorijoje penkerių metų laikotarpiu, pasibaigusiu prieš 6 mėnesius iki jam pradedant eiti pareigas, tačiau dirbo kitai valstybei arba tarptautinėje organizacijoje, yra tokioje pačioje ekspatriacijos padėtyje (minėto sprendimo
Komisija prieš Hosman-Chevalier
37 punktas).
Iš tiesų dėl darbo „kitai valstybei arba tarptautinėje organizacijoje“ išlieka ypatingi suinteresuotojo asmens ryšiai su šia kita valstybe ar tarptautine organizacija ir taip atsiranda kliūtis užmegzti ilgalaikius ryšius su darbo vietos valstybe, taigi ir pakankamai šio suinteresuotojo asmens integracijai į darbo vietos valstybės visuomenę (minėto sprendimo
Komisija prieš Hosman-Chevalier
38 punktas).
Šiuo atžvilgiu Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto antros įtraukos nuostatose nenumatyta nieko, iš ko būtų galima daryti išvadą, kad darbas „kitai valstybei“ būtinai yra darbas Europos Sąjungos valstybei narei. Tokios išvados nepaneigia ir aplinkybė, kad praktiškai būsimi Sąjungos pareigūnai dažniausiai dirba ne trečiosioms valstybėms, o valstybei narei.
Kai trečiosios valstybės taip pat suinteresuotos, aiškinant „valstybės“ sąvoką Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto antros įtraukos prasme, reikia remtis valstybių narių ir trečiųjų valstybių santykius reglamentuojančia viešąja tarptautine teise.
Nors kompetencijos valstybės viduje pasidalijimas skiriasi pagal kiekvienos valstybės institucijų sistemą, valstybę reikia laikyti unitariniu tarptautinės viešosios teisės subjektu. Laikantis šio požiūrio reikalaujama, kad valstybei kitose valstybėse ir tarptautinėse organizacijose atstovautų vienintelės diplomatinės atstovybės sistema, atspindinti atitinkamos valstybės unitarinį pobūdį tarptautiniu lygiu.
Teisingumo Teismas šiuo klausimu jau yra nusprendęs, jog tam, kad atitinkamą pareigūną būtų galima laikyti dirbusiu „kitai valstybei“, nėra svarbiausia, kad jį būtų įdarbinusi centrinė tos valstybės administracija; lemiamas veiksnys yra visiška jo pareigų integracija į tos valstybės nuolatinę atstovybę (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Komisija prieš Hosman-Chevalier
42 punktą).
Iš tiesų minėto sprendimo
Komisija prieš Hosman-Chevalier
43 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, kad dėl ypatingo suinteresuotojo asmens, kaip nuolatinės atstovybės personalo nario, statuso susiklostė ypatingi jo ryšiai su atitinkama valstybe nare. Ši privilegijuota padėtis, suinteresuotajam asmeniui leidusi naudotis įvairiomis 1961 m. balandžio 18 d. Vienos konvencijoje dėl diplomatinių santykių numatytomis privilegijomis ir imunitetais, sudarė kliūtis jam užmegzti ilgalaikius santykius su darbo vietos valstybe ir kartu pakankamai integruotis į šios valstybės visuomenę.
Be to, pateikti argumentai pagrįsti atitinkamu argumentu, išplaukiančiu iš vieno bylos medžiagoje esančio dokumento. Iš tiesų, atsakydama į per proceso organizavimo procedūrą Pirmosios instancijos teismo pateiktą klausimą, Ispanijos Karalystė patikslino, ir jai nebuvo paprieštarauta, kad pareigūnus integravus į šios valstybės narės nuolatinę atstovybę ir akreditavus Belgijos valdžios institucijose jie išlaiko savo nuolatinę gyvenamąją vietą savo kilmės valstybėje narėje ir, kadangi šie pareigūnai neregistruoti Belgijos Karalystės komunose, kompetentingos valdžios institucijos jų nelaiko šios valstybės narės gyventojais.
Šios aplinkybės taip pat trukdo minėtiems pareigūnams pakankamai integruotis darbo valstybėje narėje, todėl jos prisideda prie ekspatriacijos padėties, kurioje šie pareigūnai atsiduria.
Šiuo atžvilgiu apeliantė tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas, kaip nurodyta šio sprendimo 24 punkte, sukūrė diskriminaciją tarp pareigūnų, kurie, dirbdami nuolatinėje atstovybėje, dirbo šiai valstybei narei per centrinę administraciją ir turi teisę į ekspatriacijos išmoką, ir pareigūnų, kurie jai dirbo per autonominės bendruomenės administraciją.
