CELEX: 62001CJ0186
Návrh na začatie prejudiciálneho konania Verwaltungsgericht Stuttgart
Nemecko

Uznesením zo 4. apríla 2001, doručeným Súdnemu dvoru 30. mája toho istého roka, položil Verwaltungsgericht Stuttgart podľa
článku 234 ES prejudiciálnu otázku o výklade článku 2 smernice Rady 76/207/EHS z 9. februára 1976 o vykonávaní zásady rovnakého
zaobchádzania s mužmi a ženami, pokiaľ ide o prístup k zamestnaniu, odbornej príprave a postupu v zamestnaní a o pracovné
podmienky (Ú. v. L 39, s. 40; Mim. vyd. 05/001) a všeobecnejšie o zlučiteľnosti obmedzenia povinnej vojenskej služby v Nemecku
na mužov s právom Spoločenstva.
Táto otázka bola položená v rámci sporu medzi pánom Dory a Spolkovou republikou Nemecko v súvislosti s rozhodnutím Kreiswehrersatzamt
Schwäbisch Gmünd (ďalej len „KSG“), ktorý ho odmietol vyradiť z vojenskej evidencie a oslobodiť od povinnej vojenskej služby.

Právny rámec

Právo Spoločenstva
Podľa článku 2 ES:
„Úlohou Spoločenstva je utvorením spoločného trhu, hospodárskej a menovej únie a uskutočňovaním spoločných politík a činností
uvedených v článkoch 3 a 4 podporovať v celom Spoločenstve harmonický, vyrovnaný a trvalo udržateľný rozvoj hospodárskych
činností, vysokú úroveň zamestnanosti a sociálnej ochrany, rovnoprávne postavenie žien a mužov, trvalý a neinflačný rast,
vysokú úroveň konkurencieschopnosti a zbližovania hospodárskej výkonnosti, vysokú úroveň ochrany a zlepšovania kvality životného
prostredia, zvyšovanie životnej úrovne a kvality života, hospodársku a sociálnu súdržnosť a solidaritu medzi členskými štátmi.“
Článok 3 ods. 2 ES stanovuje, že v rámci činností uvedených v odseku 1 tohto článku, ktoré sa uskutočňujú s cieľmi uvedenými
v článku 2 ES, „sa Spoločenstvo zameriava na odstránenie nerovností a podporu rovnoprávnosti medzi mužmi a ženami“.
Podľa článku 13 ES:
„Rada môže, bez toho, aby boli dotknuté ostatné ustanovenia tejto zmluvy a v rámci právomocí, ktorými je poverené Spoločenstvo,
na návrh Komisie a po porade s Európskym parlamentom, jednomyseľne prijať opatrenia na boj proti akejkoľvek diskriminácii
založenej na pohlaví, rasovom alebo etnickom pôvode, náboženskom vyznaní alebo viere, postihnutí, veku alebo sexuálnej orientácii.“
Podľa článku 141 ods. 1 ES:
„Každý členský štát zabezpečí uplatňovanie zásady rovnakej odmeny pre mužov a ženy za rovnakú prácu alebo prácu rovnakej hodnoty.“
Článok 141 ods. 3 ES stanovuje:
„Rada v súlade s postupom uvedeným v článku 251 a po porade s Hospodárskym a sociálnym výborom prijme opatrenia na zabezpečenie
uplatňovania zásady rovnosti príležitostí a rovnakého zaobchádzania s mužmi a ženami v otázkach zamestnania a povolania, vrátane
zásady rovnakej odmeny za rovnakú prácu alebo prácu rovnakej hodnoty.“
Smernica 76/207 v článku 1 ods. 1 stanovuje:
„Účelom tejto smernice je uviesť v členských štátoch do platnosti zásadu rovnakého zaobchádzania s mužmi a ženami pokiaľ ide
o prístup k zamestnaniu, odbornej príprave a postupu v zamestnaní a o pracovné podmienky, ako aj o sociálne zabezpečenie za
podmienok uvedených v odseku 2…“
Článok 2 ods. 1 až 3 tej istej smernice znie takto:
„1.      Na účely ďalej uvádzaných ustanovení sa zásadou rovnakého zaobchádzania rozumie, že neexistuje žiadna priama ani nepriama
diskriminácia z dôvodu pohlavia, najmä s odvolaním sa na manželský alebo rodinný stav.
2.      Táto smernica sa nedotýka práva členských štátov vylúčiť z oblasti jej uplatňovania tie profesijné činnosti, a kde je to vhodné,
aj prípravu na tieto činnosti, pri ktorých je vzhľadom na ich charakter alebo okolnosti, za akých sa vykonávajú, pohlavie
pracovníka určujúcim faktorom.
3.      Táto smernica sa nedotýka ustanovení na ochranu žien, najmä pokiaľ ide o tehotenstvo a materstvo.“
Podľa článku 3 ods. 1 smernice 76/207:
„Uplatňovanie zásady rovnakého zaobchádzania znamená, že nesmie existovať žiadna diskriminácia z dôvodu pohlavia, pokiaľ ide
o podmienky prístupu – vrátane kritérií výberu – k akýmkoľvek pracovným miestam alebo pozíciám, bez ohľadu na sektor alebo
odvetvie činnosti, a k akýmkoľvek úrovniam zamestnaneckej hierarchie.“

