CELEX: 62006CJ0230
Uniune vamală
Tranzit comunitar
Recuperarea datoriei vamale
Stat membru competent
Dovada conformității operațiunii sau a locului în care s-a săvârșit infracțiunea
Termene
Răspunderea principalului obligat

Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 215 din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar (
JO L 302, p. 1
, Ediție specială, 02/vol. 5, p. 58, denumit în continuare „Codul vamal”), a articolelor 378 și 379 din Regulamentul (CEE) nr. 2454/93 al Comisiei din 2 iulie 1993 de stabilire a unor dispoziții de aplicare a Regulamentului nr. 2913/92 (
JO L 253, p. 1
, Ediție specială, 02/vol. 7, p. 3, denumit în continuare „regulamentul de aplicare”), precum și aplicarea principiului proporționalității.
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Militzer & Münch GmbH (denumită în continuare „M&M”), pe de o parte, și ministero delle Finanze, pe de altă parte, având ca obiect recuperarea taxelor vamale.
Cadrul juridic
Potrivit articolului 96 din Codul vamal:
„(1)   Principalul obligat este titularul regimului de tranzit comunitar extern. El răspunde pentru:
(a)
prezentarea în vamă a mărfurilor intacte la biroul vamal de destinație în termenul prevăzut și cu respectarea întocmai a măsurilor de identificare adoptate de autoritățile vamale;
(b)
respectarea dispozițiilor referitoare la regimul de tranzit comunitar.
(2)   Sub rezerva obligațiilor prevăzute la alineatul (1) ale principalului obligat, un transportator sau destinatar al mărfurilor care acceptă mărfurile știind că ele sunt plasate sub un regim de tranzit comunitar este, de asemenea, obligat să prezinte mărfurile intacte la biroul vamal de destinație în termenul prevăzut și cu respectarea întocmai a măsurilor de identificare adoptate de autoritățile vamale.”
Articolele 203 și 204 din Codul vamal prevăd:
„
Articolul 203
(1)   O datorie vamală la import ia naștere prin:
—
sustragerea de sub supravegherea vamală a mărfurilor supuse drepturilor de import.
(2)   Datoria vamală ia naștere în momentul sustragerii mărfurilor de sub supravegherea vamală.
(3)   Debitorii vamali sunt:
—
persoana care a sustras mărfurile de sub supraveghere vamală;
—
orice persoană care a participat la o astfel de acțiune și care știa sau ar fi trebuit să știe în mod normal că mărfurile au fost sustrase de sub supraveghere vamală;
—
orice persoană care a dobândit sau a deținut mărfurile în cauză și care știa sau ar fi trebuit să știe, în mod normal, în momentul cumpărării sau al primirii mărfurilor, că ele au fost sustrase de sub supraveghere vamală și
—
după caz, persoana care trebuie să execute obligațiile care rezultă din depozitarea temporară a mărfurilor sau din utilizarea regimului vamal sub care sunt plasate acele mărfuri.
Articolul 204
(1)   O datorie vamală la import ia naștere prin:
(a)
neexecutarea uneia dintre obligațiile care rezultă, în privința mărfurilor supuse drepturilor de import, din depozitarea lor temporară sau din utilizarea regimului vamal sub care sunt plasate
sau
(b)
nerespectarea unei condiții care reglementează plasarea mărfurilor sub regimul respectiv sau acordarea unei rate reduse sau zero a drepturilor de import ținând seama de destinația mărfurilor,
în alte cazuri decât cele menționate la articolul 203, doar dacă nu se stabilește că acele omisiuni nu au un efect semnificativ asupra utilizării corecte a regimului de depozitare temporară sau a regimului vamal în cauză.
(2)   Datoria vamală ia naștere fie în momentul în care obligația a cărei neexecutare generează datorii vamale încetează a mai fi îndeplinită, fie în momentul în care mărfurile sunt plasate sub regimul vamal în cauză, atunci când se stabilește ulterior că o condiție care reglementează plasarea mărfurilor sub regimul respectiv sau acordarea unei rate reduse sau zero a drepturilor de import ținând seama de destinația mărfurilor nu a fost îndeplinită în fapt.
(3)   Debitorul vamal este persoana căreia i se solicită, în funcție de împrejurări, fie executarea obligațiilor apărute, în privința mărfurilor supuse drepturilor de import, în urma depozitării lor temporare sau a utilizării regimului vamal sub care au fost plasate, fie respectarea condițiilor care reglementează plasarea mărfurilor sub acel regim.”
Articolul 215 din Codul vamal prevede:
„(1)   O datorie vamală ia naștere în locul în care s-au produs faptele care au generat-o.
