CELEX: 62002TJ0114
Konkurencija
Priimtinumas

Teisinis pagrindas
Pagal 1989 m. gruodžio 21 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 4064/89 dėl koncentracijų tarp įmonių kontrolės (OL L 395, p. 1;
2004 m. specialusis leidimas lietuvių kalba, 8 sk., 1 t., p. 31; iš dalies pakeistas 1997 m. birželio 30 d. Tarybos reglamentu
(EB) Nr. 1310/97 (OL L 180, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių kalba, 8 sk., 1 t., p. 164), toliau – Reglamentas
Nr. 4064/89) 1 straipsnį šis reglamentas taikomas Bendrijos mastu vykdomoms koncentracijoms, apibrėžtoms šio straipsnio 2
ir 3 dalyse.
Vadovaujantis Reglamento Nr. 4064/89 4 straipsnio 1 dalimi, apie Bendrijos mastu vykdomas koncentracijas turi būti iš anksto
pranešama Komisijai.
Be to, Reglamento Nr. 4064/89 7 straipsnio 1 dalyje yra numatyta, kad Bendrijos masto koncentracija neturi būti vykdoma prieš
pranešant apie ją ir kol ji nėra pripažinta suderinama su bendrąja rinka. Tačiau pagal 7 straipsnio 4 dalį paprašyta Komisija
gali leisti nukrypti nuo šio įpareigojimo sustabdyti koncentracijos vykdymą.
Pagal Reglamento Nr. 4064/89 6 straipsnio 1 dalies b punktą, nustačiusi, kad nors koncentracija, apie kurią pranešama, patenka
į šio reglamento taikymo sritį, tačiau nekelia rimtų abejonių dėl suderinamumo su bendrąja rinka, Komisija nusprendžia neprieštarauti
ir paskelbia, kad ši koncentracija yra suderinama su bendrąja rinka (toliau – pirmoji stadija).
Pagal Reglamento Nr. 4064/89 6 straipsnio 1 dalies c punktą, atvirkščiai, nustačiusi, kad koncentracija, apie kurią pranešama,
patenka į šio reglamento taikymo sritį ir kelia rimtų abejonių dėl suderinamumo su bendrąja rinka, Komisija nusprendžia pradėti
procedūrą (toliau – antroji stadija).
Pagal šio reglamento 6 straipsnio 2 dalį:
„Jei Komisija nustato, kad, koncentracijoje dalyvaujančioms įmonėms padarius pakeitimus, koncentracija, apie kurią buvo pranešta,
daugiau nebekelia rimtų abejonių pagal 1 dalies c punktą, ji gali nuspręsti paskelbti šią koncentraciją suderinama su bendrąja
rinka pagal 1 dalies b punktą.
Komisija gali susieti sprendimą pagal 1 dalies b punktą su sąlygomis ir įpareigojimais, užtikrinančiais koncentracijoje dalyvaujančių
įmonių prieš Komisiją prisiimtų įsipareigojimų, darant koncentraciją suderinama su bendrąja rinka, vykdymą.“
Vadovaujantis 1998 m. kovo 1 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 447/98 dėl pranešimų, terminų ir nagrinėjimų, numatytų Tarybos
reglamente (EEB) Nr. 4064/89 dėl įmonių koncentracijos kontrolės (OL L 61, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių kalba,
8 sk., 1 t., p. 284), 18 straipsnio 1 dalimi, „pagal Reglamento (EEB) Nr. 4064/89 6 straipsnio 2 dalį dalyvaujančių koncentracijoje
įmonių Komisijai pasiūlyti įsipareigojimai, šalių ketinimu turintys tapti sprendimo pagal minėto reglamento 6 straipsnio 1 dalies
b punktą pagrindu, pateikiami Komisijai ne vėliau kaip per tris savaites nuo pranešimo gavimo dienos“.
Pranešime dėl konkurencijos gynimo priemonių, priimtinų pagal Reglamentą Nr. 4064/89 ir Reglamentą Nr. 447/98 (OL C 68, 2001,
p. 3, toliau – pranešimas dėl konkurencijos gynimo priemonių), Komisija nurodo gaires, kurių ketina laikytis įsipareigojimų
srityje.
Pagal Reglamento Nr. 4064/89 21 straipsnio 1 dalį Komisija turi išimtinę kompetenciją priimti šiame reglamente numatytus sprendimus.
Be to, 21 straipsnio 2 dalyje pažymima, kad valstybės narės negali taikyti savo nacionalinės teisės aktų, reglamentuojančių
konkurenciją, Bendrijos mastu vykdomai koncentracijai.
Tačiau Reglamento Nr. 4064/89 9 straipsnio antros pastraipos a punkte Komisijai leidžiama pavesti nagrinėti Bendrijos mastu
vykdomą koncentraciją valstybėms narėms, jei dėl koncentracijos gali būti sukurta arba sustiprinta dominuojanti padėtis ir
dėl to tos valstybės narės rinkoje, turinčioje visus atskiros rinkos požymius, būtų itin apribota konkurencija.

Faktinės bylos aplinkybės
I –
Nagrinėjamos įmonės
Šiuo ieškiniu, kurį pateikė
BaByliss SA
(toliau – taip pat ir ieškovė), siekiama, kad būtų panaikintas sprendimas, kuriuo Komisija, nustačiusi tam tikras sąlygas,
patvirtino SEB ir
Moulinex
koncentraciją.
Ieškovė – tai Amerikos grupės
Conair
kontroliuojama Prancūzijos įmonė, gaminanti ir parduodanti, naudodama
BaByliss
prekių ženklą, smulkios buitinės, vadinamosios grožio, technikos (pavyzdžiui, plaukų džiovintuvus, plaukų tiesintuvus ir
elektrines šukas, plaukų kirpimo mašinėles, moterims skirtas epiliacijos ir kūno priežiūros priemones) prekes. Grupė
Conair
veikia visuose smulkios buitinės technikos rinkos sektoriuose (virtuvės, grožio, valymo technika) Jungtinėse Amerikos Valstijose
ir pasaulyje, daugiausia naudodama prekių ženklus
Conair
,
BaByliss
,
Interplak
,
Forfex
,
Cuisinart
,
Revlon
ir
Vidal Sassoon
.
SEB – tai Prancūzijos įmonė, pasaulyje veikianti smulkios buitinės technikos prietaisų kūrimo, gamybos ir pardavimo sektoriuje.
SEB parduoda savo prekes daugiau nei 120 šalių, naudodama du pasaulinius prekių ženklus (
Tefal
ir
Rowenta
) ir keturis vietos prekių ženklus (
Calor
ir SEB – Prancūzijoje ir Belgijoje,
Arno
– Brazilijoje ir MERCOSUR šalyse,
Samurai
– Andų pakto šalyse). SEB, naudodama šiuos įvairius prekių ženklus, parduoda tokių kategorijų prekes: prietaisus maistui
ruošti (kepimo krosnelės, gruzdintuvės, skrudintuvai, specialūs prietaisai tam tikriems patiekalams ruošti), prietaisus karštiems
gėrimams ruošti (elektriniai kavinukai, ekspreso kavos aparatai, virduliai), virtuvinius kombainus, laidynes ir garines lyginimo
sistemas, kūno priežiūros priemones (epiliacija, sušukavimas, skutimasis ir kt.), dulkių siurblius, namų vėdinimo ir šildymo
prietaisus bei virtuvės įrankius.

Moulinex
taip pat yra Prancūzijos įmonė, pasaulyje veikianti smulkios buitinės technikos prietaisų kūrimo, gamybos ir pardavimo sektoriuje.
Moulinex
parduoda tų pačių kategorijų prekes, kaip ir SEB, naudodama du tarptautinius prekių ženklus (
Moulinex
ir
Krups
) ir vieną vietos prekių ženklą (
Swan
– Jungtinėje Karalystėje).
Moulinex
taip pat parduoda mikrobangų krosneles.
II –
Nacionalinė procedūra
2001 m. rugsėjo 7 d.
Tribunal de commerce de Nanterre
pradėjo grupės
Moulinex
pertvarkymo teismo tvarka procedūrą. Pagal Prancūzijos įstatymus
Tribunal de commerce
paskirti administratoriai turėjo nustatyti, ar įmonė, kurios atžvilgiu vykdoma pertvarkymo teismo tvarka procedūra, galėjo
tęsti savo veiklą, ar ji turėjo būti perleista tretiesiems asmenims, ar likviduota. Nagrinėjamu atveju paaiškėjus, kad neįmanoma
tęsti
Moulinex
veiklos, administratoriai pabandė surasti, kas perimtų visus
Moulinex
aktyvus arba dalį jų.
Vykstant šiai procedūrai grupė SEB pareiškė norinti perimti tam tikrus
Moulinex
aktyvus, susijusius su smulkia buitine technika, t. y.:
–        visas teises, susijusias su
Moulinex
,
Krups
ir
Swan
prekių ženklų naudojimu, neatsižvelgiant į susijusias prekes,
–        dalį gamybos priemonių (aštuonios gamybos įmonės iš aštuoniolikos ir kitose įmonėse esantys tam tikri įrenginiai), suteikiančių
galimybę gaminti bent tam tikrus modelius iš visų
Moulinex
gaminamų prekių, išskyrus dulkių siurblius ir mikrobangų krosneles,
–        tam tikras pardavimo bendroves, kalbant apie Europą – tik Vokietijos ir Ispanijos bendroves.
2001 m. rugsėjo 25 d. raštu
BaByliss
, norėdama Prancūzijoje ir pasaulyje padidinti savo dalyvavimą smulkios buitinės technikos srityje, nusiuntė
Moulinex
administratoriams pasiūlymą perimti visą
Krups
veiklą pasaulyje, be kita ko,
Krups
įrangą, įrenginius, atsargas, pramoninės nuosavybės teises ir platinimo tinklus.
2001 m. spalio 22 d. sprendimu
Tribunal de commerce de Nanterre
pritarė SEB pasiūlytam perėmimo planui.
III –
Procedūra Komisijoje
SEB prašymu 2001 m. rugsėjo 27 d. Komisija leido nukrypti nuo įpareigojimo sustabdyti koncentracijos vykdymą, kaip numatyta
Reglamento Nr. 4064/89 7 straipsnio 4 dalyje. Komisijos sprendimas buvo pagrįstas daugiausia tuo, kad administratoriai buvo
pareikalavę, jog visi perėmimo pasiūlymai būtų besąlyginiai. Komisijos leidimas nukrypti buvo suteiktas tik perimamų aktyvų
valdymo atžvilgiu.
2001 m. lapkričio 13 d. Komisija gavo pranešimą, pateiktą pagal Reglamento Nr. 4064/89 4 straipsnį, apie SEB planą įsigyti
tam tikrus
Moulinex
aktyvus.
2001 m. lapkričio 21 d. Komisija
Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje
paskelbė apie pranešimo faktą, kaip numatyta Reglamento Nr. 4064/89 4 straipsnio 3 dalyje. Šio skelbimo 4 punkte Komisija
pasiūlė „suinteresuotiesiems tretiesiems asmenims pateikti jai galimas pastabas dėl koncentracijos plano“.
Po šio paskelbimo 2001 m. lapkričio 27 ir 29 d. raštais
BaByliss
pranešė Komisijai apie savo susirūpinimą dėl nagrinėjamo koncentracijos plano, atsižvelgiant į didelį antikonkurencinį poveikį,
kurį gali turėti SEB ir
Moulinex
susijungimas sektoriuje, kuriame
BaByliss
planuoja labai greitai pradėti veikti. Šiuo atžvilgiu
BaByliss
pažymėjo, kad laiko save potencialia SEB
-Moulinex
konkurente smulkios buitinės technikos srityje, konkrečiai – smulkios virtuvės buitinės technikos sektoriuje, kuriame ji
veikia naudodama komercinį prekių ženklą
Cuisinart
. 2001 m. lapkričio 29 d. dokumentu, pridėtu prie tos pačios datos rašto,
BaByliss
nusiuntė Komisijai pasiūlymą dėl bendro perėmimo, apimančio visus
Moulinex
darbuotojus ir aktyvus Prancūzijoje, ir pridėjo
Cuisinart
verslo planą („Stratégie Cuisinart en France“), parengtą 2001 m. lapkričio mėnesį.
2001 m. lapkričio 30 d. raštu
BaByliss
atsakė į konkurentams skirtą Komisijos klausimyną, kuris
BaByliss
buvo atsiųstas 2001 m. lapkričio 27 dieną.
2001 m. gruodžio 5 d. koncentracijos šalys pasiūlė Komisijai savo įsipareigojimus.
Tą pačią dieną
BaByliss
atstovai susitiko su Komisija dėl koncentracijos plano.
2001 m. gruodžio 6 d. raštu
BaByliss
pranešė Komisijai apie savo abejones, susijusias su tuo, kad Komisija galėtų atitinkamu atveju pagal Reglamento Nr. 4064/89
9 straipsnį perduoti visą bylą arba dalį jos už konkurenciją atsakingoms nacionalinėms valdžios institucijoms jų prašymu.
2001 m. gruodžio 7 d. už konkurenciją atsakingos Prancūzijos valdžios institucijos pagal Reglamento Nr. 4064/89 9 straipsnio
2 dalies a punktą pateikė Komisijai prašymą dėl dalies bylos perdavimo, kiek tai yra susiję su nagrinėjamos koncentracijos
poveikiu konkurencijai Prancūzijoje, tam tikrose smulkios buitinės technikos prietaisų pardavimo rinkose.
Komisijai pateikus pastabų, koncentracijos šalys 2001 m. gruodžio 18 d. pakeitė savo pradinius įsipareigojimus.
2001 m. gruodžio 20 d.
BaByliss
pateikė Komisijai savo pastabas dėl rinkų dalių, kurios, kalbant apie Komisijos nagrinėjamas prekių kategorijas, įvykdžius
nagrinėjamą koncentraciją priklausytų SEB
-Moulinex
.
2001 m. gruodžio 21 d. raštu
BaByliss
atsakė į 2001 m. gruodžio 20 d. Komisijos jai pateiktą klausimyną, susijusį su koncentracijos šalių įsipareigojimais.
Suinteresuotiesiems tretiesiems asmenims pateikus pastabų, koncentracijos šalys dar kartą pakeitė savo įsipareigojimus.
2001 m. gruodžio 28 d. ieškovė pateikė pasiūlymą dėl dalinio
Moulinex
perėmimo.
2002 m. sausio 3 d.
BaByliss
papildė atsakymus į 2001 m. gruodžio 20 d. Komisijos jai pateiktą klausimyną, susijusį su koncentracijos šalių įsipareigojimais.
Be to, ieškovė dar kartą pareiškė esanti suinteresuota perimti visus
Moulinex
aktyvus arba dalį jų. Taip pat ji patvirtino esanti susirūpinusi dėl savo padėties ir dominuojančios SEB
-Moulinex
padėties, kuri, įvykdžius nagrinėjamą koncentraciją, tam tikrų smulkios buitinės technikos prekių kategorijų atžvilgiu susidarytų
pagrindinėse Europos šalyse.
2002 m. sausio 8 d., nustačiusi tam tikras sąlygas, Komisija, taikydama Reglamento Nr. 4064/89 6 straipsnio 1 dalies b punktą,
6 straipsnio 2 dalį ir Europos ekonominės erdvės (EEE) susitarimo 57 straipsnį, patvirtino SEB ir
Moulinex
koncentraciją (toliau – ginčijamas sprendimas).
Tačiau ginčijamas sprendimas neapima Prancūzijos rinkos, nes Komisija tą pačią dieną patenkino Prancūzijos valdžios institucijų
prašymą perduoti dalį bylos.
2002 m. liepos 8 d. Prancūzijos ekonomikos ministras patvirtino koncentraciją ir nenustatė įsipareigojimų pagal vadinamąją
bankrutuojančios įmonės doktriną.

