CELEX: 62005TJ0024
Verseny
Kartellek
A nyersdohány felvásárlásának és elsődleges feldolgozásának spanyol piaca
Az EK 81. cikk megsértését megállapító határozat
Árrögzítés és piacfelosztás
Indokolási kötelezettség
A jogsértő magatartás betudhatósága
Egyenlő bánásmód

A jogvita előzményei
1.
A felperesek és a közigazgatási eljárás
A World Wide Tobacco España, SA (a továbbiakban: WWTE) a nyersdohány elsődleges feldolgozásával foglalkozó négy spanyolországi
vállalkozás (a továbbiakban: feldolgozók vagy spanyol feldolgozók) egyike.
A három másik spanyol feldolgozó a következő: a Compañia española de tabaco en rama, SA (a továbbiakban: Cetarsa), az Agroexpansión,
SA és a Tabacos Españoles, SL (a továbbiakban: Taes).
1995 és 1998. május 5‑e között a WWTE [alap]tőkéjének kétharmada a Trans‑Continental Leaf Tobacco Corp. Ltd (a továbbiakban:
TCLT) tulajdonában volt, amely a Standard Commercial Tobacco Co., Inc. (a továbbiakban: SCTC) 100%‑os tulajdonában lévő leányvállalata,
amely társaság az amerikai multinacionális Standard Commercial Corp. (a továbbiakban: SCC) 100%‑os tulajdonában lévő leányvállalat.
A WWTE alaptőkéjének fennmaradó egyharmada a WWTE elnökének és két családtagjának tulajdonában volt.
A TCLT 1998. május 5‑én a WWTE‑ben fennálló részesedését 86,94%‑ra emelte, miközben a fennmaradó részvények magának a WWTE‑nek
(9,73%), illetve egy természetes személynek (3,33%) a tulajdonában maradtak. A WWTE 1998 októberében felvásárolta a természetes
személy részvényeit, illetve az SCC 0,04%‑os közvetlen részesedést szerzett a WWTE‑ben. 1999 májusában a TCLT és az SCC 89,64%‑ra,
illetve 0,05%‑ra növelte részesedését a WWTE‑ben, miközben a fennmaradó részesedés a WWTE saját tulajdonában maradt.
Az SCC, az SCTC és a TCLT a jelen ügy felperese. A továbbiakban azon vállalatcsoportra, amelyhez e társaságok tartoznak, Standard
csoportként hivatkozunk.
2001. október 3‑án és 4‑én az Európai Közösségek Bizottsága – olyan információk birtokában, amelyek szerint a spanyol nyersdohány‑feldolgozók
és ‑termelők az EK 81. cikk szerinti jogsértéseket követtek el – az [EK 81.] és az [EK 82.] cikk végrehajtásáról szóló első,
1962. február 6‑i 17. tanácsi rendelet (HL 1962. L 13., 204. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 3. o.) 14. cikke
alapján vizsgálatot folytatott e feldolgozók közül három társaság, a Cetarsa, az Agroexpansión, a WWTE, továbbá az Asociación
Nacional de Empresas Transformadoras de Tabaco (a továbbiakban: Anetab) helyiségeiben.
A Bizottság a Maison des métiers du tabac és a Fédération européenne des transformateurs de tabac helyiségeiben, valamint
a Federación nacional de cultivadores de tabaco (a továbbiakban: FNCT) helyiségeiben is folytatott vizsgálatokat 2001. október
3‑án, illetőleg 2001. október 5‑én.
2002 januárjában és februárjában a feldolgozók és az Anetab információkat szolgáltattak a Bizottságnak. A Bizottság ezt követően
több információkérést intézett a spanyol feldolgozókhoz, valamint az FNCT‑hez a 17. rendelet 11. cikke alapján. A Bizottság
a spanyol földművelésügyi, halászati és élelmezésügyi minisztériumtól szintén kért információkat a mezőgazdasági termékekre
vonatkozó spanyol szabályozást illetően.
2003. december 11‑én a Bizottság megindította a jelen ügyhöz vezető eljárást, és kifogásközlést bocsátott ki, amelyet húsz
vállalkozáshoz, illetve egyesüléshez – köztük a spanyol feldolgozókhoz, az Anetabhoz, az FNCT‑hez, a felperesekhez és a Deltafina
SA‑hoz – címzett. A Deltafina egy olyan olasz társaság, amelynek fő tevékenysége a nyersdohány elsődleges feldolgozása és
a feldolgozott dohány forgalmazása. Ugyanahhoz a vállalatcsoporthoz tartozik, mint a Taes, tehát ahhoz, amelynek anyavállalata
az amerikai Universal Corp. társaság.
A szóban forgó vállalkozások és egyesülések hozzáférhettek a Bizottság vizsgálati irataihoz a számukra megküldött CD‑ROM‑on
található másolat formájában, és a Bizottság által felhozott kifogásokra válaszul benyújtották írásbeli észrevételeiket.
A Bizottság 2004. március 29‑én meghallgatást tartott.
A versenykorlátozó magatartásokkal és erőfölénnyel foglalkozó tanácsadó bizottsággal folytatott konzultációt követően és a
meghallgatási tisztviselő zárójelentésére tekintettel a Bizottság 2004. október 20‑án elfogadta az [EK] 81. cikk (1) bekezdésének
alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/C.38.238/B.2 – „nyersdohány”‑ügy – Spanyolország) a C (2004) 4030 végleges határozatot
(a továbbiakban: megtámadott határozat), amelynek összefoglalóját az Európai Unió Hivatalos Lapjában 2007. április 19‑én tették
közzé (HL L 102., 14. o.).
2.
A megtámadott határozat
A megtámadott határozat a spanyol nyersdohánypiacon megkötött és végrehajtott két horizontális kartellre vonatkozik.
Az első kartell – amelyben a feldolgozók és a Deltafina vettek részt – arra irányult, hogy az 1996 és 2001 közötti időszakban
évente rögzítsék az egyes nyersdohányfajták minőségtől független szállítási átlagárának felső határát, és felosszák az egyes
nyersdohányfajták azon mennyiségét, amelyet az egyes feldolgozók felvásárolhattak a termelőktől (lásd többek között a megtámadott
határozat (74)–(76) és (276) preambulumbekezdését). 1999‑től 2001‑ig a feldolgozók és a Deltafina az egyes nyersdohányfajták
és minőségi osztályok „termeltetési szerződésekhez” és az „egyéb feltételekhez” mellékelt táblázatokban szereplő árkategóriáiban
– tudniillik a termelőnkénti és termelőcsoportonkénti átlagár alsó határában – is megállapodtak (lásd többek között a megtámadott
határozat (77)–(83) és (276) preambulumbekezdését).
A fenti 14. pontban ismertetett kartell a továbbiakban: a feldolgozók kartellje.
A megtámadott határozatban meghatározott második kartellben a három spanyol mezőgazdasági szakszervezet, azaz az Asociación
agraria de jóvenes agricultores (a továbbiakban: ASAJA), az Unión de pequeños agricultores (a továbbiakban: UPA) és a Coordinadora
de organizaciones de agricultores y ganaderos (a továbbiakban: COAG), valamint a Confederación de cooperativas agrarias de
España (a továbbiakban: CCAE) vett részt. E kartell célja az 1996 és 2001 közötti időszakban évente az egyes nyersdohányfajták
és minőségi osztályok „termeltetési szerződésekhez” illetve „egyéb feltételekhez” mellékelt táblázatokban szereplő árkategóriáinak
rögzítése volt (lásd többek között a megtámadott határozat (77)–(83) és (277) preambulumbekezdését).
A fenti 16. pontban ismertetett kartell a továbbiakban: a termelők képviselőinek kartellje.
A megtámadott határozatban a Bizottság úgy véli, hogy e kartellek külön‑külön az EK 81. cikk (1) bekezdésébe ütköző – egységes
és folyamatos – jogsértést valósítanak meg (lásd többek között a megtámadott határozat (275)–(277) preambulumbekezdését).
A Bizottság e határozat 1. cikkében a feldolgozók kartelljéért való felelősséget a spanyol feldolgozóknak, a Deltafinának,
a Dimon Inc.‑nek – amely azon vállalatcsoport anyavállalata, amelyhez az Agroexpansión tartozik –, valamint a felpereseknek,
a termelők képviselőinek kartelljéért való felelősséget pedig az ASAJA‑nak, az UPA‑nak, a COAG‑nak és a CCAE‑nak (a továbbiakban
együttesen: a termelők képviselői) tudja be.
A megtámadott határozat 2. cikkében a Bizottság arra kötelezi e vállalkozásokat és a termelők képviselőit, hogy azonnal vessenek
véget az 1. cikkben említett jogsértéseknek, amennyiben ezt még nem tették meg, és a jövőben tartózkodjanak az olyan versenykorlátozó
magatartás tanúsításától, amelynek célja vagy hatása e jogsértésekkel azonos vagy egyenértékű.
A megtámadott határozat 3. cikkében a Bizottság a következő bírságokat szabja ki:
–        Deltafina: 11 880 000 euró;
–        Cetarsa: 3 631 500 euró;
–        WWTE: 1 822 500 euró;
–        Agroexpansión: 2 592 000 euró;
–        Taes: 108 000 euró;
–        ASAJA: 1 000 euró;
–        UPA: 1 000 euró;
–        COAG : 1 000 euró;
–        CCAE : 1 000 euró.
A megtámadott határozat 3. cikkéből továbbá kitűnik, hogy a felperesek egyetemlegesen felelősek a WWTE‑vel szemben kiszabott
bírság megfizetéséért, továbbá hogy a Dimon felelős az Agroexpansiónnal szemben kiszabott bírság megfizetéséért.
3.
A megtámadott határozat címzettjei
A megtámadott határozat 2.4. pontja a címzettek kérdését taglalja (a megtámadott határozat (357)–(400) preambulumbekezdése).
Először is a Bizottság e pontban kifejti, hogy nyilvánvaló, hogy a spanyol feldolgozók és a Deltafina a feldolgozók kartelljében,
illetve az ASAJA, az UPA, a COAG és a CCAE a termelők képviselőinek kartelljében közvetlenül vettek részt, ezért e vállalkozások,
illetve egyesülések mindegyike „köteles a jogsértésért való felelősséget viselni, és következésképpen a [megtámadott határozat]
címzettje” (a megtámadott határozat (357) és (358) preambulumbekezdése). A megtámadott határozat (359)–(369) preambulumbekezdésében
a Bizottság különösen a Deltafina feldolgozók kartelljében betöltött szerepét értékeli.
A Bizottság továbbá az egyes leányvállalatok jogsértő magatartásának az anyavállalatoknak való betudhatóságát vizsgálja, kijelentve,
hogy a jelen ügyben e kérdés három esetben, vagyis az Agroexpansión, a WWTE és a Taes esetében merül fel (a megtámadott határozat
(370)–(400) preambulumbekezdése).
Ezzel kapcsolatban a Bizottság elsősorban a szerinte ilyen esetekben alkalmazandó elvekre emlékeztet (a megtámadott határozat
(371)–(374) preambulumbekezdése).
Különösen a következőket fejti ki:
–        annak megállapításához, hogy az anyavállalatot felelősnek kell‑e tekinteni leányvállalata jogsértő magatartásáért, azt kell
bizonyítani, hogy „a leányvállalat nem önálló módon határozza meg magatartását a piacon, hanem lényegében az anyavállalat
által megszabott utasításokat követi” (a Bíróság 48/69. sz., Imperial Chemical Industries kontra Bizottság ügyben 1972. július
14‑én hozott ítéletének [EBHT 1972., 619. o.] 132. és 133. pontja);
–        az állandó ítélkezési gyakorlat szerint, amennyiben az anyavállalat a leányvállalatában 100%‑os részesedéssel rendelkezik,
a Bizottság jogszerűen feltételezheti, hogy az anyavállalat leányvállalata magatartása felett ténylegesen meghatározó befolyást
gyakorol (a Bíróság 107/82. sz., AEG‑Telefunken kontra Bizottság ügyben 1983. október 25‑én hozott ítéletének [EBHT 1983.,
3151. o.] 50. pontja, a C‑286/98. P. sz., Stora Kopparbergs Bergslags kontra Bizottság ügyben 2000. november 16‑án hozott
ítéletének [EBHT 2000., I‑9925. o.] 29. pontja, valamint a Törvényszék T‑305/94–T‑307/94., T‑313/94–T‑316/94., T‑318/94.,
T‑325/94., T‑328/94., T‑329/94. és T‑335/94. sz., Limburgse Vinyl Maatschappij és társai kontra Bizottság, „PVC II” egyesített
ügyekben 1999. április 20‑án hozott ítéletének [EBHT 1999., II‑931. o.] 961.  és 984. pontja);
–        ezt a feltételezést „az egyes ügyekre jellemző különös tényezők” megerősítik;
–        azon leányvállalatok esetében, amelyek nem állnak az anyavállalat 100%‑os tulajdonában, a Bíróság álláspontja szerint az anyavállalat
akkor gyakorol befolyást a leányvállalat politikájára, ha az utóbbi a jogsértés elkövetésének időpontjában a leányvállalat
többségi tulajdonosa (a fent hivatkozott Imperial Chemical Industries kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 136. pontja),
vagy ha „folyamatosan” tájékoztatást kap az adott leányvállalatról, és közvetlenül határozza meg annak piaci magatartását
(a fent hivatkozott AEG‑Telefunken kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 52. pontja);
–        az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a vállalkozás fogalmát úgy kell értelmezni, mint amely a szóban forgó megállapodás
szempontjából gazdasági egységet jelent, még akkor is, ha jogi szempontból ez az egység több természetes vagy jogi személyből
áll (a Törvényszék T‑9/99. sz., HFB és társai kontra Bizottság ügyben 2002. március 20‑án hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑1487. o.]
66. pontja, amely a Bíróság 170/83. sz. Hydrotherm Gerätebau ügyben 1984. július 12‑én hozott ítéletének [EBHT 1984., 2999. o.]
11. pontjára hivatkozik).
Másodsorban mielőtt az Agroexpansión és a WWTE esetét részletesebben megvizsgálná, a Bizottság a megtámadott határozat (375) preambulumbekezdésében
a következőket jegyzi meg:
„A jelen ügyben a négy spanyol nyersdohány‑feldolgozó közül hármat amerikai multinacionális vállalkozások irányítanak (amelyeknek
befolyása 100%‑os, illetve 90%‑os). Más fennálló ténybeli bizonyítékok is azt a vélelmet erősítik meg, miszerint az Agroexpansión
és a WWTE piaci magatartása saját anyavállalatuknak tudható be. Ebben a helyzetben a két társaságot – vagyis az anyavállalatot
és a leányvállalatot – a [megtámadott] határozatban […] megállapított jogsértésekért egyetemlegesen felelősnek kell tekinteni.”
A Bizottság a (375) preambulumbekezdésben továbbá kifejti, hogy:
„[Ezzel szemben] a kifogásközlést és a felek meghallgatását követően kiderült, hogy az akta bizonyítékai nem alkalmasak ugyanezen
állítás igazolására a Universal […] és a Universal Leaf [Tobacco Co. Inc.] Taesban és Deltafinában fennálló részesedései tekintetében.
Ugyanis az anyavállalatok és leányvállalatok közötti társasági jogi viszony[tól eltekintve] az akta nem tartalmaz egyetlen
utalást sem a Universalnak […], és a Universal Leafnek a [megtámadott határozatban] vizsgált eseményekben való tényleges részvételére.
Ezért nem lehet e vállalkozásokat az ebben az ügyben hozandó határozat címzettjeinek tekinteni. Ez a megállapítás még inkább
megállja a helyét az Intabex [Netherlands BV] esetében, mivel annak az Agroexpansiónban fennálló 100%‑os részesedése kizárólag
pénzügyi hozzájárulásra korlátozódott.”
A Bizottság a megtámadott határozat (377)–(386) preambulumbekezdésében az Agroexpansión esetét vizsgálja. Többek között megjegyzi,
hogy 1997 második féléve óta e társaság teljes mértékben – annak 100%‑os tulajdonú leányvállalata, az Intabex Netherlands
BV (a továbbiakban: Intabex) révén – a Dimon irányítása alatt áll. Ebből arra a következtetésre jut, hogy jogszerűen vélelmezhető,
hogy legalábbis a fenti időponttól kezdődően a Dimon az Agroexpansión magatartására ténylegesen meghatározó befolyást gyakorolt.
A Bizottság hozzáfűzi, hogy az akta egyéb elemei – amelyeket a megtámadott határozat (379) és (380) preambulumbekezdésében
fejt ki – is alátámasztják ezt a vélelmet. Egyébiránt a Bizottság elutasít bizonyos, a Dimon által a kifogásközlésre válaszul
megfogalmazott állításokat, így többek között azt, hogy megsértette volna a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvét azzal,
hogy az utóbbit felelősnek tartja leányvállalata jogsértő magatartásáért, miközben a Cetarsa anyavállalata, vagyis a Sociedad
estatal de participaciones industriales (a továbbiakban: Sepi) felelősségét nem állapította meg az utóbbi jogsértő magatartásáért.