(2)   Dacă nu este posibilă determinarea locului menționat la alineatul (1), datoria vamală se consideră a fi fost generată acolo unde autoritățile vamale decid că mărfurile îndeplinesc condițiile în care ia naștere o datorie vamală.
(3)   Atunci când un regim vamal nu este încheiat pentru mărfuri, datoria vamală se consideră a fi luat naștere acolo unde mărfurile:
—
au fost plasate sub regimul respectiv
sau
—
intră în Comunitate sub acel regim.
(4)   Atunci când autoritățile vamale dețin informații pe baza cărora pot stabili că datoria vamală a luat naștere în prealabil, când mărfurile erau în alt loc și la o dată anterioară, datoria vamală se consideră că a luat naștere în locul unde mărfurile pot fi localizate la data cea mai îndepărtată la care se poate stabili existența unei datorii vamale.”
Articolul 239 din Codul vamal prevede:
„(1)   Drepturile de import sau export se pot rambursa sau remite în alte situații decât cele menționate la articolele 236, 237 și 238:
—
care urmează a fi stabilite în conformitate cu procedura comitetului;
—
care rezultă din circumstanțe care nu implică înșelăciune sau neglijență evidentă din partea persoanei interesate. Situațiile în care se poate aplica această dispoziție și procedura de urmat în acest scop sunt definite în conformitate cu procedura comitetului. Rambursarea sau remiterea poate fi făcută în condiții speciale.
(2)   Drepturile se rambursează sau se remit pe motivele menționate la alineatul (1) în urma depunerii unei cereri la biroul vamal corespunzător în termen de douăsprezece luni de la data la care valoarea drepturilor a fost comunicată debitorului.
Cu toate acestea, autoritățile vamale pot permite depășirea acestui termen în cazuri excepționale justificate corespunzător.”
Articolul 378 din regulamentul de aplicare prevede:
„(1)   Fără a aduce atingere articolului 215 din cod, în cazul în care transportul nu se prezintă la biroul de destinație și locul în care s-a săvârșit infracțiunea sau neregula nu poate fi stabilit, se consideră că respectiva infracțiune sau neregulă s-a săvârșit:
—
în statul membru căruia îi aparține biroul de plecare
sau
—
în statul membru căruia îi aparține biroul de tranzit de la punctul de intrare în Comunitate, căruia i s-a trimis un aviz de tranzit,
cu condiția ca [a se citi: «cu excepţia cazului în care»] în perioada prevăzută la articolul 379 alineatul (2) să se facă [a se citi: «se face»], față de autoritățile vamale, dovada conformității operațiunii de tranzit sau a locului în care s-a săvârșit infracțiunea sau neregula.
(2)   În cazul în care nu se prezintă o astfel de dovadă și se consideră astfel că respectiva infracțiune sau neregulă s-a săvârșit în statul membru de plecare sau în statul membru de intrare în conformitate cu dispozițiile de la primul paragraf a doua liniuță, drepturile și celelalte impuneri aferente mărfurilor respective se percep de către acest stat membru în conformitate cu dispozițiile comunitare sau naționale.
[…]”
Potrivit articolului 379 din regulamentul de aplicare:
„(1)   În cazul în care un transport de mărfuri nu a fost prezentat la biroul de destinație și nu se poate stabili locul în care s-a comis infracțiunea sau neregula, biroul de plecare îi notifică acest lucru principalului obligat cât mai curând posibil și în orice caz înainte de sfârșitul celei de-a unsprezecea luni de la data înregistrării declarației de tranzit comunitar.
(2)   Notificarea menționată la alineatul (1) precizează în special termenul în care trebuie să se furnizeze biroului de plecare, în fața autorităților vamale, proba regularității operațiunii de tranzit sau a locului în care s-a săvârșit în realitate infracțiunea sau neregula. Acest termen este de trei luni de la data notificării menționate la alineatul (1). Dacă dovada respectivă nu se face până la încheierea acestui termen, statul membru competent întreprinde măsuri pentru a recupera drepturile și alte impuneri datorate. În cazul în care acest stat membru nu este cel în care se află biroul de plecare, acesta din urmă informează imediat respectivul stat membru.”