Ginčijamas sprendimas
I –
Nagrinėjamos prekių rinkos
Iš ginčijamo sprendimo 16 konstatuojamosios dalies matyti, kad ekonomikos sektorius, susijęs su nagrinėjama koncentracija, –
tai smulkios buitinės technikos prietaisų pardavimo sektorius, kurį sudaro trylika kategorijų prekių: gruzdintuvių, kepimo
krosnelių, skrudintuvų, skrudintuvų sumuštiniams kepti ir vaflinių, specialių prietaisų tam tikriems patiekalams gaminti („pierrade“,
„wokparty“, „raclette“, „fondue“ ir kt.), elektrinių kepsninių ir patalpose naudojamų kepamųjų grotelių, ryžių virtuvų ir
garų puodų, elektrinių kavinukų, virdulių, ekspreso kavos aparatų, maišytuvų ir virtuvinių kombainų, laidynių ir garinių lyginimo
sistemų bei kūno priežiūros priemonių (sveikatos ir grožio priemonės). Vienuolika pirmųjų prekių kategorijų kartu yra vadinamos
virtuvės asortimento prekėmis.
Komisija mano, kad kiekviena smulkios buitinės technikos prietaisų kategorija gali sudaryti atskirą prekių rinką (ginčijamo
sprendimo 25 konstatuojamoji dalis). Komisijos išvados iš esmės grindžiamos paklausos pakeičiamumo vertinimu, nes kiekviena
kategorija turi specifines funkcijas ir yra skirta kitokiam galutiniam naudojimui. Taip pat Komisija nepripažįsta pasiūlos
pakeičiamumo. Iš esmės ji pažymi, kad net darant prielaidą, jog visi gamintojai gali gaminti visus smulkios buitinės technikos
prietaisus, norint patekti į naują prekių rinką, gali prireikti didelių sąnaudų ir daug laiko.
II –
Nagrinėjamos geografinės rinkos
Komisija mano, jog „po pirmosios tyrimo stadijos matyti, kad nagrinėjamomis geografinėmis rinkomis greičiausiai turi būti
pripažįstamos nacionalinės rinkos“ (ginčijamo sprendimo 30 konstatuojamoji dalis).
III –
Prekių ženklo svarba
Komisija konstatuoja, kad prekių ženklai yra vienas svarbiausių veiksnių, nulemiančių galutinio vartotojo pasirinkimą, ir
todėl yra vienas svarbiausių smulkios buitinės technikos gamintojų konkurencijos elementų (ginčijamo sprendimo 36 konstatuojamoji
dalis).
Šiuo atžvilgiu ji pažymi, kad SEB ir
Moulinex
investuoja pakankamai dideles sumas, saugodamos savo prekių ženklų žinomumą (ginčijamo sprendimo 38 konstatuojamoji dalis).
Taip pat ji konstatuoja, kad beveik visi pasiūlymai, gauti parduodant
Moulinex
, buvo susiję su šios grupės prekių ženklais, o ne su gamybos įmonėmis (ginčijamo sprendimo 39 konstatuojamoji dalis).
IV –
Konkurencinis vertinimas
Dėl nagrinėjamos koncentracijos poveikio konkurencijai Komisija nesutinka visų pirma su teiginiu, kad nagrinėjamos koncentracijos
poveikis nesiskiria nuo konkurencinės situacijos, kuri būtų susidariusi likvidavus grupę
Moulinex
. Šiuo atžvilgiu ji konstatuoja:
„Pasibaigus pirmajai tyrimo stadijai matyti, kad negali būti sutinkama su tokiu argumentavimu, nes prasidėjus
Moulinex
pertvarkymo teismo tvarka procedūrai kelios įmonės pranešė esančios suinteresuotos perimti grupei priklausančius prekių ženklus.
Taip pat neatmestina galimybė, kad tam tikri įrenginiai arba pramoninė nuosavybė būtų perimti trečiųjų asmenų, nesusijusių
su SEB. Atsižvelgiant į prekių ženklo svarbą nagrinėjamose rinkose, šie tretieji perėmėjai greičiausiai būtų galėję atkurti
visą
Moulinex
konkurencinį pajėgumą arba dalį jo“ (ginčijamo sprendimo 41 konstatuojamoji dalis).
Savo vertinimo pabaigoje Komisija daro išvadą, kad koncentracija, apie kurią buvo pranešta, kelia rimtų abejonių dėl suderinamumo
su bendrąja rinka kalbant apie tam tikras rinkas, susijusias su virtuvės asortimento prekėmis (ginčijamo sprendimo 44 konstatuojamoji
dalis). Dėl ginčijamame sprendime nagrinėtų geografinių rinkų ji iš esmės pažymi, kad:
–        Portugalijoje, Graikijoje, Belgijoje ir Nyderlanduose, kur SEB ir
Moulinex
padėtis smulkios buitinės technikos sektoriuje prieš koncentraciją tam tikrais atvejais buvo stipri, SEB padėtis dėl
Moulinex
prijungimo būtų sustiprinta, ir įvykdžius sandorį, kalbant apie didžiąją nagrinėjamų prekių kategorijų dalį, būtų sujungtos
tam tikrais atvejais didelės rinkos dalys. Komisijos teigimu, šią rinkos galią sustiprintų tai, kad vienai rinkos dalyvei
priklausytų prekių ženklų portfelis, o tokios dalyvės, kaip
Philips
,
Braun
arba
Taurus
, turi tik vieną prekių ženklą (ginčijamo sprendimo 43, 45–47 konstatuojamosios dalys),
–        Vokietijoje, Austrijoje, Danijoje, Švedijoje ir Norvegijoje sandoris iš esmės pakeistų konkurencijos sąlygas tam tikrose prekių
rinkose (ginčijamo sprendimo 43 konstatuojamoji dalis),
–        galiausiai kitose valstybėse narėse sandoris tik labai nedaug pakeistų konkurencijos sąlygas (ginčijamo sprendimo 43 konstatuojamoji
dalis).
Komisijos teigimu, sandoris, apie kurį buvo pranešta, taip pat kelia rimtų abejonių dėl suderinamumo su bendrąja rinka, kalbant
apie šias rinkas (ginčijamo sprendimo 128 konstatuojamoji dalis):
–        Vokietija: gruzdintuvių ir kepsninių,
–        Austrija: gruzdintuvių ir specialių prietaisų tam tikriems patiekalams gaminti,
–        Belgija: virtuvinių kombainų, ekspreso kavos aparatų, virdulių, skrudintuvų, specialių prietaisų tam tikriems patiekalams
gaminti, kepsninių bei laidynių ir garinių lyginimo sistemų,
–        Danija: gruzdintuvių ir kepimo krosnelių,
–        Graikija: gruzdintuvių, virdulių, skrudintuvų sumuštiniams kepti ir vaflinių, ekspreso kavos aparatų ir virtuvinių kombainų,
–        Norvegija: gruzdintuvių ir kepimo krosnelių,
–        Nyderlandai: gruzdintuvių, ekspreso kavos aparatų, kepimo krosnelių, specialių prietaisų tam tikriems patiekalams gaminti,
kepsninių bei laidynių ir garinių lyginimo sistemų,
–        Portugalija: gruzdintuvių, skrudintuvų, elektrinių kavinukų, ekspreso kavos aparatų, virdulių, kepimo krosnelių, skrudintuvų
sumuštiniams kepti ir vaflinių, specialių prietaisų tam tikriems patiekalams gaminti, kepsninių ir virtuvinių kombainų,
–        Švedija: gruzdintuvių.
Komisija padarė išvadą, kad, atvirkščiai, koncentracija nekelia rimtų abejonių, kiek tai yra susiję su kūno priežiūros priemonių
rinka, kurioje, kad ir kokia būtų šalis (išskyrus Prancūziją) arba kad ir koks būtų nustatytas prekių rinkų apibrėžimas, koncentracijos
šalių sujungta rinkos dalis yra mažesnė nei 20 % rinkos (ginčijamo sprendimo 44 konstatuojamoji dalis).
V –
Koncentracijos šalių įsipareigojimai
Po to, kai koncentracijos šalys pasiūlė įsipareigojimus, Komisija vis dėlto nusprendė, kad rimtos abejonės dėl koncentracijos
suderinamumo su bendrąja rinka gali būti pašalintos, nes šiais įsipareigojimais tiesiogiai ir iš karto reaguojama į konkurencijos
problemas, kurios sprendime buvo nustatytos už Prancūzijos ribų.
Iš pradžių pagal koncentracijos šalių 2001 m. gruodžio 5 d. pasiūlytus įsipareigojimus buvo numatyta dvejiems metams pašalinti
iš visos EEE rinkos
Moulinex
ženklo prekes, priskiriamas gruzdintuvių, kepimo krosnelių, specialių prietaisų tam tikriems patiekalams gaminti, kepsninių
bei laidynių ir garinių lyginimo sistemų kategorijoms. Tačiau, Komisijos teigimu, šie pradiniai įsipareigojimai nebūtų leidę
pakeisti grupės
Moulinex
kokiu nors rinkos dalyviu ir neapėmė visų rinkų, kuriose sandoris galėjo sukelti rimtų abejonių (ginčijamo sprendimo 135 konstatuojamoji
dalis).
Taigi 2001 m. gruodžio 18 d. šalys „patobulino savo pasiūlymą, kad jis būtų įgyvendinamas ir veiksmingas“ (ginčijamo sprendimo
135 konstatuojamoji dalis). Šiame pasiūlyme buvo numatyta trejų metų išimtinė licencija naudoti
Moulinex
prekių ženklą (kartu su įsipareigojimu neteikti į rinką
Moulinex
ženklo prekių dar vienus papildomus metus), taikoma visoms prekių kategorijoms Belgijoje, Graikijoje, Nyderlanduose ir Portugalijoje
ir gruzdintuvių kategorijai Vokietijoje, Austrijoje, Danijoje, Norvegijoje ir Švedijoje. Tokios licencijos turėtojams skrudintuvų,
elektrinių kavinukų, virdulių ir virtuvinių kombainų atžvilgiu buvo nustatytas įpareigojimas pirkti prekes iš SEB.
Tačiau tretieji asmenys, kurių buvo paklausta, pateikė pastabų dėl šių įsipareigojimų, ypač kiek tai yra susiję su licencijos
ir įsipareigojimo neteikti
Moulinex
prekių į rinką trukme, įpareigojimu pirkti prekes iš SEB, su tuo, kad nėra ištaisomas sandorio, apie kurį buvo pranešta,
poveikis konkurencijai tam tikrose rinkose, su tuo, kad nėra pakankamo kritinio rinkos dydžio, kuris ekonomiškai pateisintų
naujo dalyvio patekimą į nagrinėjamas rinkas, ir su tuo, kad licencijos turėtojas iš tikrųjų nekontroliuoja
Moulinex
prekių ženklo, kalbant apie konkurencijos gynimo priemones, skirtas konkrečiai gruzdintuvėms, nes SEB pasilieka galimybę
naudoti šį prekių ženklą kitoms prekėms (ginčijamo sprendimo 136 konstatuojamoji dalis).
Taigi, kaip teigiama ginčijamame sprendime, SEB „patobulino“ savo įsipareigojimus, licenciją naudoti prekių ženklą imdama
taikyti ir visoms smulkios buitinės technikos prekėms Vokietijoje, Austrijoje, Danijoje, Norvegijoje ir Švedijoje. Taip SEB
įsipareigojimus šiose penkiose šalyse sulygino su įsipareigojimais, jau pasiūlytais Belgijoje, Graikijoje, Nyderlanduose ir
Portugalijoje. SEB taip pat pailgino licencijos trukmę iki penkerių metų (ir įsipareigojimo neteikti
Moulinex
prekių į rinką trukmę iki trejų metų) ir panaikino licencijos turėtojui nustatytą įpareigojimą pirkti prekes iš SEB (ginčijamo
sprendimo 137 konstatuojamoji dalis).
Ginčijamame sprendime įsipareigojimai, su kuriais sutiko Komisija, apibendrinami taip:
„129 Kiekvienoje iš šių valstybių grupė SEB įsipareigoja suteikti trečiajam asmeniui išimtinę licenciją naudoti
Moulinex
prekių ženklą, leidžiančią pardavinėti visų trylikos kategorijų smulkios buitinės technikos prietaisus.
130   Kaip numatyta įsipareigojimuose, ši licencinė sutartis turi būti sudaryta su vienu arba keliais trečiaisiais asmenimis penkeriems
metams. Licencinės sutarties galiojimo metu ir trejus metus jai pasibaigus SEB įsipareigoja atitinkamose valstybėse narėse
nepardavinėti naudodama
Moulinex
prekių ženklą jokių buitinės technikos prietaisų. Grupė SEB taip pat įsipareigojo atitinkamose šalyse nepardavinėti naudodama
kitą prekių ženklą
Moulinex
asortimento modelių, jei licenciją turintis asmuo nuspręs sudaryti sutartį dėl prekių pirkimo iš SEB arba gauti licenciją
naudoti pramoninės nuosavybės objektus.
131   Ši licencija yra skirta tam, kad leistų naudoti
Moulinex
prekių ženklą siekiant suteikti licencijos turėtojui galimybę nagrinėjamose geografinėse rinkose pateikti į rinką arba sustiprinti
savo paties prekių ženklą. Šiuo tikslu licencijos galiojimo laikotarpiu licencijos turėtojui leidžiama naudoti
Moulinex
prekių ženklą atskirai arba kartu su savo paties prekių ženklu, o vėliau bet kuriuo metu pereiti nuo „co-branding“ prie savo
prekių ženklo. SEB turės įgaliojimus užtikrinti, kad licencijos turėtojas arba turėtojai laikytųsi
Moulinex
logotipo.
132   Licencijos turėtojas arba turėtojai visų prekių atžvilgiu ir visose atitinkamose šalyse gali laisvai organizuoti visų prekių
pirkimus ir nustatyti jų sąlygas. Panorėję jie galės įpareigoti SEB sudaryti prekių tiekimo jiems sutartį visam licencinės
sutarties galiojimo laikotarpiui arba jo daliai ir visoms nurodytoms prekių kategorijoms arba jų daliai. Toks tiekimas turi
atitikti 65 %
Moulinex
ženklo prekių 2000 m. pardavimų. Pažymėtina, kad SEB vis dėlto siūlo licencijos turėtojui Vokietijoje virtuvinių kombainų
atžvilgiu nustatyti įpareigojimą pirkti prekes iš SEB. SEB pagrindžia šią išimtį būtinybe išsaugoti darbo vietas gamybos įmonėse,
kurios yra perimamos pagal
Tribunal de commerce de Nanterre
sprendimą.
133   Be to, grupė SEB įsipareigoja kiekvienam licencijos turėtojui jo prašymu suteikti licenciją, susijusią su pramoninės nuosavybės
teisėmis (brėžiniai ir modeliai, patentai ir įgyjamoji patirtis), apimančiomis
Moulinex
asortimento modelį arba modelius, kad jie galėtų juos gaminti patys arba pavesti gaminti savo pasirinktiems tretiesiems asmenims.
134   SEB įsipareigoja paskirti įgaliotąjį asmenį, kuriam iš pradžių bus pavesta, be kita ko, užtikrinti, kad grupė SEB tinkamai
vykdytų savo įsipareigojimus. SEB įsipareigojo sudaryti vieną arba kelias licencines prekių ženklo naudojimo sutartis, kaip
numatyta įsipareigojimuose, per [...] terminą, skaičiuojamą nuo Komisijos sprendimo leisti koncentraciją gavimo. Pasibaigus
šiam terminui, jei SEB nebus sudariusi vienos arba kelių įsipareigojimuose numatytų sutarčių, įgaliotasis asmuo turės surasti
vieną arba kelis asmenis licencijoms suteikti ir sudaryti šias sutartis per [...] terminą. Pasirinktą (-us) licencijos turėtoją
arba turėtojus turės patvirtinti Komisija.“
Komisija mano, kad šie įsipareigojimai leidžia pastebimai sumažinti rinkos dalių susijungimą, pasireiškusį po koncentracijos,
apie kurią buvo pranešta. Ji konstatuoja, kad nėra išsprendžiamas tik rinkos dalių, susijusių su
Krups
ženklo prekių pardavimais, susijungimo klausimas. Tačiau, Komisijos teigimu, rinkos dalių padidėjimas, susijęs su
Krups
prekių ženklu, negali sukelti konkurencijos problemų ekspreso kavos aparatų rinkose ir specialių prietaisų tam tikriems patiekalams
gaminti rinkoje Portugalijoje (ginčijamo sprendimo 139 konstatuojamoji dalis).
Komisijos nuomone, pasiūlyti įsipareigojimai leidžia ilgam laikui atkurti veiksmingos konkurencijos sąlygas. Iš tikrųjų, numačius
licencijos galiojimo penkerių metų terminą, licencijos turėtojui suteikiama galimybė integruoti
Moulinex
ženklo prekes į savo ženklo prekių asortimentą, o SEB nepatirs didelių nuostolių, kai turės galimybę vėl pateikti
Moulinex
ženklo prekes į nagrinėjamas rinkas. Šiuo atžvilgiu Komisija pažymi, kad smulkios buitinės technikos prekių vidutinis gyvavimo
laikotarpis yra apie treji metai. Prekes integruoti į savo ženklo prekių asortimentą, Komisijos teigimu, yra dar lengviau,
nes licencijos turėtojas vienintelis gali atitinkamoje geografinėje zonoje naudoti
Moulinex
prekių ženklą visoms smulkios buitinės technikos prekėms (ginčijamo sprendimo 140 konstatuojamoji dalis).
Komisija mano, jog su išimtine licencija susijusius įsipareigojimus išplėsti ir juos imti taikyti ir visoms smulkios buitinės
technikos prekėms, t. y. prekėms, dėl kurių Komisijai nekilo rimtų abejonių, yra būtina, kad būtų užtikrintas šių konkurencijos
gynimo priemonių veiksmingumas ir gyvybingumas. Iš tikrųjų, jei licencijos būtų išduodamos tik tam tikroms prekėms, labai
sumažėtų licencijos turėtojo veiksmų laisvė norint atlikti „rebranding“, nes
Moulinex
prekių ženklas priklausytų dviem konkuruojantiems subjektams nagrinėjamose šalyse: SEB ir licencijos, apribotos tam tikromis
prekėmis, turėtojui (ginčijamo sprendimo 141 konstatuojamoji dalis).
Komisija pažymi, be to, kad licencijos turėtojas turės galimybę nepriklausomai gaminti
Moulinex
prekes, kai tik panorės, o SEB gali būti įpareigota pateikti jam naujus modelius, kuriuos ji sukurs
Moulinex
prekių asortimentui šalyse, kuriose netaikomi įsipareigojimai (ginčijamo sprendimo 142 konstatuojamoji dalis).
Galiausiai Komisija pažymi, kad pagal įsipareigojimus licencijos turėtojas arba turėtojai turi būti veikiantys rinkos dalyviai
arba potencialiai galintys patekti į šią rinką, nepatiriantys sunkumų, nepriklausomi, neturintys jokių ryšių su grupe SEB
ir turintys kompetenciją bei motyvaciją, būtinas norint aktyviai ir veiksmingai konkuruoti atitinkamose rinkose. Taip pat
pagal šiuos įsipareigojimus buvo numatyta, kad šis licencijos turėtojas arba turėtojai privalo turėti savo prekių ženklą,
kuris gali būti sujungtas su
Moulinex
prekių ženklu (ginčijamo sprendimo 144 konstatuojamoji dalis).
Taigi Komisija nusprendė (ginčijamo sprendimo 146 konstatuojamojoje dalyje), jog šalių pasiūlyti įsipareigojimai yra pakankami,
kad šiose devyniose šalyse pašalintų abejones dėl koncentracijos suderinamumo su bendrąja rinka, jeigu koncentracijos šalys
laikysis šių įsipareigojimų:
„a)   įsipareigojimo, kuris yra numatytas šio sprendimo priede esančių įsipareigojimų 1 punkto a papunktyje, suteikti penkerių metų
išimtinę licenciją naudoti
Moulinex
prekių ženklą, leidžiančią pardavinėti smulkios buitinės technikos prietaisus, atitinkančius trylikos šiame sprendime išvardytų
kategorijų prekes;
b)     įsipareigojimo, kuris yra numatytas 1 punkto c papunktyje, atitinkamose šalyse nepardavinėti
Moulinex
ženklo prekių, kol nepasibaigė licencinės sutarties galiojimas, ir dar trejus metus jai pasibaigus;
c)     įsipareigojimo, kuris yra numatytas 1 punkto e papunktyje, atitinkamose šalyse nepardavinėti, naudojant kitą nei
Moulinex
prekių ženklą,
Moulinex
prekių ženklo modelių tose teritorijose, kuriose licencijos turėtojas arba turėtojai sudarys prekių pirkimo iš SEB sutartį
arba pramoninės nuosavybės objektų naudojimo licencinę sutartį;
d)     įsipareigojimo, kuris yra numatytas įsipareigojimų 1 punkto d papunktyje, sudaryti su kiekvienu licencijos turėtoju, kuris
to paprašytų, prekių tiekimo sutartį (kurioje numatyta kaina atitiktų savikainą pridėjus bendras sąnaudas, susijusias su gamyba
ir prekių pristatymu licencijos turėtojui) ir (arba) pramoninės nuosavybės objektų naudojimo licencinę sutartį dėl visų nagrinėjamų
prekių, išskyrus virtuvinius kombainus Vokietijoje;
e)     įsipareigojimo, kuris yra numatytas įsipareigojimų 1 punkto h papunktyje, laikytis bendros naujų modelių kūrimo politikos
ir kiekvienoje iš atitinkamų devynių valstybių visais atžvilgiais saugoti ekonominę ir konkurencinę
Moulinex
prekių ženklo vertę, kol bus sudarytos licencinės sutartys;
f)     įsipareigojimo sudaryti vieną arba kelias išimtines prekių ženklo naudojimo licencines sutartis atitinkamose devyniose šalyse
per įsipareigojimų 1 punkto h papunktyje ir 2 punkto e papunkčio iv dalyje numatytus terminus;
g)     įsipareigojimo, kuris yra numatytas įsipareigojimų 1 punkto i papunktyje, susijusio su tuo, kad Komisija turi patvirtinti
licencijos turėtoją arbą turėtojus, ir
h)     laikytis, kaip numatyta įsipareigojimų 2 punkto e papunkčio ii dalyje, visų galimų įgaliotojo asmens pasiūlymų, naudingų įsipareigojimams
įgyvendinti ir užduočiai atlikti.“
SEB prisiimti įsipareigojimai išsamiai nurodyti ginčijamo sprendimo priede.
Priedo 2 punkto g papunktyje yra pažymėta:
„Jei kita už konkurenciją atsakinga institucija patvirtins šią koncentraciją nustatydama įsipareigojimus, kurie prieštaraus
šiems įsipareigojimams arba dėl kurių susidarys tokia situacija, kai nustatyti įsipareigojimai viršys tai, kas yra būtina
konkurencinei situacijai kiekvienoje iš nagrinėjamų rinkų atkurti, grupė SEB gali prašyti Komisijos peržiūrėti šiuos įsipareigojimus,
kad būtų pašalinti prieštaravimai arba kad grupė SEB būtų atleista nuo šiuose įsipareigojimuose numatytų visų arba dalies
sąlygų ir pareigų, kurios nebebus būtinos, vykdymo.“
VI –
Valstybės pagalba
Atsakydama į tam tikrų trečiųjų šalių argumentus, kuriais SEB yra kaltinama gavusi Prancūzijos valdžios institucijų pagalbą
įgyvendinant perėmimo planą, ginčijamo sprendimo 10 konstatuojamojoje dalyje Komisija konstatuoja, jog, preliminariai išnagrinėjus
Prancūzijos valdžios institucijų numatytą priemonę, neatrodo, kad valstybės įsikišimas vykstant pertvarkymo teismo tvarka
procedūrai – tai pagalba SEB
.
Todėl Komisija mano, kad pagal Reglamentą Nr. 4064/89 nagrinėjant pasiūlytą sandorį nereikia atsižvelgti į šios priemonės
poveikį.

Procesas ir šalių reikalavimai
Ieškovė pradėjo šią bylą ieškinio pareiškimu, kurį Pirmosios instancijos teismo kanceliarija gavo 2002 m. balandžio 15 dieną.
Tą pačią dieną pateiktu atskiru dokumentu ieškovė prašė Pirmosios instancijos teismo pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros
reglamento 76a straipsnį taikyti pagreitintą procedūrą.
2002 m. balandžio 30 d. raštu Komisija Pirmosios instancijos teismui pranešė, kad neprieštarauja prašymui ieškinį nagrinėti
taikant pagreitintą procedūrą. Be to, Komisija pažymėjo, jog ieškovė neįrodė, kad konkrečiai yra susijusi su ginčijamu sprendimu.
2002 m. gegužės 8 d. raštu Pirmosios instancijos teismo kancleris atsakovei pranešė, kad patenkino jos prašymą terminą atsiliepimui
į ieškinį pateikti pratęsti iki 2002 m. birželio 24 dienos. Taip pat jis atsakovei pasiūlė, kad procesas nebūtų vilkinamas,
savo atsiliepime į ieškinį iškelti galimus klausimus dėl ieškinio priimtinumo.
Taikydamas proceso organizavimo priemones Pirmosios instancijos teismo kancleris 2002 m. birželio 17 d. raštu paprašė, kad
ieškovė iki 2002 m. birželio 28 d. atsakytų į rašytinius klausimus.
2002 m. birželio 24 d. Komisija pateikė atsiliepimą į ieškinį, kuriame visų pirma pateikė prieštaravimus dėl priimtinumo,
ir subsidiariai – savo atsiliepimą į ieškinį iš esmės.
2002 m. birželio 28 d. ieškovė pateikė savo atsakymus į Pirmosios instancijos teismo klausimus.
2002 m. liepos 2 d. sprendimu Pirmosios instancijos teismas (trečioji kolegija) patenkino prašymą pagal Procedūros reglamento
76a straipsnį nagrinėti ieškinį pagreitinta tvarka.
2002 m. liepos 18 d. ieškovė, kaip jai buvo pasiūlęs kancleris, atsakydama į Komisijos atsiliepimą į ieškinį, pateikė pastabas
dėl priimtinumo.
Pareiškimu, 2002 m. liepos 19 d. pateiktu Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai, SEB pateikė prašymą leisti įstoti į
bylą palaikyti Komisijos reikalavimų. Pareiškimu, 2002 m. liepos 29 d. pateiktu Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai,
De'Longhi
pateikė prašymą leisti įstoti į bylą palaikyti ieškovės reikalavimų. Šie prašymai 2002 m. rugsėjo 16 d. trečiosios kolegijos
pirmininko nutartimi buvo patenkinti. SEB ir
De'Longhi
pateikus atitinkamus prašymus, pirmajai buvo leista pateikti įstojimo į bylą paaiškinimus, o antrajai – pateikti tam tikrus
dokumentus, išvardytus jos prašyme įstoti į bylą.
Susipažinęs su teisėjo pranešėjo pranešimu, Pirmosios instancijos teismas (trečioji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso
dalį ir, taikydamas proceso organizavimo priemones, paprašė šalių pateikti tam tikrus dokumentus ir atsakyti į rašytinius
klausimus. Šalys šiuos prašymus įvykdė per nustatytą terminą.
Per 2002 m. spalio 9 d. posėdį buvo išklausytos šalių kalbos ir atsakymai į žodžiu pateiktus klausimus.
Ieškovė, palaikoma
De'Longhi
, Pirmosios instancijos teismo prašo:
–        panaikinti ginčijamą sprendimą,
–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Pirmosios instancijos teismo prašo:
–        atmesti ieškinį kaip nepriimtiną arba, nepatenkinus šio reikalavimo, kaip nepagrįstą,
–        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
SEB Pirmosios instancijos teismo prašo:
–        atmesti ieškinį kaip nepriimtiną arba, nepatenkinus šio reikalavimo, kaip nepagrįstą,
–        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