A Bizottság ezen eltérő bánásmódot azzal a ténnyel igazolja, hogy a Dimon által állítottakkal ellentétben „az akt[áj]ában
[…] nem szerepel a Cetarsa és a Sepi között a jelen ügy tárgyára vonatkozó közvetlen közlésre való utalás”, hogy „a Sepi Cetarsában
való részesedése lényegében pénzügyi jellegűnek tűnik, ugyanúgy, mint az Intabex és az Agroexpansión közötti viszonyban”,
hogy „a Cetarsa (az Agroexpansiónnal ellentétben) a Sepi csoport mindennemű dohányfeldolgozási tevékenységét foglalja össze,
és nyilvánvalóan elkülönül az irányítása”, és végül hogy „a Cetarsa a Sepinek nem 100%‑os tulajdonában álló leányvállalata
(a megtámadott határozat (384) preambulumbekezdése).
A Bizottság a fenti 30. pontban kifejtett bizonyítékok alapján arra a következtetésre jut, hogy „a Dimont az Agroexpansiónnal
együttesen felelősségre kell vonni az utóbbinak a [megtámadott határozatban] megállapítottak szerint 1997 második félévétől
2001. augusztus 10‑éig tanúsított magatartása miatt” (a megtámadott határozat (386) preambulumbekezdése).
A Bizottság a megtámadott határozat (387)–(400) preambulumbekezdésében a WWTE esetét vizsgálja.
A Bizottság úgy véli, hogy két időszakot kell megkülönböztetni; az 1995‑től 1998 májusáig tartó első időszakot és az 1998
májusától a megtámadott határozat meghozataláig tartó második időszakot.
A Bizottság először a megtámadott határozat (388)–(390) preambulumbekezdésében a következő megállapításokat teszi az első
időszak tekintetében:
–        az SCC a TCLT‑n (az SCTC leányvállalatán) keresztül a WWTE‑ben kétharmados részesedéssel rendelkezett;
–        a WWTE alaptőkéjének fennmaradó egyharmada három természetes személy – vagyis a WWTE elnökének és két családtagjának – tulajdonában
volt;
–        a WWTE részvényesi közgyűlése határozatainak elfogadásához az alaptőke legalább 75%‑át képviselő részvényesek szavazatára
volt szükség;
–        a WWTE igazgatótanácsa a közgyűlés által kinevezett négy főből állt;
–        e tagok közül kettő – többek között a WWTE elnöke, aki elsőbbségi szavazattal rendelkezett – a kisebbségi részvényeseket képviselte;
–        a másik két tag egyike V., az SCC‑nek a vállalatcsoport európai tevékenységéért felelős alelnöke volt;
–        a WWTE igazgatótanácsa határozatait egyszerű többséggel fogadta el.
A Bizottság a megtámadott határozat (391) preambulumbekezdésében a fent felsorolt bizonyítékokból azt a következtetést vonja
le, hogy az első időszak alatt a WWTE‑t (az SCTC‑n és a TCLT‑n keresztül) az SCC, valamint a WWTE elnöke és annak családja
közösen irányította.
Továbbá a Bizottság ugyanezen preambulumbekezdésben említ számos olyan, az aktájában szereplő bizonyítékot, amelyek azt támasztják
alá, hogy ugyanezen időszak alatt az SCC „és/vagy leányvállalatai” tényleges befolyást gyakoroltak a WWTE Spanyolországban
tanúsított magatartására.
Végül a Bizottság a megtámadott határozat (392) preambulumbekezdésében kifejti, hogy a hivatkozott bizonyítékokra tekintettel
„meg kell állapítani, hogy 1996 és 1998 májusa között az SCC – annak ellenére, hogy leányvállalatai, a TCLT és az SCTC révén
csak a WWTE kétharmadával rendelkezett – létre tudott hozni bizonyos mechanizmusokat, amelyek együttesen lehetővé tették számára,
hogy leányvállalata spanyolországi tevékenységéről tudomást szerezzen, és így ténylegesen irányítsa leányvállalata üzletpolitikáját”.
A Bizottság a megtámadott határozat (393)–(398) preambulumbekezdésében a második időszakkal kapcsolatosan számos olyan bizonyítékot
említ, amelyek azt bizonyítják, hogy az SCC 1998 májusától akár közvetlenül, akár az SCTC‑n és a TCLT‑n keresztül egyedül
irányította a WWTE‑t, és meghatározó befolyást gyakorolt annak üzletpolitikájára. E tényezők a következők:
–        1998 májusában a TCLT a WWTE‑ben fennálló részesedését 86,94%‑ra emelte, miközben a fennmaradó részvények magának a WWTE‑nek
(9,73%), illetve egy természetes személynek (3,33%) a tulajdonában maradtak;
–        1998 októberében a WWTE felvásárolta a természetes személy részvényeit, továbbá az SCC 0,04%‑os közvetlen részesedést szerzett
a WWTE‑ben;
–        1999 májusában a TCLT és az SCC 89,64%‑ra, illetve 0,05%‑ra növelte részesedését a WWTE‑ben;
–        a WWTE közgyűlésének szavazásra vonatkozó szabályai nem változtak, ezért 1998 májusa óta az SCC irányítja a közgyűlés határozatainak
meghozatalát;
–        a WWTE igazgatótanácsának kisebbségi részvényeseket képviselő két tagja lemondott, és a közgyűlés a helyükre két új tagot
nevezett ki;
–        1998 májusa óta a WWTE igazgatótanácsának határozatait a négy tag háromnegyedes többséggel hozza meg;
–        1998 óta V. szerepet játszik a WWTE és a termelői csoportok közötti termeltetési szerződések megkötésében;
–        a WWTE 2000. évi „belső ellenőrzési eljárások és rendszerek kézikönyve” (a továbbiakban: a WWTE kézikönyv) megemlíti, hogy
az „[e]lnök a beszerzési igazgatóval együtt közvetlenül felelős a [szerződések odaítélési eljárásaiért], kikérve előzetesen
az anyavállalat engedélyét, amely minden év márciusában hagyja jóvá az adott gazdasági év költségvetését”.
A Bizottság a megtámadott határozat (399) preambulumbekezdésében megjegyzi, hogy „[a]z SCC által a kifogásközlésre válaszul
megfogalmazott érvek nem igazolnak egy ezzel kapcsolatos eltérő következtetést”. A Bizottság szerint különösen „az a tény,
hogy spanyol leányvállalatának helyi vezetése van, [nem cáfolja azon következtetést, miszerint] az SCC meghatározó befolyást
gyakorolt e leányvállalatra”.
A Bizottság e különböző bizonyítékokra figyelemmel a megtámadott határozat (400) preambulumbekezdésében arra a következtetésre
jut, hogy legalább 1996 óta „az SCC és/vagy leányvállalatai, az SCTC és a TCLT” meghatározó befolyást gyakorolt a WWTE üzletpolitikájára,
ezért az utóbbival szemben kifogásolt magatartás tekintetében egyetemlegesen kell őket felelősségre vonni, így következésképpen
a megtámadott határozat címzettjei közé tartoznak.

Az eljárás és a felek kérelmei
A Törvényszék Hivatalához 2005. január 21‑én benyújtott keresetlevelükkel a felperesek megindították a jelen eljárást.
Ugyanezen a napon a WWTE a megtámadott határozatban a vele szemben kiszabott bírság csökkentése iránti keresetet indított
(T‑37/05. sz. ügy).
2005. január 22‑én az Agroexpansión ugyancsak keresetet indított a megtámadott határozatban a vele szemben kiszabott bírság
csökkentése iránt (T‑38/05. sz. ügy).
2005. január 28‑án a Dimon a megtámadott határozat részleges megsemmisítése iránt, illetve másodlagosan az e határozatban
vele szemben kiszabott bírság csökkentése iránt indított keresetet (T‑41/05. sz. ügy).
A Törvényszék Hivatalához 2005. augusztus 1‑jén érkezett levelükben a felperesek a jelen ügynek a T‑37/05., T‑38/05. és T‑41/05. sz.
üggyel való egyesítését kérték.
A Bizottság a Törvényszék Hivatalához 2005. szeptember 7‑én érkezett levelében kijelentette, hogy úgy véli, hogy a négy ügy
egyesítése nem növeli jelentősen az eljárás hatékonyságát, és a Törvényszékre bízza annak eldöntését, hogy az egyesítés iránti
kérelemnek helyt ad‑e, vagy sem.
A Törvényszék nem adott helyt az egyesítés iránti kérelemnek.
Az előadó bíró jelentése alapján a Törvényszék (negyedik tanács) úgy döntött, megnyitja a szóbeli szakaszt, és eljárási szabályzatának
64. cikke szerinti pervezető intézkedések keretében felhívta a Bizottságot, hogy nyújtson be egy iratot, illetve hogy bizonyos
kérdésekre válaszoljon. A Bizottság a megszabott határidőn belül eleget tett a kérésnek.
A Törvényszék a 2009. június 17‑i tárgyaláson meghallgatta a felek szóbeli előterjesztéseit és a Törvényszék kérdéseire adott
válaszaikat.
A felperesek azt kérik, hogy a Törvényszék:
–        az őket érintő részében semmisítse meg a megtámadott határozatot;
–        kötelezze a Bizottságot a költségek viselésére.
A Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék:
–        utasítsa el a keresetet;
–        kötelezze a felpereseket a költségek viselésére.

A jogkérdésről
A felperesek keresetük alátámasztására két jogalapra hivatkoznak. Az első jogalap két részből áll. Az első rész az EK 81. cikk
(1) bekezdésének, valamint a[z EK 81. és EK 82. cikkben] meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról szóló, 2002. december
16‑i 1/2003/EK tanácsi rendelet (HL 2003. L 1., 1. o., magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 205. oldal) 23. cikke
(2) bekezdésének megsértésére vonatkozik. A második, másodlagosan felhozott rész a megtámadott határozat elégtelen indokolására
vonatkozik. A második jogalap az egyenlő bánásmód elvének megsértésére vonatkozik. Mivel e két jogalap szorosan összefügg,
azokat együttesen kell megvizsgálni.
1.
A felek érvei
Az első jogalap első részében a felperesek azt állítják, hogy a Bizottság megsértette az EK 81. cikk (1) bekezdését és a 1/2003
rendelet 23. cikkének (2) bekezdését azzal, hogy felelősségre vonta őket a WWTE által elkövetett jogsértésért.
Kijelentik, hogy az ítélkezési gyakorlat és a Bizottság határozathozatali gyakorlata értelmében két kumulatív feltételnek
kell fennállnia ahhoz, hogy egy vállalkozást felelősségre lehessen vonni egy másik vállalkozás által elkövetett jogsértés
miatt: nem elegendő csupán, hogy az első vállalkozás meghatározó befolyást tudjon gyakorolni a másik vállalkozás magatartására,
hanem e befolyást ténylegesen gyakorolnia is kell.
A felperesek az első feltétellel kapcsolatosan arra hivatkoznak, hogy az 1998 májusa előtti időszakban a TCLT nem tudott meghatározó
befolyást gyakorolni a WWTE üzletpolitikájára, és nem rendelkezett olyan irányítási hatáskörrel a WWTE tekintetében, amely
azt teljesen megfoszthatta volna tényleges önállóságától a piaci magatartása meghatározását illetően. Ezért úgy vélik, hogy
a Bizottság tévesen tudta be a TCLT‑nek, és kiterjesztően az SCTC‑nek és az SCC‑nek a hivatkozott időszakban a WWTE által
elkövetett jogsértést.
Állításaik alátámasztására a felperesek különösen arra a tényre hivatkoznak, hogy az SCTC és az SCC csupán közvetett részesedéssel
rendelkezett a WWTE‑ben, és hogy a WWTE‑t egyrészt a TCLT, másrészt a WWTE elnöke és családja közösen irányította, továbbá
az „akta [azon] bizonyítékai” amelyekre a Bizottság utal a megtámadott határozat (391) preambulumbekezdésében, nem bizonyítják,
hogy meghatározó befolyást tudtak volna gyakorolni a WWTE‑re.
A felperesek úgy vélik, hogy a vállalkozások közötti összefonódások ellenőrzéséről szóló, 2004. január 20‑i 139/2004/EK tanácsi
rendeletben (HL L 24., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 3. kötet, 40. oldal) meghatározott „közös irányítás” fogalma
nem egyenlő a meghatározó befolyás gyakorlására való képességgel. Ezzel kapcsolatosan egyrészt arra hivatkoznak, hogy a hivatkozott
rendeletet nem lehet a jelen ügyre analógia útján alkalmazni. Másrészt arra hivatkoznak, hogy még ha feltesszük is, hogy a
hivatkozott rendeletben az ilyen esetre való utalások is találhatók, inkább a „kizárólagos irányítás”, és nem a „közös irányítás”
fogalma felelne meg annak az „egy leányvállalat üzletpolitikájára való meghatározó befolyás gyakorlása lehetőségének” meghatározására.
Az 1998 májusát követő időszak tekintetében a felperesek elismerik, hogy meghatározó befolyást tudtak gyakorolni a WWTE üzletpolitikájára.
A második feltétellel kapcsolatosan a felperesek először is arra hivatkoznak, hogy ahhoz hogy e feltétel teljesüljön, az kell,
hogy az anyavállalat közvetlen utasításokat adjon a jogsértés elkövetésére, vagy abban közvetlenül részt vegyen. Ezen állítás
alátámasztására különösen a Bizottság által a megtámadott határozat (376) preambulumbekezdésében tett megállapítására hivatkoznak,
amely szerint „az anyavállalatok és leányvállalatok közötti társasági jogi viszony[tól eltekintve], az akta nem tartalmaz
egyetlen utalást sem a Universalnak […], sem a Universal Leafnek a [megtámadott határozatban] vizsgált eseményekben való tényleges
részvételére”.
A felperesek úgy vélik, hogy a Bizottság téved, amikor azt állítja, hogy elegendő annak bizonyítása, hogy a leányvállalat
nem rendelkezik teljes önállósággal a piaci magatartása meghatározását illetően – anélkül, hogy a jogsértő magatartással fennálló
különös viszonyt bizonyítaná – annak megállapításához, hogy az anyavállalat ténylegesen meghatározó befolyást gyakorolt a
leányvállalatra nézve. Egyrészt úgy vélik, hogy a Bizottság ezen álláspontját az általa hivatkozott ítélkezési gyakorlat nem
támasztja alá. Másrészt kijelentik, hogy a hivatkozott befolyásnak a „jogsértést érintő üzletpolitikára” kell vonatkoznia.
A jelen ügyben ugyanis a jogsértés a nyersdohány felvásárlási piacán történt, vagyis egy olyan piacon, amelyen a WWTE teljes
önállósággal rendelkezett, és amely nem tartozott az „üzletpolitika vagy az eladási politika” körébe. A felperesek ugyanezen
indokok alapján kifogásolják azon tényt, hogy azok a bizonyítékok, amelyekre a Bizottság támaszkodik, csupán a finanszírozásra
és a dohányeladásra vonatkoznak, a nyersdohány‑felvásárlásra nem.
Másodsorban a felperesek arra hivatkoznak, hogy egy vertikálisan szerveződő vállalatcsoport esetén a valamely leányvállalat
jogsértő magatartásáért fennálló felelősség nem tudható be automatikusan a csoportot irányító társaságra. Csupán az érintett
leányvállalatnak utasításokat adó, vagy annak magatartását lényegében irányító anyavállalat vonható ily módon felelősségre.
Harmadsorban a felperesek arra hivatkoznak, hogy a Bizottság feladata annak bizonyítása, hogy a felperesek utasításokat adtak
a WWTE‑nek. Azt állítják, hogy nem vélelmezhető, hogy amennyiben egy társaság a másik társaság 100%‑os tulajdonában áll, az
utóbbi ténylegesen meghatározó befolyást gyakorol az előbbi üzletpolitikájára. Arra hivatkoznak többek között, hogy a fenti
27. pontban hivatkozott AEG‑Telefunken kontra Bizottság ítélet és a „PVC II”‑ítélet alapjául szolgáló ügyekben a közösségi
bíróság nem szorítkozott csupán arra, hogy e vélelemmel éljen, hanem mélyrehatóan vizsgálta az anyavállalat jogsértésben való
részvételének kérdését is.
Mindenesetre a felperesek szerint a Bizottság a fent hivatkozott vélelemre sem a kifogásközlésben, sem a megtámadott határozatban
nem hivatkozott. Következésképpen arra nem hivatkozhat az ellenkérelmében először. A felperesek hozzáteszik, hogy a Bizottság
a megtámadott határozat (18) és (376) preambulumbekezdésében megjegyezte, ahhoz, hogy az anyavállalatot a leányvállalat magatartásáért
felelősségre lehessen vonni, további bizonyítékokat kell szolgáltatnia még akkor is, ha a leányvállalat az anyavállalat 100%‑os
tulajdonában áll.