Aceste dispoziții ale articolului 379 din regulamentul de aplicare sunt identice în esență cu cele ale articolului 11a din Regulamentul (CEE) nr. 1062/87 al Comisiei din 27 martie 1987 privind dispozițiile de aplicare și măsurile de simplificare a regimului de tranzit comunitar (
JO L 107, p. 1
), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CEE) nr. 1429/90 al Comisiei din 29 mai 1990 (
JO L 137, p. 21
, denumit în continuare „Regulamentul nr. 1062/87”), preluate ulterior de articolul 49 din Regulamentul (CEE) nr. 1214/92 al Comisiei din 21 aprilie 1992 privind dispozițiile de aplicare și măsurile de relaxare a regimului de tranzit comunitar (
JO L 132, p. 1
).
Articolul 905 din regulamentul de aplicare prevede:
„(1)   În cazul în care autoritatea vamală de decizie căreia i s-a prezentat o cerere de rambursare sau remitere în conformitate cu articolul 239 alineatul (2) din cod nu poate lua o decizie în baza articolului 899, dar cererea este susținută de dovezi ce pot constitui o situație specială rezultând din circumstanțe ce nu au rezultat ca urmare a dolului sau neglijenței manifeste din partea persoanei respective, statul membru de care aparține autoritatea trimite cazul Comisiei pentru soluționare în conformitate cu procedura prevăzută la articolele 906-909.
Expresia «persoană interesată» se interpretează în același fel ca la articolul 899.
În toate celelalte cazuri, autoritatea vamală de decizie refuză cererea.
(2)   Dosarul trimis spre soluționare Comisiei cuprinde toate elementele necesare unei verificări complete a cazului prezentat.
Comisia confirmă imediat statului membru respectiv primirea dosarului.
În cazul în care se constată că informațiile comunicate de către statul membru sunt insuficiente pentru a permite luarea unei decizii privind cazul respectiv în deplină cunoștință de cauză, Comisia poate solicita furnizarea de informații suplimentare.
(3)   Fără a aștepta finalizarea procedurii descrise la articolele 906-909, autoritatea vamală de decizie poate autoriza, la cerere, ca îndeplinirea formalităților vamale referitoare la reexportul sau distrugerea mărfurilor să se desfășoare înainte de soluționarea de către Comisie a cererii respective. O astfel de autorizare nu prejudecă în niciun fel decizia finală privind cererea respectivă.”
Acțiunea principală și întrebările preliminare
M&M este o societate de expediții în vamă stabilită în Germania. Între 23 aprilie și 16 iulie 1993, aceasta a emis 20 de documente de tranzit comunitar T1 pentru transportul de unt provenind din Republica Cehă, de la Waidhaus (Germania), cu destinația Veneția și Milano (Italia).
După primirea copiei documentelor de tranzit, cu ștampila și cu numerele de ordine ale birourilor vamale din Veneția și din Milano, biroul vamal din Waidhaus a întreprins măsurile pentru încheierea situației acestor transporturi.
Ulterior, serviciul antifraudă al Guardia di Finanza a constatat că mărfurile nu ajunseseră la destinație, din cauza unei fraude față de care M&M era străină și care, potrivit tuturor aparențelor, a implicat complicitatea unor membri ai personalului vămilor italiene.
La 17 noiembrie 1995, autoritățile vamale italiene au somat societatea M&M să plătească suma de 4601255310 ITL cu titlu de taxe vamale pentru mărfurile expediate.
Vămile italiene au respins cererea de remitere a taxelor depusă de către societatea M&M în temeiul articolului 239 din Codul vamal. Tribunale, iar ulterior Corte d’appello di Trento au respins acțiunea societății M&M, care, prin urmare, a declarat recurs.
Printr-o hotărâre a Secțiilor Unite pronunțată la 27 septembrie 2002, Corte suprema di cassazione a hotărât, în acțiunea principală, că decizia autorităților italiene de a nu admite cererea de remitere a taxelor depusă de societatea M&M în temeiul articolului 239 din Codul vamal nu este susceptibilă de a fi supusă controlului autorității judecătorești, întrucât aceasta „implică opțiuni și decizii cu caracter politic”. Pentru rest, cauza a fost trimisă secției fiscale a acestei instanțe în vederea pronunțării asupra celorlalte motive de recurs.
În aceste condiții, Corte suprema di cassazione a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Articolul 11a alineatul (1) din Regulamentul nr. 1062/87, modificat prin [regulamentul de aplicare], trebuie să fie interpretat în sensul că face opozabil biroului vamal de plecare termenul de unsprezece luni stabilit pentru semnalarea lipsei încheierii situației mărfurilor aflate sub regimul tranzitului comunitar, în ipoteza în care se dovedește că încheierea de către biroul vamal de destinație a fost atestată prin documente falsificate, al căror caracter fals nu era ușor de observat; în vederea interpretării acestei dispoziții, este necesară aplicarea principiilor afirmate […] de către Curtea de Justiție [Hotărârea din 12 decembrie 2002, Cipriani,
C-395/00, Rec., p. I-11877
, și Hotărârea din 29 aprilie 2004, British American Tobacco,
C-222/01, Rec., p. I-4683
]? Atribuirea tuturor consecințelor unei operațiuni ilegale de tranzit comunitar expeditorului în vamă, în ipoteza considerată, este contrară principiului proporționalității?