Dėl priimtinumo
I –
Šalių argumentai
Ieškovė, palaikoma
De'Longhi
, teigia, kad ginčijamas sprendimas yra tiesiogiai ir konkrečiai su ja susijęs EB 230 straipsnio prasme. Iš esmės
BaByliss
yra nauja smulkios virtuvės buitinės technikos rinkos dalyvė ir todėl laiko save tiesiogine SEB ir
Moulinex
konkurente. Be to, ieškovė pažymi, kad ji aktyviai dalyvavo administracinėje procedūroje iki ginčijamo sprendimo priėmimo.
Komisija teigia, kad ginčijamas sprendimas nėra konkrečiai susijęs su ieškove.
Komisija nurodo, pirma, jog vien tos aplinkybės, kad
BaByliss
tuoj pat sureagavo į pagal Reglamento Nr. 4064/89 4 straipsnio 3 dalį
Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje
paskelbtą pranešimą dėl numatomos koncentracijos ir susisiekė su Komisija, nepakanka įrodymui, kad ginčijamas sprendimas
yra konkrečiai susijęs su
BaByliss
.
BaByliss
visiškai neįrodo, kad ginčijamas sprendimas ją paveikia dėl ypatingų savybių arba faktinių aplinkybių, kurios ją individualizuoja
taip pat, kaip ir SEB.
Komisija pažymi, kad daugelis įmonių, kaip ir ieškovė, aktyviai dalyvavo procedūroje. Vien tai, kad įmonė pateikė pastabas,
negali pagrįsti to, kad sprendimas yra konkrečiai susijęs su įmone. Iš tikrųjų išsamiam koncentracijų nagrinėjimui būtini
nuolatiniai kontaktai su daugeliu ūkinės veiklos dalyvių.
Komisija pažymi, antra, kad pagal
BaByliss
įstatų 2 straipsnį „bendrovės tikslas – tai visi sandoriai, susiję su sušukavimo, grožio, parfumerijos ir dovanų kategorijos
gaminių bei prekių gamyba, perdirbimu, pateikimu, importu ir eksportu, didmenine prekyba, smulkia didmenine ir mažmenine prekyba“,
o koncentracija, kurią įvykdyti buvo leista ginčijamu sprendimu, yra susijusi su smulkios buitinės technikos sektoriumi, neapimančiu
„sušukavimo, grožio, parfumerijos ir kitų dovanų kategorijos gaminių“.
Trečia, Komisija nurodo, kad ieškovė pateikia save kaip naują smulkios virtuvės buitinės technikos rinkos dalyvę, bet, kaip
ji pati pripažįsta, nei ginčijamo sprendimo priėmimo dieną, nei ieškinio pareiškimo dieną ieškovė nebuvo pateikusi į rinką
jokio smulkios buitinės technikos prietaiso. Be to,
BaByliss
pati save apibūdina kaip „potencialią konkurentę“. Komisija pažymi, kad nors ieškovė pareiškė, jog 2002 m. gegužės 15 d.
„oficialiai“ pateiks tokias prekes į rinką, ji vis dėlto nepateikė jokio įrodomojo dokumento šiam tvirtinimui pagrįsti.
Ketvirta, Komisija pažymi, jog nėra pagrindo sakyti, kad
BaByliss
, Prancūzijoje įsteigtos bendrovės, parduodamos prekės tiesiogiai konkuruoja su prietaisais, kuriuos SEB parduoda geografinėse
rinkose, dėl kurių Komisijai kilo rimtų abejonių, kadangi Komisija nevertino situacijos Prancūzijos rinkoje, kurią turi išnagrinėti
už konkurenciją atsakingos Prancūzijos valdžios institucijos.
Penkta, Komisija teigia, kad ieškovė klaidingai mano, jog gali remtis „
Air France
sprendimais“. Jos situacija visiškai nepanaši į
Air France
situaciją. Iš tikrųjų byloje, kurioje buvo priimtas 1994 m. gegužės 19 d. Sprendimas
Air France prieš Komisiją
(T‑2/93, Rink. p. II‑323), Pirmosios instancijos teismas pirmiausia pažymėjo, kad konkurencinė situacija atitinkamose rinkose
buvo Komisijos įvertinta atsižvelgiant daugiausia į
Air France
, kuri buvo vienintelė rimta konkurentė kitoms koncentracijoje dalyvaujančioms įmonėms, situaciją (sprendimo 45 punktas),
o ieškovė visiškai neveikia su koncentracija susijusiose rinkose. Komisija taip pat nurodo, jog Pirmosios instancijos teismas
pažymėjo, kad
Air France
buvo priversta pagal susitarimą, sudarytą tarp jos, Prancūzijos vyriausybės ir Komisijos, visiškai atsisakyti dalyvauti kompanijoje
TAT (sprendimo 46 punktas), o dabar nagrinėjamoje byloje
BaByliss
negali remtis jokiu tokio pat pobūdžio susitarimu arba sprendimu, kuris leistų jai įrodyti, kad yra faktinių aplinkybių,
kurios ją individualizuoja taip pat, kaip ir SEB. Komisija pažymi, kad 1994 m. kovo 24 d. Pirmosios instancijos teismo sprendime
Air France prieš Komisiją
(T­3/93, Rink. p. II‑121)
Air France
buvo pagrindinė
British Airways
konkurentė, o dabar nagrinėjamoje byloje
BaByliss
yra tik viena iš daugelio kitų įmonių, save laikančių SEB konkurente (be to, tik potencialia).
Galiausiai Komisija nori atkreipti dėmesį į tai, kad naujas EB 230 straipsnio aiškinimas, kurį Pirmosios instancijos teismas
pateikė 2002 m. gegužės 3 d. Sprendime
Jégo-Quéré SA prieš Komisiją
(T‑177/01, Rink. p. II‑2365, 51 punktas), nereiškia, kad ieškinys turi būti priimtas, nes, pirma, ginčijamas sprendimas –
tai individualus sprendimas, kuris neturi jokio bendro poveikio, ir, antra, ginčijamas sprendimas visiškai neriboja ieškovės
teisių (be to, ji neveikia su koncentracija susijusiose rinkose) ir nenustato jai jokių pareigų. Nėra jokio neabejotino ir
tikro poveikio ieškovės teisinei situacijai.
SEB teigia, kad ginčijamas sprendimas nėra konkrečiai susijęs su ieškove. Šiuo atžvilgiu SEB pažymi, be kita ko, kad ieškovė
būtų galėjusi, kaip ir ji pati, pateikti konkretų ir rimtą perėmimo pasiūlymą vykstant kolektyvinei procedūrai, jei ji būtų
iš tikrųjų suinteresuota perimti visus
Moulinex
aktyvus arba dalį jų. Tačiau, kaip primena SEB, pirmasis ieškovės pasiūlymas perimti
Moulinex
nebuvo rimtas, ir
Tribunal de commerce de Nanterre
pripažino jį nepriimtinu, o kiti pasiūlymai buvo vėlesni nei koncentracija ir jais buvo siekiama tik pabandyti užginčyti
SEB pasiūlytą perleidimo planą. Ji priduria, kad ieškovė neparodė jokio suinteresuotumo gauti licenciją naudoti
Moulinex
prekių ženklą, nors tokia licencija būtų jai leidusi, atsižvelgiant į jos minimą plėtros strategiją, patekti į nagrinėjamas
rinkas ir ilgam laikui veiksmingai jose įsitvirtinti.
SEB taip pat nurodo, kad
BaByliss
prekės dar nėra parduodamos nė vienoje geografinėje rinkoje, susijusioje su ginčijamu sprendimu, be to, jos nėra parduodamos
ir Prancūzijoje, kur ieškovės veikla apsiribojo prekių prezentacija 2002 m. gegužės mėn. viename Liono restorane. SEB pažymi,
kad vykdant konkurencinį vertinimą ieškovė taip pat nėra Komisijos paminėta nei kaip esama, nei kaip potenciali konkurentė.
Galiausiai SEB pažymi, kad ieškovė nedalyvavo Konkurencijos tarybos pareigūnų Prancūzijoje vykdytoje išsamaus tyrimo procedūroje
ir net nedalyvavo Konkurencinės tarybos posėdyje, taip pat jame jai nebuvo atstovaujama.
II –
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Pagal EB 230 straipsnio ketvirtą pastraipą „kiekvienas fizinis ar juridinis asmuo gali pareikšti ieškinį dėl jam skirto sprendimo
arba sprendimo, kuris, nors ir būtų kitam asmeniui skirto reglamento ar sprendimo formos, yra tiesiogiai ir konkrečiai su
juo susijęs“.
Ieškovė nėra viena iš koncentracijos šalių, todėl ginčijamas sprendimas skirtas ne jai. Taigi reikia išnagrinėti, ar šis sprendimas
yra tiesiogiai ir konkrečiai su ja susijęs.
Tai, kad poveikis yra tiesioginis, negali būti ginčijama. Iš tikrųjų, kadangi ginčijamu sprendimu leidžiama nedelsiant įvykdyti
numatytą koncentraciją, dėl šio sprendimo tuoj pat gali pasikeisti situacija nagrinėjamose rinkose, ir tai priklauso tik nuo
šalių valios (žr. minėto 1994 m. kovo 24 d. Sprendimo
Air France prieš Komisiją
80 punktą).
Taigi reikia išnagrinėti, ar šis sprendimas taip pat yra konkrečiai susijęs su ieškove.
Pagal nusistovėjusią teismų praktiką „kiti subjektai nei tie, kuriems sprendimas yra skirtas, gali remtis tuo, kad sprendimas
konkrečiai su jais susijęs tik tuomet, jeigu jis juos paveikia dėl ypatingų savybių arba faktinių aplinkybių, kurios juos
išskiria iš kitų asmenų ir todėl individualizuoja taip pat, kaip ir asmenį, kuriam šis sprendimas yra skirtas“ (1963 m. liepos
15 d. Teisingumo Teismo sprendimas
Plaumann prieš Komisiją
, 25/62, Rink. p. 197, 223).
Šiuo atžvilgiu Pirmosios instancijos teismas konstatuoja, kalbant, pirma, apie dalyvavimą procedūroje, jog yra aišku, kad
ieškovė po Reglamento Nr. 4064/89 4 straipsnio 3 dalyje numatyto pranešimo paskelbimo 2001 m. lapkričio 27, 29 ir 30 d. bei
2001 m. gruodžio 6, 20, 21 ir 28 d. raštais pateikė Komisijai savo pastabas dėl nagrinėjamos koncentracijos pasekmių konkurencinei
situacijai nagrinėjamose rinkose ir jos pačios situacijai. Be to, Komisija išklausė ieškovę per 2001 m. gruodžio 5 d. posėdį
ir 2002 m. sausio 4 d. konferencijoje telefonu su pareigūnais, nagrinėjančiais koncentracijos planą.
Be to, pasinaudodama šiomis progomis,
BaByliss
iš esmės išsakė tas pačias pastabas, kurias nurodė ieškinyje Pirmosios instancijos teisme. Šios pastabos daugiausia buvo
susijusios su koncentracijos poveikio įvairioms geografinėms rinkoms bei atitinkamoms prekėms ir ypač
BaByliss
situacijai vertinimu, taip pat su SEB pasiūlytų įsipareigojimų veiksmingumo siekiant išspręsti konkurencijos problemas, iškylančias
dėl
Moulinex
perėmimo, vertinimu.
Galiausiai pažymėtina, kad ieškovės raštai Komisijai nebuvo vien ieškovės vienašališki veiksmai, kurių Komisija neprašė, bet
kad Komisija, be kita ko, pasiūlė jai pateikti savo pastabas dėl koncentracijos šalių pasiūlytų įsipareigojimų.
Darytina išvada, kad ieškovė aktyviai dalyvavo procedūroje. Nors, kaip teisingai pažymėjo Komisija, vien paprasto dalyvavimo
procedūroje, aišku, nepakanka tam, kad būtų įrodyta, jog sprendimas yra konkrečiai susijęs su ieškove, ypač koncentracijų
srityje, kurių išsamiam nagrinėjimui reikalingi nuolatiniai kontaktai su įvairiomis įmonėmis, vis dėlto aktyvus dalyvavimas
administracinėje procedūroje yra elementas, į kurį nuolat atsižvelgiama su konkurencija susijusioje teismo praktikoje, įskaitant
specifinę koncentracijų kontrolės sritį, siekiant, atsižvelgus į kitas ypatingas aplinkybes, įrodyti ieškinio priimtinumą
(žr., be kita ko, 1986 m. sausio 28 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Cofaz ir kt. prieš Komisiją
, 169/84, Rink. p. 391, 24 ir 25 punktus, 1998 m. kovo 31 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Prancūzija prieš Komisiją
, vadinamo
Kali & Salz
, C‑68/94 ir C‑30/95, Rink. p. I‑1375, 54 punktą ir minėto 1994 m. gegužės 19 d. Sprendimo
Air France prieš Komisiją
44 punktą).
Antra, dėl ieškovės kaip konkurentės statuso visų pirma primintina, jog
BaByliss
teigė ir Komisija arba SEB neprieštaravo, kad ji yra vienas pagrindinių ūkio subjektų, veikiančių vadinamųjų grožio, arba
kūno priežiūros smulkios buitinės technikos, prekių rinkose (plaukų džiovintuvai, plaukų tiesintuvai ir elektrinės šukos,
plaukų kirpimo mašinėlės, moterims skirtos epiliacijos ir kūno priežiūros priemonės ir kt).
Pagal ginčijamo sprendimo 16 konstatuojamąją dalį ekonomikos sektorius, susijęs su koncentracija, – tai smulkios buitinės
technikos prietaisų pardavimo sektorius, kurį sudaro trylika kategorijų prekių, t. y. vienuolikos virtuvės asortimento prekių
kategorijų, laidynių ir garinių lyginimo sistemų kategorijos ir kūno priežiūros priemonių kategorijos. Darytina išvada, kad
kūno priežiūros priemonių rinka, kaip yra nurodyta ir ginčijamo sprendimo 16 konstatuojamojoje dalyje, yra susijusi su nagrinėjama
koncentracija. Nei Komisija, nei SEB neginčijo, kad ieškovė yra viena pagrindinių konkurenčių (dalyvių) šioje vadinamųjų grožio,
arba kūno priežiūros, prekių rinkoje.
Taip pat pažymėtina, kad įsipareigojimai yra susiję su visomis trylika smulkios buitinės technikos prietaisų kategorijų, kurios
apima ir vadinamąsias grožio, arba kūno priežiūros, priemones.
Be to, nors ieškovė nei ginčijamo sprendimo priėmimo dieną, nei ieškinio pateikimo dieną tiesiogiai neveikė jokioje iš kitų
dvylikos rinkų, kurioms daro poveikį koncentracija, vis dėlto ji nurodė, kad yra bent jau potenciali konkurentė, nes šiuo
metu skverbiasi į Europos smulkios virtuvės buitinės technikos rinką.
Komisija ir SEB neginčijo, kad yra priimtinas potencialaus konkurento ieškinys, jei, kaip šioje byloje, kalbama apie oligopolines
rinkas, kuriose, be kita ko, yra didelių kliūčių patekti į rinką, nes yra labai prisirišta prie prekių ženklo ir sunku patekti
į mažmeninę prekybą (šiuo klausimu žr. 1997 m. lapkričio 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą
Kaysersberg prieš Komisiją
, T‑290/94, Rink. p. II‑2137).
Komisija ir SEB, atvirkščiai, pažymėjo, kad tvirtinimas, jog ieškovė yra potenciali konkurentė, nebuvo pagrįstas ir paremtas
įrodymais. Tačiau atsakydama į rašytinius Pirmosios instancijos teismo klausimus ir savo pastabose dėl prieštaravimo dėl priimtinumo
ieškovė šiuo atžvilgiu nurodė, kad, turėdama didelę patirtį Amerikos rinkoje, nuo 2001 m. pradžios ji pradėjo įgyvendinti
savo strategiją, skirtą tam, kad naudojant
Cuisinart
prekių ženklą būtų patekta į Europos smulkios virtuvės buitinės technikos rinką, konkrečiai – į kepimo krosnelių, skrudintuvų,
ekspreso kavos aparatų, maišytuvų ir virtuvinių kombainų sektorius; tai rodo šios aplinkybės: pirmasis Europos smulkios virtuvės
buitinės technikos rinkos tyrimas (2001 m. vasario mėn.), techninis
Cuisinart
prekių elektros įtampos adaptavimo tyrimas (2001 m. vasario–rugpjūčio mėn.), trejų metų partnerystės sutartis su Poliu Bokiuzu
(Paul Bocuse)
(2001 m. spalio mėn.) ir profesionalios parodos su Poliu Bokiuzu Orlande ir Čikagoje pristatant
Cuisinart
gaminius (2001 m. rugsėjo mėn. ir 2002 m. gegužės mėn.), galutinės strategijos ir
Cuisinart
pateikimo į Europą 2002 m. biudžeto parengimas (2001 m. lapkričio mėn.), derybos su pagrindiniais pirkėjais Prancūzijoje dėl
Cuisinart
ženklo prekių įtraukimo į asortimentą (2001 m. gruodžio mėn.–2002 m. gegužės mėn.), oficialios reklamos kampanijos pradžia
Prancūzijos spaudoje (numatyta 2002 m. kovo mėn., bet galiausiai atidėta) ir galiausiai 2002 m. gegužės 16 d. – „oficiali
Cuisinart
pateikimo Prancūzijoje, Polio Bokiuzo restorane Lione, dalyvaujant penkiasdešimčiai svečių, data“.
BaByliss
planavo greitai patekti į elektrinių kavinukų ir ekspreso kavos aparatų, taip pat į gruzdintuvių sektorius.
Ta Komisijos ir SEB pažymėta aplinkybė, kad realus ieškovės patekimas į rinkas, kurioms daro poveikį koncentracija, buvo kelis
kartus atidedamas, palyginti su
BaByliss
skelbiamomis datomis, negali būti pakankamas pagrindas padaryti išvadą, kad
BaByliss
negali būti laikoma potencialia konkurente. Vien tai, kad patekimui į rinką prireikia daugiau laiko nei buvo numatyta, iš
tikrųjų nereiškia, kad nebus patekta į rinką, tuo labiau, kaip ginčijamo sprendimo 24 konstatuojamojoje dalyje pripažino Komisija,
kad, „norint patekti į naują prekių rinką, gali prireikti didelių sąnaudų ir daug laiko, atsižvelgiant į rinkos požymius“,
ir kad „tam, kad patektų į naują prekių rinką, tam tikras konkurentas, nepaisant to, ar jis veikia panašių prekių rinkose
arba nagrinėjamų prekių rinkoje kitose geografinėse zonose, turi užsitikrinti, kad turės pakankamai pardavimo punktų ir atitinkamai
jo pardavimų apimtis bus pakankama, o tam klientai perpardavinėtojai turi įtraukti jo prekes į savo siūlomų prekių asortimentą
ir supažindinti su jo prekių ženklu galutinius vartotojus – tam reikia tam tikro laiko ir didelių rinkodaros ir reklamos sąnaudų“.
Taip pat darytina išvada, kad net iki realaus
BaByliss
prekių pateikimo į rinką ši bendrovė buvo tiesioginė SEB
-Moulinex
konkurentė, kalbant apie jos prekių įtraukimą į pagrindinių platintojų siūlomų prekių asortimentą. Šiuo atžvilgiu ieškovė
pažymėjo, kad nuo 2002 m. spalio mėn. yra numatytas bandomasis demonstravimas „tam tikrose parduotuvėse“, pasirinktose
Auchan
ir
Monoprix
tinkluose. Taigi matyti, kad
BaByliss
yra koncentracijos šalių konkurentė visose smulkios virtuvės buitinės technikos rinkose, į kurias artimiausiu laiku ji planuoja
patekti naudodama
Cuisinart
prekių ženklą. Taip pat ieškovė pažymėjo, – ir jai nebuvo prieštarauta, – kad visi klientai kūno priežiūros priemones priskiria
tam pačiam skyriui, kaip ir smulkią virtuvės buitinę techniką, šių prekių tiekimu rūpinasi tie patys asmenys ir jų pirkimo
politika yra susijusi, todėl visa šių prekių kategorijų apyvarta yra sujungiama siekiant bendrų nuolaidų, susijusių su bendra
apyvarta, tikslų.
Nors, kaip pažymi Komisija, ieškovės verslo plane, parengtame 2001 m. lapkričio mėn., aiškiai numatyta, bent jau artimiausiu
metu, patekti tik į Prancūzijos rinką, kuriai ginčijamas sprendimas nėra konkrečiai skirtas, pažymėtina, jog ieškovė paaiškino,
kad grupės
BaByliss
strategija buvo
Cuisinart
prekių ženklą pirma pateikti į Prancūzijos rinką, siekiant įgyti prekių rinkodaros patirties ir sutelkti dideles investicijas
ten, kur yra stipri visa grupės organizacija, ir kad ji planavo sėkmingu patekimu į minėtą Prancūzijos rinką remtis, kad vėliau
patektų į kitas valstybes nares.
Be to, primintina, kad 100 %
BaByliss
akcijų priklauso
Conair
, pagal Amerikos teisę įsteigtai bendrovei, kuri Jungtinėse Amerikos Valstijose ir pasaulyje veikia visuose smulkios buitinės
technikos sektoriuose (virtuvės, grožio, valymo technika), daugiausia naudodama
BaByliss
,
Conair
ir
Revlon
prekių ženklus.
Nors
BaByliss
ir neveikia rinkoje, kuriai daro poveikį koncentracija Reglamento Nr. 4064/89 prasme, jos padėtis kūno priežiūros priemonių
rinkoje ir pagrindinės bendrovės
Conair
patirtis pateisina apibūdinimą „potenciali“ konkurentė ir suteikia pagrindą lengviau patekti į smulkios virtuvės buitinės
technikos rinką.
Galiausiai dėl Komisijos argumento, susijusio su
BaByliss
bendrovės veiklos tikslais, pakanka konstatuoti, kad ši bendrovė neapribojo savo veiklos vien sušukavimo ir grožio sektoriumi,
kaip rodo žodžių „be kita ko“ vartojimas apibūdinant veiklos tikslus.
Trečia, pažymėtina, kad, planuodama patekti į Europos smulkios buitinės technikos rinką,
BaByliss
kelis kartus išreiškė norą perimti
Moulinex
arba bent jau tam tikrus jos aktyvus.
Pavyzdžiui, 2001 m. rugsėjo 25 d. ieškovė pateikė pirmą pasiūlymą dėl dalinio perėmimo, apimančio visus
Krups
aktyvus (intelektinės nuosavybės teisės, įranga ir įrenginiai, gamybos įmonė Meksikoje, atsargos, platinimo tinklai), už
100 mln. EUR.
SEB teigia, kad šis pasiūlymas negali individualizuoti ieškovės, nes jis nepriimtinas ir
Tribunal de commerce de Nanterre
net neatsižvelgė į jį.
Ieškovė šiuo atžvilgiu pažymi, kad ji net negalėjo pateikti bendro pasiūlymo, apimančio visus
Moulinex
aktyvus ir personalą, nes neturėjo galimybės susipažinti su kokia nors finansine informacija apie bendrovę, nors buvo pateikusi
prašymus raštu. Tik bendrovė SEB turėjo galimybę atlikti išsamų
Moulinex
gamyklų auditą ir pateikti administratoriams bendresnį
Moulinex
perėmimo pasiūlymą.
Taip pat
De'Longhi
Komisijai skirtame 2001 m. gruodžio 3 d. rašte nurodė, kad
Moulinex
perleidimo procedūra buvo nepakankamai skaidri, ir pažymėjo, kad:
„SEB parengė savo pasiūlymą kaip dalinį perėmimą, apribotą tam tikromis
Moulinex
gamybos įmonėmis ir su jomis susijusia veikla, bet vėliau sugebėjo perimti ir liejimo formas bei kitus gamybos įrenginius,
susijusius su veikla, kuri nebuvo perduota [...], nors dėl to pasiūlyta kaina nepasikeitė. Taip pat SEB praktiškai gavo teisę
naudoti
Moulinex
prekių ženklą visoms savo prekėms, nieko už tai nepasiūlydama, nepaisant šio prekių ženklo, kuris pirmauja Europoje nagrinėjamame
sektoriuje, vertės [...]. Tai gerai paaiškina, kad šiomis aplinkybėmis kiti asmenys, išreiškę savo suinteresuotumą, nebuvo
tikri dėl perleidimo sąlygų. Susiklosčius tokiai situacijai, daugelis SEB varžovų nepateikė jokio pasiūlymo, taip pat dėl
šios situacijos koncentracijos aplinkybės ir sąlygos nebuvo paviešintos arba buvo paviešintos tik labai neseniai, jau sudarius
sutartį.“
SEB užginčijo šiuos tvirtinimus. Šiuo atžvilgiu ji priminė, kad tai nebuvo likvidavimo teismo tvarka procedūra, todėl galėjo
būti pateikti tik pasiūlymai dėl įmonės pertvarkymo, ir kad vykstant kolektyvinei procedūrai administratoriams buvo pateikti
tik trys pasiūlymai, kuriais buvo siekiama perimti visus
Moulinex
aktyvus arba dalį jų, t. y.
Euroland
, bendrovės
Participation industrielle
ir grupės SEB pasiūlymai.
Tribunal de commerce de Nanterre
nusprendė, kad pirmieji du pasiūlymai yra nepriimtini, o kiti asmenys išreiškė teismo administratoriams savo suinteresuotumą
daugiausia dėl
Krups
prekių ženklo. Šis įvairaus pobūdžio suinteresuotumas, ypač
BaByliss
išreikštas suinteresuotumas, kuris buvo susijęs ne su
Krups
akcijomis, o tik su tam tikrais iš jos aktyvų, SEB teigimu, buvo labai ribotas ir neatitiko pertvarkymo plano, nes nebuvo
numatytas joks
Moulinex
gamybos įmonių arba darbo vietų perėmimas, ir dėl to jis buvo nepriimtinas. Šiomis aplinkybėmis
Tribunal de commerce de Nanterre
nusprendė, kad pasiūlymas, „pateiktas grupės SEB, iš tikrųjų yra vienintelis priimtinas“. SEB pažymi, kad, apskundus šį sprendimą
apeliacine tvarka,
Cour d'appel de Versailles
atmetė visus kaltinimus, pateiktus dėl procedūros, kurią vykdė administratoriai, nors, be kita ko,
BaByliss
, kuri savo noru įstojo į šią procedūrą, nurodė, kad „dėl perėmimo greičio ir skubos suinteresuotos bendrovės, be kita ko,
bendrovės
Euroland
ir
SA BaByliss
, negalėjo susipažinti su byla, normaliomis sąlygomis ir per pakankamą terminą parengti pirmoji – veiklos tęsimo plano, o
antroji – perleidimo plano“.
Šiuo atžvilgiu primintina, kad nacionalinis vertinimas netaikytinas vertinant veiklą Bendrijos teisės nuostatos atžvilgiu
(2000 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Aéroports de Paris prieš Komisiją
, T‑128/98, Rink. p. II-3929, 128 punktas). Be to, tai, kad
BaByliss
pasiūlymas pagal Prancūzijos teisę buvo palaikytas nepriimtinu, nes neatitiko perleidimo būdu atliekamo pertvarkymo plano,
nepaneigia tos aplinkybės, kad ieškovė nuo 2001 m. rugsėjo 25 d. rodė suinteresuotumą perimti
Moulinex
, bent iš dalies.
Paskui ieškovė ir toliau rodė suinteresuotumą bendrove
Moulinex
ir pateikė tris papildomus pasiūlymus dėl jos perėmimo, visiško arba dalinio:
–        2001 m. lapkričio 29 d. pasiūlymą dėl visiško
Moulinex
perėmimo: buvo pasiūlyta už simbolinę vieno euro sumą perimti visus darbuotojus Prancūzijoje, t. y. apie 5 500 asmenų, ir
Moulinex
aktyvus, taip pat ir atsargas; šis pasiūlymas buvo pateiktas Komisijai tiriant nagrinėjamą koncentraciją, taip pat Prancūzijos
Konkurencijos, vartotojų reikalų ir kovos su sukčiavimu generaliniam direktoratui
(
DGCCRF
)
ir ekonomikos ministro atstovui,
–        2001 m. gruodžio 28 d. pasiūlymą dėl dalinio
Moulinex
perėmimo: buvo pasiūlyta už sumą, kuri turėjo būti nustatyta įvertinus atitinkamų aktyvų apimtį, perimti visą
Krups
veiklą pasaulyje, jos gamybos įrenginius ir jais dirbančius darbuotojus; šis pasiūlymas buvo pateiktas Komisijai tiriant
nagrinėjamą koncentraciją ir perduotas Prancūzijos valdžios institucijoms,
–        2002 m. vasario 15 d. pasiūlymą dėl tam tikrų
Moulinex
aktyvų perėmimo:
BaByliss
šios bendrovės administratoriams pateikė naują pasiūlymą dėl
Moulinex
perėmimo, apimantį SEB neperimtus
Moulinex
aktyvus – Alansono, Bajė ir Falezo įmones ir visą įrangą, skirtą mikrobangų krosnelių gamybai;
BaByliss
pasiūlyta perėmimo kaina buvo 150 000 EUR.
Šie įvairūs pasiūlymai, net jei juose nebuvo laikomasi nustatytų sąlygų arba jie buvo skirti institucijoms, kurios neturėjo
kompetencijos juos nagrinėti, arba buvo pateikti po koncentracijos, arba net, kalbant apie 2002 m. vasario 15 d. pasiūlymą,
po ginčijamo sprendimo priėmimo, vis dėlto rodo, kad nuo 2001 m. rugsėjo 25 d. buvo reiškiamas nuolatinis ieškovės suinteresuotumas
perimti
Moulinex
arba tam tikrus šios aktyvus.
Iš pateiktų argumentų matyti, kad ieškovė yra tiesiogiai ir konkrečiai susijusi su SEB ir
Moulinex
koncentracija ir kad jos ieškinys, kuriuo siekiama ginčijamo sprendimo panaikinimo, yra priimtinas.