Vnútroštátne právo
Podľa článku 12a Grundgesetz für die Bundesrepublik Deutschland (základný zákon Spolkovej republiky Nemecko, v znení uverejnenom
v BGBl. 2000 I S., s. 1755, ďalej len „Grundgesetz“):
„1. Mužom môže byť od veku dovŕšených osemnástich rokov uložená povinnosť slúžiť v ozbrojených silách, v spolkovej polícii
na ochranu hraníc alebo v zbore civilnej ochrany.“
…
4. Ak v stave obrany nemôžu byť potreby v civilných službách civilných zdravotníckych zariadení a pevných vojenských nemocníc
pokryté na dobrovoľníckom základe, ženy vo veku od dovŕšených osemnástich rokov do dovŕšených päťdesiatich piatich rokov môžu
byť do týchto služieb pridelené zákonom alebo na základe zákona. V žiadnom prípade im nemôže byť uložená povinnosť vykonávať
ozbrojenú službu.“
Wehrpflichtgesetz (spolkový zákon o vojenskej službe, ďalej len „zákon o vojenskej službe“) v znení z 15. decembra 1995, účinnom
od 1. januára 1996 (BGBl. 1995 I, s. 1756), stanovuje v § 1 ods. 1 s názvom „Zákon o povinnej vojenskej službe: Všeobecná
povinnosť vykonať vojenskú službu“:
„Povinnú vojenskú službu v Nemecku musia vykonať všetci muži od dovŕšeného osemnásteho roku, ktorí sú Nemcami v zmysle základného
zákona…“
Podľa § 3 ods. 1 zákona o vojenskej službe: „povinnosť vykonať vojenskú službu je splnená povinnou službou alebo v prípade
uvedenom v § 1 Kriegsdienstverweigerungsgesetz z 28. februára 1983 (BGBI. I, s. 203) civilnou službou…“

Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
Pán Dory sa narodil 15. júna 1982. Po tom, čo v septembri 1999 dostal dotazník predchádzajúci lekárskej prehliadke, ktorej
cieľom je určiť jeho spôsobilosť na vojenskú službu, požiadal KSG o vyradenie z vojenskej evidencie a o oslobodenie od povinnej
vojenskej služby. Túto požiadavku oprel o to, že zákon o vojenskej službe je v rozpore s právom Spoločenstva, pričom sa odvolal
na rozsudok z 11. januára 2000, Kreil (C‑285/98, Zb. s. I‑69), v ktorom Súdny dvor rozhodol, že ženy nemožno vylúčiť z prístupu
k akýmkoľvek postom v nemeckých ozbrojených silách.
Rozhodnutím z 3. februára 2000 KSG zamietol jeho žiadosť, pričom uviedol, že už citovaný rozsudok Kreil sa týkal len dobrovoľného
prístupu žien k postom v ozbrojených silách, ale nie otázky povinnej vojenskej služby, a že povinnosť vykonávať túto službu
naďalej patrí do výlučnej právomoci členských štátov.
Odvolanie, ktoré pán Dory podal proti tomuto rozhodnutiu, Wehrbereichsverwaltung zamietol. Pán Dory sa následne na to obrátil
na Verwaltungsgericht Stuttgart, pred ktorým tvrdil, že skutočnosť, že ženy majú právo na prístup k vojenským postom v súlade
s už citovaným rozsudkom Kreil, no sú oslobodené od povinnosti vykonávať vojenskú službu, pričom mužom je táto povinnosť uložená,
je v rozpore so zásadou rovnosti a zakladá protiprávnu diskrimináciu v neprospech mužov.
Žalovaný vo veci samej uviedol, že žiadne ustanovenie Zmluvy o ES neumožňuje považovať povinnú vojenskú službu za činnosť,
na ktorú sa vzťahuje právo Spoločenstva. Organizácia takejto služby patrí do právomoci každého členského štátu. Ani články
3 ods. 2 ES a 13 ES, ktoré samy nestanovujú základ právomoci Spoločenstva, ale len definujú podmienky výkonu právomocí zverených
inými ustanoveniami, ani článok 141 ES a smernica 76/207, ktoré sa vzťahujú iba na profesijné činnosti, nemožno uplatniť v danej
veci.
Verwaltungsgericht Stuttgart vyjadril svoje pochybnosti o týchto argumentoch. Jednak s odkazom na rozsudok Súdneho dvora zo
7. decembra 2000, Schnorbus (C‑79/99, Zb. s. I‑10997), zdôraznil, že vykonanie vojenskej služby oneskoruje prístup mužov k zamestnaniu
a k odbornému vzdelávaniu, a teda môže zakladať diskrimináciu založenú na pohlaví v zmysle článku 2 ods. 1 smernice 76/207.
Jednak usúdil, že toto rozdielne zaobchádzanie môže byť napriek tomu odôvodnené ako špecifická výhoda v prospech žien, čiastočne
kompenzujúca obdobia prerušenia práce spojené s materstvom a výchovou detí.
Za týchto okolností Verwaltungsgericht Stuttgart považoval za potrebné, aby Súdny dvor spresnil pôsobnosť práva Spoločenstva
v tejto oblasti. Rozhodol sa preto prerušiť konanie a položil Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
„Je skutočnosť, že v Nemecku je vojenská služba povinná len pre mužov, najmä vzhľadom na výklad článku 2 smernice 76/207/EHS…,
v rozpore s právom Spoločenstva?“
Dňa 26. septembra 2001 dostal pán Dory povolávací rozkaz, ktorý mu uložil povinnosť nastúpiť na vojenskú službu medzi 1. a 5.
novembrom 2001.
Listami z 28. septembra 2001 pán Dory podal návrh na vnútroštátny súd a návrh na Súdny dvor na nariadenie predbežného opatrenia,
aby dosiahol odklad výkonu tohto povolávacieho rozkazu. Uznesením z 19. októbra 2001 vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na
začatie prejudiciálneho konania, tomuto návrhu vyhovel. Uznesením z 24. októbra 2001, Dory (C‑186/01 R, Zb. s. I‑7823), Súdny
dvor vyhlásil návrh na nariadenie predbežného opatrenia za neprípustný.