2)
În ipoteza descrisă în prima întrebare, este aplicabil articolul 11a alineatul (2)?
3)
Articolul 215 alineatul (1) din [Codul vamal] trebuie interpretat în sensul că, în ipoteze precum cea descrisă în prima întrebare, competența vamală trebuie să fie determinată potrivit criteriului prevăzut în a doua parte sau în a treia parte a acestei dispoziții?”
Cu privire la întrebările preliminare
Observații introductive
M&M, guvernul italian și Comisia sunt de acord în ceea ce privește recunoașterea faptului că instanța de trimitere a făcut referire la norme comunitare neaplicabile
ratione temporis
, dar au opinii diferite în ceea ce privește determinarea normelor aplicabile. Potrivit guvernului italian, trebuie să se facă trimitere la dispozițiile în vigoare în anul 1993, atunci când frauda a fost săvârșită. Astfel, determinarea statului membru competent ar fi reglementată de articolul 34 alineatul (2) din Regulamentul (CEE) nr. 2726/90 al Consiliului din 17 septembrie 1990 privind tranzitul comunitar (
JO L 262, p. 1
), care a fost abrogat începând cu 1 ianuarie 1994. În ceea ce privește problema respectării termenelor prealabile începerii recuperării datoriei vamale, guvernul italian susține că aceasta trebuie să fie examinată în lumina dispozițiilor articolului 49 din Regulamentul nr. 1214/92. Acest guvern consideră că indicarea articolului 11a din Regulamentul nr. 1062/87, în condițiile în care acesta era abrogat de la 1 ianuarie 1993, trebuie să determine inadmisibilitatea parțială a cererii de pronunțare a unei hotărâri preliminare.
Trebuie să se amintească faptul că, pentru a oferi un răspuns util instanței care i-a adresat o întrebare preliminară, Curtea poate fi obligată să ia în considerare norme de drept comunitar la care instanța națională nu a făcut trimitere în enunţul întrebării sale (Hotărârea din 27 martie 1990, Bagli Pennacchiotti,
C-315/88, Rec., p. I-1323
, punctul 10, și Hotărârea din 18 noiembrie 1999, Teckal,
C-107/98, Rec., p. I-8121
, punctul 39).
În speță, în mod întemeiat M&M și Comisia consideră că normele relevante sunt cele în vigoare la data avizului de recuperare emis de autoritățile italiene la 17 noiembrie 1995 și a cărui legalitate este contestată în cauza principală.
Întrucât Codul vamal și regulamentul de aplicare erau aplicabile la 1 ianuarie 1994, rezultă din aceste elemente că instanța de trimitere solicită Curții, prin intermediul primului aspect al primei sale întrebări și prin intermediul celei de a doua întrebări, să interpreteze condițiile de aplicare a termenelor prevăzute la articolul 379 din regulamentul de aplicare, prin intermediul celei de a treia întrebări, să interpreteze criteriile enunțate la articolul 215 din Codul vamal pentru determinarea statului membru competent pentru recuperarea datoriei vamale, iar prin intermediul celui de al doilea aspect al primei sale întrebări, să se pronunțe cu privire la aplicarea regimului de răspundere al principalului obligat din perspectiva principiului proporționalității.
Trebuie să se examineze, în primul rând, a treia întrebare referitoare la determinarea statului membru competent pentru a întreprinde măsurile pentru recuperarea datoriei vamale.
Cu privire la a treia întrebare
M&M și Comisia consideră că statul membru competent să întreprindă măsurile pentru a recupera datoria vamală nu trebuie să fie determinat în temeiul articolului 215 din Codul vamal, ci potrivit articolului 378 alineatul (1) din regulamentul de aplicare, care constituie o
lex specialis
pentru atribuirea competenței în materia recuperării taxelor vamale în cadrul regimului de tranzit comunitar extern. Statul membru căruia îi aparține biroul de plecare ar fi, în principiu, competent, articolul 378 alineatul (1) din regulamentul de aplicare instituind o prezumție în acest sens atunci când, pe de o parte, transportul nu a fost prezentat la biroul de destinație și, pe de altă parte, locul în care s-a săvârșit infracțiunea sau neregula nu poate fi stabilit. În cauza principală, aceste condiții ar fi îndeplinite, întrucât locul de sustragere a mărfurilor de sub supravegherea vamală nu a fost determinat și este cert că mărfurile nu au fost prezentate la biroul de destinație.
