CELEX: 62006CJ0285
Põllumajandus
Määrused (EÜ) nr 1493/1999 ja nr 753/2002
Veinituru ühine korraldus
Veinisektori teatavate toodete kirjeldamine, nimetamine, esitusviis ja kaitse
Traditsiooniliste nimetuste kaitse
Tõlge teise keelde
Kasutamine teisest tootjaliikmesriigist pärit veinide puhul

Eelotsusetaotlus käsitleb seda, kuidas tõlgendada nõukogu 17. mai 1999. aasta määrust (EÜ) nr 1493/1999 veinituru ühise korralduse kohta (
EÜT L 179, lk 1
; ELT eriväljaanne 03/26, lk 25) ja komisjoni 29. aprilli 2002. aasta määrust (EÜ) nr 753/2002, milles sätestatakse teatavad nõukogu määruse (EÜ) nr 1493/1999 rakenduseeskirjad veinisektori toodete kirjeldamise, nimetamise, esitlemise ja kaitse osas (
EÜT L 118, lk 1
; ELT eriväljaanne 03/35, lk 455), mida on muudetud komisjoni 15. septembri 2005. aasta määrusega (EÜ) nr 1512/2005 (
ELT L 241, lk 15
; edaspidi „määrus nr 753/2002”).
Eelotsusetaotlus esitati H. Schneideri ja Land Rheinland-Pfalzi vahelises kohtuvaidluses, mis puudutab nimetuste „Réserve”, „Grande Réserve”, „Reserve” ja „Privat-Reserve” kasutamist veinide turustamisel.
Õiguslik raamistik
Määrus nr 1493/1999
Määruse 1493/1999 põhjendus 50 on sõnastatud järgmiselt:
„[K]äesolevas määruses käsitletud toodete kirjeldamine, nimetamine ja esitusviis võib märkimisväärselt nende turustamisvõimalusi mõjutada; seetõttu tuleks käesolevas määruses selle kohta sätestada eeskirjad, milles võetakse arvesse tarbijate ja tootjate seaduslikke huve ja edendatakse siseturu tõrgeteta toimimist ja kvaliteettoodete tootmist; nende eeskirjade põhialusena tuleks sätestada teatavate terminite kohustuslik kasutamine toote tuvastamiseks ja tarbijatele teatava olulise teabe andmiseks ning muu vabatahtliku teabe kasutamine Euroopa Ühenduse eeskirjade või pettuste vältimist käsitlevate eeskirjade alusel.”
Selle määruse artikli 47 lõiked 1 ja 2 sätestavad:
„1.   Käesolevas peatükis ja VII ja VIII lisas sätestatakse käesoleva määruse reguleerimisalasse kuuluvate teatavate toodete kirjeldamise, nimetamise ja esitusviisi eeskirjad ja teatavate üksikasjade ja terminite kaitse. Eeskirjades võetakse eelkõige arvesse järgmist:
a)
tarbijate seaduslike huvide kaitset;
b)
tootjate seaduslike huvide kaitset;
c)
siseturu tõrgeteta toimimist;
d)
kvaliteettoodete tootmise edendamist.
2.   Lõikes 1 nimetatud eeskirjades sätestatakse eelkõige:
a)
teatavate kohustuslike terminite kasutamine;
b)
teatavate terminite kasutamise lubamine teatavatel tingimustel;
c)
muude terminite kasutamise lubamine, sealhulgas teave, mis võib tarbijatele kasulik olla;
d)
teatavate terminite kaitse ja kontrolli reguleerimine;
e)
geograafiliste tähiste ja traditsiooniliste terminite kasutuse reguleerimine;
[…]”
Kõnesoleva määruse artikkel 48 näeb ette:
„Käesolevas määruses nimetatud toodete kirjeldus ja esitusviis ning nende toodete reklaam ei tohi olla ebatäpne ega tekitada segadust või viia eksiteele isikuid, kellele need suunatud on, eelkõige selles osas, mis käsitleb:
—
artiklis 47 ettenähtud teavet. Seda kohaldatakse isegi juhul, kui teavet kasutatakse tõlgituna, koos viitega tegelikule päritolule või koos täiendavate sõnadega, nagu „liik”, „tüüp”, „meetod”, „imitatsioon”, „mark” vms,
[…]”
Sama määruse VII lisa B osa sätestab pealkirja all „Vabatahtlikud märked”:
„1.