Egyébiránt a felperesek ragaszkodnak ahhoz, hogy a Bizottságnak mindegyikük esetében bizonyítania kell, hogy ténylegesen meghatározó
befolyást gyakoroltak a WWTE‑re. Ennek kapcsán különösen arra hivatkoznak, hogy a Bizottság a Törvényszék T‑31/99. sz., ABB
Asea Brown Boveri kontra Bizottság ügyben 2002. március 20‑án hozott ítélete (EBHT 2002., II‑1881. o.) 37. pontjának értelmében
nem állíthatja, hogy V. „[f]eladatot töltött be a csoport irányításában”. Kijelentik, hogy V. soha nem volt az SCC által kinevezett
vezető – ezért nem lehet őt a fent hivatkozott ítélet által meghatározott „felső vezetőkhöz” hasonlítani –, illetve nem volt
felelős a Standard csoport adott régióban vagy országban végzett összes tevékenységéért, illetve e csoporton belül nem volt
megbízva az érintett szektorban tevékenységet végző összes vállalkozás világszintű kereskedelmi vezetésével. A felperesek
hozzáteszik, hogy V. szerepe a Standard Commercial Tobacco Services Ltd (a továbbiakban: „SCTL”) európai képviselete volt,
ám e hatásköre a helyi leányvállalatok – többek között a WWTE – igazgatótanácsában való tagságából, és nem az SCC által adott
megbízásból eredt. V. feladatköre a feldolgozott dohány eladásának a Standard csoport nemzetközi eladási hálózatán keresztül
történő koordinációjára korlátozódott.
Negyedsorban a felperesek az 1998 májusa előtti időszakot taglalják. Kijelentik, hogy a Bizottság nem bizonyította kellőképpen,
hogy ezen időszak alatt valamelyikük is arra utasította volna a WWTE‑t, hogy versenyellenes magatartást tanúsítson. Különösen
a megtámadott határozat (391) preambulumbekezdésében felsorolt bizonyítékok nem rendelkeznek erre nézve megfelelő bizonyító
erővel.
Az utolsó bizonyítékkal kapcsolatosan a felperesek először is azt állítják, hogy a Bizottság a TCLT‑vel kapcsolatosan nem
szolgáltat semmiféle bizonyítékot, illetve nem hoz fel semmiféle érvet. Többek között megjegyzik, hogy az utóbbi egy saját
tevékenységgel nem rendelkező vállalkozás, amelynek a WWTE‑ben fennálló részesedése kizárólag pénzügyi jellegű.
Másodszor a felperesek arra hivatkoznak, hogy V. az SCTL‑nek, és nem az SCC‑nek dolgozott. Hozzáfűzik továbbá, hogy a Bizottság
azon állítása, miszerint V.‑re – mint az SCC képviselőjére – hárult a Standard csoport európai tevékenyégéért való általános
felelősség, nagyon általános, következésképpen teljesen megalapozatlan. Mindenesetre e körülmények nem bizonyítják, hogy a
SCTC közvetlenül arra utasította volna a WWTE‑t, hogy versenyellenes magatartást tanúsítson.
Harmadszor a felperesek azt állítják, hogy a Bizottság azon kijelentése, miszerint V. „[volt] felelős a WWTE és anyavállalatai
közötti kapcsolatokért” (a megtámadott határozat (391) preambulumbekezdése), ugyancsak túlzottan általános, és ennélfogva
teljesen megalapozatlan. Többek között arra hivatkoznak, hogy a Bizottság nem bizonyítja, hogy a hivatkozott „kapcsolatok”
kifejezés a WWTE‑nek adott utasításokat is magában foglalja.
Negyedszer a felperesek azt állítják, hogy a WWTE igazgatótanácsa megtámadott határozat (391) preambulumbekezdésében hivatkozott
1996. március 25‑i és 26‑i ülésének jegyzőkönyve csupán az SCTC‑ről tesz említést, ezért az SCC‑re és a TCLT‑re nem vonatkozhatnak
a Bizottság által e jegyzőkönyvből levont következtetések. Az SCTC hozzáteszi, hogy a jegyzőkönyv nem bizonyítja, hogy az
utóbbi arra utasította volna a WWTE‑t, hogy versenyellenes magatartást tanúsítson. Az SCTC véleményét, illetve engedélyét
ugyanis csupán a nyersdohány felvásárlástól független – vagyis többek között a feldolgozott dohány eladásával, illetve a rendkívüli
kiadásokkal kapcsolatos – kérdésekben kérték ki.
Ötödször a TCLT előadja, hogy a Bizottság nem állította, hogy a megtámadott határozat (391) preambulumbekezdésében hivatkozott
valamelyik telefax a TCLT‑re vonatkozott volna. Az SCC azon az állásponton van, hogy e telefaxokat az egyik SCTC‑hez tartozó
társaság – és nem az SCC – valamely alkalmazottja küldte. A „Standard Commercial UK” név egyes telefaxokban történő feltüntetése
a feladó részéről téves volt, mivel az SCC az Egyesült Királyságban nem rendelkezik semmiféle képviselettel. V.‑nek az SCC
éves jelentéseiben az SCC alelnökeként történő feltüntetése is téves. Az SCTC a maga részéről kijelenti, hogy a szóban forgó
telefaxokban csak az került feltüntetésre, hogy lehetséges, hogy V‑nek tudomása volt a WWTE magatartásáról, és úgy véli, hogy
ebből nem lehet arra következtetni, hogy az SCTC utasította volna arra a WWTE‑t, hogy versenyellenes magatartást tanúsítson.
Ötödsorban a felperesek az 1998 májusát követő időszakot taglalják. Kijelentik, hogy a Bizottság nem bizonyította kellőképpen,
hogy ezen időszak alatt valamelyikük is arra utasította volna a WWTE‑t, hogy versenyellenes magatartást tanúsítson.
Ezzel kapcsolatosan először is előadják, hogy a megtámadott határozat (396) és (398) preambulumbekezdésében szereplő megállapítások
kizárólag az SCTC‑t érintik.
Másodszor a felperesek kifogásolják a Bizottságnak a megtámadott határozat (398) preambulumbekezdésében, valamint 313. lábjegyzetében
foglalt állításait. Először is úgy vélik, hogy a szóban forgó lábjegyzetben hivatkozott „hosszú távú spanyol szállítási szerződések”
egyáltalán nem függnek össze az érintett jogsértésekkel, és nem szolgálhatnak bizonyítékul arra, hogy valamelyikük is arra
utasította volna a WWTE‑t, hogy versenyellenes magatartást tanúsítson. Továbbá arra hivatkoznak, hogy a Bizottság a WWTE‑kézikönyvre
alapozva sem tud semmiféle érvet felhozni. E tekintetben egyrészt azt állítják, hogy e kézikönyv nem bizonyítja kellőképpen,
hogy az SCTC arra utasította volna a WWTE‑t, hogy megsértse a versenyszabályokat. Másrészt kifejtik, hogy a hivatkozott kézikönyv
„úgy rendelkezik, hogy az SCTC a szerződések odaítélési eljárásai megkezdése előtt engedélyt ad”, amely a gyakorlatban azt
jelenti, hogy „engedélyezi a Spanyolországban felvásárlandó dohánymennyiséget”. Hozzáteszik, hogy erre az engedélyre az éves
költségvetés elfogadása során kerül sor, és az nem egy meghatározott áron történő vásárlásra, illetve egy adott módszer vagy
képlet alapján történő árrögzítésre vonatkozó engedélyt jelent. A WWTE az SCTC által engedélyezett kiadások keretén belül
„teljesen önállóan hajtja végre önálló felvásárlási politikáját”. Hozzáteszik, hogy a kézikönyv 2000‑ben készült, ezért nem
szolgálhat annak bizonyítására, hogy az SCTC 1998 májusától meghatározó befolyást gyakorolt a WWTE‑re.
Hatodsorban a felperesek úgy vélik, hogy jogilag megkövetelt módon bizonyították, hogy a WWTE önállóan, és nem az előbbiek
utasítása alapján folytatta tevékenységét a piacon, amikor elkövette az EK 81. cikk (1) bekezdésébe ütköző jogsértést.
Ezzel kapcsolatosan először is kijelentik, hogy a Bizottság sem vitatja, hogy a WWTE saját helyi vezetéssel rendelkezik.
Másodszor arra a tényre hivatkoznak, hogy a WWTE saját vagyonnal és munkaerővel rendelkezett.
Harmadszor megismétlik, hogy az SCTC a feldolgozott dohány forgalmazásában és eladásában vett részt, miközben kizárólag a
WWTE volt felelős a nyersdohány‑felvásárlásért.
Negyedszer a felperesek kijelentik, hogy a Standard csoport decentralizált felépítésű, és a „spanyol dohánypiac a csoport
általános tevékenységeinek teljesen jelentéktelen részét képezi”.
Ötödször a felperesek válaszukban megjegyzik, hogy a TCLT csupán pénzeszközökkel rendelkezett, nem végzett tevékenységet,
és nem alkalmazott munkaerőt. Kifejtik, hogy a TCLT a WWTE‑től csak „formálisan” vásárolt feldolgozott dohányt annak érdekében,
hogy az „a WWTE könyvelésében nyereségként jelenjen meg”, és hogy az SCTC egyáltalán nem vett részt az utóbbi felvásárlási
stratégiájában, amely lényegében a WWTE elnökének kizárólagos hatáskörébe tartozott.
A felperesek a fenti megfontolások összességéből arra a következtetésre jutnak, hogy a Bizottság nem bizonyította kellőképpen,
hogy ezen időszak alatt valamelyikük is arra utasította volna a WWTE‑t, hogy versenyellenes magatartást tanúsítson. Ennélfogva
a Bizottság tévesen alkalmazta az EK 81. cikk (1) bekezdését és a 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdését.
Az első jogalap másodlagosan felhozott második részében a felperesek arra hivatkoznak, hogy a Bizottság megsértette az EK 253. cikket
azzal, hogy nem indokolta kellően azon értékelését, miszerint a felperesek egyetemlegesen felelősek a WWTE magatartásáért.
A felperesek a második jogalappal kapcsolatosan elsősorban azt fejtik ki, hogy a Bizottság két különböző kritériumot alkalmazott
annak megállapítására, hogy a Universal, a Universal Leaf Tobacco Co. Inc. (a továbbiakban: Universal Leaf) és a Sepi közül
egyik sem felelős leányvállalata jogsértő magatartásáért. Azt vizsgálta ugyanis, hogy a bizottsági aktában egyrészt „a megtámadott
határozatban vizsgált tények [tartalmaztak‑e olyan utalást], amely a Universal, a Universal Leaf Tobacco Co. Inc tényleges
részvételére” (a megtámadott határozat (376) preambulumbekezdése), másrészt „a Cetarsa és a Sepi között a jelen ügy tárgyára
vonatkozó közvetlen kommunikációra” (a megtámadott határozat (384) preambulumbekezdése) vonatkozott volna.
A Bizottság mindazonáltal nem bizonyította sem az SCC‑nek, sem az SCTC‑nek, sem a TCLT‑nek a WWTE által elkövetett jogsértésben
való tényleges részvételét, sem azt, hogy a jelen ügy tárgyára vonatkozóan bármiféle közvetlen kommunikációra került volna
sor a felperesek és a WWTE között.
Másodsorban a felperesek azt állítják, hogy a Bizottság az Intabexet is kedvezőbb bánásmódban részesítette, mint a TCLT‑t.
Azt a tényt kifogásolják, hogy a Bizottság a TCLT‑t az Intabexszel szemben a megtámadott határozat címzettjei közé foglalta,
és felelősségre vonta leányvállalata jogsértő magatartásáért, miközben az utóbbi tevékenységében való részvétele pusztán pénzügyi
jellegű volt, illetve a Bizottság nem bizonyította tényleges részvételét a WWTE‑vel szemben megállapított jogsértésben.
A felperesek úgy vélik, hogy az a tény, hogy a TCLT a kifogásközlésre adott válaszában nem tüntette fel, hogy a WWTE tevékenységében
való részvétele pusztán pénzügyi jellegű volt, irreleváns. Arra hivatkoznak, hogy a Bizottság feladata annak bizonyítása,
hogy a TCLT felelőssége megállapítható. Egyébiránt úgy vélik, hogy a Bizottság nem állíthatja hatékonyan, hogy 1996 és 1999
között a TCLT volt a WWTE fő felvásárlója. Egyrészt ugyanis ezekre a felvásárlásokra kizárólag adójogi szempontból került
sor, továbbá gyakorlatban a TCLT‑hez nem irányult semmiféle dohányszállítás. Másrészt a Bizottság a megtámadott határozatban
nem hivatkozott ezen érvre.
Harmadsorban a felperesek hangsúlyozzák, hogy nem hivatkoznak előnyök szerzése végett egy harmadik személy javára elkövetett
jogellenes magatartásra. Pontosabban kijelentik, hogy nem állítják, hogy a Bizottság jogellenesen mulasztotta el a Universal,
a Universal Leaf, a Sepi illetve az Intabex felelősségének megállapítását, vagy azt, hogy az utóbbiakat a megtámadott határozat
címzettjeinek tekintse. Előadják, hogy amennyiben a Bizottság egy bizonyos kritériumra támaszkodva úgy véli, hogy valamely
vállalkozás nem kell, hogy a megtámadott határozat címzettje legyen, ugyanezen kritériumot hátrányos megkülönböztetéstől mentesen
kell alkalmaznia az összes többi érintett vállalkozásra.
A Bizottság úgy véli, hogy az első jogalapot el kell utasítani mint megalapozatlant.
A Bizottság elsőször is egyetért a felperesekkel abban, hogy ahhoz, hogy egy anyavállalat felelősségre vonható legyen valamelyik
leányvállalata által elkövetett magatartásért, egyrészt az kell, hogy az anyavállalat meghatározó befolyást tudjon gyakorolni
e leányvállalat üzletpolitikájára, másrészt az, hogy e befolyást ténylegesen gyakorolja is.
Az első feltétellel kapcsolatosan a Bizottság megjegyzi, hogy azt a jogalkotó meglehetősen pontosan meghatározta a 139/2004
rendeletben. Pontosabban e rendelet 3. cikkének (2) és (3) bekezdésére hivatkozik. Egyébiránt visszautasítja azon állítást,
miszerint a befolyás csak akkor „meghatározó”, ha „kizárólagos” (lásd a fenti 57. pontot).
A fenti 88. pontban ismertetett feltétel kapcsán a Bizottság vitatja a felperesek azon álláspontját, miszerint e feltétel
azt követeli meg, hogy az anyavállalat arra utasítsa leányvállalatát, hogy sértse meg az EK 81. cikket, vagy hogy maga az
anyavállalat közvetlenül részt vegyen a jogsértésben. Kijelenti, hogy az ítélkezési gyakorlat e feltétel meghatározásakor
állandó jelleggel hivatkozik a leányvállalat önállóságának hiányára a piaci magatartása meghatározását illetően, anélkül hogy
a jogsértéssel fennálló kapcsolat külön bizonyításra szorulna.
A Bizottság arra hivatkozik, hogy a leányvállalat [üzlet]politikája feletti tényleges irányítást alátámasztó bizonyítékok
között szerepel az a tény, amikor az anyavállalat képviselve van a szóban forgó leányvállalat igazgatótanácsában. Hozzáteszi,
hogy egy leányvállalat kevésbé lehet önálló, ha ugyanazon a piacon végzi tevékenységét, mint anyavállalata, vagy egy ahhoz
szorosan kapcsolódó piacon. Az általános tényezőkön felül egyes különös tényezők is segíthetik annak bizonyítását, hogy az
anyavállalat részt vesz leányvállalata üzletpolitikájában, vagy hogy olyan mechanizmusokat hozott létre, amelyek lehetővé
teszik a leányvállalat tevékenységének ellenőrzését.
A Bizottság hozzáteszi még, hogy az ítélkezési gyakorlat elismerte, hogy amikor az anyavállalat 100%‑os részesedéssel rendelkezik
a leányvállalatában, vélelmezhető, hogy befolyást gyakorol leányvállalata magatartására. Az anyavállalat ezt a vélelmet úgy
döntheti meg, hogy olyan bizonyítékokat szolgáltat, amelyek alkalmasak annak bizonyítására, hogy a szóban forgó leányvállalat
valóban önállóan végzi tevékenységét a piacon.
A Bizottság hozzáfűzi, hogy a fent hivatkozott vélelem alkalmazandó, ha az anyavállalat akár közvetlenül, akár közvetetten
100%‑os részesedéssel rendelkezik a leányvállalatában.
Másodsorban a Bizottság az 1998 májusát megelőző időszakot vizsgálja.
Ezzel kapcsolatosan először is arra hivatkozik, hogy a megtámadott határozat (388), (390) és (391) preambulumbekezdésében
jogilag megkövetelt módon bizonyította, hogy a felperesek a szóban forgó időszak alatt meghatározó befolyást tudtak gyakorolni
a WWTE üzletpolitikájára.
Másodszor a Bizottság előadja, hogy a megtámadott határozat (391) preambulumbekezdése több olyan bizonyítékot sorol fel, amelyek
bizonyítják, hogy a WWTE anyavállalatai olyan mechanizmusokat hoztak létre, amelyek lehetővé tették, hogy ténylegesen meghatározó
befolyást gyakoroljanak e leányvállalat üzleti magatartására. Ezzel kapcsolatosan megjegyzi továbbá, hogy az a tény, hogy
a felperesek a meghatározó befolyást ténylegesen gyakorolták, a legjobb objektív kritérium annak meghatározására, hogy egy
anyavállalatnak lehetősége volt‑e e befolyás gyakorlására.
A fenti tényezőkkel kapcsolatosan a Bizottság először is hangsúlyozza V.‑nek a Standard csoporton belüli szerepét és felelősségét.
Úgy véli többek között, hogy a felperesek nem hivatkozhatnak azon tényre, hogy V. nem állt alkalmazásban sem az SCC‑nél, sem
az SCTC‑nél, sem a TCLT‑nél, illetve egyik társaságnál sem töltött be „corporate officer” (társasági tisztségviselői) posztot.