Guvernul italian apreciază că este competent în temeiul articolului 215 alineatul (2) din Codul vamal, întrucât infracțiunea a fost săvârșită sau cel puțin constatată pe teritoriul italian.
În această privință, din articolul 215 alineatul (1) din Codul vamal, precum și din articolele 378 și 379 din regulamentul de aplicare rezultă că stabilirea locului în care a luat naștere datoria vamală permite desemnarea statului competent în ceea ce privește recuperarea taxelor vamale (a se vedea în acest sens Hotărârea din 13 decembrie 2007, Road Air Logistics Customs,
C-526/06, Rep., p. I-11337
, punctul 26). În cazul unei fraude, caracterizată prin săvârșirea de infracțiuni sau de nereguli, locul în care ia naștere datoria vamală este cel al sustragerii mărfurilor de sub supravegherea vamală, astfel cum rezultă din coroborarea articolului 203 alineatul (2) cu articolul 215 alineatul (1) din Codul vamal (a se vedea în acest sens în special Hotărârea din 1 februarie 2001, D. Wandel,
C-66/99, Rec., p. I-873
, punctul 50, și Hotărârea din 11 iulie 2002, Liberexim,
C-371/99, Rec., p. I-6227
, punctul 52).
Potrivit jurisprudenței Curții, această noțiune de sustragere de sub supravegherea vamală trebuie înțeleasă ca incluzând orice acțiune sau omisiune care are drept rezultat, chiar dacă numai pe moment, împiedicarea accesului autorității vamale competente la mărfuri sub supraveghere vamală și a efectuării controalelor prevăzute la articolul 37 alineatul (1) din Codul vamal (Hotărârile citate anterior D. Wandel, punctul 47, Liberexim, punctul 55, și Hotărârea din 12 februarie 2004, Hamann International,
C-337/01, Rec., p. I-1791
, punctul 31).
Sustragerea de sub supravegherea vamală presupune numai întrunirea unor condiții de natură obiectivă precum, de exemplu, lipsa materială a mărfurilor de la locul de depozitare autorizat la momentul în care autoritatea vamală înțelege să întreprindă măsuri pentru verificarea respectivelor mărfuri (Hotărârile citate anterior D. Wandel, punctul 48, și Liberexim, punctul 60) sau îndepărtarea temporară a documentului de tranzit T1 de mărfurile la care acesta se referă (Hotărârea British American Tobacco, citată anterior, punctul 53).
În cazul săvârșirii, pe teritoriul unor state membre diferite, a mai multor infracțiuni sau nereguli, statul membru competent în ceea ce privește recuperarea taxelor vamale este cel pe teritoriul căruia a fost săvârșită prima infracțiune sau prima neregulă (a se vedea, prin analogie, Hotărârea Liberexim, citată anterior, punctul 57).
Astfel cum au subliniat în mod întemeiat M&M și Comisia, articolul 378 din regulamentul de aplicare reglementează în mod specific, în materia tranzitului comunitar extern, determinarea statului membru competent să întreprindă măsuri pentru a recupera taxele vamale și instituie o prezumție de competență în favoarea statului membru căruia îi aparține biroul de plecare (Hotărârea din 14 aprilie 2005, Comisia/Germania,
C-104/02, Rec., p. I-2689
, punctul 86).
Într-adevăr, articolul 378 alineatul (1) din regulamentul de aplicare prevede că, fără a aduce atingere normelor privind determinarea locului în care ia naștere o datorie vamală prevăzute la articolul 215 din Codul vamal, în cazul în care un transport nu se prezintă la biroul de destinație, atunci când locul în care s-a săvârșit infracțiunea sau neregula nu a putut fi stabilit, se consideră că respectiva infracțiune sau neregulă s-a săvârșit în statul membru căruia îi aparține biroul de plecare sau în statul membru căruia îi aparține biroul de tranzit de la punctul de intrare în Comunitate, căruia i s-a trimis un aviz de tranzit, cu excepţia cazului în care, în perioada prevăzută la articolul 379 alineatul (2) din regulamentul de aplicare, se face dovada conformității operațiunii de tranzit sau a locului în care s-a săvârșit infracțiunea sau neregula (Hotărârea din 20 ianuarie 2005, Honeywell Aerospace,
C-300/03, Rec., p. I-689
, punctul 21).