Dėl esmės
Pagrįsdama savo ieškinį dėl panaikinimo ieškovė nurodo keturis ieškinio pagrindus. Pirmasis ieškinio pagrindas yra susijęs
su esminių procedūrinių reikalavimų pažeidimu Komisijai priėmus pavėluotai SEB pateiktus įsipareigojimus. Antruoju ieškinio
pagrindu ieškovė teigia, kad Komisija padarė teisės klaidą, leisdama koncentraciją po pirmosios stadijos ir nepradėjusi antrosios
stadijos. Savo trečiuoju ieškinio pagrindu ieškovė teigia, kad sprendime yra akivaizdi vertinimo klaida, nes įsipareigojimai
yra nepakankami norint išspręsti konkurencijos problemas. Ketvirtuoju ieškinio pagrindu ieškovė teigia, kad Komisija padarė
teisės klaidą, neišnagrinėjusi, ar labai maža kaina, kurią SEB sumokėjo už
Moulinex
perėmimą, ir Prancūzijos valstybės suteikta pagalba nesustiprino SEB padėties.
I –
Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su esminių procedūrinių reikalavimų pažeidimu Komisijai priėmus pavėluotai SEB pateiktus
įsipareigojimus

Šalių argumentai
Ieškovė teigia, kad skundžiamas sprendimas turi formos trūkumų, nes juo ginčijama koncentracija yra leidžiama remiantis įsipareigojimais,
kuriuos SEB pateikė pasibaigus teisės aktų nustatytam trijų savaičių terminui, skaičiuojamam nuo pranešimo gavimo.
Ieškovė primena, kad pagal Reglamento Nr. 447/98 18 straipsnio 1 dalį „[pirmojoje stadijoje] įsipareigojimai [...] pateikiami
Komisijai ne vėliau kaip per tris savaites nuo pranešimo gavimo dienos“. Be to, ji cituoja Komisijos pranešimo dėl konkurencijos
gynimo priemonių 37 punktą:
„Kadangi pirmosios stadijos konkurencijos gynimo priemonės yra skirtos lengvai nustatomai konkurencijos problemai tiesiogiai
išspręsti, siūlomus įsipareigojimus keisti galima tik labai nedaug. Pakeitimus, pateikiamus iš karto po konsultacijų, sudaro
paaiškinimai, patikslinimai ir (arba) kiti patobulinimai, kurie užtikrina, kad įsipareigojimai būtų įgyvendinami ir veiksmingi.“
Ieškovė pažymi, kad šioje byloje Komisija, naujus SEB įsipareigojimus priimdama praėjus daugiau nei dešimčiai dienų po teisės
aktų nustatyto trijų savaičių termino, pažeidė Reglamento Nr. 447/98 18 straipsnį ir pranešimo dėl konkurencijos gynimo priemonių
37 punktą.
Iš tikrųjų 2001 m. gruodžio 5 d. – paskutinę įsipareigojimų pateikimo dieną – SEB pasiūlė Komisijai įsipareigojimą, pagal
kurį visoje EEE rinkoje dvejiems metams būtų tiesiog sustabdomas tam tikrų
Moulinex
ženklo prekių kategorijų pardavimas (ginčijamo sprendimo 135 konstatuojamoji dalis). Pati Komisija nusprendė, kad tokio pobūdžio
įsipareigojimas neleidžia išspręsti dėl koncentracijos kylančių konkurencijos problemų. Šiuo atžvilgiu svarbu, kad Komisija
net nenusprendė, jog, siekiant įvertinti jo veiksmingumą, reikia atlikti rinkos tyrimą.
Ieškovė pažymi, kad tik 2001 m. gruodžio 18 d., t. y. praėjus penkioms savaitėms nuo pranešimo apie nagrinėjamą koncentraciją,
SEB pateikė naujus įsipareigojimus, pagal kuriuos trečiajam asmeniui turėjo būti suteikta išimtinė licencija naudoti
Moulinex
prekių ženklą, leidžianti trejus metus pardavinėti visas su koncentracija susijusių prekių kategorijas. Ji priduria, kad
dėl šio antrojo įsipareigojimų pasiūlymo buvo pateiktas trečiasis pasiūlymas, kuriuo prieš pat priimant ginčijamą sprendimą
buvo padaryta svarbių pakeitimų, kad būtų parengtas toks variantas, kokį Komisija galiausiai priėmė (ginčijamo sprendimo 129‑134 konstatuojamosios
dalys).
Ieškovės teigimu, dėl to matyti, kad antrasis ir trečiasis SEB įsipareigojimų pasiūlymai tiek įsipareigojimų pobūdžiu, tiek
trukme gerokai skyrėsi nuo pasiūlymo, kurį iš pradžių pateikė SEB. Todėl jie visiškai negali būti laikomi paprastu pradinių
įsipareigojimų patobulinimu Komisijos pranešimo prasme – tai buvo nauji įsipareigojimai. Todėl šioje procedūros stadijoje
Komisija turėjo nuspręsti pradėti antrąją stadiją.
Palygindama ieškovė pažymi, kad bylos, kurioje buvo priimtas 2000 m. kovo 14 d. Komisijos sprendimas, kuriuo koncentracija
pripažįstama nesuderinama su bendrąja rinka ir EEE susitarimu (byla COMP/M.1672 –
Volvo/Scania
) (OL L 143, 2001, p. 74), 359 ir 362 dalyse
Volvo
per nustatytą terminą (šiuo atveju – antrojoje stadijoje) pateikė pirmąjį įsipareigojimų pasiūlymą, o po penkiolikos dienų
pateikė naują įsipareigojimų pasiūlymą. Komisija atsisakė atsižvelgti į šį antrąjį įsipareigojimų pasiūlymą remdamasi tuo,
kad „naujajame pasiūlyme nebuvo nieko, ko
Volvo
negalėjo įtraukti į pasiūlymą, pateiktą per trijų mėnesių terminą“.
Komisija teigia, jog tvirtinimas, kad ji, „priimdama SEB pavėluotai pateiktus įsipareigojimus, padarė esminių procedūrinių
reikalavimų pažeidimą“, yra visiškai nepagrįstas.

Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Primintina, kad koncentracijos šalys pirmojoje stadijoje tris kartus siūlė Komisijai įsipareigojimus, t. y. 2001 m. gruodžio
5 d., 2001 m. gruodžio 18 d. ir vėliau – dieną, kuri nėra patikslinama, iki ginčijamo sprendimo priėmimo 2002 m. sausio 8 dieną.
Iš esmės kiekvieno iš šių įsipareigojimų pasiūlymo turinys buvo toks:
–        pagal pradinę 2001 m. gruodžio 5 d. įsipareigojimų versiją (toliau – pradinė įsipareigojimų versija) buvo numatyta dvejiems
metams iš visos EEE rinkos pašalinti penkias atitinkamų
Moulinex
ženklo prekių kategorijas,
–        pagal pakeistą 2001 m. gruodžio 18 d. įsipareigojimų versiją (toliau – pakeista įsipareigojimų versija) buvo numatyta trejų
metų išimtinė licencija naudoti
Moulinex
prekių ženklą kartu su įsipareigojimu dar vienus papildomus metus pasibaigus licencijos galiojimui neteikti į rinką
Moulinex
ženklo prekių, kalbant apie visų kategorijų prekes, Belgijoje, Graikijoje, Nyderlanduose ir Portugalijoje ir apie gruzdintuvių
kategoriją – Vokietijoje, Austrijoje, Danijoje, Norvegijoje ir Švedijoje, taip pat licencijos turėtojams buvo nustatytas įpareigojimas
pirkti iš SEB keturias atitinkamų prekių kategorijas,
–        galiausiai pagal galutinę įsipareigojimų versiją, kuri buvo priimta ginčijamame sprendime (toliau – galutinė įsipareigojimų
versija), buvo numatyta penkerių metų išimtinė licencija naudoti
Moulinex
prekių ženklą kartu su įsipareigojimu dar trejus papildomus metus pasibaigus licencijos galiojimui neteikti į rinką
Moulinex
ženklo prekių, kalbant apie visas smulkios buitinės technikos prekių kategorijas, Austrijoje, Vokietijoje, Belgijoje, Danijoje,
Graikijoje, Norvegijoje, Nyderlanduose, Portugalijoje ir Švedijoje, taip pat licencijos turėtojui Vokietijoje buvo nustatytas
įpareigojimas pirkti iš SEB vieną atitinkamų prekių kategoriją.
Pažymėtina, kad pagal Reglamento Nr. 447/98 18 straipsnio 1 dalį:
„Pagal Reglamento (EEB) Nr. 4064/89 6 straipsnio 2 dalį dalyvaujančių koncentracijoje įmonių Komisijai pasiūlyti įsipareigojimai,
šalių ketinimu turintys tapti sprendimo pagal minėto reglamento 6 straipsnio 1 dalies b punktą pagrindu, pateikiami Komisijai
ne vėliau kaip per tris savaites nuo pranešimo gavimo dienos.“
Šioje byloje apie koncentraciją buvo pranešta 2001 m. lapkričio 13 d., todėl terminas, kada pirmojoje stadijoje Komisijai
galėjo būti pasiūlyti įsipareigojimai, taikant skaičiavimo metodą, nustatytą Reglamento Nr. 447/98 6–9 straipsniuose ir 18 straipsnio
3 dalyje, – tai 2001 m. gruodžio 5 diena. Darytina išvada, kad pradinė įsipareigojimų versija Komisijai buvo pateikta per
terminą, reikalaujamą pagal Reglamento Nr. 447/98 18 straipsnio 1 dalį.
Tačiau yra aišku, kad pradinė įsipareigojimų versija nėra ta versija, kurią galiausiai ginčijamame sprendime priėmė Komisija.
Pagal ginčijamo sprendimo 135 konstatuojamąją dalį pradinė įsipareigojimų versija iš esmės neleido Komisijai pašalinti visų
rimtų abejonių dėl koncentracijos suderinamumo su bendrąja rinka, nes ji neleido pakeisti
Moulinex
kitu rinkos dalyviu ir nebuvo susijusi su visomis rinkomis, kuriose dėl koncentracijos galėjo kilti rimtų abejonių.
Taip pat yra aišku, kad tiek pakeistą įsipareigojimų versiją, tiek galutinę jų versiją koncentracijos šalys Komisijai pateikė
pasibaigus trijų savaičių terminui, numatytam Reglamento Nr. 447/98 18 straipsnio 1 dalyje. Šiomis aplinkybėmis reikia išnagrinėti,
ar Komisija turėjo teisę priimti šiuos įsipareigojimus, nepažeisdama šios nuostatos.
Šiam nagrinėjimui atlikti iš pradžių reikia atsižvelgti į taikytinų reglamentų Nr. 4064/89 ir Nr. 447/98 nuostatų žodžius.
Pažymėtina, kad pagal Reglamento Nr. 447/98 18 straipsnio 1 dalį koncentracijos šalys Komisijai per trijų savaičių terminą
turi pateikti įsipareigojimus, jų „ketinimu turinčius tapti [...] pagrindu“ priimti sprendimą pasibaigus pirmajai stadijai.
Taip pat Reglamento Nr. 4064/89 10 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje numatyta, kad pirmoji stadija pratęsiama iki šešių
savaičių, jei po pranešimo apie koncentraciją atitinkamos įmonės pagal to paties reglamento 6 straipsnio 2 dalį pateikia įsipareigojimus,
„kuriuos laiko pagrindu“ priimti sprendimą pasibaigus pirmajai stadijai.
Iš šių nuostatų žodžių matyti, kad trijų savaičių terminas, numatytas Reglamento Nr. 447/98 18 straipsnio 1 dalyje, koncentracijos
šalims buvo nustatytas kaip įpareigojantis terminas, t. y. jei jos pateikia įsipareigojimus pasibaigus šiam terminui, Komisija
pirmojoje stadijoje neprivalo į juos atsižvelgti. Atvirkščiai, iš minėtų nuostatų žodžių nematyti, kad Komisijai draudžiama
atsižvelgti į tokius pavėluotus įsipareigojimus.
Siekiant nustatyti, ar Reglamento Nr. 447/98 18 straipsnio 1 dalis gali būti taip aiškinama, vis dėlto reikia šios nuostatos
žodžius išnagrinėti atsižvelgiant į ja siekiamus tikslus.
Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad ši nuostata Reglamentu Nr. 447/98, panaikinusiu 1994 m. gruodžio 21 d. Komisijos reglamentą
Nr. 3384/94 dėl pranešimų, terminų ir nagrinėjimų, numatytų Reglamente Nr. 4064/89 (OL L 377, p. 1), buvo nustatyta po to,
kai buvo priimtas Reglamentas Nr. 1310/97. Pastaruoju reglamentu į Reglamentą Nr. 4064/89 buvo įtrauktos nuostatos dėl įsipareigojimų
siūlymo pirmojoje stadijoje. Reglamento Nr. 447/98 16 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodo, jog terminai pasiūlyti šiame
reglamente numatytiems įsipareigojimams yra būtini, „kad Komisija galėtų tinkamai įvertinti įsipareigojimus, kuriais siekiama
padaryti koncentraciją suderinamą su bendrąja rinka, ir užtikrinti [...] deramą konsultavimąsi su kitomis koncentracijoje
dalyvaujančiomis šalimis, trečiosiomis šalimis ir valstybių narių institucijomis“.
Taigi iš šios konstatuojamosios dalies matyti, jog Komisija, nustatydama Reglamento Nr. 447/98 18 straipsnio 1 dalyje numatytą
terminą, siekė užsitikrinti, kad turės pakankamai laiko pasiūlytiems įsipareigojimams įvertinti ir pasikonsultuoti su trečiaisiais
asmenimis. Taigi, nors siekiant šio tikslo būtina, kad šioje nuostatoje numatytas terminas koncentracijos šalims būtų privalomas,
kad negalėtų pateikti įsipareigojimų pirmojoje stadijoje iki jos pabaigos likus tokiam terminui, per kurį Komisija neturėtų
pakankamai laiko jiems įvertinti ir pasikonsultuoti su trečiaisiais asmenimis, tačiau, atvirkščiai, siekiant šio tikslo visiškai
nebūtina, kad šis terminas Komisijai taip pat būtų privalomas, nes ji, atsižvelgdama į bylos aplinkybes, visiškai gali nuspręsti,
kad trumpesnis terminas yra pakankamas šiam vertinimui ir konsultavimuisi.
Darytina išvada, jog Reglamento Nr. 447/98 18 straipsnio 1 dalis turi būti suprantama taip, kad nors koncentracijos šalys
negali priversti Komisijos atsižvelgti į įsipareigojimus ir jų pakeitimus, padarytus pasibaigus trijų savaičių terminui, Komisija,
atvirkščiai, jei mano, kad turi pakankamai laiko jiems išnagrinėti, turi turėti galimybę leisti koncentraciją, atsižvelgdama
į šiuos įsipareigojimus, net jei pakeitimai buvo padaryti pasibaigus trijų savaičių terminui.
Taigi iš to, kas išdėstyta, matyti, kad Komisija turėjo teisę pakeistą įsipareigojimų versiją ir jų galutinę versiją priimti
pasibaigus trijų savaičių terminui, numatytam Reglamento Nr. 447/98 18 straipsnio 1 dalyje, nes šis terminas jai nėra įpareigojantis.
Kad ir kaip būtų, konstatuotina, jog, priešingai nei nurodo ieškovė, priimdama šiuos įsipareigojimus Komisija nepažeidė principų,
kuriuos šioje srityje ji nustatė pranešime dėl konkurencijos gynimo priemonių.
Pirmiausia šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad, priešingai nei teigia Komisija savo atsiliepime į ieškinį, šis pranešimas nelaikytinas
nenustatančiu jokių privalomų įsipareigojimų. Komisijai yra privalomi pranešimai, kuriuos ji priima koncentracijų kontrolės
srityje, jei jais nenukrypstama nuo Sutarties normų ir Reglamento Nr. 4064/89 (šiuo klausimu žr. 2002 m. birželio 13 d. Teisingumo
Teismo sprendimo
Nyderlandai prieš Komisiją
, C‑382/99, Rink. p. I‑5163, 24 punktą ir 2002 m. rugsėjo 26 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Ispanija prieš Komisiją
, C‑351/98, Rink. p. I‑8031, 53 punktą). Be to, Komisija negali nepaisyti taisyklių, kurias pati sau nustatė (žr., be kita
ko, 1991 m. gruodžio 17 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Hercules Chemicals prieš Komisiją
, T‑7/89, Rink. p. II‑1711, 53 punktą).
Pranešime dėl konkurencijos gynimo priemonių Komisija nurodė:
„37   Jeigu įvertinus išaiškėja, kad siūlomi įsipareigojimai nėra pakankami tam, kad būtų išspręstos dėl susijungimo atsiradusios
konkurencijos problemos, apie tai informuojamos šalys. Kadangi pirmosios stadijos konkurencijos gynimo priemonės yra skirtos
lengvai nustatomai konkurencijos problemai tiesiogiai išspręsti, siūlomus įsipareigojimus keisti galima tik labai nedaug.
Pakeitimus, pateikiamus iš karto po konsultacijų, sudaro paaiškinimai, patikslinimai ir (arba) kiti patobulinimai, kurie užtikrina,
kad įsipareigojimai būtų įgyvendinami ir veiksmingi.“
Šioje byloje, kalbant apie pakeitimus, kurie buvo padaryti galutine įsipareigojimų versija pakeistoje įsipareigojimų versijoje,
akivaizdu, – ir ieškovė to neginčijo, – kad tai yra nedideli pakeitimai pranešimo dėl konkurencijos gynimo priemonių 37 punkto
prasme. Palyginti su ankstesne versija, galutinėje įsipareigojimų versijoje iš esmės tik pratęsiama išimtinės licencijos ir
įpareigojimo vėliau neteikti į rinką
Moulinex
ženklo prekių trukmė, penkiose papildomose valstybėse imama taikyti principą, nustatytą keturiose pirmose valstybėse, kad
licencija apims visas smulkios buitinės technikos prekes, ir galiausiai sumažinamos įpareigojimo pirkti prekes iš SEB taikymo
ribos. Šie pakeitimai yra susiję tik su pakeistoje įsipareigojimų versijoje numatytų įpareigojimų taikymo srities pakeitimu
laiko, prekių ir geografiniu požiūriu, todėl gali būti laikomi nedideliais pakeitimais pranešimo dėl konkurencijos gynimo
priemonių 37 punkto prasme.
Kalbant apie pakeitimus, pakeista įsipareigojimų versija padarytus pradinėje versijoje, įpareigojimą pašalinti
Moulinex
ženklo prekes iš rinkos pakeitus įpareigojimu suteikti išimtinę licenciją naudoti šį prekių ženklą, konstatuotina, kad, kaip
ir pašalindamas prekių ženklą iš rinkos, taip ir suteikdamas išimtinę licenciją,
Moulinex
prekių ženklo savininkas, šiuo atveju SEB, praranda teisę naudoti šį prekių ženklą atitinkamose teritorijose. Todėl tai,
kad suteikus išimtinę licenciją trečiajam asmeniui dar leidžiama naudoti prekių ženklą, gali būti laikoma „patobulinimu“,
palyginti su paprastu pašalinimu iš rinkos.
Taip pat šiuo atveju pagal įsipareigojimų 1 punkto c papunktį SEB įsipareigoja
Moulinex
prekių ženklo nenaudoti trejus metus po licencinių sutarčių pasibaigimo. Be to, pagal 1 punkto a papunkčio antrą pastraipą
licencijos turėtojams leidžiama bet kuriuo metu galiojant licencijai nustoti naudoti prekių ženklą
Moulinex
tam, kad galutinai imtų naudoti savo paties ženklą. Taikant šias dvi nuostatas
Moulinex
prekių ženklas bus pašalintas iš rinkos mažiausiai trejiems metams ir daugiausia, bent jau teoriškai, aštuoneriems metams.
Darytina išvada, kad, priešingai nei teigia ieškovė, galutinėje įsipareigojimų versijoje neapsiribojama tuo, kad pradinėje
versijoje numatytas
Moulinex
prekių ženklo pašalinimas iš rinkos pakeičiamas išimtine licencija naudoti šį prekių ženklą, nes tai, kad SEB nenaudos
Moulinex
prekių ženklo, dar labiau sustiprinama įpareigojant ją suteikti licenciją. Dėl šios priežasties galutinė įsipareigojimų versija
taip pat atrodo kaip „patobulinimas“, palyginti su jų pradine versija.
Be to, net jei su trečiaisiais asmenimis nebuvo tiesiogiai konsultuojamasi dėl pradinės įsipareigojimų versijos, šis patobulinimas
gali būti laikomas „pakeitimu, pateikiamu iš karto po konsultacijų“ su trečiaisiais asmenimis, siekiant užtikrinti, kad įsipareigojimai
būtų „įgyvendinami ir veiksmingi“. Iš tikrųjų, atsakydama į konkurentams skirto klausimyno 25 klausimą pati ieškovė pažymėjo,
kad, norint užimti tvirtą padėtį kiekvienoje iš nagrinėjamų nacionalinių prekių rinkų, reikia dviejų labai svarbių dalykų:
vartotojų ištikimybės prekių ženklui ir prieigos prie skirtingų platinimo tinklų. Atsižvelgdama į šiuos atsakymo elementus,
Komisija iš konsultavimosi su trečiaisiais asmenimis galėjo logiškai padaryti išvadą, kad išimtinė licencija naudoti
Moulinex
prekių ženklą – tai iš karto pateiktas atsakymas į jų nurodytas problemas, nes, skirtingai nei paprastas prekių ženklo pašalinimas
iš rinkos, tokia licencija leidžia pakeisti
Moulinex
ūkio subjektu, turinčiu žinomą prekių ženklą ir prieigą prie platinimo kanalų.
Be to, iš bylos Pirmosios instancijos teisme matyti, jog 2001 m. gruodžio 17 d. rašte „dėl galimų SEB įsipareigojimų“
De'Longhi
Komisijai aiškiai nurodė, kad „kaip perleidimo alternatyvos iš SEB būtų galima tikėtis įsipareigojimo suteikti tretiesiems
asmenims licencijas naudoti
Moulinex
prekių ženklą visose nacionalinėse rinkose, kur koncentracija turi ypač didelį antikonkurencinį poveikį“. Net jei, kaip ji
pažymėjo per posėdį,
De'Longhi
savo atsakyme į 2002 m. sausio 3 d. klausimyną patikslino šį požiūrį, tai vis dėlto yra nuoroda, patvirtinanti, jog Komisija
galėjo protingai ir, kad ir kaip būtų, nedarydama akivaizdžios klaidos nuspręsti, jog įsipareigojimas suteikti licenciją –
tai iš karto po konsultacijų su trečiaisiais asmenimis padarytas pakeitimas, nes
De'Longhi
pati gyrė šį sprendimą, kol jis nebuvo pasiūlytas SEB.
Dėl visų šių priežasčių pakeista įsipareigojimų versija, kaip ir galutinė jų versija, gali būti vertinama kaip nedideli pakeitimai,
kurie pagal pranešimo dėl konkurencijos gynimo priemonių 37 punktą gali būti Komisijos priimti pasibaigus Reglamento Nr. 447/98
18 straipsnio 1 dalyje numatytam terminui.
Todėl pirmasis ieškinio pagrindas turi būti atmestas visas.
II –
Dėl antrojo (ieškinio) pagrindo, susijusio su tuo, kad Komisija padarė teisės klaidą ir leido koncentraciją nepradėjusi antrosios
stadijos