Csupán annak van jelentősége, hogy „[f]eladatot töltött[‑e] be a csoport irányításában” (a fenti 64. pontban hivatkozott ABB
Asea Brown Boveri kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 37. pontja).
A Bizottság ezt követően a WWTE igazgatótanácsának 1996. március 25‑i és 26‑i ülésének jegyzőkönyvére hivatkozik.
Egyébiránt a Bizottság azt állítja, hogy a megtámadott határozat (391) preambulumbekezdésében hivatkozott levelezés azt bizonyítja,
hogy a WWTE V.‑t nem csak a társaság dohányfelvásárlási tevékenységéről, hanem a többi feldolgozóval kötött árra és mennyiségre
vonatkozó megállapodásokról is tájékoztatta.
Harmadszor a Bizottság arra hivatkozik, hogy az a tény, hogy a Standard csoporton belül csak a TCLT rendelkezik közvetlen
részesedéssel a WWTE‑ben, nem akadálya annak, hogy az SCC és az SCTC meghatározó befolyást gyakoroljon az utóbbira. Azt állítja,
hogy több tényező is azt bizonyítja, hogy kapcsolat áll fenn a WWTE és a felperesek között. E tekintetben többek között megjegyzi,
hogy a WWTE igazgatótanácsának négy tagjából kettőt a TCLT nevezett ki, és 1996 és 1999 között a TCLT volt a WWTE fő ügyfele,
továbbá az SCTC a dohányfeldolgozás és ‑forgalmazás területén végzi tevékenységét, és 2000 óta e társaság a WWTE fő ügyfele,
illetve az SCC az európai dohányszektorban folytatott tevékenységekért felelős aligazgatója tagja a WWTE igazgatótanácsának.
Kijelenti, hogy e vállalatcsoportban minden társaságnak meghatározott szerepe van: a WWTE vásárolja és dolgozza fel Spanyolországban
a nyersdohányt; a megtermelt árut aztán közvetlenül a TCLT és az SCTC vásárolja fel; utána e két társaság az SCC eladási hálózatán
keresztül forgalmazza a megtermelt árut, miközben az utóbbi koordinálja a csoport különböző operatív társaságainak tevékenységét.
A Bizottság a fentiek összességéből arra a következtetésre jut, hogy nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor úgy ítélte meg,
hogy az 1998 májusát megelőző időszakban a WWTE a Standard csoporttal gazdasági egységet képezett, és hogy a felperesek egyetemleges
felelősségét kell megállapítani a bírság megfizetéséért.
Harmadsorban a Bizottság az 1998 májusát követő időszakot vizsgálja.
Ezzel kapcsolatosan először is megjegyzi, hogy a felperesek nem vitatják, hogy ezen időszak alatt meghatározó befolyást tudtak
gyakorolni a WWTE magatartására.
Másodszor a Bizottság rámutat, hogy a Standard csoport 1998 májusa óta kizárólagos irányítással rendelkezik a WWTE felett,
illetve 1998 októbere óta 100%‑os részesedéssel rendelkezik az utóbbiban. Úgy véli tehát, hogy jogszerűen feltételezhette,
hogy a felperesek meghatározó befolyást gyakoroltak leányvállalatuk üzletpolitikájára.
A Bizottság visszautasítja a felperesek azon állítását, miszerint a megtámadott határozatban nem ezt a vélelmet alkalmazta
annak érdekében, hogy megállapítsa a felelősségüket a WWTE jogellenes magatartása tekintetében. Különösen a felperesek által
a megtámadott határozat (376) preambulumbekezdésének tulajdonított értelmezést utasítja el (lásd a fenti 59. pontot), kijelentve,
hogy a hivatkozott preambulumbekezdésből, valamint a megtámadott határozat (18) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy „annak
indoka, hogy [a Bizottság] nem címezte [e határozatot] az Intabexnek és a Universalnak, a kifogásközlésre válaszul nyújtott,
valamint a meghallgatás során adott észrevételeikben rejlik, amelyek elegendőek voltak a leányvállalatukban fennálló részesedésükön
alapuló azon vélelem megdöntésére, hogy e társaságok leányvállalatuk felett tényleges irányítással rendelkeznek”. Hozzáteszi,
hogy a szóban forgó vélelmet nem alkalmazhatta a Taes esetében, mivel anyavállalatai – vagyis a Universal és a Universal Leaf –
csupán 90%‑os részesedéssel rendelkeztek e leányvállalatban. A Deltafina esetében – amely a Universal és a Universal Leaf
100%‑os irányítása alatt állt – a Bizottság arra hivatkozik, hogy a két utóbbi társaságnak sikerült megdöntenie a szóban forgó
vélelmet, és hogy a felperesek soha nem állították, hogy a bizottsági akta olyan bizonyítékokat tartalmazott volna arra vonatkozóan,
hogy a fenti anyavállalatok meghatározó befolyást gyakoroltak a szóban forgó leányvállalatra.
Harmadszor a Bizottság kijelenti, hogy a megtámadott határozat (395)–(398) preambulumbekezdésében még olyan további bizonyítékokat
sorol fel, amelyek alátámasztják azon következtetését, miszerint a felperesek ténylegesen meghatározó befolyást gyakoroltak
a WWTE üzletpolitikájára.
A Bizottság többek között az SCTC végrehajtó bizottságának egyik, V.‑hez intézett, „hosszú távú spanyol beszerzési szerződésekre”
vonatkozó feljegyzése bizonyos részeire támaszkodik (a megtámadott határozat (396) preambulumbekezdése valamint 313. lábjegyzete).
A Bizottság által hivatkozott másik bizonyíték az, a megtámadott határozat (398) preambulumbekezdésében és 314. lábjegyzetében
említett tény, hogy a WWTE igazgatótanácsa annak költségvetését „az anyavállalat által javasolt módosításoktól függően” hagyja
jóvá.
Egyébiránt a Bizottság a WWTE‑kézikönyvvel kapcsolatosan a megtámadott határozat (398) preambulumbekezdésében tett megállapításokra
utal. Többek között megjegyzi, hogy a felperesek elismerik, hogy az SCTC‑nek kellett jóváhagynia a dohányfelvásárlásra vonatkozó
költségvetést, mielőtt még a WWTE elnöke megindította volna a szerződés‑odaítélési eljárásokat.
A Bizottság hozzáfűzi, hogy az akta számos más olyan példát is tartalmaz, amelyek azt bizonyítják, hogy a felperesek meghatározó
befolyást gyakoroltak a WWTE felett.
Negyedszer a Bizottság úgy véli, hogy a felperesek által felhozott – és a fenti 75–79. pontban ismertetett – elemek nem bizonyítják
jogilag megkövetelt módon, hogy a WWTE önállóan végezte volna tevékenységét a piacon.
A második jogalap tekintetében a Bizottság vitatja, hogy megsértette volna az egyenlő bánásmód elvét.
Elöljáróban emlékeztet arra, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint az egyenlő bánásmód elvének betartását összhangba kell hozni
a jogszerűség elvének betartásával, miszerint senki sem hivatkozhat valamely harmadik személy javára elkövetett jogellenes
magatartásra előnyök szerzése végett. Ennélfogva úgy véli, hogy még ha ki is tűnik, hogy a Bizottság nem címezte a megtámadott
határozatot egyes olyan vállalkozásokhoz, amelyek a felperesekkel azonos helyzetben voltak, ez a körülmény nem bír jelentőséggel
a felperesek felelősségének értékelése tekintetében.
Továbbá a Bizottság elsősorban arra hivatkozik, hogy a felperesek helyzete eltér a Universal, a Universal Leaf és a Sepi helyzetétől,
ezért a jelen esetben nem merül fel az egyenlő bánásmód elve megsértésének kérdése. Pontosabban a Bizottság a megtámadott
határozat (18), (375), (376), (384) és (385) preambulumbekezdésére utalva kijelenti, hogy nem rendelkezett elegendő bizonyítékkal
annak megállapításához, hogy a Taes, a Deltafina és a Cetarsa ne az anyavállalatuktól függetlenül, önállóan végezték volna
kereskedelmi tevékenységüket.
Egyrészt a Taesszel és a Deltafinával kapcsolatosan a Bizottság megjegyzi, hogy eredetileg nemcsak ezekhez a társaságokhoz
intézett kifogásközlést, hanem azok anyavállalatához is. A szóban forgó anyavállalatok mindazonáltal a kifogásközlésre adott
válaszukban, valamint a meghallgatás során olyan „részletes és meggyőző” érveket terjesztettek elő, amelyek alapján a Bizottság
úgy vélte, hogy ezen anyavállalatok nem képeznek gazdasági egységet a Taesszel, illetve a Deltafinával.
A Bizottság kijelenti, hogy a megtámadott határozat (376) preambulumbekezdésének felperesek által idézett részletét (lásd
a fenti 59. és 82. pontot) „a (18) preambulumbekezdés és [e] határozat egészének összefüggésében” kell értelmezni. Hangsúlyozza
azt a tényt, hogy a megtámadott határozatban sehol sem állítja, hogy ahhoz, hogy egy anyavállalatot felelősségre lehessen
vonni a leányvállalata által elkövetett jogsértés miatt, bizonyítani kell a szóban forgó anyavállalat tényleges részvételét
a jogsértésben. Azzal, hogy a megtámadott határozat (376) preambulumbekezdésében „a [megtámadott határozatban] vizsgált eseményekben
való tényleges részvétel” hiányára hivatkozott, tulajdonképpen a „meghatározó befolyás gyakorlását bizonyító kézzelfogható
tények” hiányára utalt. Ezzel szemben a felperesek esetében léteznek ilyen kézzelfogható bizonyítékok.
Pontosabban a Deltafináról szólva a Bizottság előadja, hogy a megtámadott határozat (376) preambulumbekezdésében csupán azt
kívánta megjegyezni, hogy a Universal és a Universal Leaf leányvállalatuk kereskedelmi önállóságát bizonyító érveket adtak
elő, és így „megdöntötték a vélelmet”. Kijelenti, hogy „lehetséges, hogy [e preambulumbekezdés] szövegezése nem kielégítő”,
ám úgy véli, hogy ebből a felperesek még nem hihették azt, hogy a Universal és a Universal Leaf csak akkor lett volna felelősségre
vonható a Deltafina magatartásáért, ha a Bizottság bizonyította volna a jogsértésben való közvetlen részvételüket.
A Bizottság mindazonáltal a pervezető intézkedések keretében (lásd a fenti 48. pontot) a Törvényszék által arra történt felhívására,
hogy pontosítsa a fenti 115. pontban említett „részletes és meggyőző” érvek fogalmát, az utóbbi a beadványaiban írtakkal szemben
elismerte, hogy nem azért nem vonta felelősségre a Universalt és a Universal Leafet a Deltafina jogsértő magatartásáért, mert
az utóbbiaknak a közigazgatási eljárás során sikerült megdönteniük a Deltafinában fennálló 100%‑os részesedésből eredő vélelmet.
Kijelentette, hogy jelenleg széles körű ítélkezési gyakorlat áll rendelkezésére azon elmélete alátámasztására, miszerint az
anyavállalatnak a leányvállalatában fennálló 100%‑os részesedése „már önmagában is” elegendő annak feltételezéséhez, hogy
az anyavállalat ténylegesen meghatározó befolyást gyakorol leányvállalata magatartására. Mindazonáltal a megtámadott határozat
elfogadása idején a Bizottság politikája az volt, hogy „körültekintően alkalmazza e vélelmet, és az anyavállalatok felelősségére
vonatkozó megállapításokat a lehető legteljesebben, két kritérium alapján támassza alá: alkalmazza a leányvállalatában fennálló
100%‑os részesedésre vonatkozó vélelmet, és akadályozzon meg az e vélelem megdöntésére irányuló bármilyen kísérletet, különösen
oly módon, hogy a meghatározó befolyás tényleges gyakorlását további bizonyítékok alapján állapítja meg”. Hozzáfűzte, hogy
mivel az aktájában egyáltalán nem álltak rendelkezésre az azt bizonyító különös tényezők, hogy a Universal és a Universal
Leaf a Deltafina kereskedelmi politikájára ténylegesen befolyást gyakorolt volna, úgy határozott, hogy a fenti vállalkozásokat
nem vonja felelősségre a leányvállalatuk által elkövetett jogsértésért. A Bizottság kifejtette továbbá, hogy még kevésbé hajlott
arra, hogy a Deltafina esetében e vélelemre támaszkodjon, mivel e vállalkozás nem volt jelen a nyersdohány felvásárlásának
és elsődleges feldolgozásának spanyol piacán.
Másrészt a Bizottság a Cetarsával kapcsolatban kijelenti, hogy e társaság a Sepihez – az állami támogatásban részesülő spanyolországi
ipari társaságok folyamatban lévő privatizációjában részt vevő, és a spanyol gazdasági és pénzügyminiszter fennhatósága alá
tartozó egyik állami holdingtársasághoz – tartozik. A Bizottság azt állítja, hogy az aktájában nem állt rendelkezésre egyetlen
olyan bizonyíték sem, amely ara utalt volna, hogy a Cetarsa ne teljes mértékben önállóan határozta volna meg kereskedelmi
politikáját, és ezzel kapcsolatosan a megtámadott határozat (384) preambulumbekezdésében tett megállapításaira emlékeztetett
(lásd a fenti 30. pontot). Hozzáteszi még, hogy e preambulumbekezdés nem értelmezhető úgy, hogy az azt jelentené, hogy annak
indoka, amiért a Bizottság nem vonta felelősségre a Sepit a Cetarsa magatartásáért, a két társaság közötti közvetlen kommunikációt
alátámasztó bizonyítékok hiánya. Megjegyzi, hogy e preambulumbekezdésben a Dimon által a közigazgatási eljárás során felhozott
különös érvekre ad választ, ezért a Dimon és a Sepi közötti különbségekre összpontosít.
Másodsorban a Bizottság azzal érvel, hogy a TCLT az Intabextől eltérő helyzetben van.
Megjegyzi, hogy a megtámadott határozatban úgy ítélte meg, hogy az Intabex a kifogásközlésre adott válaszában bizonyította,
hogy tekintettel arra, hogy mivel az Agroexpansiónban kizárólag pénzügyi részesedéssel rendelkezik, egyáltalán nem tudott
meghatározó befolyást gyakorolni az utóbbira. Ezzel szemben a TCLT a kifogásközlésre adott válaszában egyetlen ilyen értelmű
érvet sem hozott fel. A Bizottság hozzáfűzi, hogy mindenesetre 1996 és 1999 között a TCLT volt a WWTE fő ügyfele, és emiatt
a TCLT az Intabextől eltérő helyzetben volt.
2.
A Törvényszék álláspontja

A leányvállalatok jogsértő magatartásának az anyavállalatoknak való betudhatóságával kapcsolatos előzetes észrevételek
Emlékeztetni kell, hogy a közösségi versenyjog a vállalkozások tevékenységeire vonatkozik (a C‑204/00. P., C‑205/00. P., C‑211/00. P.,
C‑213/00. P, C‑217/00. P. és C‑219/00. P. sz., Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2004. január
7‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑123. o.] 59. pontja), és hogy a vállalkozás fogalma minden gazdasági tevékenységet folytató
jogalanyra kiterjed, függetlenül azok jogállásától és finanszírozási módjától (a Bíróság C‑189/02. P., C‑202/02. P., C‑205/02. P.–C‑208/02. P.
és C‑213/02. P. sz., Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2005. június 28‑án hozott ítéletének
[EBHT 2005., I‑5425. o.] 112. pontja).
A Bíróság azt is megállapította, hogy ugyanebben az összefüggésben a vállalkozás fogalmát úgy kell értelmezni, mint amely
a szóban forgó megállapodás szempontjából gazdasági egységet jelent, még akkor is, ha jogi szempontból ez az egység több természetes
vagy jogi személyből áll (a Bíróság C‑217/05. sz. Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio ügyben 2006.
december 14‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., I‑11987. o.] 40. pontja és a Törvényszék T‑325/01. sz., DaimlerChrysler kontra
Bizottság ügyben 2005. szeptember 15‑én hozott ítéletének [EBHT 2005., II‑3319. o.] 85. pontja).
Ha ilyen gazdasági egység sérti meg a versenyszabályokat, a személyes felelősség elve szerint neki kell felelnie ezért a jogsértésért
(lásd ebben az értelemben a C‑49/92. P. sz., Bizottság kontra Anic Partecipazioni ügyben 1999. július 8‑án hozott ítélet [EBHT 1999.,
I‑4125. o.] 145. pontját, a C‑279/98. P. sz., Cascades kontra Bizottság ügyben 2000. november 16‑án hozott ítélet [EBHT 2000.,
I‑9693. o.] 78. pontját, valamint a C‑280/06. sz., ETI és társai ügyben 2007. december 11‑én hozott ítélet [EBHT 2007., I‑10893. o.]
39. pontját).
A közösségi versenyjog megsértését egyértelműen azon jogi személynek kell betudni, amellyel szemben később bírság szabható
ki. A Bizottságnak a versenyjog terén hozott határozatai alkalmazása és végrehajtása céljából ugyanis címzettként egy jogi
személyiséggel rendelkező jogalanyt kell meghatározni (lásd ebben az értelemben a fenti 27. pontban hivatkozott „PVC II”‑ügyekben
hozott ítélet 978. pontját).