Prin urmare, aplicarea procedurii prevăzute la articolul 379 din regulamentul de aplicare presupune că locul în care s-a săvârșit infracțiunea sau neregula nu poate fi stabilit de către autoritățile vamale (Hotărârea din 14 noiembrie 2002, SPKR,
C-112/01, Rec., p. I-10655
, punctul 35).
În consecință, în vederea verificării competenței statului membru care a întreprins măsuri pentru a recupera taxele vamale, trebuie să se determine dacă, la momentul la care s-a constatat că transportul nu a fost prezentat la biroul de destinație, putea fi stabilit locul în care s-a săvârșit infracțiunea sau neregula. Într-o astfel de ipoteză, dispozițiile articolului 203 alineatul (1) și ale articolului 215 alineatul (1) din Codul vamal permit desemnarea ca fiind competent pentru recuperarea datoriei vamale a statului membru pe teritoriul căruia s-a săvârșit prima infracțiune sau neregulă care poate fi calificată drept sustragere de sub supravegherea vamală.
În schimb, dacă locul în care s-a săvârșit infracțiunea sau neregula nu a putut fi stabilit astfel, statul membru căruia îi aparține biroul de plecare este competent să întreprindă măsuri pentru a recupera taxele vamale, în conformitate cu dispozițiile articolelor 378 și 379 din regulamentul de aplicare.
Pentru a stabili în cauza principală dacă autoritățile italiene erau competente să întreprindă măsuri pentru a recupera taxele în cauză, revine instanței de trimitere obligația de a verifica, ținând seama de elementele relevante disponibile la momentul în care s-a constatat că transporturile nu au fost prezentate la biroul de destinație, dacă putea fi stabilit locul săvârșirii primei infracțiuni sau nereguli care poate fi calificată drept sustragere de sub supravegherea vamală. În împrejurări diferite, prezumția de competență în favoarea statului membru căruia îi aparține biroul de plecare prevăzută la articolul 378 alineatul (1) din regulamentul de aplicare determină desemnarea Republicii Federale Germania ca stat membru competent să întreprindă măsuri pentru a recupera taxele vamale.
Această prezumție nu poate fi înlăturată în favoarea competenței unui alt stat membru decât dacă se dovedește că prima infracțiune sau neregulă s-a săvârșit efectiv pe teritoriul acestuia din urmă. Totuși, această dovadă trebuie să se furnizeze în fața autorităților statului membru căruia îi aparține biroul de plecare conform procedurii prevăzute la articolul 379 din regulamentul de aplicare, care implică în special respectarea termenelor care sunt prevăzute în acesta.
Prin urmare, trebuie să se răspundă la cea de a treia întrebare că, în vederea verificării competenței statului membru care a întreprins măsuri pentru a recupera taxele vamale, revine instanței de trimitere obligația de a determina dacă, la momentul la care s-a constatat că transportul nu a fost prezentat la biroul de destinație, putea fi stabilit locul în care s-a săvârșit infracțiunea sau neregula. Într-o astfel de ipoteză, dispozițiile articolului 203 alineatul (1) și ale articolului 215 alineatul (1) din Codul vamal permit desemnarea ca fiind competent pentru recuperarea datoriei vamale a statului membru pe teritoriul căruia s-a săvârșit prima infracțiune sau neregulă care poate fi calificată drept sustragere de sub supravegherea vamală. În schimb, dacă locul în care s-a săvârșit infracțiunea sau neregula nu a putut fi stabilit astfel, statul membru căruia îi aparține biroul de plecare este competent să întreprindă măsuri pentru a recupera taxele vamale, în conformitate cu dispozițiile articolelor 378 și 379 din regulamentul de aplicare.
Cu privire la primul aspect al primei întrebări și cu privire la a doua întrebare
Instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă nerespectarea de către autoritățile vamale a termenelor de unsprezece luni și, respectiv, de trei luni prevăzute în favoarea principalului obligat la articolul 379 alineatele (1) și (2) din regulamentul de aplicare se opune începerii recuperării taxelor vamale.
Astfel cum în mod întemeiat au observat guvernul italian și Comisia, simpla nerespectare a termenului de unsprezece luni nu împiedică, în sine, recuperarea datoriei vamale de la principalul obligat (Hotărârile citate anterior SPKR, punctele 27-33, și Comisia/Germania, punctul 69).