Vis dėlto klausimas, ar valstybei dirbta per jos centrinę administraciją, ar per autonominės bendruomenės administraciją, nėra, priešingai nei tvirtina apeliantė, svarbus atskyrimo kriterijus, į kurį reikėtų atsižvelgti sprendžiant, ar skirti ekspatriacijos išmoką.
Iš tiesų ir tarnautojus, dirbančius valstybei per jos centrinę administraciją, ir tuos, kurie dirba autonominei bendruomenei per jos administraciją, reikia laikyti esančius ekspatriacijos situacijoje Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies prasme, tačiau su sąlyga, kad jie yra oficialiai integruoti į šios valstybės nuolatinę atstovybę.
Šiuo atveju neginčijama, kad ataskaitiniu laikotarpiu apeliantė nedirbo Ispanijos centrinėje administracijoje ir oficialiai nepriklausė Ispanijos Karalystės nuolatinei atstovybei prie Europos Sąjungos.
Šiomis aplinkybėmis apeliantės argumentą, kad buvo pažeistas vienodo požiūrio principas, galima tik atmesti.
Be to, pavyzdžiui, reikia pažymėti, kad Ispanijoje pagal Susitarimą dėl Ispanijos Karalystės nuolatinės atstovybės prie Europos Sąjungos departamento autonominių bendruomenių reikalams ir dėl autonominių bendruomenių dalyvavimo Europos Sąjungos Tarybos darbo grupėse, kurį Ispanijos vyriausybė priėmė 2004 m. gruodžio 9 d. per
Conferencia para Asuntos con las Comunidades Europeas
, nors šio susitarimo bylos aplinkybių metu dar nebuvo ir todėl jis šiomis aplinkybėmis netaikytinas, bent dvi patarėjo autonominių bendruomenių reikalams pareigybes minėtoje nuolatinėje atstovybėje užima autonominių bendruomenių pareigūnai, turintys kompetenciją valstybės viduje, bet integruoti į šią nuolatinę atstovybę.
Vadinasi, jei aiškinant Tarnybos nuostatų VII priedo 4 straipsnio 1 dalies a punkto antros įtraukos frazę „darbas kitai valstybei“ reikia laikyti reikšminga tik aplinkybę, kad darbas atliekamas nuolatinėje valstybės atstovybėje, Pirmosios instancijos teismas, skundžiamo sprendimo 46 punkte aiškindamas šią frazę kaip netaikomą darbui valstybės politinių vienetų vyriausybėms, nepadarė teisės klaidos.
Dėl tos pačios priežasties Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 47 punkte teisingai nusprendė, kad darbo viešojo kapitalo bendrovėje, priskiriamoje prie vienos iš komercinių bendrovių kategorijų, negalima laikyti darbu valstybei.
Galiausiai apeliantė tvirtina, kad jei Teisingumo Teismas nuspręstų, jog Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą, nagrinėdamas jos darbą Navaros autonominės bendruomenės vyriausybei Briuselyje ir bendrovėje
Sodexna
, reikėtų nagrinėti ir jos darbo tuo metu, kai ji dirbo Parlamento nario padėjėja, pobūdį.
Šiuo atžvilgiu užtenka konstatuoti, kad iš šio sprendimo 60 ir 61 punktų aišku, jog Pirmosios instancijos teismas nepadarė tokios teisės klaidos. Todėl Teisingumo teismui nereikia priimti sprendimo dėl ketvirtos vienintelio apeliantės pateikto apeliacinio skundo pagrindo dalies.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad apeliacinį skundą reikia atmesti.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalies pirmąją pastraipą, taikomą apeliacinėse bylose pagal šio reglamento 118 straipsnį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė. Pagal šio reglamento 70 straipsnį bylose tarp Bendrijų ir jų tarnautojų institucijos pačios padengia savo išlaidas. Vis dėlto pagal šio reglamento 122 straipsnio antrosios pastraipos pirmą įtrauką 70 straipsnis netaikomas institucijos pareigūno ar kito tarnautojo pateiktam apeliaciniam skundui. Kadangi Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas iš apeliantės ir pastaroji pralaimėjo bylą, ji turi jas padengti.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:

1.
Atmesti apeliacinį skundą.

2.
Priteisti iš B. Salvador García bylinėjimosi išlaidas.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: ispanų.