Az állandó ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy többek között akkor lehet az anyavállalatnak betudni a leányvállalat
magatartását, ha a leányvállalat – jóllehet külön jogi személyiséggel rendelkezik – nem önállóan határozza meg magatartását
a piacon, hanem lényegében azokat az utasításokat követi, amelyeket az anyavállalat ad a számára (a Bíróság fenti 27. pontban
hivatkozott Imperial Chemical Industries kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének 132. és 133. pontja, a 52/69. sz., Geigy
kontra Bizottság ügyben 1972. július 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1972., 787. o.] 44. pontja, a 6/72. sz., Europemballage
és Continental Can kontra Bizottság ügyben 1973. február 21‑én hozott ítélet [EBHT 1973., 215. o.] 15. pontja), különös tekintettel
az említett két jogi személy közötti gazdasági, szervezeti és jogi kapcsolatokra (lásd analógia útján a fenti 122. pontban
hivatkozott Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 117. pontját, valamint a fenti 124. pontban
hivatkozott ETI és társai ügyben hozott ítélet 49. pontját).
Hasonló esetben ugyanis az anyavállalat és leányvállalata ugyanazon gazdasági egység részét képezi, és ily módon a jelen ítélet
122. és 123. pontjában említett ítélkezési gyakorlat értelmében egyetlen vállalkozást alkot. Ilyen esetben tehát nem a jogsértésre
vonatkozó, az anyavállalat és a leányvállalat közötti felbujtói viszony, még kevésbé az anyavállalatnak a jogsértésben való
részvétele teszi lehetővé a Bizottság számára, hogy bírság megfizetésére kötelező határozatot címezzen az anyavállalathoz,
hanem az, hogy valamely anyavállalat és annak leányvállalata az EK 81. cikk értelmében egyetlen vállalkozást alkot (a Törvényszék
T‑112/05. sz., Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben 2007. december 12‑én hozott ítéletének [EBHT 2007., II‑5049. o.]
58. pontja).
Az ítélkezési gyakorlatból továbbá kitűnik, hogy a Bizottság nem szorítkozhat annak puszta megállapítására, hogy az anyavállalat
meghatározó befolyást tud gyakorolni e leányvállalat üzletpolitikájára, hanem azt is vizsgálnia kell, hogy e befolyást ténylegesen
gyakorolta‑e (lásd ebben az értelemben a fenti 27. pontban hivatkozott Imperial Chemical Industries kontra Bizottság ügyben
hozott ítélet 137. pontját, valamint a fenti 27. pontban hivatkozott AEG‑Telefunken kontra Bizottság ügyben hozott ítélet
50. pontját).
Abban a különös esetben, ha az anyavállalat a közösségi versenyjog szabályait sértő magatartást folytató leányvállalatban
100%‑os részesedéssel rendelkezik, egyrészről ezen anyavállalat meghatározó befolyást gyakorolhat az említett leányvállalat
magatartására (lásd ebben az értelemben a fenti 27. pontban hivatkozott Imperial Chemical Industries kontra Bizottság ügyben
hozott ítélet 136. és 137. pontját), másrészről pedig fennáll azon egyszerű vélelem, amely szerint az említett anyavállalat
ténylegesen meghatározó befolyást gyakorol leányvállalata magatartására (lásd ebben az értelemben a fenti 27. pontban hivatkozott
AEG‑Telefunken kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 50. pontját és a fent hivatkozott „PVC II”‑ügyekben hozott ítélet 961.
és 984. pontját).
E körülmények között elegendő, ha a Bizottság bizonyítja, hogy valamely leányvállalatnak az anyavállalata az egyedüli tulajdonosa,
ahhoz hogy arra következtethessen, hogy ez utóbbi meghatározó befolyást gyakorol e leányvállalat üzletpolitikájára. A Bizottságnak
ezt követően módjában áll az anyavállalat egyetemleges felelősségét megállapítani a leányvállalatára kirótt bírság megfizetését
illetően, kivéve, ha a fenti vélelem megdöntésére köteles anyavállalat elegendő bizonyítékot terjeszt elő annak bizonyításához,
hogy a leányvállalata önálló piaci magatartást követ (lásd ebben az értelemben a fenti 27. pontban hivatkozott Stora Kopparbergs
Bergslags kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 29. pontját).
Igaz ugyan, hogy a Bíróság a fenti 27. pontban hivatkozott Stora Kopparbergs Bergslags kontra Bizottság ügyben hozott ítélet
28. és 29. pontjában a leányvállalatban való 100%‑os részesedésen kívül további körülményekre is hivatkozott, például arra
a tényre, hogy nem vitatták az anyavállalatnak a leányvállalata üzletpolitikájára gyakorolt befolyását, és a két vállalkozásnak
közös volt a képviselete a közigazgatási eljárás során, e körülményeket azonban a Bíróság csupán azért említette meg, hogy
ismertesse azon elemek összességét, amelyekre a Törvényszék az érvelését alapozta, és nem annak érdekében, hogy a jelen ítélet
129. pontjában említett vélelem alkalmazását az anyavállalat által ténylegesen gyakorolt befolyásra vonatkozó további ténykörülmények
előterjesztésétől tegye függővé (a Törvényszék T‑69/04. sz., Schunk és Schunk Kohlenstoff‑Technik kontra Bizottság ügyben
2008. október 8‑án hozott ítéletének [EBHT 2008., II‑2567. o.] 57. pontja).
Végül meg kell még jegyezni, hogy a leányvállalatban fennálló 100%‑os részesedés vélelmét nem csak azon esetekben lehet alkalmazni,
amikor közvetlen kapcsolat áll fenn az anyavállalat és a leányvállalat között, hanem olyan esetekben is – mint például a jelen
ügyben –, amikor e viszony egy köztes leányvállalat révén közvetetten áll fenn.

A Bizottság által a megtámadott határozatban az anyavállalatoknak a leányvállalatuk által elkövetett jogsértésért fennálló
felelőssége megállapításának érdekében alkalmazott kritériumokról
A megtámadott határozatból kitűnik, hogy annak érdekében, hogy a Bizottság az anyavállalatoknak a leányvállalatuk által elkövetett
jogsértésért fennálló felelősségét megállapítsa, és ezt követően e határozat címzettei között az anyavállalatokat feltüntesse,
továbbá azoknak a szóban forgó leányvállalattal szemben kiszabott bírság megfizetéséért való egyetemleges felelősségét megállapítsa,
a következő érvelést alkalmazta.
A Bizottság azon előfeltételezésből indult ki, miszerint az anyavállalat fentiekben ismertetett felelősségre vonására akkor
kerülhet sor, ha az anyavállalat és leányvállalata gazdasági egységet, és következésképpen az EK 81. cikk értelmében egyetlen
vállalkozást alkot (lásd a megtámadott határozat (374) preambulumbekezdését).
A Bizottság központi elemként a leányvállalat piacon tanúsított magatartásával kapcsolatos önállóságának hiányára támaszkodott
annak megállapítása érdekében, hogy valamely anyavállalat és leányvállalata ilyen helyzetben van (lásd a megtámadott határozat
(371) preambulumbekezdését), mivel az önállóság hiánya az anyavállalatnak a leányvállalat magatartására gyakorolt „meghatározó
befolyásának” velejárója (lásd a megtámadott határozat (18), (372), (373), (378), (380), (381), (383), (391), (392), (397),
(399), (400), (422) és (441) preambulumbekezdését).
Ezzel kapcsolatosan a Bizottság úgy ítélte meg, nem szorítkozhat annak puszta megállapítására, hogy az anyavállalat meghatározó
befolyást tud gyakorolni e leányvállalat üzletpolitikájára, hanem azt is vizsgálnia kell, hogy e befolyást ténylegesen gyakorolta‑e
(lásd többek között a megtámadott határozat (18), (376), (384), (391), (392), (397), (399) és (400) preambulumbekezdését).
Így többek között az tűnik ki a megtámadott határozat (384) preambulumbekezdéséből, hogy ugyan a Bizottság úgy ítélte meg,
hogy a Sepi nem volt felelősségre vonható leányvállalata, a Cetarsa által elkövetett jogsértésért – amelyben pedig majdnem
80%‑os részesedéssel rendelkezett –, ám ennek oka az volt, hogy az aktájában egyáltalán nem álltak rendelkezésre azt bizonyító
tényezők, hogy a Cetarsa ne önállóan határozta volna meg magatartását a piacon. A felperesek állításával ellentétben (lásd
a fenti 82. pontot) a hivatkozott preambulumbekezdésben található azon megállapítása, miszerint a szóban forgó aktában „nem
szerepel a Cetarsa és a Sepi között a jelen ügy tárgyára vonatkozó közvetlen közlésre való utalás”, nem értelmezhető úgy,
hogy egyedül ezen elem alapján döntött volna a Bizottság úgy, hogy nem vonja felelősségre a Sepit. A Bizottság ugyanis ezzel
a megállapítással mindenekelőtt a Dimon által a kifogásközlésre adott válaszában megfogalmazott azon állításra kívánt válaszolni,
miszerint a Dimont hátrányosan kezelte a Sepihez képest, mivel az utóbbit, annak ellenére, hogy annak – ugyanúgy mint a Dimonnak –
állítólagosan teljes mértékben tudomása volt a szóban forgó jogellenes magatartásról, a Bizottság nem vonta felelősségre leányvállalata
jogsértő magatartásáért. Egyébiránt meg kell még jegyezni, hogy a Bizottság a megtámadott határozat (384) preambulumbekezdésében
három további megfontolásra hivatkozik annak érdekében, hogy a Dimon helyzetét megkülönböztesse a Sepi helyzetétől, és hogy
megindokolja, hogy a megtámadott határozatban miért nem vonja felelősségre az utóbbit.
A megtámadott határozat (18) preambulumbekezdéséből kitűnik továbbá, hogy annak indoka, amiért nem vonta felelősségre sem
a Universalt, sem a 100%‑os tulajdonában lévő leányvállalatát, a Universal Leafet a Taesnek – vagyis utóbbi leányvállalatának,
amelyben 90%‑os részesedéssel rendelkezett – a jogsértő magatartásáért, az volt, hogy nem rendelkezett elegendő bizonyítékkal
annak bizonyításához, hogy ténylegesen meghatározó befolyást gyakoroltak volna e leányvállalatra.
A Bizottság ugyanezen elveket alkalmazta a felperesek esetében a 1998 májusát megelőző időszakra nézve. Így először azt kívánta
bizonyítani, hogy a felperesek a WWTE elnökével és annak két családtagjával közösen irányították a WWTE‑t, és ezzel arra célzott,
hogy a felperesek meghatározó befolyást tudtak gyakorolni az utóbbi társaság magatartására (lásd a megtámadott határozat (388)–(391) preambulumbekezdése).
Másodszor a Bizottság azt próbálta bizonyítani, hogy a felperesek ténylegesen befolyást gyakoroltak a WWTE magatartására (lásd
a megtámadott határozat (391), (392) és (400) preambulumbekezdését).
Egyébiránt a Bizottság megjegyezte, hogy azon különös esetben, amikor valamely társaság a leányvállalatában 100%‑os részesedéssel
rendelkezik, a Bizottság az ítélkezési gyakorlat értelmében jogszerűen vélelmezheti, hogy az anyavállalat a leányvállalata
magatartása felett ténylegesen meghatározó befolyást gyakorol (lásd a megtámadott határozat (372) preambulumbekezdését).
Mindazonáltal a jelen ügyben annak érdekében, hogy az ilyen helyzetben lévő anyavállalatokat felelősségre vonja a leányvállalatuk
által elkövetett jogsértésért, a Bizottság úgy döntött, hogy nem elégszik meg azzal, hogy e vélelemmel éljen, hanem olyan
további tényelemekre is támaszkodik, amelyek bizonyítják, hogy az anyavállalatok ténylegesen meghatározó befolyást gyakoroltak
leányvállalatukra, és amelyek ennélfogva megerősítik a szóban forgó vélelmet (lásd különösen a megtámadott határozat (372),
(375), (376) és (378) preambulumbekezdését).
A megtámadott határozat (18) preambulumbekezdéséből ugyanis világosan kitűnik, ugyan a Bizottság a Deltafina jogsértő magatartásáért
nem vonta felelősségre sem vállalatcsoportja vezető társaságát, sem a közöttük lévő köztes leányvállalatot – vagyis sem a
Universalt, sem a Universal Leafet – annak ellenére, hogy abban 100%‑os befolyásuk volt, ennek az volt az indoka, hogy nem
rendelkezett elegendő bizonyítékkal annak bizonyításához, hogy ténylegesen meghatározó befolyást gyakoroltak e leányvállalatra.
Ugyanebben az értelemben kell értelmezni a megtámadott határozat felperesek által hivatkozott (376) preambulumbekezdését (lásd
a fenti 59. és 82. pontot). E részletek valóban némileg kétértelműen fogalmaznak. Mindazonáltal a hivatkozott határozat (18) preambulumbekezdésével
együttesen olvasva és azzal összefüggésben e szöveg nem értelmezhető oly módon, hogy azt jelentené, hogy a Bizottság azért
nem vonta felelősségre a két anyavállalatot – vagy bármely más anyavállalatot –, mert nem vettek részt a jogsértésben.
Továbbá a megtámadott határozat (18) preambulumbekezdéséből az is kifejezetten kiderül, hogy a Bizottság azért nem vonta felelősségre
az Intabexet – vagyis az Agroexpansión köztes anyavállalatát – leányvállalata jogsértő magatartásáért – miközben az e társaságban
100%‑os befolyással rendelkezett –, mert nem rendelkezett elegendő bizonyítékkal annak bizonyításához, hogy az Intabex ténylegesen
meghatározó befolyást gyakorolt volna e leányvállalatra, mivel az utóbbi társaságban való részvétele kizárólag pénzügyi jellegű
volt (lásd továbbá a megtámadott határozat (376) preambulumbekezdését).
Ezzel szemben a Dimon tekintetében – amely azon felül, hogy a Dimon az Agroexpansiónban 100%‑os részesedéssel rendelkezett,
a vállalatcsoport irányítója is volt – pontosan ez a tény késztette a Bizottság arra, hogy megállapítsa a Dimon felelősségét
az utóbbi jogsértésért (lásd többek között a megtámadott határozat (375) és (378)–(380) preambulumbekezdését).
A Bizottság a felperesek esetében ugyanezen megközelítést alkalmazta az 1998 májusa és a megtámadott határozat elfogadásának
napja közötti időszak tekintetében. Annak érdekében ugyanis, hogy megállapítsa a felperesek felelősségét a WWTE jogsértő magatartásáért,
nem elégedett meg pusztán azzal, hogy az abból eredő vélelemre támaszkodjon, hogy a felperesek a WWTE‑ben 100%‑os – illetve
pár hónapig csak majdnem 100%‑os – részesedéssel rendelkeztek (lásd a megtámadott határozat (375) és (393) preambulumbekezdését),
hanem egyes további olyan elemeket is figyelembe vett, amelyek azt bizonyították, hogy a felperesek ténylegesen meghatározó
befolyást gyakoroltak az utóbbi társaság magatartására (lásd a megtámadott határozat (375), (396) és (398) preambulumbekezdését).
A Bizottság hozzáfűzte, hogy az SCC által a kifogásközlésre adott válaszában annak bizonyításának megkísérlésére felhozott
érvek, hogy a WWTE önállóan folytatta tevékenységét a piacon, nem voltak meggyőzőek (lásd a megtámadott határozat (399) preambulumbekezdését).
Meg kell jegyezni, hogy a Bizottság nemcsak a vállalatcsoportok irányító társaságait marasztalta el, hanem a köztes anyavállalatokat
is, amint azt a Universal Leaf, az Intabex, az SCTC és a TCLT esete is bizonyítja.
Végül megjegyzendő, hogy a Bizottság a Törvényszék által feltett egyik írásos kérdésre adott válaszában, valamint a tárgyalás
során megerősítette, hogy az anyavállalatuk 100%‑os irányítása alatt álló leányvállalatok esetén úgy döntött, hogy nem elégszik
meg azzal, hogy a fenti 129., 130. és 140. pontban ismertetett vélelemmel éljen annak érdekében, hogy az a szóban forgó leányvállalatok
által elkövetett jogsértésért az anyavállalatoknak tudja be a felelősséget, hanem figyelembe veszi azon további elemeket,
amelyek a meghatározó befolyás tényleges gyakorlását bizonyították. Ezt a megközelítést lényegében azzal a ténnyel igazolta,
hogy a megtámadott határozat meghozatala idején fennálló állandó ítélkezési gyakorlatra tekintettel körültekintőbbnek látta
az anyavállalatok felelősségét e „kettős alapon” megállapítani.

Az első jogalap második részéről
Először is az első jogalap második részét kell megvizsgálni, amelynek keretében a felperesek arra hivatkoznak, hogy a Bizottság
nem indokolta meg kellően azon döntését, hogy betudta a felperesek felelősségét a WWTE jogsértő magatartásáért.