O prejudiciálnej otázke

Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
Pán Dory tvrdí, že dôsledkom povinnej vojenskej služby je zákaz výkonu povolania počas obdobia tejto služby a oneskorenie
prístupu k zamestnaniu. Táto služba preto spadá pod smernicu 76/207 a zakladá ňou zakázanú diskrimináciu. V každom prípade
je v rozpore so všeobecnou zásadou rovnosti mužov a žien zakotvenou v článku 3 ods. 2 ES.
Nemecká vláda na jednej strane zdôrazňuje, že povinná vojenská služba má v Spolkovej republike Nemecko zásadný význam. Táto
služba, ktorej účelom je zabezpečiť úzky kontakt medzi ozbrojenými silami a obyvateľstvom a zaručiť tak demokratickú transparentnosť
vojenského aparátu, je prostriedkom vnútornej integrácie najmä medzi mladými generáciami zo starých a nových spolkových krajín.
Ľudské zdroje potrebné na obranu územia v čase konfliktu by neboli dostatočné bez síl v zálohe, ktoré pochádzajú z okruhu
povolaných do vojenskej služby.
Nemecká vláda na druhej strane poznamenáva, že vojenská služba patrí do oblasti organizácie ozbrojených síl, čo je podstatná
oblasť verejnej moci, ktorá zostala v právomoci členských štátov. Podľa nej to Súdny dvor uznal v rozsudkoch z 26. októbra
1999, Sirdar (C‑273/97, Zb. s. I‑7403, bod 15), a Kreil, už citovanom (bod 15).
V každom prípade uvádza, že obmedzenie povinnej vojenskej služby na mužov, a to aj za predpokladu, že by táto služba mohla
patriť do pôsobnosti Zmluvy a smernice 76/207, nie je v rozpore s právom Spoločenstva. Predovšetkým článok 3 ods. 2 ES, podľa
ktorého je cieľom Spoločenstva podpora rovnosti medzi mužmi a ženami, sa uplatňuje len na osobitné opatrenia prijaté Spoločenstvom
na tento účel na inom právnom základe. Ďalej článok 13 ES nemá priamy účinok a oprávňuje Radu na prijatie opatrení proti diskriminácii
na základe pohlavia len v oblastiach právomoci, ktoré sú jej zverené zmluvou. Napokon článok 141 ES a smernica 76/207 upravujú
len pracovnoprávne vzťahy vyplývajúce zo zmluvy medzi zamestnávateľom a zamestnancom, takže nie sú uplatniteľné na všeobecnú
povinnosť služby, akou je vojenská služba pre osoby, ktoré sú povolané ju vykonať.
Francúzska vláda usudzuje, že výkon povinnej vojenskej služby nemožno klásť na roveň výkonu zamestnania, a teda sa naň nevzťahujú
ani sociálne ustanovenia Zmluvy, ani smernica 76/207. Organizácia takej služby je opatrením súvisiacim s národnou obranou,
ktorá je vo výlučnej právomoci členských štátov.
Fínska vláda uvádza, že základný výber obrannej politiky je na členských štátoch, ako Súdny dvor rozhodol v už citovanom rozsudku
Kreil, a že právo Spoločenstva sa na spor vo veci samej neuplatňuje. Tvrdí, že v každom prípade sa povinnosť vykonať vojenskú
službu netýka podmienok prístupu k vojenskej profesii, a preto nepatrí do pôsobnosti smernice 76/207. Ďalej skutočnosť, že
táto povinnosť je obmedzená na mužov, neohrozuje kariérny postup žien v ozbrojených silách, pretože tie majú stále možnosť
dobrovoľnej vojenskej služby a mať tak rovnaké postavenie ako muži povolaní do vojenskej služby.
Komisia usudzuje, že povinná vojenská služba je jednostrannou povinnosťou služby patriacou do verejného práva, ktorá nekladie
dotknuté osoby do pracovnoprávneho vzťahu so zamestnávateľom. Táto služba preto netvorí súčasť pracovnoprávneho trhu, a teda
sa nachádza mimo pôsobnosti práva Spoločenstva. Neobmedzuje účinky tohto práva nad rámec toho, čo je vlastné jej povahe. Nie
je preto potrebné skúmať, či obmedzenie povinnosti výkonu takej služby na mužov môže byť odôvodnené podľa smernice 76/207.
Spor vo veci samej je teda veľmi odlišný od vecí, o ktorých už Súdny dvor rozhodoval. Komisia uvádza, že členské štáty sa
následne môžu v tejto súvislosti oprieť o článok 6 ods. 3 EU a článok 5 ES, aby bola rešpektovaná ich suverenita v oblasti
obrany v takej forme, aká vyplýva z ich vnútroštátnej tradície.