Ühenduses valmistatud toodete märgistusele võib edaspidi määratletavatel tingimustel lisada järgmisi märkeid:
[…]
b)
geograafilise tähistusega lauaveinide ja mpv-kvaliteetveinide [määratletud piirkonnas valmistatud kvaliteetvein] puhul:
[…]
—
muud traditsioonilised terminid [mõiste „muud traditsioonilised terminid” asemel on edaspidi kasutatud täpsemat vastet „täiendavad traditsioonilised nimetused”] vastavalt tootjaliikmesriigi sätestatud eeskirjadele,
[…]
3.
Punktis A.1 nimetatud toodete märgistusele võib olla lisatud muid märkeid.
[…]”
Määrus nr 753/2002
Määruse nr 753/2002 põhjenduste 4 ja 18 kohaselt:
„Käesolev määrus peaks järgima määruse […] nr 1493/1999 artikli 47 lõikes 1 sätestatud eesmärke, milleks on tarbijate ja tootjate seaduslike huvide kaitse ning siseturu tõrgeteta toimimise ja kvaliteetsete toodete tootmise tagamine. […].
[…]
Teatavate nimetuste (välja arvatud päritolunimetused) kasutamine ja reguleerimine kvaliteetsete veinisektori toodete kirjeldamisel on ühenduses juba pikaajaline tava. Sellised traditsioonilised väljendid võivad tarbijates tekitada seose mingi tootmis- või laagerdumismeetodi, kvaliteedi, värvuse või veinitüübiga või mingi konkreetse sündmusega veini ajaloost. Ausa konkurentsi tagamiseks ja tarbijate eksitamise vältimiseks tuleks selliste traditsiooniliste väljendite registreerimiseks ja kaitsmiseks sätestada ühtne süsteem.”
Selle määruse artikkel 6 pealkirjaga „Eeskirjad, mida kohaldatakse kõikide märgistuse üksikasjade suhtes” sätestab:
„1.   Määruse […] nr 1493/1999 VII lisa B osa punkti 3 kohaldamisel võib nimetatud lisaga hõlmatud toodete etiketile märkida täiendavalt muid üksikasju, tingimusel et nende lisamine ei vii eksitusse neid, kellele need on adresseeritud, eelkõige tekitades segadust nimetatud lisa lõike A punktis 1 osutatud kohustuslike või sama lisa lõike B punktis 1 osutatud valikuliste üksikasjadega.
2.   Määruse […] nr 1493/1999 VII lisa B osa punktis 3 osutatud toodete puhul võib nimetatud määruse artikli 72 lõike 1 alusel määratud asutus, tingimusel et ta tegutseb vastavalt liikmesriigi poolt võetud üldisele menetluskorrale, nõuda villijatelt, kaubasaatjatelt või importijatelt tõendit selle kohta, et kõnealuse toote või selle valmistamiseks kasutatud toote laadi, identsust, kvaliteeti, koostist, lähtekohta ja päritolu käsitlev märge on täpne.
[…]”
Kõnesoleva määruse artikkel 23 pealkirjaga „[Täiendavate] traditsiooniliste nimetuste määratlus” on sõnastatud järgmiselt:
„Määruse […] nr 1493/1999 VII lisa B osa punkti 1 alapunkti b viienda taande kohaldamisel tähistab nimetus „[täiendavad] traditsioonilised nimetused” lisanimetusi, mida tootjaliikmesriigid käesolevas jaotises osutatud veinide puhul tavapäraselt kasutavad, et osutada veini valmistamis- või laagerdamismeetodile, kvaliteedile, värvusele, tüübile või kohale või mingile konkreetsele sündmusele, mis on seotud asjaomase veini ajalooga ja mis on määratletud liikmesriikide õigusaktides selle liikmesriigi territooriumilt pärit asjaomaste veinide tähistamiseks.”