Az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében az indokolásnak világosan és egyértelműen kell tartalmaznia a jogi aktust kibocsátó
intézmény érvelését, oly módon, hogy lehetővé tegye egyrészt az érdekeltek számára a meghozott intézkedés indokainak megismerését,
másrész az illetékes bíróság számára felülvizsgálati hatásköre gyakorlását. Az indokolási kötelezettséget az eset összes körülményeire,
így különösen a jogi aktus tartalmára, a felhívott indokok jellegére és a címzettek vagy a jogi aktus által közvetlenül és
személyükben érintett egyéb személyek magyarázathoz fűződő érdekére tekintettel kell vizsgálni. Nem követelmény, hogy az indokolás
az összes releváns ténybeli és jogi elemet tartalmazza, minthogy azt a kérdést, hogy a jogi aktus indokolása megfelel‑e az
EK 253. cikk követelményeinek, nemcsak szövegére, hanem körülményeire, valamint az adott tárgyra vonatkozó jogszabályok összességére
is figyelemmel kell vizsgálni (lásd a Bíróság C‑367/95. P. sz., Bizottság kontra Sytraval és Brink’s France ügyben 1998. április
2‑án hozott ítéletének [EBHT 1998., I‑1719. o.] 63. pontját, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot, továbbá a
Törvényszék T‑304/02. sz., Hoek Loos kontra Bizottság ügyben 2006. július 4‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑1887. o.]
58. pontját).
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint továbbá, amennyiben az EK 81. cikkének alkalmazásában hozott határozat több címzetthez
szól, és a jogsértés betudhatóságának kérdését veti fel, e határozatnak megfelelő indokolást kell tartalmaznia a címzettek
mindegyikére, és különösen azokra nézve, amelyeknek a határozat értelmében e jogsértés terhét viselniük kell (a Törvényszék
T‑38/92. sz., AWS Benelux kontra Bizottság ügyben 1994. április 28‑án hozott ítéletének [EBHT 1994., II‑211. o.] 26. pontja
és a T‑330/01. sz., Akzo Nobel kontra Bizottság ügyben 2006. szeptember 27‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑3389. o.]
93. pontja).
A jelen ügyben a megtámadott határozat címzettekre vonatkozó, és a fenti 25–40. pontban ismertettet részletének összefoglalójából,
valamint a fenti 133–146. pontban kifejtett megállapításokból kitűnik, hogy a Bizottság megfelelő indokolást nyújtott azon
indokok tekintetében, amelyek alapján úgy döntött, hogy a WWTE által elkövetett jogsértést a felpereseknek tudja be. A Bizottság
ugyanis a Bíróság és a Törvényszék ítélkezési gyakorlatára hivatkozva bemutatta azon elveket, amelyeket alkalmazni kívánt
az említett címzettek meghatározása érdekében. A felperesek tekintetében pontosabban két időszakot különböztetett meg; az
1995‑től 1998 májusáig terjedő első időszakot, valamint az 1998 májusától a megtámadott határozat meghozataláig terjedő időszakot.
Az első időszak tekintetében a Bizottság – miután megállapította, hogy ezen időszak alatt a felperesek a WWTE elnökével és
annak két családtagjával közösen irányították a WWTE‑t – úgy ítélte meg, hogy olyan ténybeli elemekkel rendelkezik, amelyek
bizonyítják, hogy a felperesek ténylegesen meghatározó befolyást gyakoroltak a WWTE üzletpolitikájára, és ezen elemeket ismertette
is. A Bizottság a második időszakkal kapcsolatosan először is megjegyezte, hogy akkor a felperesek a WWTE‑ben (pár hónapig)
majdnem 100%‑os, majd aztán 100%‑os részesedéssel rendelkeztek, és ebből következően az utóbbi kizárólagos irányításuk alatt
állt. Továbbá úgy ítélte meg, hogy a felperesek ténylegesen meghatározó befolyást gyakoroltak a WWTE üzletpolitikájára, és
ezzel kapcsolatosan nem csupán a leányvállalatukban fennálló 100%‑os (vagy majdnem 100%‑os) részesedésükből eredő vélelemre
támaszkodott, hanem egyes további olyan elemekre is, amelyek alátámasztották e vélelmet. Végül a Bizottság úgy vélte, hogy
az SCC által a kifogásközlésre válaszul hivatkozott érvek közül egyik alapján sem lehetett ettől eltérő következtetést levonni.
Ebből következik, hogy az első jogalap második részét mint megalapozatlant el kell utasítani.

A Bizottság által a jelen ügyben alkalmazott módszer jogszerűségéről és a második jogalapról
A Bizottság által a jelen ügyben a leányvállalatok jogsértése anyavállalatoknak való betudhatóságának megállapítására alkalmazott
– és a fenti 134–136., 140., 141. és 146. pontban ismertetett – módszer jogszerűségét az EK 81. cikk (1) bekezdésére és az
1/2003 rendelet 23. cikke (2) bekezdésére tekintettel kell értékelni.
E tekintetben elegendő megállapítani, hogy a szóban forgó módszer – függetlenül attól, hogy azt a Bizottság a felperesek esetében
megfelelően alkalmazta‑e, és amely kérdés az alábbiakban kerül megvizsgálásra – teljes mértékben megfelel az ítélkezési gyakorlat
által a jelen jogterületen meghatározott és a fenti 122–132. pontban említett elveknek.
Ugyan igaz, hogy az a különös eset áll fenn, hogy ugyan az anyavállalat a közösségi versenyjog szabályait sértő magatartást
folytató leányvállalatban 100%‑os részesedéssel rendelkezik, a Bizottság körültekintésből mégsem kizárólag az ítélkezési gyakorlat
által kidolgozott vélelemre támaszkodott (lásd a fenti 129. és 130. pontot) annak bizonyítására, hogy az anyavállalat ténylegesen
meghatározó befolyást gyakorolt a leányvállalat üzletpolitikájára, hanem más olyan tényelemeket is figyelembe vett, amelyek
ezt a tényt megerősítették. Mindazonáltal azzal, hogy így járt el, a Bizottság csupán a meghatározó befolyás tényleges gyakorlásával
kapcsolatos feltétel teljesülésével kapcsolatos bizonyítás megkívánt szintjét növelte, miközben az ugyanazon vállalkozást
képező jogi személyek jogsértésekért fennálló felelősségének betudhatóságát alátámasztó gazdasági egység alapvető fogalmát
teljes mértékben tiszteletben tartotta.
Végül meg kell jegyezni, hogy egy olyan ügyben, amely egy, különböző vállalkozásokat érintő jogsértésre vonatkozik, a Bizottság
az ítélkezési gyakorlat által rögzített kereteken belül egy adott módszert alkalmaz annak meghatározására, hogy meg kell‑e
állapítani mind azoknak a leányvállalatoknak a felelősségét, amelyek ténylegesen elkövették e jogsértést, mind e leányvállalatok
anyavállalatának felelősségét, és ennek érdekében – különös körülmények kivételével – minden vállalkozás esetében ugyanazon
kritériumokra kell támaszkodnia.
A Bizottság köteles ugyanis tiszteletben tartani az egyenlő bánásmód elvét, amely az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében
megköveteli, hogy hasonló helyzeteket ne kezeljenek eltérő módon, és hogy az eltérő helyzeteket ne kezeljék egyenlő módon,
kivéve ha az ilyen bánásmód objektíven igazolható (a Bíróság 106/83. sz., Sermide‑ügyben 1984. december 13‑án hozott ítéletének
[EBHT 1984., 4209. o.] 28. pontja és a Törvényszék T‑311/94. sz. BPB de Eendracht ügyben 1998. május 14‑én hozott ítéletének
[EBHT 1998., II‑1129. o.] 309. pontja).
Megjegyzendő, hogy a Bizottság egyébiránt osztja e véleményt, amikor a megtámadott határozat (384) preambulumbekezdésében
kijelenti, hogy „ugyan a konkrét körülmények, amelyek alapján úgy vélhet[i], hogy valamely anyavállalat felelős a leányvállalata
magatartásáért, egyes esetekben különbözőek lehetnek, ám mindaddig nincs szó a hátrányos megkülönböztetés tilalma elvének
megsértéséről, amíg a felelősségre vonatkozó elvek koherensen kerülnek alkalmazásra”.
A fenti 137–139. és 142–145. pontban kifejtett megállapításokból kitűnik, hogy a Bizottság a megtámadott határozatban ugyanazon
elveket alkalmazta az összes érintett anyavállalatra annak meghatározása érdekében, hogy a leányvállalatuk által elkövetett
jogsértésért fennálló felelősség betudható‑e nekik. Különösen – a felperesek állításával ellentétben – nem tűnik úgy, hogy
a Bizottság e tekintetben egyrészt az ő helyzetüket, másrészt pedig a Universal, a Universal Leaf, a Sepi, vagy akár az Intabex
helyzetét eltérően kezelte volna.
Ennélfogva az egyenlő bánásmód elve megsértésének elvére vonatkozó második jogalapot el kell utasítani mint megalapozatlant.

A felperesek és a WWTE közötti gazdasági egység létezéséről
Már csupán azt kell megvizsgálni,  hogy a Bizottság az egyes felperesek tekintetében megfelelően alkalmazta‑e a fenti 134–136.,
140., 141. és 146. pontban meghatározott kritériumokat a felperesek és a WWTE közötti gazdasági egység létezése, és ennélfogva
a jogsértésért és a bírság megfizetéséért fennálló egyetemleges felelősségük megállapítása érdekében, és helyesen tüntette‑e
fel őket a megtámadott határozat címzettjei között. Adott esetben továbbá azt kell megvizsgálni, hogy a felperesek által hivatkozott
és a fenti 74–79. pontban kifejtett megfontolások megerősítik‑e a felperesek azon állítását, miszerint a WWTE a jogsértés
ideje alatt önállóan folytatta tevékenységét a piacon.
A megtámadott határozatban a Bizottság által tett megkülönböztetést követve, két időszakot kell megkülönböztetni; az 1996.
március 13‑tól – vagyis a feldolgozók közötti kartell kezdetétől – 1998. május 5‑ig tartó első időszakot, és az 1998 májusától
a megtámadott határozat meghozataláig tartó második időszakot.
Az 1996. március 13‑tól 1998. május 5‑ig tartó első időszakról
A felek előtt ismeretes, továbbá az aktából – és különösen a megtámadott határozatnak a fenti 34. pontban hivatkozott (388)–(390) preambulumbekezdésében
említett elemekből – is kitűnik, hogy az 1996. március 13‑tól 1998. május 5‑ig tartó időszakban a WWTE‑t egyrészt az SCC – a
TCLT és az SCTC révén –, másrészt a WWTE elnöke és két családtagja közösen irányította.
A felperesek állításával ellentétben egy ilyen helyzet egyáltalán nem zárja ki annak lehetőségét, hogy azon feltétel, miszerint
az anyavállalat meghatározó befolyást tud gyakorolni e leányvállalat üzletpolitikájára (lásd a fenti 128. pontot), teljesüljön.
Így különösen nem szükséges ehhez, hogy a leányvállalat az anyavállalat kizárólagos irányítása alatt álljon.
Amennyiben egy vállalkozást egy vagy több vállalkozás vagy személy közösen irányít, e vállalkozásoknak vagy személyeknek eleve
adott a lehetőségük az irányított vállalkozás feletti meghatározó befolyás gyakorlására. Mindazonáltal ez még nem elegendő
ahhoz, hogy a Bizottság nekik tudja be a közös irányítás alatt álló vállalkozás által a versenyjogi szabályok megsértéséért
fennálló felelősséget, mivel ennek betudhatósága ezenfelül azt követeli meg, hogy a meghatározó befolyás tényleges gyakorlására
vonatkozó feltétel is teljesüljön (lásd a fenti 128. pontot). Amennyiben ez az eset áll fenn, a közös irányítást gyakorló
vállalkozások vagy személyek felelősségre vonhatók leányvállalatuk jogsértő magatartásáért, amint azt a Törvényszék T‑314/01. sz.,
Avebe kontra Bizottság ügyben 2006. szeptember 27‑én hozott ítélete (EBHT 2006., II‑3085. o.) is mutatja, ugyanis ebben az
ítéletben a Törvényszék megerősítette, hogy a Bizottság valamely határozatában megalapozottan tudta be két, a leányvállalatukban
50‑50%‑os részesedéssel, és annak kereskedelmi vezetése felett közös irányítással rendelkező társaságnak a szóban forgó leányvállalat
jogsértő magatartásáért fennálló felelősséget. Amennyiben kiderül, hogy valójában a közös irányítással rendelkező vállalkozások
vagy személyek közül csak az egyik gyakorol ténylegesen meghatározó befolyást e leányvállalatra, illetve ha egyéb különös
körülmények ezt igazolják, a Bizottság úgy dönthet, hogy csupán ezt a vállalkozást vagy személyt vonja a jogsértő leányvállalattal
egyetemlegesen felelősségre.
Mindenesetre – amint azt a Bizottság jogosan jegyzi meg beadványaiban – amennyiben a jelen ügyben bebizonyosodik, hogy az
1996. március 13‑tól 1998. május 4‑ig tartó időszakban a felperesek ténylegesen meghatározó befolyást gyakoroltak a WWTE magatartására,
ez szükségszerűen azt is jelenti, hogy lehetőségük volt arra.
A megoldásra váró fő kérdés tehát az, hogy a Bizottság által a megtámadott határozatban felhozott elemek jogilag megkövetelt
módon bizonyítják‑e, hogy a felperesek ténylegesen meghatározó befolyást gyakoroltak leányvállalatukra.
Ezzel kapcsolatosan elöljáróban el kell utasítani azt az érvet, amelyre a felperesek érvelésüket nagy részt alapozzák, és
amelynek értelmében arra hivatkoznak, hogy a Bizottság nem bizonyította megfelelően, hogy a felperesek utasították volna a
WWTE‑t, hogy jogsértést kövessen el, vagy hogy a jogsértésben közvetlenül részt vettek volna.
Amint azt már a fenti 127. pontban kifejtettük, nem a jogsértésre vonatkozó, az anyavállalat és a leányvállalat közötti felbujtói
viszony, még kevésbé az anyavállalatnak a jogsértésben való részvétele teszi lehetővé a Bizottság számára, hogy bírság megfizetésére
kötelező határozatot címezzen az anyavállalathoz, hanem az, hogy valamely anyavállalat és annak leányvállalata az EK 81. cikk
értelmében egyetlen vállalkozást alkot. A fenti 142. pontban ismertetett indokok alapján e megállapítást nem cáfolja a megtámadott
határozat (376) preambulumbekezdésének felperesek által hivatkozott részlete (lásd a fenti 59. és 82. pontot).
A felperesek azon érvét is el kell utasítani, miszerint a leányvállalat által elkövetett jogsértésért fennálló felelősség
anyavállalatnak való betudhatósága megállapítása érdekében az anyavállalat által gyakorolt meghatározó befolyásnak olyan tevékenységekre
kell vonatkoznia, amelyek szigorú értelemben a leányvállalat üzletpolitikájába tartoznak, sőt, közvetlenül a szóban forgó
jogsértéshez – vagyis jelen esetben a nyersdohány‑felvásárláshoz – kapcsolódnak (lásd a fenti 60., 69., 73–77. pontot).
Amint azt már a fenti 126. pontban kifejtésre került, annak megállapítása érdekében, hogy valamely leányvállalat önállóan
határozza meg magatartását a piacon, a leányvállalat és az anyavállalat közötti gazdasági, szervezeti és jogi kapcsolatokra
vonatkozó releváns elemek összességét figyelembe kell venni, amelyek az egyes esetekben különbözőek lehetnek, és ezért azokat
nem lehet taxatív módon felsorolni.
Azon elemeket, amelyekre a Bizottság a megtámadott határozatban támaszkodik annak megállapítása érdekében, hogy a szóban forgó
időszakban a felperesek ténylegesen meghatározó befolyást gyakoroltak a WWTE piaci magatartására, a hivatkozott határozat
(391) preambulumbekezdése tartalmazza, és ezek az elemek három elkülönülő csoportra tagolódnak.
–       V. Standard csoporton belüli feladatköréről
A Bizottság elsősorban a V. Standard csoporton belüli feladatkörére vonatkozó egyes elemeket említ.
Meg kell állapítani – amint azt a felperesek is kijelentették a Bizottság által a közigazgatási eljárás során nekik címzett
kifogásközlésre adott válaszukban –, hogy V. legalább a jogsértés kezdetétől a WWTE igazgatótanácsa négy tagjának egyike volt.
A felperesek ugyanezen válaszukban hozzáfűzték, hogy V. 1989. szeptember 30‑tól kezdődően különböző időszakokban a Standard
csoport más, olaszországi és görögországi leányvállalatai igazgatótanácsának is tagja volt. E nyilatkozatok tökéletesen egybevágnak
a felpereseknek a kifogásközlésre adott válaszukban tett, és válaszbeadványukban megismételt nyilatkozatával, miszerint V.
szerepe a [Standard csoport] európai képviselet[e] volt, amely a különböző leányvállalatok igazgatótanácsában való tagságban
nyilvánult meg, továbbá miszerint V. európai „feladatköre a feldolgozott dohány eladásának a Standard csoport nemzetközi eladási
hálózatán keresztül történő koordinációja” volt.
Megállapítandó továbbá, hogy a felperesek nem vitatják a Bizottságnak a megtámadott határozat (391) preambulumbekezdésében
található azon állítását, miszerint V.‑re hárult „a [Standard] csoport európai tevékenyégéért való általános felelősség”.