Šalių argumentai
Ieškovė teigia, kad Komisija padarė teisės klaidą, nepradėjusi, vadovaudamasi Reglamento Nr. 4064/89 6 straipsnio 1 dalies
c punktu, antrosios stadijos, nors nebuvo tenkintos sąlygos išduoti leidimą pasibaigus pirmajai stadijai, kadangi SEB pasiūlyti
įsipareigojimai neleido galutinai pašalinti visų rimtų abejonių dėl koncentracijos suderinamumo su bendrąja rinka.
Ieškovė primena, jog pranešime dėl konkurencijos gynimo priemonių yra numatyta, kad „pirmojoje stadijoje Komisijos svarstymui
pateikti įsipareigojimai turi būti pakankami, kad nekeltų jokių „rimtų abejonių“ dėl koncentracijos suderinamumo su bendrąja
rinka. Konkrečiai kalbant, pirmojoje stadijoje prisiimtų įsipareigojimų pagrindu gali būti išduodamas leidimas koncentracijai
ir antroji stadija nepradedama tik esant šioms sąlygoms:
–        dėl koncentracijos kilusios konkurencijos problemos turi būti lengvai nustatomos,
–        šie įsipareigojimai turi būti pakankami, kad nekeltų jokių rimtų abejonių, ir turi būti skirti nustatytoms konkurencijos problemoms
tiesiogiai išspręsti,
–        šie įsipareigojimai turi būti pateikiami „iš karto“ po Komisijos konsultacijų su rinkoje veikiančiais ūkio subjektais ir koncentracijos
šalimis.
Taigi savo pranešime dėl konkurencijos gynimo priemonių Komisija daro išvadą:
„Įsipareigojimų prisiėmimas pirmojoje stadijoje gali būti priimtinas tik tam tikrais atvejais. Konkurencijai grėsmę kelianti
problema turi būti tokia akivaizdi, o jai pašalinti siūlomos priemonės tokios aiškios, kad nereikėtų atlikti išsamaus tyrimo.“
Ieškovė taip pat pažymi, kad minėtoje byloje
Volvo/Scania
Komisija atmetė šalių pasiūlytus įsipareigojimus, konstatavusi, kad:
„Negali būti daroma išvada, kad nauju pasiūlymu aiškiai ir neginčijamai išsprendžiamos visos kilusios konkurencijos problemos.
Atsižvelgiant į naujų pasiūlymų sudėtingumą, Komisijai būtų neįmanoma veiksmingai jų įvertinti per trumpą laiką, kuris jai
lieka iki Koncentracijų reglamento 10 straipsnio 3 dalyje numatyto termino pabaigos. Būtų reikalingas papildomas terminas
ir taip pat pagal taikytinas Koncentracijų reglamento nuostatas reikėtų paklausti trečiųjų asmenų nuomonės.“
Atsižvelgdama į šiuos dalykus ieškovė mano, kad Komisija negalėjo, nepadariusi teisės klaidos, leisti koncentracijos po pirmosios
stadijos. Ieškovė mano, kad iš esmės vien po šios stadijos Komisija negalėjo būti pakankamai tikra, nuspręsdama, kad nustatyti
įsipareigojimai leidžia pašalinti visas abejones, susijusias su koncentracijos suderinamumu su bendrąja rinka.
Trys dalykai rodo, kad, pasibaigus pirmajai stadijai, Komisija negalėjo būti pakankamai tikra nuspręsdama, kad nustatyti įsipareigojimai
yra pakankami visoms dėl koncentracijos kilusioms problemoms išspręsti.
Pirma, ieškovė pažymi, kad, kiek jai žinoma, Komisija niekada anksčiau nėra leidusi koncentracijos remdamasi tik įsipareigojimais
suteikti licenciją naudoti prekių ženklą, nes tokius įsipareigojimus Komisija visada naudodavo kartu su kitomis konkurencijos
gynimo priemonėmis arba papildydama šias priemones, pavyzdžiui, aktyvų perleidimu. Šiuo atžvilgiu ieškovė pažymi, kad pati
Komisija pranešimo dėl konkurencijos gynimo priemonių 16 punkte patarė, kad „jeigu konkurencijos problema kyla dėl horizontalaus
veiklos sričių sutapimo, turi būti parduotas šiam tikslui tinkamiausias verslas“. Todėl, ieškovės teigimu, Komisija negalėjo
turėti patirties, kuri jai leistų būti pakankamai tikrai nusprendžiant, kad vien įsipareigojimas suteikti licenciją naudoti
prekių ženklą gali aiškiai išspręsti nustatytas konkurencijos problemas.
Antra, ieškovė nurodo, kad Komisija negalėjo pakankamai numatyti nustatytų įsipareigojimų veiksmingumo. Ieškovės teigimu,
kitaip nei paprastą perleidimo įsipareigojimą, kurio poveikį Komisijai lengva įvertinti, įsipareigojimo suteikti licenciją
naudoti prekių ženklą veiksmingumą dėl jo pobūdžio sunkiau įvertinti, nes jis priklauso nuo daugelio veiksnių, pavyzdžiui,
licencijos trukmės, vėlesnio prekių ženklo nenaudojimo trukmės, tikslių licencijos taikymo ribų. Be to, tai, kad licencijos
naudoti
Moulinex
prekių ženklą pagal Komisijos numatytų įsipareigojimų schemą gali būti suteikiamos skirtingoms įmonėms, atsižvelgiant į prekes
ir atitinkamas šalis, dar pasunkina šių įsipareigojimų poveikio vertinimą. Todėl ieškovė mano, kad Komisija, nepradėdama išsamaus
tyrimo procedūros, negalėjo pakankamai tiksliai įvertinti, ar licencijos turėtojas arba turėtojai iš karto po koncentracijos
galės iš tikrųjų sudaryti tikrą atsvarą SEB
-Moulinex
kiekvieno prekių asortimento atžvilgiu ir kiekvienoje atitinkamoje šalyje.
Trečia, ieškovė pažymi, kad klausimynas, kuriuo buvo siekiama įvertinti pakeistą SEB pateiktų įsipareigojimų versiją, tretiesiems
asmenims buvo nusiųstas 2001 m. gruodžio 20 d., o atsakyti reikalauta 2001 m. gruodžio 21 dieną. Taigi, jos nuomone, dėl tokio
išimtinai trumpo termino atsakymui pateikti tretieji asmenys jokiu būdu negalėjo pateikti tikslios ir argumentuotos nuomonės
dėl galimo pasiūlytų įsipareigojimų poveikio. Ieškovė pripažįsta, kad tam tikru atveju galima sutikti su labai trumpu terminu
atsakymui pateikti, kalbant apie įsipareigojimus, kurių poveikį lengva įvertinti, pavyzdžiui, aktyvų perleidimas. Atvirkščiai,
kalbant apie sudėtingus įsipareigojimus, ypač tuos, kurie nėra dažnai naudojami, vienos dienos terminas jokiu būdu negali
būti laikomas pakankamu, kad tretieji asmenys galėtų pateikti argumentuotą nuomonę.
Komisija ginčija, kad padarė teisės klaidą, nuspręsdama leisti koncentraciją pasibaigus pirmajai stadijai ir nepradėdama išsamaus
tyrimo procedūros.

Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Pirmiausia konstatuotina, kad ieškovė teigia, jog Komisija padarė teisės klaidą, nepradėdama antrosios stadijos, nors SEB
pasiūlyti įsipareigojimai nebuvo pakankami, kad leistų aiškiai pašalinti visas rimtas abejones, todėl ji ginčija ekonominį
vertinimą, kurį atlikusi Komisija priėmė SEB pasiūlytus įsipareigojimus. Šiuo atžvilgiu šis ieškinio pagrindas sutampa su
trečiuoju ieškinio pagrindu, susijusiu su akivaizdžia vertinimo klaida, padaryta vertinant, ar įsipareigojimais galima išspręsti
kilusias konkurencijos problemas. Todėl šis šio ieškinio pagrindo aspektas bus nagrinėjamas nagrinėjant trečiąjį ieškinio
pagrindą.
Pažymėtina, kad pagal Reglamento Nr. 1310/97 8 konstatuojamąją dalį įsipareigojimai, prisiimti pirmojoje stadijoje, gali būti
priimti, „jei konkurencijos problemą lengva identifikuoti ir išspręsti“. Taip pat pranešimo dėl konkurencijos gynimo priemonių
37 punkte yra pakartojama, kad pirmojoje stadijoje konkurencijos gynimo priemonės „yra skirtos lengvai nustatomai konkurencijos
problemai tiesiogiai išspręsti“.
Šioje byloje turi būti konstatuota, kiek tai yra susiję su nagrinėjamų konkurencijos problemų pobūdžiu, kad ieškovė nenurodo
kitų konkurencijos problemų, nei Komisijos nustatytosios ginčijamame sprendime.
Šiuo atžvilgiu taip pat pažymėtina, kad šioje byloje Komisija rėmėsi atsargiu konkurenciniu vertinimu. Iš tikrųjų, priešingai
nei per administracinę procedūrą teigė pranešančiosios šalys, kurios manė, kad nagrinėjamos rinkos buvo pasaulinės, Komisija
ginčijamo sprendimo 30 konstatuojamojoje dalyje nustatė, kad geografinių rinkų apibūdinimas kaip nacionalinių rinkų „atrodo
labiausiai tinkamas pasibaigus pirmajai tyrimo stadijai“. Taip pat, siekdama įvertinti naujo ūkio subjekto konkurencinę padėtį
po koncentracijos, Komisija sudėjo SEB ir
Moulinex
rinkos dalis, darydama prielaidą, kad nebus prarasta
Moulinex
pardavimų, nors dėl paties perėmimo aplinkybių tokių praradimų galėjo būti ir yra aišku, kad tam tikrų
Moulinex
modelių pardavimas būtų buvęs nutrauktas. Taigi ginčijamo sprendimo 42 konstatuojamojoje dalyje Komisija nusprendė, jog negali
būti paneigta, „bent jau pasibaigus pirmajai tyrimo stadijai, kad susijungęs ūkio subjektas galės atkurti tokio lygio konkurencinį
Moulinex
pajėgumą, koks buvo iki pertvarkymo teismo tvarka“.
Taigi reikia sutikti, kad Komisija tiksliai nustatė dėl nagrinėjamos koncentracijos kylančias konkurencijos problemas.
Ieškovė nurodo tris aplinkybes, siekdama įrodyti, jog Komisija negalėjo būti pakankamai tikra nuspręsdama, kad pasiūlyti įsipareigojimai
leido pašalinti abejones dėl koncentracijos suderinamumo su bendrąja rinka ir kad dėl to ji padarė teisės klaidą, po pirmosios
stadijos leisdama koncentraciją. Šios aplinkybės yra susijusios, pirma, su įsipareigojimų pobūdžiu, antra, su tuo, kad Komisija
neturėjo pakankamo aiškumo vertindama įsipareigojimų veiksmingumą, ir, trečia, su terminu, nustatytu tretiesiems asmenims
pastaboms dėl įsipareigojimų pateikti.
Pirma, dėl pasiūlytų įsipareigojimų pobūdžio primintina, kad šioje byloje šie įsipareigojimai apima išimtinių
Moulinex
prekių ženklo naudojimo licencinių sutarčių sudarymą penkeriems metams devyniose valstybėse narėse dėl visų trylikos atitinkamų
prekių kategorijų ir grupės SEB įsipareigojimą galiojant licencinei sutarčiai bei trejus metus jos galiojimui pasibaigus jokių
prekių nepardavinėti naudojant
Moulinex
ženklą.
Nei Reglamente Nr. 4064/89, nei pranešime dėl konkurencijos gynimo priemonių aiškiai nenumatyta, kokio tipo įsipareigojimai
gali arba turi būti priimti pasibaigus antrajai stadijai arba pirmojoje stadijoje. Reglamentu Nr. 4064/89 siekiama neleisti
susikurti arba sustiprėti ūkio subjektams, kurie gali pastebimai pažeisti veiksmingą konkurenciją bendrojoje rinkoje, todėl
pasiūlyti įsipareigojimai, kad ir kaip būtų, turi būti tokio pobūdžio, kad leistų Komisijai padaryti išvadą, jog nagrinėjama
koncentracija nesukuria ir nesustiprina dominuojančios padėties. Šiuo atžvilgiu nėra skirtumo tarp įsipareigojimų, prisiimtų
pirmojoje stadijoje, ir įsipareigojimų, prisiimtų antrojoje stadijoje, net jei pirmieji, atsižvelgiant į tai, kad išsamus
rinkos tyrimas pirmojoje stadijoje nėra atliekamas, turi ne tik leisti padaryti išvadą, kad koncentracija nesukuria arba nesustiprina
dominuojančios padėties, bet ir turi būti pakankami, kad aiškiai būtų pašalintos visos rimtos abejonės šiuo atžvilgiu.
Net jei aktyvų perleidimas dažniausiai yra konkurencijos gynimo priemonė, tinkamiausia tam, kad būtų lengvai išspręsta tam
tikra konkurencijos problema, ypač horizontalaus veiklos sričių sutapimo atveju,
a priori
negali būti paneigta, kad licencinė sutartis gali būti tinkama priemonė nustatytoms konkurencijos problemoms išspręsti. Pavyzdžiui,
savo 1999 m. kovo 25 d. Sprendime
Gencor prieš Komisiją
(T‑102/96, Rink. p. II‑753, 319 punktas) Pirmosios instancijos teismas sutiko, kad „negalima
a priori
atmesti galimybės, jog įsipareigojimai, iš pirmo žvilgsnio panašūs į elgesį nusakančius įsipareigojimus, pavyzdžiui, kokio
nors prekių ženklo nenaudojimas tam tikrą laiką, dalies po koncentracijos susikūrusio ūkio subjekto gamybos potencialo suteikimas
trečiųjų asmenų naudojimui arba bendrai sudaryta galimybė nediskriminacinėmis sąlygomis pasinaudoti esmine infrastruktūra,
taip pat gali užkirsti kelią dominuojančios padėties sukūrimui ar sustiprėjimui“.
Ieškovės pažymėta aplinkybė, kad Komisija anksčiau niekada neleisdavo koncentracijos tik įsipareigojimų suteikti licenciją
naudoti prekių ženklą pagrindu, neturi reikšmės. Iš esmės Komisija negali būti kaltinama dėl to, kad priėmė SEB pasiūlytus
įsipareigojimus, remdamasi vien tuo, esą ji anksčiau niekada neleisdavo koncentracijos tik įsipareigojimų suteikti licenciją
naudoti prekių ženklą pagrindu, jei šiais įsipareigojimais galima veiksmingai išspręsti nustatytas konkurencijos problemas.
Šis klausimas, susijęs su įsipareigojimų turiniu, bus nagrinėjamas nagrinėjant ieškinio pagrindą, susijusį su įsipareigojimų
nepakankamumu.
Be to, iš bylos darytina išvada, kad per administracinę procedūrą keli tretieji asmenys, tarp jų ir
De'Longhi
, Komisijai taip pat nurodė, kad licencinė sutartis tam tikromis aplinkybėmis gali būti pakankama šioje byloje nustatytoms
konkurencijos problemoms išspręsti (žr. šio sprendimo 149 punktą).
Neginčijama, kad prekių ženklai turi esminę svarbą su koncentracija susijusiame sektoriuje ir galutiniams vartotojams yra
vienas pagrindinių pasirinkimo kriterijų. Be to, pasiūlymai dėl
Moulinex
perėmimo beveik išimtinai buvo susiję su šios grupės prekių ženklais, o ne su gamybos įmonėmis, pati ieškovė parodė suinteresuotumą
perimti daugiausia
Krups
prekių ženklą. Šioje byloje neginčijama, kad materialiųjų aktyvų perleidimas būtų turėjęs tik labai nedidelį poveikį konkurencijos
struktūrai. Reikalauti perleisti nematerialiuosius aktyvus, kuriuos sudaro prekių ženklo teisės, iš esmės reiškia iš dalies
uždrausti koncentraciją, o tai prieštarautų proporcingumo principui, jei įsipareigojimai suteikti licenciją naudoti prekių
ženklą yra tokio pobūdžio, kad gali būti išvengta dominuojančios SEB
-Moulinex
padėties sukūrimo arba sustiprėjimo.
Konstatuotina, jog ieškovė neįrodo, kad Komisija negalėjo nustatyti, ar licencijos turėtojas arba turėtojai sugebės sudaryti
tikrą atsvarą SEB
-Moulinex
. Atvirkščiai, šiuo atžvilgiu pažymėtina, jog Komisija į galutinę įsipareigojimų versiją įtraukė konstatuojamąją dalį dėl
licencijos turėtojo požymių ir nustatė, kad licencijos turėtojas arba turėtojai turi būti patvirtintas (-i), kad jis (jie)
turi būti nepatiriantis (-ys) sunkumų bei nepriklausomas (-i) ir turi turėti kompetenciją, kad galėtų veiksmingai konkuruoti
atitinkamoje rinkoje.
Galiausiai, priešingai nei tvirtina ieškovė, iš SEB pasiūlytų įsipareigojimų matyti, jog vienoje šalyje negali būti kelių
licencijos turėtojų, nes įsipareigojimų 1 punkto a papunktyje aiškiai numatyta, kad licencija yra išimtinė kiekvienoje atitinkamoje
valstybėje narėje, o 1 punkto c papunktyje – kad licencija turi apimti visus smulkios buitinės technikos prietaisus ir nei
licencijos turėtojas, nei SEB negalės naudoti
Moulinex
prekių ženklo kitoms prekėms.
Antra, kiek tai susiję su kaltinimu, esą Komisija negalėjo pakankamai numatyti nustatytų įsipareigojimų veiksmingumo, pakanka
pažymėti, kad net jei licencijos naudoti prekių ženklą veiksmingumas priklauso nuo daugelio veiksnių, kuriuos sunkiau kontroliuoti
nei aktyvų perleidimą,
a priori
negali būti paneigta, kad Komisija pirmojoje stadijoje gali įvertinti reikšmingus parametrus.
Taip pat konstatuotina, kad Komisija tikrai atsižvelgė į visus ieškovės minimus kriterijus ir galėjo patikrinti juos rinkoje.
Pati atlikusi tyrimą ir tretiesiems asmenims, su kuriais buvo konsultuojamasi, pateikus atsakymus, Komisija galėjo kuo geriausiai
nustatyti iš pradžių pasiūlytų įsipareigojimų trūkumus ir padaryti reikiamus patobulinimus, kiek tai susiję su licencijos
trukme, vėlesnio prekių ženklo nenaudojimo trukme, tiksliomis licencijos taikymo ribomis. Taigi galutinėje įsipareigojimų
versijoje, be kita ko, yra numatyta:
–        dvejais metais pailginti licencinės sutarties ir įpareigojimo vėliau nekonkuruoti galiojimo laikotarpį, kuris iš pradžių buvo
nustatytas atitinkamai trejiems metams ir vieniems metams (įsipareigojimų 1 punkto c papunkčio pirma pastraipa),
–        licencines sutartis imti taikyti visoms atitinkamoms prekėms ir uždrausti SEB atitinkamose devyniose valstybėse narėse visas
prekes (net nesusijusias) pardavinėti naudojant
Moulinex
prekių ženklą (įsipareigojimų 1 punkto a papunktis ir 1 punkto c papunkčio antra pastraipa),
–        panaikinti licencijų turėtojams nustatytą įpareigojimą pirkti tam tikras prekes iš SEB (išskyrus ypatingą Vokietijos atvejį)
(įsipareigojimų 1 punkto d papunktis),
–        reikalauti, kad licencijos turėtojai būtų veikiantys rinkos dalyviai arba potencialiai galintys patekti į šią rinką (įsipareigojimų
1 punkto g papunktis).
Šiomis aplinkybėmis negali būti manoma, kad įsipareigojimai buvo tokio masto ir tokio sudėtingumo, kad Komisija negalėjo būti
pakankamai tikra nuspręsdama, jog rinkoje bus atkurta veiksminga konkurencija, nes galutinėje įsipareigojimų versijoje atsispindi
iš esmės trečiųjų asmenų pastabos. Taip pat konstatuotina, jog dėl tos pačios priežasties įsipareigojimai, su kuriais sutiko
Komisija, buvo pakankamai tikslūs, kad ji galėtų įvertinti visus jų elementus.
Trečia, dėl tretiesiems asmenims nustatyto termino pastaboms pateikti primintina, kad pranešimo dėl konkurencijos gynimo priemonių
34 punkte Komisija yra numačiusi:
„34   Norint, kad būtų suformuotas pagrindas nutarimui pagal 6 straipsnio 2 dalį, pasiūlymai dėl įsipareigojimų turi atitikti šiuos
reikalavimus:
a)     jie turi būti pateikti laiku, ne vėliau kaip paskutinę trijų savaičių laikotarpio dieną;
[...]
Tuo pačiu metu kaip ir pateikiant pasiūlymus dėl įsipareigojimų šalys turi pateikti nekonfidencialią įsipareigojimų versiją,
kad dėl jų būtų galima pasikonsultuoti su rinkos dalyviais.“
Ieškovė skundžiasi, kad 2001 m. gruodžio 21 d. ji turėjo pateikti savo pastabas dėl pakeistos įsipareigojimų versijos, kuri
jai buvo pateikta 2001 m. gruodžio 20 dieną. Tačiau, kaip pažymi Komisija, iš bylos matyti, kad šis kaltinimas iš tikrųjų
yra nepagrįstas, nes Komisijos rašte aiškiai nurodyta, jog nustatytas terminas pasibaigia 2002 m. sausio 2 d., o ne 2001 m.
gruodžio 21 dieną. Darytina išvada, kad tretieji asmenys, tarp jų ir ieškovė, turėjo dvylikos dienų terminą savo pastaboms
dėl pakeistos įsipareigojimų versijos pateikti. Šis terminas akivaizdžiai yra daugiau nei pakankamas, atsižvelgiant į koncentracijų
kontrolės procedūros greitį. Pavyzdžiui, minėtame sprendime
Kaysersberg prieš Komisiją
Pirmosios instancijos teismas patvirtino 24 valandų terminą, nustatytą tretiesiems asmenims nuomonei dėl naujos įsipareigojimų
versijos pateikti. Taip pat pažymėtina, kad nors ieškovė ginčija terminą, kuris jai buvo nustatytas pastaboms dėl paskutinio
įsipareigojimų pasiūlymo pateikti, tačiau, atvirkščiai, ji neginčija, kad sugebėjo, nepaisant jai nustatyto trumpo termino,
pateikti rašytines pastabas dėl pakeistos įsipareigojimų versijos. Galiausiai ieškovė nenurodo jokios aplinkybės, kuri įrodytų,
kad esant ilgesniam terminui ji pateiktų informaciją, kuri galėtų pakeisti ginčijamą sprendimą. Šiuo atžvilgiu svarbu pažymėti,
kad ieškovės pastabos Pirmosios instancijos teisme iš esmės yra tokios pat, kaip ir pastabos, suformuluotos per administracinę
procedūrą. Tokiomis aplinkybėmis darytina išvada, kad Komisija ginčijamą sprendimą priėmė žinodama visas aplinkybes, iš tikrųjų
pasikonsultavusi su trečiaisiais asmenimis dėl priemonių, pasiūlytų nustatytoms konkurencijos problemoms išspręsti, veiksmingumo.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad nei nagrinėjamos konkurencijos problemos, nei SEB pasiūlytų įsipareigojimų pobūdis arba
tretiesiems asmenims nustatytas terminas negalėjo sutrukdyti Komisijai nuspręsti, kad rimtos abejonės galėjo būti pašalintos
pasibaigus pirmajai stadijai.
Iš to, kas išdėstyta, darytina išvada, kad ieškinio pagrindas, susijęs su tuo, kad Komisija padarė teisės klaidą, nepradėjusi
antrosios stadijos, turi būti atmestas.
III –
Dėl trečiojo (ieškinio) pagrindo, susijusio su akivaizdžia vertinimo klaida, nes įsipareigojimai buvo nepakankami, kad būtų
išspręstos kilusios konkurencijos problemos
Ieškovė teigia, kad ginčijamame sprendime yra akivaizdi vertinimo klaida, nes SEB prisiimti įsipareigojimai yra nepakankami,
kad būtų išspręstos dėl koncentracijos kilusios konkurencijos problemos.
Šį ieškinio pagrindą sudaro penkios dalys. Ieškovė mano, kad Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą, nes:
–        įsipareigojimas suteikti licenciją naudoti prekių ženklą pagal savo pobūdį negali išspręsti dėl koncentracijos kilusių konkurencijos
problemų,
–        įsipareigojimai yra nepakankamos trukmės,
–        Vokietijos rinkoje nustatytas įpareigojimas pirkti prekes iš SEB ir visiems licencijos turėtojams nustatytos sąlygos, susijusios
su teise pirkti prekes iš SEB, gali sustiprinti SEB
-Moulinex
padėtį,
–        Komisijai sutikus, kad tas pats prekių ženklas Europos Sąjungoje būtų naudojamas skirtingų įmonių, gali būti slaptų susitarimų
tarp SEB
-Moulinex
ir trečiojo (-iųjų) licencijos turėtojo (-ojų),
–        joks įsipareigojimas nėra nustatytas rinkose, kuriose vis dėlto yra rimtų konkurencijos problemų.
Be to,
De'Longhi
teigia, kad dėl įsipareigojimų yra padalijama su
Moulinex
prekių ženklu susijusi rinka.