Odpoveď Súdneho dvora
Na určenie, či je obmedzenie povinnej vojenskej služby na mužov zlučiteľné so zásadou rovnosti zaobchádzania s mužmi a ženami,
ako je zakotvená v práve Spoločenstva, je najprv potrebné definovať podmienky, za ktorých sa toto právo uplatňuje na činnosti
súvisiace s organizáciou ozbrojených síl.
Opatrenia prijaté členskými štátmi v tejto oblasti nie sú ako celok vylúčené z uplatňovania práva Spoločenstva len z toho
dôvodu, že ku nim dochádza v záujme verejnej bezpečnosti alebo národnej obrany.
Ako totiž už Súdny dvor konštatoval, Zmluva stanovuje odchýlky uplatniteľné v situáciách, ktoré môžu ohroziť verejnú bezpečnosť,
iba vo svojich článkoch 30 ES, 39 ES, 46 ES, 58 ES, 64 ES, 296 ES a 297 ES, ktoré sa týkajú výnimočných a jasne definovaných
prípadov. Nemožno z nich vyvodiť záver, že Zmluva upravuje všeobecnú výhradu, ktorá vylučuje všetky opatrenia prijaté na účely
verejnej bezpečnosti z pôsobnosti práva Spoločenstva. Uznanie existencie takej výhrady bez ohľadu na osobitné požiadavky stanovené
Zmluvou by mohlo ohroziť záväzný charakter práva Spoločenstva a jeho jednotné uplatňovanie (pozri v tomto zmysle rozsudky
z 15. mája 1986, Johnston, 222/84, Zb. s. 1651, bod 26; Sirdar, už citovaný, bod 16, a Kreil, už citovaný, bod 16).
Pojem verejná bezpečnosť v zmysle článkov zmluvy uvedených v predchádzajúcom bode pritom zahŕňa tak vnútornú bezpečnosť členského
štátu, ako vo veci samej v už citovanom rozsudku Johnston, ako aj jeho vonkajšiu bezpečnosť, ako vo veci samej v už citovanom
rozsudku Sirdar (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 4. októbra 1991, Richardt a „Les Accessoires Scientifiques“, C‑367/89, Zb.
s. I‑4621, bod 22; z 17. októbra 1995, Leifer a i., C‑83/94, Zb. s. I‑3231, bod 26; Sirdar, už citovaný, bod 17, a Kreil,
už citovaný, bod 17).
Navyše niektoré z odchýlok, ktoré stanovuje Zmluva, sa týkajú len voľného pohybu osôb, tovaru, kapitálu a služieb, a nie sociálnych
ustanovení zmluvy, ktorých súčasťou je zásada rovnosti zaobchádzania s mužmi a ženami. V súlade s ustálenou judikatúrou má
táto zásada všeobecnú platnosť a smernica 76/207 sa uplatňuje na pracovnoprávne vzťahy vo verejnom sektore (pozri v tomto
zmysle rozsudky z 21. mája 1985, Komisia/Nemecko, 248/83, Zb. s. 1459, bod 16; z 2. októbra 1997, Gerster, C‑1/95, Zb. s. I‑5253,
bod 18; Sirdar, už citovaný, bod 18, a Kreil, už citovaný, bod 18).
Súdny dvor tak rozhodol, že smernica 76/207 je uplatniteľná na prístup k zamestnaniu v ozbrojených silách a že jeho úlohou
je preveriť, či opatrenia prijaté vnútroštátnymi orgánmi pri výkone voľnej úvahy, ktorá im je priznaná, skutočne sledovali
zabezpečenie verejnej bezpečnosti a či boli primerané a potrebné na dosiahnutie tohto cieľa (pozri už citované rozsudky Sirdar,
bod 28, a Kreil, bod 25).
Rozhodnutia členských štátov o organizácii ich ozbrojených síl síce určite nemôžu byť úplne vylúčené z uplatňovania práva
Spoločenstva, predovšetkým pokiaľ ide o dodržiavanie zásady rovnosti zaobchádzania s mužmi a ženami v súvislosti s pracovnoprávnymi
vzťahmi, okrem iného v oblasti prístupu k vojenským profesiám. Z toho však nevyplýva, že by právo Spoločenstva upravovalo