Sama määruse artikkel 24 pealkirjaga „Traditsiooniliste nimetuste kaitse” sätestab:
„1.   Käesoleva artikli kohaldamisel tähistab mõiste „traditsioonilised nimetused” artiklis 23 osutatud täiendavaid traditsioonilisi nimetusi, artiklis 28 osutatud nimetusi ja artikli 14 lõike 1 esimese lõigu punktis c, artiklis 29 ja artikli 38 lõikes 3 osutatud traditsioonilisi erinimetusi.
2.   III lisas loetletud traditsioonilisi nimetusi võib kasutada veinide puhul, millega nad on seotud, ning neid kaitstakse:
a)
igasuguse väärkasutamise, jäljendamise või seoste tekitamise eest, isegi kui kaitstud nimetusele on lisatud väljend „liik”, „tüüp”, „viis”, „imitatsioon”, „mark” või muu samalaadne väljend;
b)
muu lubamatu, vale või eksitava märgistuse eest veini laadi või oluliste omaduste kohta sise- või välispakendil, reklaammaterjalides või asjaomase tootega seotud mis tahes dokumentides;
c)
mis tahes muu üldsust eksitada võiva tegevuse, eelkõige sellise eest, mis võib tekitada arusaama, et vein vastab kaitstud traditsioonilise nimetuse kasutamise tingimustele.
3.   Etiketil veini kirjeldamiseks kasutatavad kaubamärgid ei tohi sisaldada III lisas loetletud traditsioonilisi nimetusi, välja arvatud juhul, kui vein vastab sellise traditsioonilise nimetuse kasutamise tingimustele.
[…]
4.   […]
Traditsioonilisi nimetusi kaitstakse ainult nendes keeltes, milles need on esitatud III lisas.
Iga III lisas loetletud traditsiooniline nimetus seotakse ühe või mitme veinikategooriaga. Need kategooriad on:
a)
mpv-kvaliteetliköörveinid ja geograafilise tähisega liköörveinid; sellisel juhul kohaldatakse traditsioonilise nimetuse kaitset ainult liköörveinide määratluse suhtes;
b)
mpv-kvaliteetvahuveinid (sealhulgas aromaatne mpv-kvaliteetvahuvein); sellisel juhul kohaldatakse traditsioonilise nimetuse kaitset ainult vahuveinide ja gaseeritud vahuveinide määratluse suhtes;
c)
mpv-kvaliteetpoolvahuveinid ja geograafilise tähisega poolvahuveinid; sellisel juhul kohaldatakse traditsioonilise nimetuse kaitset ainult poolvahuveinide ja gaseeritud poolvahuveinide määratluse suhtes;
d)
eespool nimetatud punktidega a, b või c hõlmamata mpv-kvaliteetveinid ja geograafilise tähisega lauaveinid; sellisel juhul kohaldatakse traditsioonilise nimetuse kaitset muude veinide kui liköörveinide, vahuveinide, gaseeritud vahuveinide, poolvahuveinide ja gaseeritud poolvahuveinide määratluse suhtes;
e)
geograafilise tähisega otsetarbimiseks ettenähtud kääriv viinamarjavirre; sellisel juhul kohaldatakse traditsioonilise nimetuse kaitset ainult kääriva viinamarjavirde määratluse suhtes;
f)
üleküpsenud viinamarjadest valmistatud geograafilise tähisega vein; sellisel juhul kohaldatakse traditsioonilise nimetuse kaitset ainult üleküpsenud viinamarjadest valmistatud veini määratluse suhtes.
5.   III lisa A osasse lisamiseks peab traditsiooniline nimetus:
a)
olema iseenesest eripärane ja liikmesriigi õigusaktides täpselt määratletud;
b)
olema piisavalt eristatav ja/või ühenduse turul hea mainega;
c)
olema olnud kõnealuses liikmesriigis vähemalt kümme aastat tavapäraselt kasutusel;
d)
olema kasutusel ühe või mitme ühenduse veini või ühenduse veinikategooria puhul.