Dėl pirmosios dalies, susijusios su tuo, kad įsipareigojimu suteikti licenciją naudoti prekių ženklą pagal savo pobūdį negali
būti išspręstos dėl koncentracijos kilusios konkurencijos problemos
A –
Šalių argumentai
Ieškovė mano, kad įsipareigojimas suteikti licenciją naudoti prekių ženklą nėra tokio pobūdžio, kad šioje byloje būtų išspręstos
konkurencijos problemos. Pavyzdžiui, vien įsipareigojimu suteikti licenciją naudoti prekių ženklą negali būti kompensuotas
neigiamas poveikis, kuris atsiranda dėl to, kad vienas ūkio subjektas užima 40 % rinkos dalį, imant visą smulkios virtuvės
buitinės technikos rinką už Prancūzijos ribų.
Ieškovė nurodo, kad pranešime dėl konkurencijos gynimo priemonių pati Komisija yra pažymėjusi, kad:
–        jeigu konkurencijos problema kyla dėl horizontalaus veiklos sričių sutapimo, turi būti parduotas šiam tikslui tinkamiausias
verslas (16 punktas),
–        išskirtiniais atvejais veiksmingos konkurencijos sąlygoms sukurti gali užtekti perduoti tam tikrus prekių ženklus ir su gamyba
susijusius aktyvus. Tačiau tokiomis aplinkybėmis „Komisijai turi būti įrodyta, kad pirkėjas šį turtą galės iš karto ir veiksmingai
integruoti“ (18 punktas).
Ji pažymi, kad, atvirkščiai, šiame pranešime Komisija nenumato, jog licencija naudoti prekių ženklą gali pati savaime išspręsti
dėl horizontalaus veiklos sričių sutapimo kilusias problemas. Be to, niekada anksčiau Komisija kaip įsipareigojimo nenustatydavo
vien priemonės, susijusios su licencija naudoti prekių ženklą, nepapildydama jos kitomis konkurencijos gynimo priemonėmis,
pavyzdžiui, prekių ženklų ir veiklos perleidimu, gamybos pajėgumų perleidimu, dalies komercinio, administracinio personalo
ir perleidžiamoje gamybos įmonėje dirbančių darbuotojų perdavimu (pavyzdžiui, žr. 1996 sausio 16 d. Komisijos sprendimą 96/435/EB
dėl Reglamento Nr. 4064/89 taikymo procedūros, kuriuo koncentracija pripažįstama suderinama su bendrąja rinka ir EEE susitarimu
(byla IV/M.623 –
Kimberly-Clark/Scott
) (OL L 183, p. 1).
Pavyzdžiui, ieškovė remiasi 2001 m. liepos 27 d. Komisijos sprendimu, kuriuo koncentracija pripažįstama suderinama su bendrąja
rinka (byla N IV/M.2337 –
Nestlé/Ralston Purina
, OL C 239, p. 8) ir kuriame Komisija pareikalavo tokio pobūdžio įsipareigojimų perleisti prekių ženklą, kad būtų pašalintas
šalių veiklos sričių horizontalus sutapimas ir naujas ūkio subjektas užimtų rinkos dalį, atitinkančią prieš koncentraciją
Ralston Purina
turėtą rinkos dalį. Be to, Komisija pareikalavo perleisti visas su įsipareigojimais susijusio asortimento prekes, kad prekių
ženklo perėmėjas nepatirtų netiesioginės
Nestlé/Ralston Purina
konkurencijos. Minėtoje byloje
Kimberly-Clark/Scott
Komisija buvo nusprendusi dėl panašių priemonių.
Komisija ginčija, kad įsipareigojimas suteikti licenciją naudoti prekių ženklą negali išspręsti dėl koncentracijos kilusių
konkurencijos problemų.
B –
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Visų pirma primintina, kad, kaip buvo pažymėta nagrinėjant ankstesnį ieškinio pagrindą, niekas
a priori
neleidžia paneigti, jog elgesio įsipareigojimu, tokiu kaip įsipareigojimas suteikti licenciją naudoti prekių ženklą, gali
būti išspręstos dėl koncentracijos kilusios konkurencijos problemos, ir svarbu ne tai, ar Komisija anksčiau leisdavo koncentracijas
tik įsipareigojimų suteikti licenciją naudoti prekių ženklą pagrindu, o tai, ar šioje byloje šie įsipareigojimai yra tokio
pobūdžio, kad sutrukdytų sukurti dominuojančią padėtį arba jai sustiprėti.
Šiuo atžvilgiu aišku, kad prekių ženklai yra esminis konkurencijos veiksnys nagrinėjamose rinkose. Be to, daugelis gamintojų
yra nusprendę perkelti visą arba dalį savo gamybos ir pasilikti tik prekių ženklus, pardavimų ir rinkodaros personalą.
Be to, yra aišku, kad vidutinė smulkios buitinės technikos prekių gyvavimo trukmė yra apie treji metai, todėl licencija naudoti
prekių ženklą, galiojanti penkerius metus, kartu su papildomu trejų metu laikotarpiu, per kurį SEB draudžiama teikti į rinką
bet kokius
Moulinex
prekių ženklo smulkios buitinės technikos prietaisus, yra tokio pobūdžio, kad licencijos turėtojai galėtų patraukti
Moulinex
ženklo prekių pirkėjus pirkti savo ženklo prekes. Tuo labiau kad, kaip numatyta įsipareigojimuose, licencijos turėtojas arba
turėtojai turi būti nepatiriantis (-ys) sunkumų, nepriklausomas (-i), turi turėti kompetenciją, kad galėtų veiksmingai konkuruoti
atitinkamoje rinkoje, ir, kad ir kaip būtų, turi būti Komisijos patvirtintas (-i).
Taip pat primintina, kad licencijos naudoti prekių ženklą suteikimas – tai konkurencijos gynimo priemonė, kurią numatė ir
kurios koncentracijos atžvilgiu reikalavo tretieji asmenys. Taigi matyti, kad ši konkurencijos gynimo priemonė yra tinkama
siekiant išspręsti šioje byloje kilusias konkurencijos problemas.
Darytina išvada, kad, nekeliant pakankamos įsipareigojimo trukmės klausimo, kuris bus nagrinėjamas toliau, SEB pasiūlyti įsipareigojimai
suteikti licenciją naudoti prekių ženklą gali būti tokio pobūdžio, kad būtų išspręstos dėl nagrinėjamos koncentracijos kilusios
konkurencijos problemos.
Ieškovės cituojami pavyzdžiai negali paneigti šios išvados. Pirma, daugelis ieškovės tvirtinimų faktų atžvilgiu yra klaidingi.
Pavyzdžiui, vidutinės SEB
-Moulinex
užimamos rinkos dalys smulkios buitinės technikos sektoriuje Europoje yra mažesnės nei 30 %, taigi jos nesiekia 40 %. Be
to, byloje
Nestlé/Ralston Purina
Komisija Ispanijos rinkose nereikalavo prekių ženklų perleisti, o sutiko, kaip su viena iš galimybių, su įsipareigojimais,
kuriais šalys sutiko suteikti licencijas naudoti prekių ženklą, kurių bendra trukmė buvo apie aštuoneri metai (apėmė du etapus),
o tai leido pateikti naują prekių ženklą į rinką (minėto sprendimo
Nestlé/Ralston Purina
68 konstatuojamoji dalis). Antra, kad ir kaip būtų, ieškovė neįrodė, jog šioje byloje nagrinėtos rinkos ir dėl šių koncentracijų
atsiradusios problemos buvo visiškai tokios pat, kaip ir dabar nagrinėjamoje byloje. Ta aplinkybė, darant prielaidą, kad ji
įrodyta, esą Komisija buvo nusprendusi, kad įsipareigojimais, apimančiais tik licencijas naudoti prekių ženklus, negalima
išspręsti dėl tam tikros koncentracijos kilusių konkurencijos problemų, nereiškia, kad šie įsipareigojimai nėra pakankami,
kad pašalintų pavojų, jog dėl kitos koncentracijos, įgyvendintos kitoje rinkoje, turinčioje kitokių požymių, bus sukurta arba
sustiprės dominuojanti padėtis.

Dėl antrosios dalies, susijusios su tuo, kad Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą, priimdama nepakankamos trukmės
įsipareigojimus
A –
Šalių argumentai
Ieškovė tvirtina, kad Komisijos priimti įsipareigojimai yra nepakankamos trukmės. Ieškovės teigimu, tam, kad būtų atkurta
veiksminga konkurencija, reikia, kad potencialus
Moulinex
prekių ženklo perėmėjas turėtų galimybių stiprinti atitinkamus prekių ženklus ir turėtų paskatų tai daryti. Ginčijamame sprendime
(36 konstatuojamoji dalis) Komisija ir pati pripažįsta, kad „prekių ženklai yra vienas iš veiksnių, nulemiančių galutinio
vartotojo pasirinkimą, ir todėl yra vienas svarbiausių elementų konkuruojant smulkios buitinės technikos gamintojams“.
BaByliss
teigimu, ši padėtis yra pateisinama tuo, kad sektoriuje, kur technologinės prekių savybės nėra veiksnys, nulemiantis vartotojo
prekės pasirinkimą, prekių ženklo geras vardas turi esminę svarbą gamintojams pritraukiant pirkėjus.
Tokiomis aplinkybėmis prekių ženklų žinomumas yra vienas pagrindinių nagrinėjamų rinkų elementų, ir, siekiant šį žinomumą
palaikyti aukšto lygio, reikia daug lėšų skirti reklamai, kad būtų suformuoti vartotojų įpročiai ir įveiktos kliūtys, susijusios
su gerai įsitvirtinusių rinkos dalyvių reputacija. Ieškovės nuomone, tokios investicijos ekonomikos požiūriu gali būti amortizuojamos
tik per labai ilgus laikotarpius ir tik jeigu visas pelnas iš investicijų grįžta investuotojams. Todėl įmonėms, jau veikiančioms
rinkoje, gali pakakti palyginti nedidelių reklamos pastangų siekiant palaikyti jau sudarytą gerą vardą, tačiau kalbant apie
naują rinkos dalyvį yra kitaip, ypač jei rinkoje yra stipri grupė, apimanti labai gerai žinomus prekių ženklus.
Ieškovė pažymi, jog ekonominiai tyrimai labai tiksliai parodo, kad protingas gamintojas neišvengiamai investuos mažiau, jeigu
jis gali tikėtis tik dalies savo investicijų grąžos. Todėl perėmėjas, kuris nebus prekių ženklų savininkas ir todėl atsidurs
tokioje padėtyje, kad investuos siekdamas padidinti šių prekių ženklų žinomumą, tuo pat metu žinodamas, kad vėliau turės juos
grąžinti konkurentui, visiškai neturi paskatų išsaugoti arba stiprinti šiuos prekių ženklus. Todėl perimti prekių ženklai
bus labai susilpninti. Taigi įsipareigojimo veiksmingumą nulemia licencijos ir vėlesnio prekių ženklo nenaudojimo laikotarpio
trukmė.
Kaip pavyzdį ieškovė nurodo, kad minėtoje byloje
Kimberly-Clark/Scott
, kurioje po koncentracijos atsiradęs ūkio subjektas Jungtinės Karalystės ir Airijos valymo popieriaus rinkoje užėmė lyderio,
kuriam priklausė 50–60 % sujungta rinkos dalis, padėtį, Komisija pareikalavo sudaryti atitinkamų prekių ženklų naudojimo licencinę
sutartį, kurios bendra trukmė buvo penkiolika metų.
2001 m. spalio 10 d. Komisijos sprendime C (2001) 3014 galutinis, kuriuo koncentracija yra pripažįstama nesuderinama su bendrąja
rinka ir EEE susitarimu (byla COMP/M.2283 –
Schneider-Legrand
), šis požiūris aiškiai įtvirtinamas konstatuojant:
„Komisijos tyrimas patvirtino, kad yra nepalanku negalėti nuo pat pradžių naudotis savo prekių ženklu, ir parodė, kad prekių
ženklo perėmėjui reikės ilgo laikotarpio (maždaug septynerių metų) siūlomam prekių ženklo pakeitimui kitu ženklu įgyvendinti.
Kartu Komisijos tyrimas rodo, kad ženklo perėmėjas turi būti saugomas nuostatų, pagal kurias į nagrinėjamas rinkas, naudojant
pradinį prekių ženklą, negalima patekti ilgesnį nei dešimties metų laikotarpį.“
Ieškovė mano, jog aplinkybės, kurias Komisija pažymėjo byloje
Schneider-Legrand
siekdama įrodyti pasiūlytų įsipareigojimų nepakankamumą, gali būti tiesiogiai taikomos šioje byloje.
Todėl Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą, šioje byloje pripažindama, kad įsipareigojimu suteikti penkerių metų licenciją
naudoti prekių ženklą kartu su SEB įsipareigojimu nenaudoti
Moulinex
prekių ženklo papildomą trejų metų terminą „licencijos turėtojui suteikiama galimybė integruoti
Moulinex
ženklo prekes į savo paties ženklo prekių asortimentą, o SEB nepatirs didelių nuostolių, kai turės galimybę vėl pateikti
Moulinex
ženklo prekes į nagrinėjamas rinkas“.
Komisija, palaikoma SEB, ginčija, kad priimdama tariamai nepakankamos trukmės įsipareigojimus padarė akivaizdžią vertinimo
klaidą.
B –
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Siekiant išnagrinėti ieškovės kaltinimus dėl įsipareigojimų trukmės primintina, jog pagal įsipareigojimų 1 punkto a papunkčio
antrą pastraipą šiais įsipareigojimais siekiama leisti naudoti
Moulinex
prekių ženklą kartu su licencijos turėtojo prekių ženklu, kad licencijos turėtojas galėtų per šį „co-branding“ laikotarpį
pateikti į atitinkamą rinką savo prekių ženklą arba jį sustiprinti. Šiuo tikslu, galiojant licencijoms naudoti
Moulinex
prekių ženklą, licencijos turėtojui bus leista arba iš karto naudoti
Moulinex
prekių ženklą kartu su savo prekių ženklu, arba jį naudoti vieną, laikinai, prieš įgyvendinant „co‑branding“. Pagal tą pačią
nuostatą licencijos turėtojas bet kuriuo metu galiojant licencijai taip pat gali pereiti nuo „co-branding“ prie savo prekių
ženklo.
Taip pat primintina, kad, siekiant užtikrinti šio tikslo įgyvendinimą, įsipareigojimų 1 punkto g papunkčio trečioje pastraipoje
yra numatyta, jog licencijos turėtojai privalo būti ūkio subjektai, turintys savo prekių ženklą, kuris gali būti sujungtas
su
Moulinex
prekių ženklu, išskyrus ūkio subjektus, kurių pagrindinė veikla – mažmeninė prekyba.
Iš to, kas išdėstyta, darytina išvada, kad įsipareigojimų tikslas yra ne leisti, kad kiekvienas licencijos turėtojas naudotųsi
pačiu
Moulinex
prekių ženklu, bet leisti šiems licencijos turėtojams per pereinamąjį laikotarpį, per kurį jie turės teisę naudoti savo pačių
prekių ženklą kartu su
Moulinex
prekių ženklu, užtikrinti
Moulinex
ženklo prekių integravimą į pačių licencijų turėtojų prekių ženklus, kad jie galėtų
Moulinex
prekių ženklo atžvilgiu veiksmingai konkuruoti po šio pereinamojo laikotarpio, kai SEB iš naujo turės teisę atitinkamose
devyniose valstybėse narėse naudoti
Moulinex
prekių ženklą.
Todėl, priešingai nei teigia ieškovė, įsipareigojimais siekiama ne pateikti į atitinkamas devynias valstybes nares naują prekių
ženklą, o leisti licencijos turėtojams pateikti į rinką arba sustiprinti savo pačių prekių ženklą, kaip prekių ženklą, veiksmingai
konkuruojantį su
Moulinex
prekių ženklu.
Be to, kadangi įsipareigojimų tikslas – leisti licencijos turėtojams pateikti į rinką arba sustiprinti savo prekių ženklą,
kaip prekių ženklą, veiksmingai konkuruojantį su
Moulinex
prekių ženklu, ieškovės nurodyta aplinkybė, kad, atsižvelgiant į didelę dabartinę SEB rinkos dalį, į jai priklausanti prekių
ženklų portfelį ir į
Moulinex
prekių ženklo žinomumą, SEB galės lengvai grąžinti į rinką
Moulinex
prekių ženklą devyniose nagrinėjamose valstybėse narėse, neturi reikšmės. Iš esmės svarbu ne tai, ar SEB galės grąžinti į
rinką
Moulinex
prekių ženklą atitinkamose valstybėse narėse, – galiausiai reikia daryti tokią prielaidą siekiant patikrinti, ar ginčijamu
sprendimu priimti įsipareigojimai yra pakankami, – bet tai, ar licencijos turėtojai galės sukurti arba sustiprinti savo pačių,
kaip veiksmingų SEB konkurentų, padėtį.
Taigi reikia patikrinti, ar įsipareigojimuose nustatyto pereinamojo laikotarpio trukmė yra pakankama šiam tikslui pasiekti.
Šiuo atžvilgiu, pirma, pažymėtina, kad pagal įsipareigojimų 1 punkto c papunkčio pirmą pastraipą kiekvienos iš
Moulinex
prekių ženklo naudojimo licencinės sutarties trukmė atitinkamose devyniose valstybėse narėse turi būti penkeri metai. Be
to, pagal tą pačią nuostatą ir pagal 1 punkto c papunkčio antrą pastraipą SEB įsipareigoja per licencinės sutarties galiojimo
laikotarpį ir trejus metus jai pasibaigus atitinkamose devyniose valstybėse narėse nepardavinėti naudodama
Moulinex
prekių ženklą smulkios buitinės technikos prietaisų, patenkančių į kurią nors iš trylikos nagrinėjamų prekių kategorijų,
taip pat kitų namų ūkiui naudoti skirtų prietaisų, nepatenkančių į šias prekių kategorijas, pavyzdžiui, dulkių siurblių arba
mikrobangų krosnelių.
Iš šių nuostatų darytina išvada, kad, priešingai nei teigia ieškovė, bendra įsipareigojimų, pagal kuriuos SEB negalės pardavinėti
prekių naudodama
Moulinex
prekių ženklą, trukmė yra ne penkeri, o aštuoneri metai, t. y. penkerių metų trukmės pirmasis laikotarpis, per kurį licencijos
turėtojas turės išimtinę teisę naudoti
Moulinex
prekių ženklą, vieną arba kartu su savo paties prekių ženklu, ir trejų metų antrasis laikotarpis, per kurį SEB įsipareigoja
atitinkamose šalyse nepardavinėti naudodama
Moulinex
prekių ženklą jokių prekių. Darytina išvada, kad aštuonerius metus SEB neturės teisės atitinkamose valstybėse narėse naudoti
Moulinex
prekių ženklo.
Iš šių nuostatų taip pat darytina išvada, kad atitinkamose devyniose valstybėse narėse
Moulinex
prekių ženklas nebus naudojamas mažiausiai trejų metų, o daugiausia, bent jau teoriškai, aštuonerių metų laikotarpį. Iš tikrųjų
pagal įsipareigojimus kiekvienas licencijos turėtojas gali laisvai pasirinkti, kuriuo metu jis nuspręs pereiti nuo „co-branding“
prie savo paties prekių ženklo. Savo įstojimo į bylą paaiškinimuose SEB Pirmosios instancijos teismui taip pat nurodė, kad
dabartiniai kandidatai gauti licenciją numatė nuo „co-branding“ prie savo pačių prekių ženklo pereiti po trejų ketverių metų
laikotarpio, taigi atitinkamose valstybėse narėse
Moulinex
prekių ženklas išnyks maždaug penkeriems metams.
Dėl to, kad
Moulinex
ženklo prekių pardavimo vietose nebus, licencijos turėtojai galės padėti pagrindą ilgalaikiam savo pačių prekių ženklo žinomumui.
Be to, toks prekių ženklo nenaudojimas taip pat reiškia, kad SEB negalės automatiškai užimti
Moulinex
turėtos padėties, kai ji galės grąžinti prekių ženklą į nagrinėjamas rinkas pasibaigus jo nenaudojimo laikotarpiui.
Be to, primintina, jog ginčijamo sprendimo 140 konstatuojamojoje dalyje Komisija konstatavo, – ir ieškovė jai šiuo atžvilgiu
neprieštaravo, – kad smulkios buitinės technikos prekių vidutinis gyvavimo laikas yra apie treji metai.
Todėl matyti, kad įsipareigojimų trukmė apims laikotarpį, kuris atitinka beveik tris prekių ciklus, o laikotarpis, kurį
Moulinex
prekių ženklas visiškai nebus naudojamas, atitiks bent jau vieną prekių ciklą.
Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad Komisija teisingai pažymėjo, – ir ieškovė šiuo atžvilgiu jai neprieštaravo, – kad panašių prekių
rinkoje, t. y. stambios buitinės technikos rinkoje,
Whirlpool
pavyko nuo
Philips
prekių ženklo prie
Whirlpool
prekių ženklo pereiti per trejus metus, nuo 1990 m. iki 1993 m., o tai atitinka prekės gyvavimo laiką. Šis perėjimas įvyko,
nors
Philips
prekių ženklas rinkoje ir toliau buvo naudojamas bei bendrovės
Philips
palaikomas panašių prekių rinkose. Palygindama Komisija taip pat pažymėjo, kad panašių prekių rinkose
Dyson
Jungtinės Karalystės dulkių siurblių rinkos lydere tapo mažiau nei per penkerius metus,
Colgate
didelę rinkos dalį Prancūzijos elektrinių dantų šepetukų rinkoje užėmė per vienerius metus, o
Moulinex
, iš pradžių neveikusiai elektrinių prietaisų maistui ruošti (tam tikriems patiekalams gaminti) sektoriuje, per penkerius
metus pavyko įvairiose Europos šalyse užimti 5–15 % rinkos dalį.
Taip pat pažymėtina, jog Pranešime dėl būtinų ir su įmonių koncentracija tiesiogiai susijusių apribojimų (OL C 188, 2001,
p. 5, 15 punktas) Komisija nurodė, kad įmonės perleidimo atveju priimtina pardavėjui nustatyta konkurencijos draudimo trukmė,
siekiant užtikrinti, kad įgijėjui bus perduota visa perleidžiamų aktyvų vertė, – daugiausia treji metai, jei įmonės perdavimas
apima prekių asortimentą ir įgyjamąją patirtį, ir dveji metai, jei perdavimas apima tik prekių asortimentą. Tačiau šioje byloje
laikotarpis, per kurį SEB įsipareigoja
Moulinex
prekių ženklo nenaudoti licencijos turėtojų teritorijose, yra aštuoneri metai.
Priešingai nei teigia ieškovė, licencijos turėtojo investicijos nebus neišvengiamai mažesnės dėl to, kad jis nebus naudojamo
prekių ženklo savininkas, o atvirkščiai, jis bus skatinamas daug investuoti į savo paties prekių ženklo stiprinimą, būdamas
šio ženklo savininkas, po to, kai iš pradžių pasinaudos
Moulinex
prekių ženklu, kad pateiktų į rinką savo prekių ženklą arba jį sustiprintų. Įsipareigojimų tikslas – ne leisti naudoti
Moulinex
prekių ženklą penkerius metus, o leisti pereiti nuo
Moulinex
prekių ženklo prie kitų ženklų, todėl licencijos turėtojas arba turėtojai bus labai suinteresuotas (-i) investuoti į savo
prekių ženklą, kad galėtų ilgiau gauti naudos iš naudojimosi
Moulinex
prekių ženklu per pirmuosius metus. Taigi abiejų prekių ženklų naudojimo laikotarpis yra tik būtinas etapas prieš perėjimą
prie licencijos turėtojo prekių ženklo. Šiomis aplinkybėmis grąža iš investicijų pasibaigus įsipareigojimuose numatytam aštuonerių
metų terminui ir toliau bus gaunama ir nesibaigs tą dieną, kai SEB vėl galės naudotis
Moulinex
prekių ženklu.
Antra, pažymėtina, kad pagal 1 punkto g papunkčio pirmą pastraipą licencijos turėtojai „turi būti veikiantys rinkos dalyviai
arba potencialiai galintys patekti į šią rinką, nepatiriantys sunkumų, nepriklausomi, neturintys jokių ryšių su grupe SEB
ir turintys kompetenciją bei motyvaciją, būtinas norint aktyviai ir veiksmingai konkuruoti atitinkamose rinkose“. Be to, kaip
buvo priminta šiame sprendime, pagal 1 punkto g papunkčio trečią pastraipą licencijos turėtojai privalo turėti savo prekių
ženklą, kuris gali būti sujungtas su
Moulinex
prekių ženklu, išskyrus ūkio subjektus, kurių pagrindinė veikla – mažmeninė prekyba.
Konstatuotina, kad šios nuostatos, pagal kurias licencijos gali būti suteikiamos tik ūkio subjektams, jau veikiantiems rinkoje
arba galintiems greitai patekti į šią rinką ir turintiems savo prekių ženklą, gali tinkamai prisidėti prie to, kad licencijos
turėtojai per įsipareigojimuose numatytus terminus taptų veiksmingais konkurentais. Tai dar sustiprina ta aplinkybė, kad ūkio
subjektai, kurių pagrindinė veikla – mažmeninė prekyba, pagal įsipareigojimų 1 punkto g papunkčio trečią pastraipą vis dėlto
nepatenka tarp potencialių
Moulinex
prekių ženklo licencijų turėtojų. Iš esmės skundžiamo sprendimo 27 konstatuojamosios dalies d punkte ir 37 konstatuojamojoje
dalyje Komisija konstatavo, – ir ieškovė jai šiuo atžvilgiu neprieštaravo, – kad šių ūkio subjektų prekių ženklai, t. y. „platintojų
prekių ženklai“, nagrinėjamose rinkose yra mažai paplitę.
Atsižvelgiant į šias aplinkybes darytina išvada, kad Komisija nepadarė akivaizdžios vertinimo klaidos, nuspręsdama, jog įsipareigojimų
trukmė yra pakankama, kad
Moulinex
prekių ženklo licencijos turėtojai pateiktų į rinką arba sustiprintų savo pačių prekių ženklą, devyniose atitinkamose valstybėse
narėse veiksmingai konkuruojantį su
Moulinex
prekių ženklu.
Todėl ieškovės kaltinimai dėl įsipareigojimų trukmės turi būti atmesti.
Šios išvados negali paneigti du sprendimai, kuriuos cituoja ieškovė. Iš tikrųjų dviejų rinkų, dėl kurių buvo priimti sprendimai
bylose
Kimberly-Clark/Scott
ir
Schneider/Legrand
, požymiai nėra panašūs į šioje byloje nagrinėjamų rinkų požymius, todėl, kaip buvo nurodyta, ieškovės atliekamas palyginimas
neturi reikšmės.
Pavyzdžiui, byloje
Kimberly-Clark/Scott
ilga įsipareigojimų trukmė (licencija iki dešimties metų trukmės kartu su penkerių metų laikotarpiu, per kurį prekės ženklas
negalėjo būti naudojamas), Komisijos tvirtinimu, kurio
Kimberly-Clark
neginčijo, buvo pateisinama, kadangi naują prekių ženklą pateikti į tualetinio popieriaus, popierinių rankšluosčių ir popierinių
nosinių rinką buvo ypač sunku, nes buvo tik du dideli prekių ženklai (
Kleenex
ir
Andrex
), o kiti prekių ženklai buvo mažai reklamuojami ir pirkėjams mažai žinomi. Šioje byloje, atvirkščiai, yra žinomų prekių ženklų,
kurie gali pritraukti
Moulinex
ženklo prekių pirkėjus.
Taip pat minėtoje byloje
Schneider/Legrand
, jau nekalbant apie tai, kad Pirmosios instancijos teismas panaikino Komisijos sprendimą, šalių pasiūlymas suteikti galimybę
trejus metus naudoti kelis prekių ženklus buvo atmestas, nes rinkos tyrimas parodė, jog perėmėjui prireiktų apie septynerių
metų laikotarpio, kad būtų įgyvendintas pasiūlytas prekių ženklo pakeitimas kitu prekių ženklu, nes „mažos įtampos“ elektros
prekių gyvavimo laikotarpis yra labai ilgas, o smulkios buitinės technikos prietaisų – trumpas.
Schneider
taip pat siūlė, kad prekių ženklas toje pačioje nacionalinėje rinkoje būtų padalytas ir naudojamas
Schneider
ir licencijos turėtojo, o šioje byloje nebus
Moulinex
prekių ženklo prekių, kurias toje pačioje rinkoje pardavinėtų dvi skirtingos įmonės, nes pagal įsipareigojimus yra numatyta
išimtinė licencija ir tolesnis draudimas naudoti
Moulinex
prekių ženklą.