Csupán annak kijelentésére szorítkoznak egyrészt, hogy V. helyzetét nem lehet a fenti 64. pontban hivatkozott ABB Asea Brown
Boveri kontra Bizottság ítéletben meghatározott vezetőkéhez hasonlítani, ezért a Bizottság nem hivatkozhat ezen ítéletre,
másrészt pedig arra hivatkoznak, hogy a Bizottság fenti állítása túlzottan általános, és nem bizonyítja, hogy az SCTC arra
utasította volna a WWTE‑t, hogy versenyellenes magatartást tanúsítson. Ehhez még hozzáfűzendő, hogy a felperesek saját maguk
is úgy utalnak V.‑re, mint a „csoport európai tevékenységéért felelős vezetőjére”.
A felperesek beadványaikban továbbá nem vitatják a Bizottságnak ugyancsak a megtámadott határozat (391) preambulumbekezdésében
található azon állítását sem, miszerint V. az SCC képviselőjeként járt el, és ő [volt] „felelős a WWTE és anyavállalatai közötti
kapcsolatokért”. Megint csak beérik az arra való hivatkozással, hogy ezen állítás túlzottan általános, és nem bizonyítja,
hogy a felperesek arra utasították volna a WWTE‑t, hogy versenyellenes magatartást tanúsítson.
V. valóban nem állt egyik felperes alkalmazásában sem – ugyanis az SCTL, az SCTC 100%‑os tulajdonában álló leányvállalata
alkalmazta – és az SCC által a közigazgatási eljárás során a Bizottságnak megküldött, az utóbbi társaság „corporate directorjainak”
(a társaság igazgatói), illetve „corporate officerjeinek” (a társaság tisztviselői) listáján sem szerepelt. Ettől még V. Standard
csoporton belül gyakorolt hatáskörei és felelősségének terjedelme igen jelentősek voltak, különösen mivel e hatáskörök a szóban
forgó csoport egyik fő tevékenységi körére, illetve Európa teljes területére vonatkoztak.
V. Standard csoporton belüli szerepének jelentőségét továbbá az a tény is hangsúlyozza, hogy az SCC 1999 és 2001 közötti éves
jelentéseiben V. a Standard csoport dohányszektorának „európai regionális alelnökként” kerül megnevezésre. A felperesek azon
állítása, miszerint e cím valójában nem is létezett, és azt csupán V. imázsának emelésére használták, alig hihető.
A fenti különböző elemekre figyelemmel a Bizottság ésszerűen tekinthette úgy, hogy V. a Standard csoport vezetőségének tagja.
Ennélfogva a Bizottság jogszerűen ítélte úgy, hogy közvetlen kapcsolat állt fenn a csoportot irányító anyavállalat – jelen
esetben az SCC – és V. között.
Ez a körülmény – kiegészítve azt a tényt, hogy V. a WWTE igazgatótanácsa négy tagjának egyike volt – meggyőző bizonyíték arra
nézve, hogy az SCC ténylegesen meghatározó befolyást gyakorolt a WWTE piaci magatartására.
–       A WWTE igazgatótanácsa 1996. március 25‑i és 26‑i ülésének jegyzőkönyvéről
Másodsorban a Bizottság a WWTE igazgatótanácsa 1996. március 25‑i és 26‑i ülésének spanyol és angol nyelven elkészített jegyzőkönyvére
támaszkodik.
Ezzel kapcsolatosan meg kell jegyezni, hogy e jegyzőkönyv „Az igazgatótanácsi ülésekre vonatkozó eljárás” című 2. pontjának
bizonyos részeiből az tűnik ki, hogy a szóban forgó ülés során a WWTE igazgatótanácsának Standard csoport által kinevezett
két tagja azt bizonygatta, hogy e társaság nem járhat el az SCTC‑től függetlenül. V. ugyanis megjegyezte, hogy ugyan a WWTE
„saját személyiséggel rendelkezik, illetve önálló egységet alkot”, ugyanakkor az „SCTC leányvállalata is”, és következésképpen
„tiszteletben [kell] tartania az SCTC eljárásait”. C. a maga részéről hangsúlyozta, hogy ugyan a „[WWTE] összes igazgatótanácsi
tagja rendelkezik bizonyos hatáskörökkel és felelősséggel, ám nem hozhatnak meg minden döntést szabadon, és számos esetben
az SCTC vezetőivel kell konzultálniuk [e döntésekről].
A jegyzőkönyv egyéb részleteiből az tűnik ki, hogy a WWTE‑nek számos kérdés, illetve kiadás kapcsán ki kellett kérnie az SCTC
véleményét, illetve annak előzetes jóváhagyását.
Így például a jegyzőkönyv „Eladási eljárások” című 3. pontja szerint „egyetlen dohányszállítmány sem exportálható anélkül,
hogy azt ne kísérné egy, két személy aláírásával ellátott nyomtatvány, amelynek formája [F., a szóban forgó WWTE igazgatótanácsi
ülésre meghívott személyek egyike] Godalmingban [az SCTC egyesült királysági központjában] e héten teendő látogatását követően
kerül meghatározása” és hogy „[e]zt a nyomtatványt [D.‑nek, a WWTE igazgatótanácsa egyik tagjának] kell megfelelően kitöltenie,
miután az összes releváns adatot ellenőrizte [A.‑val] Godalmingban”.
Másodszor a jegyzőkönyv a hosszú távú finanszírozással kapcsolatosan a következőket tartalmazza: „Jelenleg nem tehetünk semmit,
mert az SCTC utasításait követően nincs módunk az eszközök jelzáloggal való megterhelésére”. Az is megjegyzésre kerül, hogy
F.‑nek e kérdés többek között M.‑mel való megbeszélése érdekében kellett Godalmingba mennie. Ehhez hozzáfűzendő, hogy az utóbbi
személy a jogsértés ideje alatt az SCC egyik „corporate officerje” (vezetője), alelnöke, illetve kincstárnoka volt.
Harmadszor a jegyzőkönyv 10. pontjában található táblázatban számos olyan beruházási projekt kerül felsorolásra, amelyhez
szükséges „az SCTC végleges jóváhagyása”. A legjelentősebb projektre – vagyis egy új raktár építésére – vonatkozóan V. és
M. kijelentette, hogy „lehet, hogy nagyon nehéz lesz e kiadást elfogadtatni az SCTC‑vel a következő gazdasági év folyamán”.
Ugyancsak a 10. pontban szerepel az, hogy egy üzemeltetés helyének másik helyre való áthelyezésével kapcsolatos „tengely”
áthelyezésére vonatkozó beruházást „az SCTC‑nek valószínűleg nagyon gyorsan jóvá kellene hagynia, tekintettel e projekt haladéktalan
szükségességére”.
A fenti 182–186. pontban ismertetett elemek meggyőző bizonyítékok arra nézve, hogy az SCTC ténylegesen meghatározó befolyást
gyakorolt a WWTE piaci magatartására. A felperesek azon állítása, miszerint a SCTC véleményét, illetve engedélyét csupán a
nyersdohány‑felvásárlástól független – vagyis többek között a feldolgozott dohány eladásával kapcsolatos – kérdésekben kérték
ki, a fenti 170. és 171. pontban kifejtett indokok miatt irreleváns. Azon állításukat, miszerint az SCTC előzetes hozzájárulására
csak a rendkívüli kiadások esetén volt szükség, a tények nem támasztják alá, mivel a jegyzőkönyv 10. pontjában lévő táblázat
olyan beruházási projekteket említ, amelyeknek költségei 1 220 egyesült államokbeli dollártól (USD) 1 056 911 USD‑ig terjednek,
és a kettő között olyan alacsony tételek is szerepelnek, mint például 4 800, 5 600 vagy 6 504 USD.
A fenti 187. pontban levont következtetést a szóban forgó jegyzőkönyv egyéb bizonyítékai is megerősítik. Egyrészt a jegyzőkönyvének
4. pontjából kitűnik, hogy az SCTC alkalmazottjaira kötelező magatartási kódex a WWTE alkalmazottjaira is alkalmazandó volt,
ideértve azt, hogy a WWTE elnöke által felhozott bizonyos kifogásokat követően az igazgatótanács arra a döntésre jutott, hogy
e szöveget le kell fordítani angolról spanyolra. Másrészt a hivatkozott jegyzőkönyv 7. pontjából kitűnik, hogy a WWTE igazgatótanácsa
megtárgyalta az SCTC gazdasági és kereskedelmi helyzetét.
Továbbá megjegyzendő, hogy a szóban forgó jegyzőkönyv rögzíti, hogy a WWTE igazgatótanácsa elkészítette az 1996. évi spanyolországi
betakarításra vonatkozó nyersdohány‑felvásárlási stratégiát. Ebben az összefüggésben a jegyzőkönyv kifejezetten megemlíti
a feldolgozók kartellje 1996. március 13‑án tartott madridi találkozóját, a következőképpen:
„Pár héttel ezelőtt Madridban az összes felvásárló vállalkozás részvételével találkozóra került sor annak érdekében, hogy
e vállalkozások megpróbáljanak a[z 1996‑os] szürettel kapcsolatos szerződések odaítélési eljárásaival kapcsolatos stratégiára
vonatkozó megállapodásokra jutni. Igen feszült légkörben csupán a következő szóbeli megállapodásokra került sor:
1. 3 [spanyol pezeta (ESP)]/kg minimumár az FCV [flue cured Virginia] tekintetében;
2. az egyes társaságok közölték átlagáraikra vonatkozó szándékaikat.
Sajnos a spanyol dohány[mennyiség] négy felvásárló vállalkozás közötti elosztásáról nem jött létre semmiféle megállapodás.”
Úgy tűnik tehát, hogy a Standard csoport WWTE igazgatótanácsában tagsággal rendelkező képviselőinek tudomása volt a feldolgozók
kartelljének tevékenységéről. Sőt mi több – amint azt az alábbi 192. és 193. pontban részletesebben kifejtjük –, a Bizottság
aktájának egyéb elemeiből kitűnik, hogy V. ezenfelül a WWTE igazgatótanácsa ülésein kívül személyesen is tudomást szerzett
e kartell bizonyos részleteiről. A felek előtt is ismeretes, hogy a szóban forgó képviselők egyszer sem nyilvánították ki
ellenvetésüket e magatartásokkal szemben, és hogy az SCC – az elmarasztalás, illetve a harmadik személyek által indítandó
kártérítési perek kockázata ellenére, amelynek e magatartással kitette magát – nem tett semmiféle olyan intézkedést a WWTE‑vel
szemben, amely jogsértésben való részvétele folytatásának megakadályozására irányult volna. A Bizottság ebből jogszerűen következtethetett
arra, hogy az SCC hallgatólagosan jóváhagyta e részvételt, illetve úgy ítélhette, hogy ez a magatartás további bizonyítékul
szolgál arra, hogy a fenti társaság meghatározó befolyást gyakorolt leányvállalata magatartására.
–       A WWTE elnöke által V.‑nek címzett telefaxok
Harmadsorban a Bizottság négy, S., a WWTE elnöke által V.‑nek címzett telefaxra hivatkozik.
Az 1996. október 28‑án az SCTC‑hez küldött és V.‑nek címzett első telefaxban S. az 1996. gazdasági év során történt dohányfelvásárlás
eredményéről és az egyes spanyol feldolgozók által fizetett átlagárról értesíti V.‑t, a feldolgozók kartelljének bizonyos
aspektusairól további részletekkel szolgálva neki. Az 1997. október 6‑án a „Standard Commercial – UK”‑nak küldött – valószínűleg
e hivatkozás alatt az SCTC‑t kell érteni, amely az Egyesült Királyságban is végzett tevékenységet (lásd a fenti 184. pontot),
és amely azon társaság anyavállalata volt, amelynek alkalmazásában V. állt (lásd a fenti 177. pontot) – második telefaxában
S. részletes információkat nyújt egy, a WWTE, a Cetarsa és az Agroexpansión között ugyanazon év szeptemberének végén tartott
találkozóról, amelynek során a fenti társaságok arról állapodtak meg, hogy a nyersdohány felvásárlási áráról és mennyiségeiről
információt cserélnek. 1997. október 8‑án S. a „Standard Commercial – UK”‑nak küldött harmadik telefaxában V. részére egy
olyan levél másolatát küldi meg, amelyet ugyanazon a napon a Cetarsa elnökének küldött, és amelyben azt kifogásolja, hogy
az utóbbi nem tartja be a feldolgozók által az árakra vonatkozóan kötött megállapodásokat. Végül az 1997. október 10‑én a
„Standard Commercial – UK”‑nak küldött negyedik telefaxában S. a feldolgozók által felvásárolt nyersdohánymennyiséget és a
fizetett árakat ismerteti.
A fenti 190. pontban kifejtett indokok alapján azon – egyébiránt a felperesek által nem vitatott – tény, hogy V. a WWTE elnökétől
személyesen szerzett tudomást a feldolgozók kartelljének különböző részleteiről, jogszerűen tekinthető úgy, mint további bizonyíték
arra, hogy az SCC meghatározó befolyást gyakorolt a WWTE magatartására.
–       Az 1996. március 13‑tól 1998. május 5‑ig tartó időszakra vonatkozó végkövetkeztetés
A fenti 173–193. pontban kifejtett megfontolásokból kitűnik, hogy a Bizottság jogilag megkövetelt módon bizonyította, hogy
az SCC és az SCTC 1996. március 13‑tól 1998. május 5‑ig tartó időszakban ténylegesen meghatározó befolyást gyakorolt a WWTE
piaci magatartására.
Ezzel szemben meg kell állapítani – amint azt a felperesek helyesen hangsúlyozzák –, hogy a Bizottság által a megtámadott
határozat egyetlen eleme sem enged arra következtetni, hogy a TCLT – amely a felperesek állítása szerint egy saját tevékenységgel
nem rendelkező társaság, amelynek a WWTE‑ben fennálló részesedése kizárólag pénzügyi jellegű – ténylegesen meghatározó befolyást
gyakorolt volna a WWTE piaci magatartására. Ezek a bizonyítékok ugyanis csupán az SCC‑re és az SCTC‑re vonatkoznak.
Azon körülményt, miszerint 1996 és 1999 között a TCLT volt a WWTE fő ügyfele, a Törvényszék nem tudja figyelembe venni, mivel
arra a Bizottság először az ellenkérelmében hivatkozott, így próbálva a TCLT‑nek felelősségét betudni leányvállalata jogsértő
magatartásáért. Egyébiránt a WWTE igazgatótanácsa 1996. március 25‑i és 26‑i ülésének jegyzőkönyvéből kitűnik, hogy pusztán
számviteli és adójogi indokokból volt a TCLT megbízva a feldolgozott dohány WWTE‑től történő felvásárlásával: „[A] múltban
a [WWTE a TCLT‑nek számlázta ki a szóban forgó felvásárlásokat] annak érdekében, hogy a WWTE könyvelésében nyereségként jelenjen
meg”. Ténylegesen egyáltalán nem került sor a feldolgozott dohány TCLT‑hez való elszállítására. Mindenesetre a hivatkozott
körülmény ugyan azt bizonyíthatja, hogy a TCLT érdekelt volt a WWTE üzletpolitikájában, ám önmagában nem elegendő annak bizonyítására,
hogy ténylegesen meghatározó befolyást gyakorolt volna annak magatartására.
Ebből következően a Bizottság megalapozatlanul tudta be a TCLT‑nek a WWTE által 1996. március 13. és 1998. május 5. közötti
időszakban elkövetett jogsértő magatartást, és ennélfogva nem állapíthatta meg jogszerűen, hogy a fenti időszak tekintetében
kiszabott bírság megfizetéséért a TCLT egyetemlegesen felelős.
Az 1998. május 5‑e és a megtámadott határozat elfogadásának napja közötti időszakról
A megtámadott határozat (393) preambulumbekezdésében felsorolt bizonyítékok tekintetében (lásd a fenti 38. pont első három
francia bekezdését) megállapítható, hogy a felperesek 1998. május 5‑től 1998 októberéig a WWTE‑ben majdnem 100%‑os, illetve
1998 októberétől a megtámadott határozat elfogadásának időpontjáig 100%‑os részesedéssel rendelkeztek.
Ehhez hozzájárul még az a tény, hogy 1998. május 5. óta a felperesek rendelkeznek a WWTE közgyűlése döntéseinek meghozatalához
szükséges többséggel (a megtámadott határozat (394) preambulumbekezdése), és hogy a WWTE igazgatótanácsa a társaság közgyűlése
által kinevezett két olyan új taggal rendelkezik, akik a korábban a kisebbségi részvényeseket képviselő tagok helyébe léptek.
A fenti 198. és 199. pontban ismertetett elemekre figyelemmel világos, hogy a felperesek 1998. május 5. óta meghatározó befolyás
tudnak gyakorolni a WWTE magatartására. Ráadásul a felperesek beadványaikban kifejezetten el is ismerik ezt a tényt.
Ennélfogva az 1998. május 5. és a megtámadott határozat elfogadásának napja közötti időszak tekintetében azt kell megvizsgálni,
hogy – amint azt a Bizottság állítja – a meghatározó befolyás tényleges gyakorlásával kapcsolatos feltétel minden felperes
vonatkozásában teljesült‑e.