[…]
7.   Liikmesriigid teatavad komisjonile:
a)
iga traditsioonilise nimetuse tunnustamist õigustavad asjaolud;
b)
nende õigusaktides sisalduvad traditsioonilised nimetused, mis vastavad eespool nimetatud nõuetele, ja veinid, mille jaoks need on ette nähtud;
c)
kõik traditsioonilised nimetused, mida päritoluriigis enam ei kaitsta.
[…]”
Määruse nr 753/2002 III lisa sisaldab selle artiklis 24 nimetatud loetelu. Sellesse lisasse on muu hulgas kantud:
—
Kreeka puhul kreekakeelsed nimetused: „Ειδικά Επιλεγμένος (Grande réserve)”, „Επιλογή ή Επιλεγμένος (Réserve)” ja „Παλαιωθείς επιλεγμένος (Vieille réserve)”;
—
Hispaania puhul hispaaniakeelsed nimetused: „Gran Reserva” ja „Reserva”;
—
Itaalia puhul itaaliakeelne nimetus „Riserva”;
—
Austria puhul saksakeelne nimetus „Reserve”;
—
Portugali puhul portugalikeelsed nimetused „Reserva”, „Reserva velha” (ehk „grande reserva”) ja „Super reserva”.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
H. Schneider omab Rheinland-Pfalzi liidumaal veinimõisa, mis on kantud äriregistrisse ärinimega „Consulat des Weins”.
Novembris 2002 toimunud kontrolli tulemusena selgus, et H. Schneider tootis kaheksat marki veine, mille etiketil seisis tema veinimõisa ärinimi ja kahe kõige kõrgema hinnaklassi veini puhul nimetus „Grande Réserve”, nelja keskmise hinnaklassi veini puhul nimetus „Réserve” ja kahe kõige madalama hinnaklassi veini puhul „Terroir” või „Terroir Palatinat”.
Aufsichts- und Dienstleistungsdirektion Trier keelas 19. detsembril 2002 H. Schneideril kõnesolevate veinide turustamise prantsuskeelsete nimetustega „Réserve” ja „Grande réserve”.
Aufsichts- und Dienstleistungsdirektion Trier jättis 19. mai 2003. aasta otsusega rahuldamata H. Schneideri vaide, milles viimane teatas valmisolekust kasutada nende nimetuste asemel saksakeeleid nimetusi „Reserve” või „Privat-Reserve”, ja teatas 21. mai 2003. aasta kirjas, et aktsepteerida ei saa ka nimetust „Privat-Reserve”.
29. jaanuari 2004. aasta otsusega jättis Verwaltungsgericht Neustadt an der Weinstraβe rahuldamata H. Schneideri kaebuse, mille ta oli esitanud nende otsuste peale.
21. septembri 2004. aasta otsusega jättis Oberverwaltungsgericht Rheinland-Pfalz rahuldamata selle kohtuotsuse peale H. Schneideri esitatud apellatsioonkaebuse.
Selle peale esitas H. Schneider kassatsioonkaebuse eelotsusetaotluse esitanud kohtule.
Bundesverwaltungsgericht otsustas menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas määruse […] nr 1493/1999 artikli 47 lõike 2 punkte b ja c koosmõjus sama määruse VII lisa B osa punkti 1 alapunkti b viienda taandega ja punktiga 3 ning määruse […] nr 753/2002 artikliga 23 tuleb tõlgendada nii, et veini valmistamis- või laagerdamismeetodile ja kvaliteedile viitav märge on lubatud ainult reguleeritud vabatahtliku märkena määruse […] nr 1493/1999 VII lisa B osa punkti 1 alapunkti b viienda taande tähenduses samas sättes ning määruse […] nr 753/2002 artiklis 23 sätestatud tingimustel, kuid ei ole lubatud muu märkena määruse […] nr 1493/1999 VII lisa B osa punkti 3 tähenduses?
2.
Kas määruse […] nr 753/2002 artikli 24 lõike 2 punkti a tuleb tõlgendada nii, et õigusvastase jäljendamise või seoste tekitamisega on tegemist üksnes juhul, kui see esineb kaitstud traditsioonilise nimetusega samas keeles?