Dėl trečiosios dalies, susijusios su tuo, kad Vokietijos rinkoje nustatytas įpareigojimas pirkti prekes iš SEB ir sąlygos,
susijusios su visų licencijos turėtojų teise pirkti prekes iš SEB, sustiprins SEB-
Moulinex
padėtį
A –
Šalių argumentai
Dėl virtuvinių kombainų Vokietijoje ieškovė teigia, kad licencijos naudoti
Moulinex
prekių ženklą turėtojo įpareigojimas pirkti visus šios kategorijos prietaisus iš SEB ir reikalavimas, kad šių pirkimų apimtis
sudarytų 65 % šios kategorijos prekių
Moulinex
2000 m. pardavimų, gali dar labiau sustiprinti SEB
-Moulinex
padėtį Vokietijos rinkoje.
Pirma, ieškovė pažymi, kad toks įpareigojimas užtikrina garantuotus SEB
-Moulinex
prekių pardavimus. Todėl jis leis SEB
-Moulinex
pasinaudoti didesne masto ekonomija ir sumažins ribinių gamybos sąnaudų lygį.
Antra, ieškovė mano, jog tai, kad SEB sutinka tiekti prekes licencijos turėtojui vidutiniškai tokiomis ekonominėmis vidaus
pardavimo sąlygomis, kokios yra įprastos nagrinėjamoje (-ose) teritorijoje (-ose) SEB grupės viduje tarp gamybos bendrovių
ir komercinių patronuojamųjų bendrovių, neleis licencijos turėtojui pasinaudoti pigesniais tiekimo šaltiniais, kuriuos jis
galėtų surasti. Todėl licencijos turėtojas kainų konkurenciją SEB atžvilgiu gali vykdyti tik keisdamas savo maržos dydį.
Trečia, ieškovė mano, kad taikant šią priemonę licencijos turėtojas neteks visų paskatų siūlyti technologines naujoves, nes
ja SEB, rinkos lyderei, leidžiama nustatyti įvairių prekių techninius reikalavimus ir taip panaikinama bet kokia konkurencija
prekių savybių atžvilgiu.
Galiausiai, ketvirta, ieškovė mano, kad ši priemonė nėra būtina licencijos turėtojo veiklai. Visų pirma ji mano, jog vien
to – jei licencijos turėtojui būtų suteikta teisė pirkti prekes iš SEB, kaip buvo numatyta kitose šalyse, – pakaktų, kad jam
būtų suteikta galimybė vykdyti savo veiklą, net jei jis neturėtų reikiamų gamybos pajėgumų.
Šiomis aplinkybėmis ieškovė daro išvadą, kad Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą, nustačiusi tokio pobūdžio įsipareigojimą,
dėl kurio gali būti sustiprinta SEB
-Moulinex
padėtis Vokietijos rinkoje.
Subsidiariai ieškovė pažymi, kad tam tikri įpareigojimo pirkti prekes iš SEB
-Moulinex
aspektai gali dar labiau apriboti kainų konkurenciją atitinkamuose rinkos sektoriuose.
Pirma, ji pabrėžia, kad pagal šį įsipareigojimą licencijos turėtojui yra numatyta teisė pirkti iš SEB
-Moulinex
vieną arba kelias prekes vienoje arba keliose valstybėse. Tačiau, jei licencijos turėtojas
Moulinex
ženklo prekes norėtų pirkti iš SEB, „toks pirkimas turi atitikti 65 %
Moulinex
prekių ženklo 2000 m. pardavimų apimties“ (ginčijamo sprendimo 132 konstatuojamoji dalis).
BaByliss
nuomone, toks įpareigojimas užtikrina SEB garantuotus pardavimus ir kartu juo yra visiškai panaikinama licencijos turėtojo
laisvė pasirinkti savo tiekimo šaltinius.
Antra, ieškovė pažymi, jog dėl to, kad licencijos turėtojo pirkimų iš SEB
-Moulinex
apimtis privalo atitikti bent 65 %
Moulinex
2000 m. pardavimų, gali susilyginti SEB
-Moulinex
ir licencijos turėtojo atitinkamų prekių pardavimo kaina. Ieškovės teigimu, licencijos turėtojas iš esmės turės pasidalyti
su SEB
-Moulinex
visomis gamybos sąnaudomis, ir tai greičiausiai įvyks kalbant apie labai didelę jo bendro atitinkamos prekės poreikio dalį.
Dėl tokio sąnaudų struktūros panašumo atitinkamų prekių pardavimų kaina gali susilyginti savaime arba susitarus, nes kainų
konkurencija galės būti vykdoma tik licencijos turėtojo pardavimo sąnaudų ir maržos lygio atžvilgiu. Ieškovė mano, kad kuo
labiau koncentruotos žemesnės grandies rinkos, palyginti su pardavimo rinka, tuo didesnis yra slaptų susitarimų pavojus. Kad
toks pavojus yra, Komisija aiškiai pažymi savo Rekomendacijose dėl EB sutarties 81 straipsnio taikymo horizontalaus bendradarbiavimo
susitarimams (OL C 3, 2001, p. 2; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių kalba, 8 sk., 2 t., p. 25).
Komisija ginčija, kad Vokietijos rinkoje nustatytas įpareigojimas pirkti prekes iš SEB sustiprins SEB
-Moulinex
padėtį Vokietijos rinkoje.
B –
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Iš esmės ieškovė ginčija, pirma, įpareigojimą pirkti prekes iš SEB, nustatytą licencijos turėtojui Vokietijoje virtuvinių
kombainų atžvilgiu, ir, antra, visų licencijos turėtojų teisę devyniose valstybėse narėse sudaryti prekių pirkimo iš SEB sutartį
dėl vienos arba kitos sprendime numatytos prekės.
Dėl įpareigojimo pirkti prekes iš SEB, nustatyto licencijos turėtojui Vokietijoje, visų pirma primintina, kad pagal sprendimą,
kurio šiuo atžvilgiu ieškovė neginčijo, jo tikslas – apsaugoti gamybos įmonių veiklą, kad būtų užtikrintas su ja susijusių
darbo vietų skaičius.
Toliau pažymėtina, kad šis įpareigojimas nustatomas tik vienai prekei – virtuviniams kombainams, tik vienoje šalyje ir ribotam
dvejų metų laikotarpiui. Taip pat pažymėtina, kad Komisija nekonstatavo, jog SEB
-Moulinex
užima dominuojančią padėtį Vokietijos virtuvinių kombainų rinkoje, nes naujasis ūkio subjektas iš tikrųjų užėmė tik 20–30 %
šios rinkos. Dar pažymėtina, kad įpareigojimas pirkti prekes iš SEB apima tik 65 %
Moulinex
2000 m. pardavimų, todėl licencijos turėtojui lieka galimybė pirkti prekes iš trečiųjų asmenų arba pačiam gaminti atitinkamą
prekę likusiai pardavimų apimčiai. Taigi technologinės naujovės nėra ribojamos, nes niekas netrukdo licencijos turėtojui,
perkant prekes iš SEB, tuo pat metu plėtoti savo paties prekių, kad ateityje pakeistų SEB tiekiamus prietaisus, atsižvelgiant
į tai, kad įpareigojimas pirkti prekes iš SEB yra trumpalaikis.
Galiausiai įsipareigojimų sąlyga, pagal kurią SEB turi pardavinėti licencijos turėtojui prekes už pardavimo kainą, kuri atitiktų
gamybos savikainą pridėjus sąnaudas, visiškai nedaro žalos licencijos turėtojo konkurenciniam pajėgumui, o atvirkščiai – užtikrina
jam palankią kainą. Kad ir kaip būtų, priešingai nei leidžia manyti ieškovės argumentai, SEB nėra licencijos turėtojo, kuriam
nustatomas šis įpareigojimas pirkti
Moulinex
prekes iš SEB, konkurentė, nes, kaip numatyta įsipareigojimuose, SEB Vokietijos rinkoje negali parduoti jokios
Moulinex
prekės galiojant licencijai ir trejų metų laikotarpį pasibaigus licencijos galiojimui.
Darytina išvada, kad, priešingai nei teigia ieškovė, toks ribotas įpareigojimas pirkti prekes iš SEB, koks yra numatytas įsipareigojimuose,
nesustiprins SEB
-Moulinex
padėties ir nepadarys žalos licencijos veiksmingumui.
Kalbant apie kaltinimą, susijusį su prekių pirkimu iš SEB kitose rinkose nei Vokietijos virtuvinių kombainų rinka, pakanka
pažymėti, kad tai yra ne licencijos turėtojams nustatytas įpareigojimas, o tik jų teisė, kuria jie gali pasinaudoti atsižvelgdami
į savo interesus. O ta aplinkybė, kad jei licencijos turėtojai pasinaudotų šia teise, jie privalėtų įsigyti tam tikrą minimalų
kiekį, nėra tokia, kad sukeltų abejonių dėl neginčytino nuostatos pobūdžio.
Taigi ieškovės pateiktas kaltinimas turi būti atmestas.

Dėl ketvirtosios dalies, susijusios su tuo, kad, Komisijai sutikus, jog Moulinex prekių ženklą naudos įvairios įmonės įvairiose
Europos Sąjungos šalyse,
SEB
-Moulinex ir licencijos turėtojas (-ai) gali susitarti dėl savo veiksmų
A –
Šalių argumentai
Ieškovės teigimu, Komisijai sutikus, kad tas pats prekių ženklas gali būti įvairių įmonių naudojamas Europos Sąjungos šalyse,
gali būti sudaromi slapti susitarimai tarp SEB
-Moulinex
ir licencijos turėtojo (-ų).
Iš esmės ieškovė mano, kad jei vieno prekių ženklo naudojimas yra padalijamas pagal valstybių narių teritorijas ir nesukuriamas
pardavimų, rinkodaros ir reklamos lygmenų derinimo režimas, negali nekilti pavojaus pačiam šio prekių ženklo stabilumui. Šis
požiūris, be kita ko, buvo labai aiškiai Prancūzijos ekonomikos ministro įtvirtintas byloje
Pernod-Ricard/Coca-Cola
(1999 m. lapkričio 24 d. Įsakymas dėl bendrovės
Coca-Cola
plano įsigyti grupės
Pernod-Ricard
aktyvus, susijusius su
Orangina
prekių ženklo gėrimais) ir patvirtintas Prancūzijos
Conseil d'État
(2000 m. spalio 6 d.
Conseil d'État
sprendimas, bendrovė
Pernod-Ricard
). Taip pat Komisija nuolat pažymi, kad labai artimose rinkose yra būtina derinti pardavimus ir rinkodarą (minėto sprendimo
Schneider/Legrand
796 konstatuojamoji dalis).
Tačiau šioje byloje ieškovė pažymi, kad ginčijamame sprendime Komisija nenagrinėjo slaptų susitarimų galimybių, atsirandančių
dėl to, kad licencijos naudoti prekių ženklą galės būti suteiktos skirtingoms įmonėms, atsižvelgiant į atitinkamas šalis ir
prekes.
Komisija teigia, kad ieškovės argumentas nepagrįstas.
B –
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Primintina, kad yra nustatyta, jog smulkios buitinės technikos prietaisų rinkos – tai nacionalinės rinkos. Iš tikrųjų, kaip
yra nurodyta ginčijamo sprendimo 27 konstatuojamojoje dalyje, skirtingose valstybėse narėse prekių „savybės“ gali skirtis
atsižvelgiant į vartojimo ypatumus ir prioritetus; pirkėjų ir tiekėjų santykiai daugiausia kuriami nacionaliniu pagrindu;
daugelis žinomų prekių ženklų gamintojų kiekvienoje valstybėje narėje turi savo vietos pardavimo struktūras; platinimo struktūros
yra nacionalinės.
Šiomis aplinkybėmis Komisija teisingai nusprendė, kad tą patį prekių ženklą skirtingose valstybėse narėse gali naudoti skirtingi
ūkio subjektai, iš kurių kiekvienas turi savo struktūrą ir strategiją rinkodaros, reklamos ir pardavimų organizavimo srityse,
ir kad licencijos turėtojas galės naudoti
Moulinex
prekių ženklą, nepaisydamas SEB, ir stiprinti savo paties prekių ženklą, neturėdamas derinti veiksmų su SEB arba kitais licencijos
turėtojais.
Be to, SEB negalės nei suteikti licencijos kitam asmeniui toje pačioje teritorijoje, nei pati naudoti
Moulinex
prekių ženklo šioje teritorijoje. Taigi nebus pagrindo derinti konkurencinių veiksmų, susijusių su
Moulinex
prekių ženklu. Be to, pasirinktus licencijos turėtojus turės patvirtinti Komisija. Galiausiai, kad ir kaip būtų, Komisija
galės prižiūrėti, kad nekiltų galimo veiksmų derinimo tarp licencijos turėtojų pavojaus, kurį nurodo ieškovė.
Darytina išvada, kad ieškovės kaltinimas yra nepagrįstas.
Šios išvados negali paneigti ieškovės cituotos bylos, nes jose nagrinėtų rinkų požymiai visais požiūriais buvo visiškai kitokie.
Pavyzdžiui, byloje
Pernod-Ricard/Coca-Cola
nebuvo nustatyta, kad licencijos turėtojas yra nepriklausomas, o šioje byloje licencijos turėtojas turi būti nepriklausomas,
kad Komisija jį patvirtintų. Be to,
Conseil d'État
teigimu, abi nealkoholinių gazuotų gėrimų rinkos („viešojo maitinimo“ („hors foyers“) ir „maisto prekių“ („alimentaires“)
Prancūzijoje nebuvo „atskirtos“ ir tai buvo panašių prekių rinkos, o ne dvi atskiros geografinės rinkos, kaip šiuo atveju,
turinčios nacionalinių rinkų dydį ir požymius. Taip pat visiškai nebuvo galima atmesti galimybės, kad licencijos turėtojas
ir bendrovė
Coca-Cola
gali derinti savo veiksmus, tuo labiau kad prekių ženklo savininkas ir toliau vykdė prekių kokybės kontrolę, taip pat pakavimą
ir reklamą. Todėl šios situacijos negalima palyginti su dabar nagrinėjama koncentracija, nes skirtingos nacionalinės rinkos
yra atskiros ir licencijos turėtojai turės visišką veiksmų laisvę vykdydami prekių kokybės kontrolę, pakavimą ir reklamą ir
turės galimybę savo interesais stiprinti savo pačių prekių ženklą.
Darytina išvada, kad ketvirtoji šio ieškinio pagrindo dalis yra nepagrįsta.