Ezzel kapcsolatosan emlékeztetni kell, hogy miután a Bizottság beadványaiban egy másik elméletre hivatkozott (lásd a fenti
105. pontot), egy, a Törvényszék által feltett írásbeli kérdésre válaszolva elismerte, hogy a megtámadott határozatban nem
elégedett meg azzal, hogy a fenti 129., 130. és 140. pontban ismertetett vélelemmel éljen annak érdekében, hogy a szóban forgó
leányvállalatok által elkövetett jogsértésért az anyavállalatoknak tudja be a felelősséget, hanem figyelembe vette azon további
elemeket, amelyek a meghatározó befolyás tényleges gyakorlását bizonyították (lásd a fenti 118. és 147. pontot). A megtámadott
határozat különböző preambulumbekezdéseiből kitűnik, hogy a jelen ügyben valóban ezt a megközelítést alkalmazta (lásd a fenti
141–145. pontot).
Azt kell tehát megvizsgálni, hogy a Bizottság által a megtámadott határozatban hivatkozott elemek jogilag megkövetelt módon
bizonyítják‑e, hogy a szóban forgó időszakban a felperesek ténylegesen meghatározó befolyást gyakoroltak a WWTE magatartására.
Ezeket az elemeket a megtámadott határozat (396) és (398) preambulumbekezdése, valamint a 313. és 314. lábjegyzete tartalmazza.
–       V.‑nek a termeltetési szerződések megkötésében játszott szerepéről
A Bizottság által a megtámadott határozat (396) preambulumbekezdésében hivatkozott első elem az a tény, hogy V. 1998. óta
„[…] szerepet játszik a WWTE és a termelői csoportok közötti termeltetési szerződések megkötésében”. A megtámadott határozat
313. lábjegyzete ezzel kapcsolatosan az SCTC végrehajtó bizottságának egyik 1998. év elejéről származó, V.‑hez intézett „hosszú
távú spanyol beszerzési szerződésekre” vonatkozó feljegyzésére hivatkozik.
Megállapítandó, hogy a hivatkozott feljegyzésnek valójában az a célja, hogy felhatalmazza V.‑t, hogy – „európai regionális
igazgatói minőségében” – a termelőkkel szállítási szerződéseket kössön a [WWTE‑nek] való dohányszállítás érdekében”. Ugyanez
a dokumentum meglehetősen pontos utasításokat tartalmaz arra nézve, hogy V. mely feltételek mellett kötheti meg e szerződéseket,
különösen a felvásárlási mennyiségek, a felvásárlási árak, a minőségi bónuszok és a termelőknek nyújtható előlegek, illetve
a termelők által követelhető „előleggaranciák” tekintetében.
A fent ismertetett feljegyzés – azon felül, hogy ellentmond a felperesek azon állításának, miszerint V. kizárólag a feldolgozott
dohány eladásával foglalkozott – egyértelműen bizonyítja, hogy az SCTC aktív szerepet játszott a WWTE nyersdohány‑felvásárlási
politikájában, ennélfogva ténylegesen meghatározó befolyást gyakorolt annak piaci magatartására.
A fent hivatkozott feljegyzés alapján továbbá megállapítható, hogy az SCC is ténylegesen meghatározó befolyást gyakorolt a
WWTE piaci magatartására. Ezzel kapcsolatosan egyrészt meg kell állapítani, hogy e feljegyzést H.‑nak – aki a fenti társaság
elnöke és elnök‑vezérigazgatója volt – és C.‑nek – aki a fenti társaság háromtagú végrehajtó bizottságának egyik tagja volt –
kellett aláírnia. Másrészt V. – akire ily módon bizonyos, a nyersdohányszállítással kapcsolatos szerződéskötési jogosultságokat
ruháztak – ezen időszakban párhuzamosan volt a WWTE igazgatótanácsának tagja, miközben még közvetlen kapcsolatban állt az
SCC‑vel, amelynek egyik alelnöke volt (lásd a fenti 174–179. pontot).
E megállapításokat nem cáfolhatja meg a felperesek azon érve, miszerint a megtámadott határozat tárgyát képező jogsértések
kizárólag az egyéves időtartamú termeltetési szerződésekre vonatkoztak, miközben SCTC végrehajtó bizottságának 1998. évi feljegyzésében
meghatározott szerződések három évre, vagy annál hosszabb időre szóltak. Valamely leányvállalat jogsértő magatartásának az
anyavállalatnak való betudásához ugyanis nem kell bizonyítani, hogy az anyavállalat leányvállalata politikájának egy bizonyos
– a jogsértés tárgyát képező – területét befolyásolja (lásd a fenti 170. és 171. pontot).
A fenti 168. és 169. pontban kifejtett indokok miatt a felperesek azon érve is irreleváns, miszerint a „hosszú távú spanyol
szállítási szerződések” nem bizonyítják, hogy arra utasították volna a WWTE‑t, hogy jogsértést kövessen el.
–       A WWTE‑kézikönyvről
A Bizottság által a megtámadott határozat (398) preambulumbekezdésében hivatkozott második bizonyíték az a tény, hogy a WWTE‑kézikönyv
úgy rendelkezik, hogy az „[e]lnök a beszerzési igazgatóval együtt közvetlenül felelős a [szerződések odaítélési eljárásaiért],
kikérve előzetesen az anyavállalat engedélyét, amely minden év márciusában hagyja jóvá az adott gazdasági év költségvetését”.
Ezzel kapcsolatosan megállapítandó, hogy maguk a felperesek által nyújtott magyarázatok értelmében e rendelkezést alkalmazva
az SCTC jogkörébe tartozik – a WWTE éves költségvetés jóváhagyási eljárása keretében és a szerződés‑odaítélési eljárások megindítását
megelőzően – a WWTE által Spanyolországban maximálisan felvásárolható nyersdohánymennyiség engedélyezése (lásd a fenti 73. pontot).
Másképpen fogalmazva az SCTC feladata a nyersdohány‑felvásárlásra vonatkozó költségvetés jóváhagyása, mielőtt még a WWTE elnöke
megindíthatná a szerződés‑odaítélési eljárásokat. Ez a körülmény egyértelműen megerősíti, hogy az SCTC ténylegesen meghatározó
befolyást gyakorolt annak piaci magatartására.
A felperesek azon érvére vonatkozóan, miszerint a WWTE‑kézikönyv nem bizonyító erejű az 1998. május 5. és 2000. év közötti
időszakra nézve, mivel e kézikönyv 2000‑ben készült, elegendő megállapítani, hogy a hivatkozott kézikönyv olyan bizonyítéknak
minősül, amely kiegészíti a fenti 204. pontban említett, az SCTC végrehajtó bizottságának V.‑hez intézett feljegyzését, ugyanis
az utóbbi már önmagában bizonyítja, hogy a WWTE üzletpolitikája 1998‑tól nem volt önálló (lásd a fenti 206. és 207. pontot).
Végül a felperesek azon érvét, miszerint a WWTE‑kézikönyv nem bizonyítja kellőképpen, hogy az SCTC arra utasította volna a
WWTE‑t, hogy versenyellenes magatartást tanúsítson, a fenti 168. és 169. pontban már kifejtett indokok miatt el kell utasítani.
–       A WWTE igazgatótanácsa 2000. január 20‑i ülésének jegyzőkönyvéről
A Bizottság által a megtámadott határozat 314. lábjegyzetében hivatkozott harmadik bizonyíték az a tény, hogy a WWTE igazgatótanácsa
2000. január 20‑i ülésének jegyzőkönyvéből kitűnik, hogy a szóban forgó társaság 2001. adóévre vonatkozó tevékenységi programját
„az anyavállalat által” – vagyis a felperesek saját nyilatkozata értelmében az SCTC által – „javasolt módosításoktól függően”
hagyják jóvá.
Ez a bizonyíték azt támasztja alá, hogy az SCTC ténylegesen meghatározó befolyást gyakorolt a WWTE piaci magatartására.
Meg kell jegyezni, hogy a fenti 214. pontban hivatkozott jegyzőkönyv más olyan bizonyítékokat is tartalmaz, amelyek azt bizonyítják,
hogy a WWTE üzletpolitikáját az anyavállalatok némelyike irányította. Így például a jegyzőkönyvben említésre kerül, hogy „[V.]
[megerősítette], hogy a termeltetési terv Wilsonba [vagyis az SCC és az SCTC székhelyére] történő elküldését ő végzi el, és
nagyon bízott abban, hogy az márciusra jóváhagyásra kerül”.
–       Az 1998. május 5‑e és a megtámadott határozat elfogadásának napja közötti időszakra vonatkozó végkövetkeztetés
A fenti 204. és 216. pontban említett elemekből – valamint abból, hogy a szóban forgó időszak során az SCC és az SCTC a WWTE‑ben
majdnem 100%‑os, majd 100%‑os részesedéssel rendelkezett – kitűnik, hogy a Bizottság jogilag megkövetelt módon bizonyította,
hogy ezen időszak alatt a fenti társaságok ténylegesen meghatározó befolyást gyakoroltak a WWTE magatartására.
Ezzel szemben meg kell állapítani – amint azt a felperesek helyesen hangsúlyozzák –, hogy a Bizottság által a megtámadott
határozat egyetlen bizonyítéka sem enged arra következtetni, hogy a TCLT 1998. május 5‑e és a megtámadott határozat elfogadásának
napja közötti időszakban ténylegesen meghatározó befolyást gyakorolt volna a WWTE piaci magatartására. Ezzel kapcsolatosan
a Bizottság nem támaszkodhat pusztán arra a tényre, hogy a TCLT a WWTE‑ben 100%‑os részesedéssel rendelkezett, mivel így a
TCLT‑t az Intabexhez képest (lásd a fenti 143. pontot), valamint a Universalhez és a Universal Leafhez képest (lásd a fenti
142. pontot) hátrányosan kezelné.
Ebből következően a Bizottság megalapozatlanul tudta be a TCLT‑nek a WWTE által a fenti 218. pontban meghatározott időszakban
elkövetett jogsértő magatartást, és ennélfogva nem állapíthatta meg jogszerűen, hogy a fenti időszak tekintetében kiszabott
bírság megfizetéséért a TCLT egyetemlegesen felelős.
A felperesek által annak bizonyítására felhozott érvekről, hogy a WWTE a jogsértés ideje alatt önállóan folytatta tevékenységét
a piacon
A felperesek azt állítják, a fenti 75–79. pontban ismertetett elemek azt bizonyítják, hogy a WWTE a jogsértés ideje alatt
„széles” önállósággal rendelkezett az SCTC‑vel szemben, továbbá „majdnem teljes” önállósággal rendelkezett az SCC‑vel és a
TCLT‑vel szemben.
Mivel megállapításra került, hogy a TCLT nem vonható felelősségre a WWTE jogsértő magatartásáért (lásd a fenti 195–197., 218.
és 219. pontot), a jelen kérdést nem szükséges a TCLT tekintetében megvizsgálni.
Elsősorban meg kell állapítani, hogy az a tény, hogy valamely leányvállalat saját helyi vezetéssel és saját eszközökkel rendelkezik,
önmagában még nem bizonyítja, hogy piaci magatartását önállóan, az anyavállalatoktól függetlenül határozza meg. A jelen ügyben
ugyan a WWTE valóban ilyen helyzetben volt, ám ettől még számos kérdés, illetve kiadás kapcsán ki kellett kérnie az SCTC előzetes
jóváhagyását (lásd a fenti 183–187. pontot), illetve a WWTE elnöke nem indíthatta meg a nyersdohány‑felvásárlási szerződésekre
vonatkozó odaítélési eljárásokat anélkül, hogy az azokra vonatkozó költségvetést az SCTC jóvá ne hagyta volna (lásd a fenti
210. és 211. pontot), továbbá hogy az SCC és az SCTC aktív szerepet játszott a WWTE nyersdohány‑felvásárlási politikájában
(lásd a fenti 204–207. pontot).
Másodsorban azon állítással kapcsolatosan, miszerint a nyersdohány‑felvásárlás a WWTE kizárólagos hatáskörébe tartozott, meg
kell jegyezni – amint azt a felperesek maguk is elismerik, és amint az a fenti 210. és 211. pontban már kifejtésre került –,
hogy az SCTC feladata volt a nyersdohány‑felvásárlásra vonatkozó költségvetés jóváhagyása, mielőtt még a WWTE megindíthatta
volna a szerződés‑odaítélési eljárásokat. Egyértelmű tehát, hogy a WWTE nem önállóan járt el a nyersdohány‑felvásárlás terén.
Mindenesetre a leányvállalat önállósága kizárólag azon termék piacára nézve értékelhető, amelyen a jogsértést elkövették.
Harmadsorban a fenti 222. és 223. pontban kifejtett indokok miatt a felperesek nem hivatkozhatnak hatékonyan azon tényre,
hogy a Standard csoport decentralizált felépítésű. Azon állításuk, miszerint a WWTE tevékenysége a Standard csoport tevékenységeinek
teljesen jelentéktelen részét képezi, még önmagában nem bizonyítja, hogy az SCC és az SCTC hagyták volna, hogy a WWTE önállóan
határozza meg magatartását a piacon.
A fentiekből következően a felperesek által felhozott bizonyítékok alapján nem állapítható meg, hogy a WWTE a jogsértés ideje
alatt önállóan folytatta tevékenységét a piacon.

Végkövetkeztetés
A fenti megfontolások összességéből következik, hogy a Bizottság helyesen tudta be a felelősséget az SCC‑nek és az SCTC‑nek
a WWTE által elkövetett jogsértés miatt, jogszerűen állapította meg a felperesek egyetemleges felelősségét a bírság megfizetéséért,
illetve tüntette fel őket a megtámadott határozat címzettjei között.
Ezzel szemben a Bizottság a jogsértés teljes idejére nézve megalapozatlanul jutott ugyanerre a következtetésre a TCLT tekintetében.
Ennélfogva a megtámadott határozat TCLT‑t érintő részét meg kell semmisíteni.
A megtámadott határozat részleges megsemmisítése nincs hatással a bírság összegére, amelynek megfizetéséért az SCC és az SCTC
továbbra is egyetemleges felelősséggel tartozik. Különösen – a felperesek által a válaszukban hivatkozottakkal ellentétben –
a megsemmisítés nem befolyásolja a Bizottság által a bírság kellőképpen elrettentő hatásának biztosítása érdekében a bírság
kiinduló összegére nézve alkalmazott 1,5‑es szorzót (a megtámadott határozat (423) preambulumbekezdése), mivel ezt a szorzót
a Bizottság az SCC – amely annak a gazdasági egységnek irányítója, amelyhez a WWTE tartozik – összesített forgalmát figyelembe
véve rögzítette. Azzal ellentétben, amit a felperesek állítanak válaszukban, a részleges megsemmisítés a WWTE‑vel szemben
kiszabott bírság kiinduló összegére a jogsértés időtartama címén alkalmazott 50%‑os növelést sem befolyásolja (a megtámadott
határozat (432) és (433) preambulumbekezdése). Az a tény, hogy a TCLT a jogsértésért nem vonható felelősségre, nem befolyásolja
annak időtartamát.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §‑a alapján a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a
pernyertes fél ezt kérte. Ugyanezen rendelkezés 3. §‑ának első bekezdése alkalmazásával részleges pernyertesség esetén a Törvényszék
elrendelheti a költségeknek a felek közötti megosztását.
Mivel a jelen ügyben a kereset részleges pernyertességet eredményezett, az adott ügy körülményeinek helyes mérlegelése alapján
a Törvényszék elrendeli, hogy a felperesek viseljék saját költségeik kétharmadát, illetve a Bizottság költségeinek kétharmadát,
valamint hogy a Bizottság viselje saját költségeinek egyharmadát és a felperesek költségeinek egyharmadát.
A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (negyedik tanács)
a következőképpen határozott:
1)
A Törvényszék a Trans‑Continental Leaf Tobacco Corp. Ltd‑t érintő részében megsemmisíti az [EK] 81. cikk (1) bekezdésének
alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/C.38.238/B.2 – nyersdohány‑ügy – Spanyolország) 2004. október 20‑án hozott C (2004) 4030 végleges
bizottsági határozatot.
2)
A Törvényszék a keresetet az ezt meghaladó részében elutasítja.
3)
Az Alliance One International, Inc., a Standard Commercial Tobacco Co., Inc. és a Trans‑Continental Leaf Tobacco viseli saját
költségei kétharmadát, illetve a Bizottság költségeinek kétharmadát, és a Bizottság viseli saját költségeinek egyharmadát
és a felperesek költségeinek egyharmadát.
Czúcz
Labucka
O’Higgins
Kihirdetve Luxembourgban, a 2010. október 27‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
Tartalomjegyzék
A jogvita előzményei
1.  A felperesek és a közigazgatási eljárás
2.  A megtámadott határozat
3.  A megtámadott határozat címzettjei
Az eljárás és a felek kérelmei
A jogkérdésről
1.  A felek érvei
2.  A Törvényszék álláspontja
A leányvállalatok jogsértő magatartásának az anyavállalatoknak való betudhatóságával kapcsolatos előzetes észrevételek
A Bizottság által a megtámadott határozatban az anyavállalatoknak a leányvállalatuk által elkövetett jogsértésért fennálló
felelőssége megállapításának érdekében alkalmazott kritériumokról
Az első jogalap második részéről
A Bizottság által a jelen ügyben alkalmazott módszer jogszerűségéről és a második jogalapról
A felperesek és a WWTE közötti gazdasági egység létezéséről
Végkövetkeztetés
A költségekről
*
Az eljárás nyelve: angol.