3.
Kas määruse […] nr 753/2002 artikli 24 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et sama määruse III lisas loetletud traditsioonilised nimetused on kaitstud üksnes selliste veinide puhul, mis on pärit samast tootjaliikmesriigist nagu kaitstud traditsiooniline nimetus?”
Eelotsuse küsimused
Esimene küsimus
Esimese küsimusega küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt seda, kas veini valmistamis- või laagerdamismeetodile ja kvaliteedile viitava märke kasutamist võib lubada üksnes määruse nr 1493/1999 artikli 47 lõike 2 punkti b alusel koosmõjus sama määruse VII lisa B osa punkti 1 alapunkti b viienda taandega ja määruse nr 753/2002 artikliga 23 või on niisuguse märke kasutamine lubatav ka nimetatud artikli 47 lõike 2 punkti c alusel koosmõjus mainitud VII lisa B osa punktiga 3.
Määruse 1493/1999 artikli 47 lõike 2 punktid a–c sätestavad, et selle määruse reguleerimisalasse kuuluvate teatavate toodete kirjeldamise, nimetamise ja esitusviisi eeskirjad ning eeskirjad teatavate märgete, nimetuste ja tähistuste kaitse kohta sisaldavad eelkõige sätteid, mis muudavad teatavate nimetuste kasutamise kohustuslikuks (kohustuslikud märked), ning sätteid, mis lubavad teatavate muude nimetuste kasutamist kindlatel tingimustel ja muude nimetuste, sealhulgas sellise teabe kasutamist, mis võib tarbijatele kasulik olla (vabatahtlikud märked).
Kõnesoleva määruse VII lisa B osa punkti 1 alapunkti b viies taane täpsustab, et geograafilise tähistusega lauaveinide ja mpv-kvaliteetveinide puhul võib ühenduses valmistatud toodete märgistusele lisada täiendavaid traditsioonilisi nimetusi – täpsustamisele kuuluvatel tingimustel – ja vastavalt tootjaliikmesriigi sätestatud eeskirjadele.
Selle sätte rakendamiseks on määruse nr 753/2002 artiklis 23 esitatud täiendava traditsioonilise nimetuse definitsioon.
Eelotsusetaotlusest nähtub, et selle taotluse esitanud kohtu arvates ei ole põhikohtuasjas vaidluse all olevate nimetuste puhul tegemist täiendavate traditsiooniliste nimetustega juba mainitud artikli 23 ja määruse 1493/1999 VII lisa B osa punkti 1 alapunkti b viienda taande tähenduses, kuna neid nimetusi ei ole määratletud Saksa õigusaktides.
Seetõttu tuleb hinnata, kas põhikohtuasjas vaidluse all olevate nimetuste kasutamist on võimalik lubada mainitud VII lisa B osa punkti 3 alusel.
Selle sätte kohaselt võib toodete märgistusele olla lisatud muid märkeid.
Määruse nr 753/2002 artikli 6 lõikest 2 tuleneb selle kohta, et niisugused märked võivad käsitleda kõnealuse toote või selle valmistamiseks kasutatud toote laadi, identsust, kvaliteeti, koostist, lähtekohta või päritolu.
Kõnesoleva artikli 6 lõige 1 täpsustab siiski, et asjaomase toote etiketile võib märkida täiendavalt muid üksikasju, tingimusel et nende lisamine ei vii eksitusse neid, kellele need on adresseeritud, eelkõige tekitades segadust määruse 1493/1999 VII lisa A osa punktis 1 osutatud kohustuslike või sama lisa B osa punktis 1 osutatud vabatahtlike märgetega.
Sellest järeldub, et kuigi määruse 1493/1999 VII lisa B osa punkti 3 alusel võib lubada veini valmistamis- või laagerdamismeetodile ja kvaliteedile viitava märke kasutamist, ei või seda teha, kui niisugune märge võib selle adressaate eksitusse viia, tekitades segadust kõnealuse märke ja VII lisa B osa punkti 1 alapunkti b viiendas taandes ning määruse nr 753/2002 artiklis 23 osutatud täiendavate traditsiooniliste nimetuste vahel.