În schimb, notificarea către principalul obligat a termenului de trei luni prevăzut la articolul 379 alineatul (2) din regulamentul de aplicare constituie o condiție prealabilă obligatorie pentru recuperarea datoriei vamale de către autoritățile vamale (Hotărârile citate anterior SPKR, punctul 32, Honeywell Aerospace, punctele 23 și 24, și Comisia/Germania, punctul 71, Ordonanța din 6 aprilie 2006, Reyniers & Sogama,
C-407/05, nepublicată în Recueil, Rec., 2006, p. I-50
*, punctul 22, și Hotărârea din 8 martie 2007, Gerlach,
C-44/06, Rep., p. I-2071
, punctul 33).
În această privință, trebuie să amintim că respectivele termene de unsprezece luni și de trei luni au drept obiectiv asigurarea unei aplicări diligente și uniforme de către autoritățile administrative a dispozițiilor în materia recuperării datoriei vamale în interesul unei rapide furnizări a resurselor proprii ale Comunității (Hotărârile citate anterior SPKR, punctul 34, și Comisia/Germania, punctele 69 și 78). În plus, termenul de trei luni are de asemenea drept scop protejarea intereselor principalului obligat, acordându-i un timp suficient pentru a face, dacă este cazul, dovada conformității operațiunii de tranzit sau a locului în care neregula sau infracțiunea s-a săvârșit efectiv (Hotărârile citate anterior SPKR, punctul 38, și Honeywell Aerospace, punctul 24). În sfârșit, acest termen de trei luni urmărește să încurajeze principalul obligat să furnizeze într-un termen imperativ elementele de care dispune în vederea desemnării rapide a statului membru competent pentru recuperarea taxelor (Hotărârea din 21 octombrie 1999, Lensing & Brockhausen,
C-233/98, Rec., p. I-7349
, punctul 30).
Din însuși modul de redactare a articolelor 378 și 379 din regulamentul de aplicare rezultă că numai biroului de plecare îi revine obligația de a respecta aceste termene de unsprezece luni și de trei luni la efectuarea notificării prevăzute, atunci când un transport nu a fost prezentat la biroul de destinație, în condițiile în care locul în care s-a săvârșit infracțiunea sau neregula nu a putut fi stabilit.
Prin urmare, trebuie să se răspundă la primul aspect al primei întrebări și la cea de a doua întrebare că, în cazul în care un transport nu a fost prezentat la biroul de destinație și locul în care s-a săvârșit infracțiunea sau neregula nu poate fi stabilit, revine numai biroului de plecare obligația de a efectua notificarea prevăzută cu respectarea termenelor de unsprezece luni și de trei luni menționate la articolul 379 alineatele (1) și (2) din regulamentul de aplicare.
Cu privire la al doilea aspect al primei întrebări
Instanța de trimitere urmărește să afle dacă a considera că un expeditor în vamă, în calitatea sa de principal obligat, răspunde pentru consecințele unei operațiuni de tranzit comunitar extern afectate de o fraudă care nu îi este imputabilă este compatibil cu principiul proporționalității, în măsura în care datoria vamală poate fi, precum în cauza principală, net superioară remunerației primite de principalul obligat pentru serviciile sale.
Comisia are îndoieli în privința pertinenței acestei întrebări, în măsura în care reglementarea vamală nu prevede limitări ale răspunderii principalului obligat. Comisia sugerează că această întrebare trebuie să fie înțeleasă ca vizând o situație în care ar putea fi inechitabil să se pună în sarcina principalului obligat răspunderea pentru o fraudă față de care acesta este străin și la săvârșirea căreia, potrivit tuturor aparențelor, au fost asociați angajați ai vămilor de la biroul de destinație. Așadar, aceasta propune Curții să extindă conținutul întrebării preliminare și să ia în considerare criteriile pe baza cărora poate fi acordată o remitere de taxe pentru motive de echitate, potrivit procedurii prevăzute la articolul 239 din Codul vamal și la articolele 899-909 din regulamentul de aplicare. Astfel, aceasta susține că, întrucât se confruntau cu o „situație specială”, autoritățile italiene ar fi trebuit să sesizeze Comisia cu cererea de remitere a taxelor conform articolului 905 din regulamentul de aplicare.
M&M și Comisia adaugă faptul că aplicarea și interpretarea uniforme ale dreptului comunitar impun ca deciziile prin care autoritățile vamale refuză să admită o astfel de cerere să fie supuse unui control jurisdicțional efectiv și invită Curtea, în această privință, să se pronunțe cu privire la hotărârea pronunțată de Corte suprema di cassazione la 27 septembrie 2002.