výber vojenskej organizácie členských štátov, ktorej cieľom je obrana ich územia alebo ich podstatných záujmov.
Členským štátom, ktoré majú prijať primerané opatrenia na zabezpečenie svojej vnútornej a vonkajšej bezpečnosti, totiž prislúcha
prijatie rozhodnutí o organizácii vlastných ozbrojených síl, ako to Súdny dvor pripomenul v už citovaných rozsudkoch Sirdar
(bod 15) a Kreil (bod 15).
Nemecká vláda pritom uviedla, že povinná vojenská služba má v Nemecku veľký význam tak politicky, ako aj v organizácii ozbrojených
síl. Vo svojich písomných pripomienkach i na pojednávaní uviedla, že zavedenie takej služby prispieva k demokratickej transparentnosti
vojenského aparátu, národnej súdržnosti, prepojeniu medzi ozbrojenými silami a obyvateľstvom, ako aj k mobilizácii ľudských
zdrojov potrebných v ozbrojených silách v prípade konfliktu.
Taká voľba, zakotvená v Grundgesetz, spočíva v uložení povinnosti slúžiť záujmom bezpečnosti územia, hoci aj v mnohých prípadoch
na úkor prístupu mladých ľudí k trhu práce. Má preto prednosť pred cieľmi politík, ktorých cieľom je zapojenie mladých ľudí
do pracovného života.
Rozhodnutie Spolkovej republiky Nemecko čiastočne zabezpečiť svoju obranu povinnou vojenskou službou je vyjadrením takej voľby
vojenskej organizácie, na ktorú sa právo Spoločenstva teda neuplatňuje.
Je pravda, že následkom obmedzenia povinnej vojenskej služby na mužov je vo všeobecnosti oneskorenie kariérneho postupu dotknutých
osôb, hoci vojenská služba niektorým z nich umožňuje získať doplnkové vzdelanie alebo neskorší prístup k vojenskej kariére.
Oneskorenie kariérneho postupu osôb povolaných do vojenskej služby je však nevyhnutým dôsledkom voľby členského štátu v oblasti
vojenskej organizácie a neznamená, že by tento výber patril do pôsobnosti práva Spoločenstva. Existencia nepriaznivého vplyvu
na prístup k zamestnaniu totiž nemôže mať za následok, bez toho, aby sa zasiahlo do právomocí členských štátov, uloženie povinnosti
dotknutému členskému štátu, aby buď rozšíril povinnosť vojenskej služby na ženy, a tým ich vystavil rovnakému znevýhodneniu
v oblasti prístupu k zamestnaniu, alebo zrušil povinnú vojenskú službu.
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba na otázku vnútroštátneho súdu odpovedať tak, že právo Spoločenstva nebráni tomu,
aby povinná vojenská služba bola vyhradená pre mužov.

O trovách
Nemecká, francúzska a fínska vláda, ako ani Komisia nemajú právo na náhradu trov konania, ktoré im vznikli v súvislosti s pripomienkami,
ktoré podali Súdnemu dvoru. Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej
incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne
tento vnútroštátny súd.
Z týchto dôvodov
SÚDNY DVOR
o otázke, ktorú mu predložil Verwaltungsgericht Stuttgart uznesením zo 4. apríla 2001, rozhodol takto:
Právo Spoločenstva nebráni tomu, aby povinná vojenská služba bola vyhradená pre mužov.
Rodríguez Iglesias
Puissochet
Wathelet
Schintgen
Timmermans
Gulmann
Edward
Jann
Skouris
Macken
Colneric
von Bahr

Cunha Rodrigues

Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 11. marca 2003.
Tajomník

Predseda
R. Grass

G. C. Rodríguez Iglesias
*
Jazyk konania: nemčina.