Vastupidine tõlgendus võtaks traditsioonilistele nimetustele määruse nr 753/2002 artikliga 24 tagatud kaitselt igasuguse kasuliku mõju.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu kohustus on kindlaks teha, kas põhikohtuasjas vaidluse all olevad nimetused võivad niisugust eksitust põhjustada.
Esimesele küsimusele tuleb järelikult vastata, et määruse 1493/1999 artikli 47 lõike 2 punkti c koosmõjus selle määruse VII lisa B osa punktiga 3 ja määruse nr 753/2002 artikli 6 lõikega 1 tuleb tõlgendada nii, et veini valmistamis- või laagerdamismeetodile ja kvaliteedile viitava märke kasutamist võib nende sätete alusel lubada üksnes siis, kui niisuguse märke puhul ei ole võimalust, et see eksitaks selle adressaate, tekitades segadust kõnealuse märke ja VII lisa B osa punkti 1 alapunkti b viiendas taandes ning määruse nr 753/2002 artiklis 23 osutatud täiendavate traditsiooniliste nimetuste vahel. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu kohustus on teha kindlaks, kas põhikohtuasjas vaidluse all olevad nimetused võivad niisugust eksitust põhjustada.
Teine küsimus
Teise küsimusega küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt seda, kas traditsioonilise nimetuse õigusvastase jäljendamise või sellega seoste tekitamisega määruse nr 753/2002 artikli 24 lõike 2 punkti a tähenduses on tegemist üksnes juhul, kui kasutatakse keelt, milles see nimetus esineb mainitud määruse III lisas, või sellega võib olla tegemist ka siis, kui kõnesolev nimetus on tõlgitud muusse keelde kui mainitud lisas kasutatud keel.
Määruse 1493/1999 artikli 47 lõike 2 punkti d kohaselt sisaldavad selle määruse reguleerimisalasse kuuluvate teatavate toodete kirjeldamise, nimetamise ja esitusviisi eeskirjad ning eeskirjad teatavate märgete, nimetuste ja tähistuste kaitse kohta eelkõige sätteid, mis reguleerivad teatavate nimetuste kaitset ja kontrolli.
Selle määruse artikli 48 esimene taane näeb ette, et määruses nimetatud toodete kirjeldus ja esitusviis ning nende toodete reklaam ei tohi olla ebatäpne ega tekitada segadust või viia eksiteele isikuid, kellele see on suunatud, eelkõige selle määruse artiklis 47 ettenähtud teabe osas, ning täpsustab, et seda sätet kohaldatakse isegi juhul, kui teavet kasutatakse tõlgituna koos viitega tegelikule päritolule või koos täiendavate sõnadega nagu „liik”, „tüüp”, „meetod”, „imitatsioon”, „mark” või muu sarnane sõna.
Määruse nr 753/2002 artikli 24 lõike 2 punktiga a hõlmatud traditsioonilised nimetused on osa nendest märgetest ja neile laieneb selles sättes ettenähtud kaitse.
Selle artikli 24 lõike 2 punkti a kohaselt võib III lisas loetletud traditsioonilisi nimetusi kasutada veinide puhul, millega nad on seotud, ning neid kaitstakse igasuguse väärkasutamise, jäljendamise või seoste tekitamise eest.
Kõnesoleva artikli 24 lõike 4 teine lõik täpsustab küll, et traditsioonilisi nimetusi kaitstakse ainult nendes keeltes, milles need on esitatud III lisas.
Ometi ei saa välistada, et traditsioonilise nimetuse tõlge muusse keelde kui see, milles see nimetus esineb mainitud III lisas, võiks kujutada endast traditsioonilise nimetuse jäljendamist või sellega seoste tekitamist määruse nr 753/2002 artikli 24 lõike 2 punkti a tähenduses, mis võib tekitada segadust või viia eksiteele isikuid, kellele see on suunatud.