Guvernul italian apreciază că angajarea răspunderii principalului obligat nu este contrară principiului proporționalității (Hotărârea din 17 iulie 1997, Pascoal & Filhos,
C-97/95, Rec., p. I-4209
, și Hotărârea din 9 martie 2006, Beemsterboer Coldstore Services,
C-293/04, Rec., p. I-2263
). Acesta susține că nu este de competența Curții să se pronunțe cu privire la hotărârea pronunțată de Corte suprema di cassazione la 27 septembrie 2002, în măsura în care nu a fost sesizată cu nicio întrebare preliminară în acest sens.
Potrivit unei jurisprudențe constante, principiul proporționalității, care face parte din principiile generale ale dreptului comunitar, impune ca mijloacele puse în aplicare de către o dispoziție comunitară să fie de natură să realizeze obiectivul urmărit și să nu depășească ceea ce este necesar pentru atingerea acestuia (Hotărârea din 14 decembrie 2004, Swedish Match,
C-210/03, Rec., p. I-11893
, punctul 47, și Hotărârea din 12 septembrie 2006, Laserdisken,
C-479/04, Rec., p. I-8089
, punctul 53).
Principalul obligat, în calitatea sa de titular al regimului de tranzit comunitar extern, este debitorul datoriei vamale care rezultă din nerespectarea dispozițiilor acestui regim. Răspunderea impusă astfel principalului obligat urmărește asigurarea unei aplicări diligente și uniforme a dispozițiilor în materia recuperării datoriei vamale în interesul protecției intereselor financiare ale Comunității și ale statelor sale membre. A impune astfel principalului obligat plata datoriei vamale, indiferent care ar putea să fie valoarea acestei datorii în raport cu veniturile pe care acesta le percepe atunci când acționează, precum în cauza principală, în calitate de expeditor în vamă, nu este contrar principiului proporționalității.
Nici faptul că principalul obligat este de bună-credință și că infracțiunea la regimul de tranzit comunitar extern rezultă dintr-o fraudă față de care acesta este străin nu este de natură să aducă atingere principiului proporționalității. Într-o astfel de ipoteză, principalul obligat nu ar mai fi la fel de puternic motivat să se asigure de buna derulare a operațiunilor de tranzit (a se vedea, prin analogie, Hotărârea Pascoal & Filhos, citată anterior, punctele 51-55).
Cu toate acestea, trebuie să se amintească faptul că, în cazul în care nașterea datoriei vamale rezultă din circumstanțe care nu implică înșelăciune sau neglijență evidentă din partea principalului obligat, articolul 239 din Codul vamal, care constituie o clauză generală de echitate, permite principalului obligat să solicite remiterea taxelor. În acest scop, articolele 899-905 din regulamentul de aplicare instituie o procedură de cooperare administrativă între autoritățile vamale și Comisie.
Prin urmare, trebuie să se răspundă la cel de al doilea aspect al primei întrebări că a considera că un expeditor în vamă, în calitatea sa de principal obligat, răspunde pentru datoria vamală nu este contrar principiului proporționalității.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:

1)
În vederea verificării competenței statului membru care a întreprins măsuri pentru a recupera taxele vamale, revine instanței de trimitere obligația de a determina dacă, la momentul la care s-a constatat că transportul nu a fost prezentat la biroul de destinație, putea fi stabilit locul în care s-a săvârșit infracțiunea sau neregula. Într-o astfel de ipoteză, dispozițiile articolului 203 alineatul (1) și ale articolului 215 alineatul (1) din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar permit desemnarea ca fiind competent pentru recuperarea datoriei vamale a statului membru pe teritoriul căruia s-a săvârșit prima infracțiune sau neregulă care poate fi calificată drept sustragere de sub supravegherea vamală. În schimb, dacă locul în care s-a săvârșit infracțiunea sau neregula nu a putut fi stabilit astfel, statul membru căruia îi aparține biroul de plecare este competent să întreprindă măsuri pentru a recupera taxele vamale, în conformitate cu dispozițiile articolelor 378 și 379 din Regulamentul (CEE) nr. 2454/93 al Comisiei din 2 iulie 1993 de stabilire a unor dispoziții de aplicare a Regulamentului nr. 2913/92.

2)
În cazul în care un transport nu a fost prezentat la biroul de destinație și locul în care s-a săvârșit infracțiunea sau neregula nu poate fi stabilit, revine numai biroului de plecare obligația de a efectua notificarea prevăzută cu respectarea termenelor de unsprezece luni și de trei luni menționate la articolul 379 alineatele (1) și (2) din Regulamentul nr. 2454/93.

3)
A considera că un expeditor în vamă, în calitatea sa de principal obligat, răspunde pentru datoria vamală nu este contrar principiului proporționalității.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: italiana.