Määruse nr 753/2002 artikli 24 lõike 2 punkti a vastupidine tõlgendus võiks kalduda kõrvale määruse 1493/1999 artikli 47 lõikes 1 sätestatud eesmärgist kaitsta tarbijate seaduslikke huve ja oleks seega vastuolus määruse nr 753/2002 põhjenduses 4 sõnastatud nõudmisega.
Peale selle läheks taoline tõlgendus vastuollu ka määruse 1493/1999 artikli 48 esimese taandega, mis sätestab sõnaselgelt, et seda kohaldatakse ka juhul, kui traditsioonilisi nimetusi kasutatakse tõlgituna.
Neil asjaoludel tuleb eelkõige veenduda, et niisugune tõlge ei tekita segadust ega vii eksiteele isikuid, kellele see on suunatud.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu kohustus on uurida, kas tema lahendada olevas kohtuasjas on tegemist sellise olukorraga.
Teisele küsimusele tuleb järelikult vastata, et määruse nr 753/2002 artikli 24 lõike 2 punkti a tuleb tõlgendada nii, et kui traditsiooniline nimetus on tõlgitud muusse keelde kui keel, milles see nimetus esineb kõnesoleva määruse III lisas, siis võib olla tegemist selle nimetuse õigusvastase jäljendamise või sellega seoste tekitamisega kõnesoleva sätte tähenduses, kui niisugune tõlge tekitab segadust või viib eksiteele isikuid, kellele see on suunatud. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu kohustus on uurida, kas tema lahendada olevas kohtuasjas on tegemist sellise olukorraga.
Kolmas küsimus
Kolmanda küsimusega küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt seda, kas määruse nr 753/2002 III lisasse kantud traditsiooniline nimetus on kaitstud üksnes selliste veinide puhul, mis on pärit samast tootjaliikmesriigist nagu kaitstud traditsiooniline nimetus, või kehtib see kaitse ka teistest tootjaliikmesriikidest pärit veinide puhul.
Määruse 1493/1999 põhjendusest 50 ning artikli 47 lõike 1 punktidest a ja c tulenevalt on nende eeskirjade eesmärk, mis on veinituru ühise korralduse raames sätestatud selle määruse reguleerimisalasse kuuluvate teatavate toodete kirjeldamise, nimetamise ja esitusviisi ning teatavate märgete, nimetuste ja tähistuste kaitse kohta, kindlustada tarbijate seaduslike huvide kaitse ja siseturu tõrgeteta toimimine.
Määrus nr 753/2002 peab oma põhjenduse 4 kohaselt neid eesmärke arvestama.
See määrus kehtestab põhjenduse 18 kohaselt ühtse süsteemi traditsiooniliste väljendite registreerimiseks ja kaitsmiseks, et tagada aus konkurents ja vältida tarbijate eksitamist.
Tulenevalt määruse nr 753/2002 artikli 24 lõikest 2, mis on osa sellest ühtsest süsteemist, võib traditsioonilisi nimetusi kasutada veinide puhul, millega nad on seotud.
Selle artikli 24 lõige 3 sätestab, et etiketil veini kirjeldamiseks kasutatavad kaubamärgid ei tohi sisaldada III lisas loetletud traditsioonilisi nimetusi, välja arvatud juhul, kui vein vastab sellise traditsioonilise nimetuse kasutamise tingimustele.
Kõnesoleva artikli 24 lõike 4 kolmas lõik sätestab, et iga III lisas loetletud traditsiooniline nimetus seotakse ühe või mitme veinikategooriaga.
Sama artikli 24 lõike 5 punkti d kohaselt peab traditsiooniline nimetus kõnesolevasse lisasse kandmiseks olema kasutusel ühe või mitme ühenduse veini või ühenduse veinikategooria puhul.
Neist sätteist järeldub, et määruse nr 753/2002 artiklis 24 nimetatud traditsioonilised nimetused peavad olema seotud ühe või mitme veinikategooriaga ja et neid võib kasutada veinide puhul, millega nad on seotud.
Need kategooriad, mis on loetletud selle artikli 24 lõike 4 kolmandas lõigus, on sama artikli lõike 5 punkti d kohaselt ühenduse veinikategooriad.
Neid kategooriaid ei tohi seega pidada seotuks ainult ühest konkreetsest tootjaliikmesriigist pärit veinidega, vaid neid tuleb vastupidi pidada kasutatavaks kõigist tootjaliikmesriikidest pärit veinide puhul.
Neil asjaoludel rakendub traditsioonilise nimetuse kaitse määruse nr 753/2002 artikli 24 tähenduses nii sama kategooria või samade kategooriate veinide puhul, mis on pärit samast tootjaliikmesriigist nagu kaitstud traditsiooniline nimetus, kui ka teistest tootjaliikmesriikidest pärit sama kategooria või samade kategooriate veinide puhul.
Vastupidine tõlgendus võtaks selle artikli 24 lõikes 2 tagatud traditsiooniliste nimetuste kaitselt kasuliku mõju ja läheks vastuollu määrustega nr 1493/1999 ja 753/2002 taotletavate eesmärkidega kaitsta tarbijate seaduslikke huve ja tagada siseturu tõrgeteta toimimine.
Kolmandale küsimusele tuleb järelikult vastata, et määruse nr 753/2002 artikli 24 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et selle määruse III lisasse kantud traditsiooniline nimetus on kaitstud nii sama kategooria või samade kategooriate veinide puhul, mis on pärit samast tootjaliikmesriigist nagu kaitstud traditsiooniline nimetus, kui ka teistest tootjaliikmesriikidest pärit sama kategooria või samade kategooriate veinide puhul.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (neljas koda) otsustab:

1.
Nõukogu 17. mai 1999. aasta määruse (EÜ) nr 1493/1999 veinituru ühise korralduse kohta artikli 47 lõike 2 punkti c koosmõjus selle määruse VII lisa B osa punktiga 3 ja komisjoni 29. aprilli 2002. aasta määruse (EÜ) nr 753/2002 – milles sätestatakse teatavad nõukogu määruse (EÜ) nr 1493/1999 rakenduseeskirjad veinisektori toodete kirjeldamise, nimetamise, esitlemise ja kaitse osas, mida on muudetud komisjoni 15. septembri 2005. aasta määrusega (EÜ) nr 1512/2005 – artikli 6 lõikega 1 tuleb tõlgendada nii, et veini valmistamis- või laagerdamismeetodile ja kvaliteedile viitava märke kasutamist võib nende sätete alusel lubada üksnes siis, kui niisugune märke puhul ei ole võimalust, et see eksitaks selle adressaate, tekitades segadust kõnealuse märke ja nimetatud VII lisa B osa punkti 1 alapunkti b viiendas taandes ning määruse nr 753/2002 artiklis 23 osutatud täiendavate traditsiooniliste nimetuste vahel. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu kohustus on kindlaks teha, kas põhikohtuasjas vaidluse all olevad nimetused võivad niisugust eksitust põhjustada.

2.
Määruse nr 753/2002 (mida on muudetud määrusega nr 1512/2005) artikli 24 lõike 2 punkti a tuleb tõlgendada nii, et kui traditsiooniline nimetus on tõlgitud muusse keelde kui keel, milles see nimetus esineb kõnesoleva määruse III lisas, siis võib olla tegemist selle nimetuse õigusvastase jäljendamise või sellega seoste tekitamisega kõnesoleva sätte tähenduses, kui niisugune tõlge tekitab segadust või viib eksiteele isikuid, kellele see on suunatud. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu kohustus on uurida, kas tema lahendada olevas kohtuasjas on tegemist sellise olukorraga.

3.
Määruse nr 753/2002 (mida on muudetud määrusega nr 1512/2005) artikli 24 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et selle määruse III lisasse kantud traditsiooniline nimetus on kaitstud nii sama kategooria või samade kategooriate veinide puhul, mis on pärit samast tootjaliikmesriigist nagu kaitstud traditsiooniline nimetus, kui ka teistest tootjaliikmesriikidest pärit sama kategooria või samade kategooriate veinide puhul.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: saksa.