Dėl penktosios dalies, susijusios su tuo, kad Komisija leido koncentraciją nesant įsipareigojimų rinkose, kuriose kilo rimtų
konkurencijos problemų
A –
Šalių argumentai
Ieškovė Komisiją kaltina, kad ši nenustatė jokio įsipareigojimo rinkose, kuriose vis dėlto kilo rimtų konkurencijos problemų.
Pavyzdžiui, ji pažymi, kad nebuvo reikalaujama jokio įsipareigojimo Italijos rinkoje, nors SEB
-Moulinex
po koncentracijos užėmė 65–75 % rinkos dalį virdulių rinkoje ir 40–50 % rinkos dalį specialių prietaisų tam tikriems patiekalams
gaminti ir virtuvinių kombainų rinkose. Taip pat ieškovė nurodo, kad Norvegijoje SEB
-Moulinex
po koncentracijos užėmė 55–65 % rinkos dalį gruzdintuvių, ekspreso kavos aparatų ir specialių prietaisų tam tikriems patiekalams
gaminti rinkoje bei 70–80 % rinkos dalį kepimo krosnelių rinkoje.
Ieškovės teigimu, taip pat buvo konstatuota problemų Jungtinės Karalystės, Airijos, Ispanijos, Suomijos ir Norvegijos rinkose.
Ieškovė mano, jog įsipareigojimai, kurių pareikalavo Komisija, nėra pakankami, kad būtų išspręstos dėl koncentracijos kilusios
konkurencijos problemos.
Palyginimui ji nurodo, kad esant tokioms pat rinkos dalims kituose sektoriuose Komisija nustatė įsipareigojimus. Pavyzdžiui,
ji pažymi, kad Portugalijoje buvo pareikalauta įsipareigojimų, nors po koncentracijos SEB
-Moulinex
užėmė 65–75 % rinkos dalį kepimo krosnelių, specialių prietaisų tam tikriems patiekalams gaminti ir virtuvinių kombainų rinkoje
ir 40–50 % rinkos dalį elektrinių kavinukų ir gruzdintuvių rinkoje. Be to, ji pažymi, kad Komisija nustatė įsipareigojimus
rinkos sektoriuose, kuriuose naujas ūkio subjektas užėmė mažesnę rinkos dalį.
Atsakydama į rašytinį Pirmosios instancijos teismo klausimą, kuriuo ieškovės buvo prašoma patikslinti savo kaltinimus, kiek
tai yra susiję su Jungtinės Karalystės, Airijos, Ispanijos, Suomijos ir Norvegijos rinkomis, ji nurodė štai ką.
Dėl Ispanijos ieškovė pažymi, kad dėl koncentracijos SEB
-Moulinex
užėmė rinkos dalį, didesnę nei 35 % arba net 40 % rinkos, keturiose smulkios virtuvės buitinės technikos rinkose. Tačiau
Komisija, atlikusi savo nagrinėjimą, padarė išvadą, kad koncentracija Ispanijos rinkoje yra suderinama su bendrąja rinka,
ir pažymėjo, kad:
–        ūkio subjektas negalės elgtis antikonkurenciniu būdu, nes jis susidurs su stipriais konkurentais,
–        už bet kokį bandymą elgtis antikonkurenciniu būdu nagrinėjamose rinkose būtų baudžiama taip, kad SEB
-Moulinex
prekių kitose nei virdulių ir kepimo krosnelių rinkose, kuriose naujas ūkio subjektas realizuoja 85–95 % savo apyvartos,
būtų perkama mažiau.
Ieškovė mano, kad Komisija neįrodė, jog nėra rimtų abejonių dėl koncentracijos suderinamumo su bendrąja rinka ir todėl nereikia
nustatyti įsipareigojimų šioje šalyje, nes:
–        kiekvienoje iš valstybių narių, daugiausia nagrinėtose ginčijamame sprendime (Portugalija, Belgija, Nyderlandai, Graikija),
Komisija padarė išvadą, kad yra rimtų abejonių ir todėl būtina nustatyti įsipareigojimus atsižvelgiant, be kita ko, į rinkų,
kuriose SEB
-Moulinex
užėmė didesnę nei 40 % sujungtą rinkos dalį, palyginti su bendra visų virtuvės asortimento prekių rinkų verte (Portugalija,
Belgija, Nyderlandai, Graikija), – taip Komisija galėjo nustatyti, kad, pavyzdžiui, Belgijoje, šešios rinkos, kuriose SEB
-Moulinex
užėmė didesnę nei 40 % rinkos dalį, iš karto po koncentracijos bendrai sudarė 44 % visų nagrinėjamų virtuvės asortimento
prekių rinkų vertės,
–        konkrečiai kalbant apie Graikiją, Komisija pareikalavo iš SEB įsipareigojimų, be kita ko, nepaisydama tos aplinkybės, kad
keturios rinkos, kuriose SEB
-Moulinex
užėmė didesnę nei 40 % sujungtą rinkos dalį, pagal savo vertę sudarė 24 % visų virtuvės asortimento prekių rinkų.
Todėl, ieškovės teigimu, kalbant apie Ispaniją, Komisija negalėjo padaryti išvados, kad nagrinėjamose rinkose nėra SEB
-Moulinex
antikonkurencinio elgesio pavojaus, tiksliai neįvertinusi, kokia yra rinkų, kuriose SEB
-Moulinex
Ispanijoje užima didesnę nei 40 % rinkos dalį, vertė, palyginti su „virtuvės asortimento“ prekių rinkų visuma. Tačiau Komisija,
atlikdama savo nagrinėjimą, pasitenkino tuo, kad įvertino, kokią dalį bendroje apyvartoje, kurią SEB
-Moulinex
realizuoja visose virtuvės asortimento prekių rinkose, sudaro tik dvi rinkos, kuriose SEB
-Moulinex
užimama padėtis yra stipri (virdulių ir kepimo krosnelių rinkos). Taigi Komisijos vertinimas yra klaidingas, kadangi, atlikdama
savo skaičiavimus, ji neatsižvelgė į apyvartą, susijusią su virtuvinių kombainų ir specialių prietaisų tam tikriems patiekalams
gaminti rinkomis, nors SEB
-Moulinex
šiose rinkose užėmė atitinkamai 55–65 % ir 35–45 %.
Dėl visų šių priežasčių ieškovė mano, jog Komisija, remdamasi vien ginčijamame sprendime nurodyta informacija, negalėjo padaryti
išvados, kad SEB
-Moulinex
koncentracijos įvykdymas nekelia jokių rimtų abejonių dėl jos suderinamumo su Ispanijos bendrąja rinka ir todėl nereikia
nustatyti įsipareigojimų šioje šalyje.
Šie ieškovės pateikti argumentai, jos teigimu,
mutatis mutandis
taikytini konkurencinei situacijai Suomijos rinkoje. Iš tikrųjų Komisija neįvertino, kokia yra rinkų, kuriose SEB
-Moulinex
užima didesnę nei 40 % sujungtą rinkos dalį, vertė, palyginti su bendra virtuvės asortimento prekių rinkų verte. Be to, Komisija
apsiribojo tuo, kad įvertino konkurencinę situaciją skrudintuvų rinkoje, kad padarytų išvadą, jog nagrinėjamose Suomijos rinkose
nėra rimto pavojaus konkurencijai, ir neatsižvelgė į tai, kad yra trys kitos prekių rinkos, kuriose SEB
-Moulinex
iš karto po koncentracijos užėmė didesnę nei 40 % rinkos dalį (kepimo krosnelių rinka – 35–45 %, ekspreso kavos aparatų rinka –
40–50 % ir kepsninių rinka – 40–50 %). Be to, Komisija nepažymėjo, nors ji tai padarė nagrinėdama Graikijos rinką, kad naujas
ūkio subjektas taip pat užima stiprią padėtį Suomijos virtuvinių kombainų rinkoje (30–40 %).
Kalbėdama apie Italiją ieškovė pažymi, kad tokie pat argumentai gali būti priešpriešinami nagrinėjimui, kurį Komisija atliko
dėl konkurencinės situacijos šioje valstybėje narėje. Pavyzdžiui, ieškovės teigimu, nors Komisija tinkamai rėmėsi Italijos
virdulių ir specialių prietaisų tam tikriems patiekalams gaminti rinkos verte, palyginti su bendra „virtuvės asortimento“
prekių verte, ji neatsižvelgė į virtuvinių kombainų rinką, kurioje SEB
-Moulinex
užėmė 40–50 % rinkos dalį. Ieškovės teigimu, tokiomis aplinkybėmis Komisija negalėjo pagrįstai daryti išvados, kad nekyla
rimtų abejonių dėl koncentracijos suderinamumo su Italijos bendrąja rinka.
Kalbėdama apie Jungtinę Karalystę ir Airiją ieškovė mano, kad Komisija Jungtinės Karalystės rinkai netaikė visų kriterijų,
susijusių su verte ir (arba) su atitinkama apyvarta, kuriuos ji vis dėlto nustatė nagrinėdama konkurencinę situaciją kitose
šalyse. Taigi Komisija neįvertino, kokio dydžio pavojų Jungtinės Karalystės ir Airijos rinkose kelia koncentracija. Iš tikrųjų,
tam, kad paneigtų pavojaus konkurencijai buvimą, Komisija apsiribojo tik tuo, kad nagrinėdama pritaikė 40 % ribą ir pažymėjo,
kad yra konkurentas, užimantis 15–25 % rinkos dalį, ir kad yra nedidelis veiklos sričių sutapimas, ir visiškai nenagrinėjo,
koks poveikis konkurencijai daromas po nagrinėjamos koncentracijos susijungus didelėms SEB
-Moulinex
rinkos dalims gruzdintuvių (30–40 %), garų puodų (30–40 %) ir laidynių (35–45 %) rinkose.
Komisija ginčija ieškovės tvirtinimą, kad nebuvo prisiimta jokio įsipareigojimo rinkose, kuriose kilo rimtų konkurencijos
problemų.
Komisija visų pirma pažymi, kad, priešingai nei teigia ieškovė, iš ginčijamo sprendimo 137 konstatuojamosios dalies matyti,
jog „SEB patobulino savo įsipareigojimus licenciją naudoti prekių ženklą imdama taikyti ir visoms smulkios buitinės technikos
prekėms [...] Norvegijoje“.
Toliau dėl Italijos rinkos ji mano, kad ieškovė negali remtis vien rinkos dalimis, kurias užima ūkio subjektas virtuvinių
kombainų, specialių prietaisų tam tikriems patiekalams gaminti ir virdulių rinkose, kad padarytų išvadą, jog įsipareigojimai
buvo būtini. Siekiant nustatyti, ar dėl koncentracijos bendrojoje rinkoje buvo sukurta arba sustiprinta dominuojanti padėtis,
reikėtų atsižvelgti į visas svarbias aplinkybes. Pavyzdžiui, virtuvinių kombainų rinkoje trys stiprūs konkurentai gali sudaryti
atsvarą naujam ūkio subjektui. Taip pat, kaip matyti iš sprendimo, koncentracijos šalių padėtis Italijos specialių prietaisų
tam tikriems patiekalams gaminti ir virdulių rinkose turi būti vertinama atsižvelgiant į tai, kad tam tikri jų konkurentai
užima svarbią padėtį keliose kitose prekių rinkose, pavyzdžiui, kepimo krosnelių, gruzdintuvių arba ekspreso kavos aparatų.
Komisija mano, kad už bet kokį bandymą specialių prietaisų tam tikriems patiekalams gaminti ir virdulių rinkose elgtis antikonkurenciniu
būdu būtų baudžiama taip, kad kitose rinkose SEB ir
Moulinex
prekių būtų perkama mažiau.
Be to, situacija rinkose, dėl kurių ieškovė ginčijasi, visiškai nėra tokia, kaip situacija Portugalijoje, nes Portugalijos
rinkoje naujas ūkio subjektas didesnes nei 40 % rinkos dalis užima dešimties iš vienuolikos prekių kategorijų atžvilgiu. Naujas
ūkio subjektas Portugalijoje iš esmės visose atitinkamose prekių rinkose įgyja neįveikiamą galią, kuri negali būti atsverta
nei kitų gamintojų, nei platintojų.
Galiausiai ieškovės argumentai, kad Komisija neatsižvelgė į konkurencijos problemas Jungtinės Karalystės, Airijos, Ispanijos,
Suomijos ir Norvegijos rinkose, pagal Procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punktą yra nepriimtini, nes nepateikiama
jokių jų paaiškinimų arba motyvų.
Atsakydama į rašytinius Pirmosios instancijos teismo klausimus Komisija visų pirma primena samprotavimą, kuriuo ji rėmėsi
tam, kad padarytų išvadą, jog rimtų abejonių buvimas Portugalijoje, Graikijoje, Belgijoje, Nyderlanduose, Vokietijoje, Austrijoje,
Danijoje, Švedijoje ir Norvegijoje pateisina įsipareigojimų, apimančių visas prekių rinkas šiose devyniose šalyse, nustatymą,
ir kuriuo remiantis nebuvo būtina nustatyti įsipareigojimų, apimančių Italiją, Ispaniją, Jungtinę Karalystę, Airiją ir Suomiją,
atsižvelgiant į tai, kad dėl šių šalių nebuvo konstatuota jokių rimtų abejonių.
Prieš pateikdama savo keturių etapų samprotavimą Komisija pažymi, kad atlikdama nagrinėjimą ji rėmėsi savo sprendimų praktika
ir informacija apie rinkos veikimą, gauta atliekant tyrimą.
Pavyzdžiui, Komisija konstatavo, kad yra du esminiai elementai, būtini konkurencijos veikimui nagrinėjamose rinkose: reikia
turėti žinomą prekių ženklą (ginčijamo sprendimo 36 konstatuojamoji dalis) ir turėti galimybę tiekti prekes klientams perpardavinėtojams
(pavyzdžiui, žr. ginčijamo sprendimo 35 konstatuojamąją dalį), kurie visoms prekių kategorijoms yra tie patys.
Dėl pirmojo elemento Komisija daro nuorodą į savo 1997 m. spalio 15 d. Sprendimą 98/602/EB, kuriuo koncentracija yra pripažįstama
suderinama su bendrąja rinka ir EEE susitarimu (byla IV/M.938 –
Guinness/Grand Metropolitan
) (OL L 288, 1998, p. 24), kuriame ji pažymėjo, kad „dominuojančių prekių ženklų portfelio savininkas gali turėti tam tikrų
privalumų“ ir kad visų pirma „jis yra stipresnėje padėtyje savo pirkėjų atžvilgiu, nes gali jiems pasiūlyti visą prekių asortimentą
ir sudaro didesnę jų apyvartos dalį“ (sprendimo 38 ir tolesnės konstatuojamosios dalys). To paties sprendimo 41 konstatuojamojoje
dalyje paaiškinama, kad „šių privalumų svarba ir galimas jų poveikis konkurencinei rinkos struktūrai priklauso nuo daugelio
veiksnių, t. y. nuo to, ar portfelio savininkui priklauso pirmaujantis prekių ženklas arba vienas ar keli atitinkamoje rinkoje
dominuojantys prekių ženklai; kokias rinkos dalis užima įvairūs prekių ženklai, be kita ko, konkuruojančių prekių ženklų atžvilgiu;
santykinis rinkų, kuriose koncentracijos šalims priklauso didelės rinkos dalys arba stiprūs prekių ženklai, dydis, palyginti
su visomis prekių rinkomis, kurias apima portfelis; rinkų, kuriose portfelio savininkui priklauso pirmaujantis arba dominuojantis
prekių ženklas, skaičius“.
Platintojų derybinė galia – tai antras elementas, svarbus konkurencijos veikimui nagrinėjamoje rinkoje. Šiuo atžvilgiu SEB
buvo nurodžiusi, kad „bet koks [jos] bandymas padidinti įvairių prekių grupių [...], kurių atžvilgiu ji teoriškai užima didesnę
nei 35 % rinkos dalį, kainas, gali sukelti atsakomąsias klientų perpardavinėtojų priemones kitų smulkios buitinės technikos
prekių grupių atžvilgiu, ir ši bausmė yra dar stipresnė, nes ji apimtų du trečdalius smulkios buitinės technikos prietaisų
pardavimų“.
Kad padarytų išvadą, jog nebuvo būtinybės nustatyti įsipareigojimų, apimančių Italiją, Ispaniją, Jungtinę Karalystę, Airiją
ir Suomiją, Komisija atsižvelgė į keturis veiksnius, vieną po kito, nustatytus atsižvelgiant į nagrinėjamai koncentracijai
būdingas konkurencijos sąlygas.
Pirmasis veiksnys yra susijęs su rinkų, kuriose naujas ūkio subjektas užima didesnę nei 40 % rinkos dalį, nustatymu. Antruoju
veiksniu siekiama nustatyti, ar yra didelis šalių veiklos sričių sutapimas nagrinėjamoje prekių rinkoje (žr. ginčijamo sprendimo
86–88, 90–92, 95, 97, 98, 101, 102, 107, 110, 111, 113, 121 ir 123 konstatuojamąsias dalis). Trečiasis veiksnys yra skirtas
susijungusio ūkio subjekto padėčiai konkurentų atžvilgiu nustatyti (žr. ginčijamo sprendimo 87, 92, 96–98, 101, 102, 105,
107, 110, 111, 113, 116, 119 ir 123 konstatuojamąsias dalis). Galiausiai paskutinis veiksnys yra susijęs su nagrinėjamos prekių
rinkos dydžio, palyginti su visais susijungusio ūkio subjekto pardavimais, ir atitinkamai platintojų galimybės imtis atsakomųjų
priemonių nustatymu (žr. ginčijamo sprendimo 83, 97, 101, 102, 105, 110, 116, 119 ir 123 konstatuojamąsias dalis). Komisija
paaiškina, kad nagrinėjant konkurenciją buvo būtina atsižvelgti į šį paskutinį, vadinamąjį prekių asortimento poveikio, veiksnį,
nes tie patys prekių ženklai ir tie patys klientai tarpininkai veikia visose tos pačios šalies prekių rinkose.
Atsižvelgdama į šiuos įvairius kriterijus, Komisija nusprendė, kad visų prekių atžvilgiu kyla rimtų abejonių dėl koncentracijos
suderinamumo su bendrąja rinka Portugalijoje, Nyderlanduose, Belgijoje ir Graikijoje. Dėl pirmojo veiksnio Komisija pažymėjo,
kad, kalbant apie didžiąją asortimento prekių dalį, naujas ūkio subjektas užima didesnes nei 40 % rinkos dalis (ginčijamo
sprendimo 48, 55, 63 ir 72 konstatuojamosios dalys). Toliau Komisija konstatavo (ginčijamo sprendimo 83 ir tolesnės konstatuojamosios
dalys), kad rinkos, kuriose ūkio subjektas užima didesnes nei 40 % rinkos dalis, sudaro daugiau nei 50 % visų susijungusio
ūkio subjekto pardavimų. Dėl prekių asortimento poveikio Komisija nusprendė, kad šiomis aplinkybėmis jis dar labiau sustiprintų
galimą koncentracijos šalių rinkos galią nagrinėjamose rinkose. Todėl Komisija nustatė įsipareigojimus, apimančius visas šių
valstybių prekių rinkas.
Kitų šalių atžvilgiu pirmasis kriterijus nebuvo įvykdytas, todėl Komisija įvertino, ar nagrinėjamose prekių rinkose dėl koncentracijos
bus didelis šalių veiklos sričių sutapimas. Komisija visų pirma paneigė rimtų abejonių buvimą prekių rinkose, kur veiklos
sričių sutapimas yra labai mažas ir dėl sandorio neįvyko pastebimų konkurencinės situacijos pasikeitimų. Taip buvo Suomijoje
kepimo krosnelių atveju (87 konstatuojamoji dalis), Vokietijoje – specialių prietaisų tam tikriems patiekalams gaminti atveju
(sprendimo 88 konstatuojamoji dalis), Suomijoje, Norvegijoje ir Švedijoje – ekspreso kavos aparatų rinkos atveju (sprendimo
90 konstatuojamoji dalis). Ispanijos specialių prietaisų tam tikriems patiekalams gaminti ir virtuvinių kombainų rinkoje veiklos
sričių sutapimas buvo ypač mažas. Šiame kontekste Komisija atsižvelgė į bendrą šalių padėtį konkurentų atžvilgiu. Pavyzdžiui,
Italijos virtuvinių kombainų rinkoje susijungęs ūkio subjektas išstūmė tik ketvirtąjį rinkos dalyvį. Kadangi nebuvo didelio
veiklos sričių sutapimo, atsižvelgdama į stiprią konkurentų padėtį (
Braun
– 10–20 %,
Philips
– 10–20 %,
De'Longhi
– 0–10 %), Komisija nusprendė, kad dėl koncentracijos šioje rinkoje nekyla rimtų abejonių (ginčijamo sprendimo 121 konstatuojamoji
dalis).
Tų pačių šalių atžvilgiu Komisija toliau siekė nustatyti, kokias šalis sandoris paveikė dėl prekių asortimento poveikio, kuris
iš tikrųjų pakeitė jėgos santykį tarp SEB
-Moulinex
ir paklausos. Kad tai padarytų, Komisija įvertino nagrinėjamų prekių rinkos arba rinkų, kurias paveikė sandoris, dydį visų
susijungusio ūkio subjekto pardavimų toje pačiose šalyje atžvilgiu. Nustačiusi, kad šis santykis yra nedidelis, t. y. mažesnis
nei 10 %, Komisija nusprendė, kad klientų perpardavinėtojų galimybės imtis atsakomųjų priemonių dėl sandorio nepasikeitė ir
buvo pakankamo lygmens, kad jie galėtų sau palankiai pasinaudoti prekių asortimento poveikiu. Šiuo atveju Komisija pagrįstai
atsižvelgė į tai, kad klientai perpardavinėtojai turėjo alternatyvių pasiūlymų nacionalinėje rinkoje (žr. ginčijamo sprendimo
116, 119, 122 ir 123 konstatuojamąsias dalis). Atvirkščiai, Komisijai kilo rimtų abejonių dėl visų rinkų, kuriose dėl sandorio
įvyko pastebimų šalių padėties pasikeitimų paklausos atžvilgiu.
Konkrečiai dėl Italijos virdulių ir specialių prietaisų tam tikriems patiekalams gaminti rinkų Komisija nusprendė, kad, atsižvelgiant
į mažą šių prekių rinkų dalį susijungusio ūkio subjekto apyvartoje ir į klientų perpardavinėtojų galimybę pasirinkti alternatyvius
ir gerai žinomus prekių ženklus, dėl koncentracijos negali kilti rimtų abejonių (ginčijamo sprendimo 115–117 ir 121–124 konstatuojamosios
dalys).
Į Pirmosios instancijos teismo klausimą, ar Komisijos išvada dėl Italijos būtų buvusi kitokia, jei vertinant perpardavinėtojų
galimybę „nubausti“ už galimą antikonkurencinį SEB
-Moulinex
elgesį virtuvinių kombainų rinka būtų pridėta prie virdulių ir specialių prietaisų tam tikriems patiekalams gaminti rinkų,
Komisija atsako, kad šių trijų rinkų sudėjimas nieko nepateisintų ir, kad ir kaip būtų, net jei reikėjo minėtas rinkas sudėti,
tai nebūtų pakeitę jos išvados.
Iš tikrųjų, kalbant apie Italiją, virdulių ir specialių prietaisų tam tikriems patiekalams gaminti rinkos – kiekviena atskirai –
sudarytų 0–10 % visos „virtuvės asortimento“ smulkios buitinės technikos vertės. Specialių prietaisų tam tikriems patiekalams
gaminti rinka sudarytų 0–10 % visos „virtuvės asortimento“ smulkios buitinės technikos vertės. Virtuvinių kombainų rinka sudarytų
25–35 % visos „virtuvės asortimento“ smulkios buitinės technikos vertės. Taigi visos šios trys rinkos Italijoje sudarytų 30–40 %
visos „virtuvės asortimento“ smulkios buitinės technikos vertės.
Dėl to, kad virtuvinių kombainų rinkoje yra stiprių konkurentų, pvz.,
Braun
,
Philips
ir
De'Longhi
, Komisijos teigimu, reikėjo atmesti galimybę, kad dėl koncentracijos būtų sukurta arba sustiprėtų dominuojanti padėtis. Be
to, kadangi šalys neturėjo rinkos galios virtuvinių kombainų rinkoje, būtų nepagrįsta vertinti kartu SEB
-Moulinex
padėtį šioje rinkoje ir padėtį, užimamą virdulių ir specialių prietaisų tam tikriems patiekalams gaminti rinkose.
Kad ir kaip būtų, Komisija priduria, kad, atsižvelgiant į Italijos rinkos ypatumus, jos išvada nebūtų buvusi kitokia. Šioje
rinkoje veikia du tradiciniai stiprūs ūkio subjektai (žr. sprendimo 123 konstatuojamąją dalį): pirma,
Saeco
, pasaulinė ekspreso kavos aparatų lyderė, kuri užima 60–70 % Italijos rinkos, ir, antra,
De'Longhi
, lyderė keturiose prekių rinkose, t. y. kepimo krosnelių, gruzdintuvių, skrudintuvų ir kepsninių rinkose, kurios visos kartu
Italijoje sudaro 30–40 % visos „virtuvės asortimento“ smulkios buitinės technikos vertės.
Tačiau Komisija patikslina, kad galimas atgrasantis poveikis, kurį gali daryti klientai perpardavinėtojai, daugiausia priklauso
nuo to, kokia yra prekių rinkų, kuriose SEB
-Moulinex
užima mažiausiai 40 % rinkos dalį, vertė, palyginti su visais SEB
-Moulinex
pardavimais. Taip pat ginčijamo sprendimo 123 konstatuojamojoje dalyje yra nurodyta, kad „už bet kokį bandymą elgtis antikonkurenciniu
būdu šiose rinkose būtų baudžiama taip, kad SEB ir
Moulinex
prekių kitose rinkose, kuriose susijungęs ūkio subjektas realizuoja 90–100 % savo apyvartos, būtų perkama mažiau, todėl bet
koks kainų didinimas, kurį atliktų koncentracijos šalis, gali būti nenaudingas“.
Komisija priduria, kad reikia atsižvelgti ne tik į konkurencinį spaudimą, daromą dabartinių konkurentų rinkoje, bet ir į potencialų
įmonių, veikiančių panašių prekių rinkose, spaudimą. Pavyzdžiui, Italijos virtuvinių kombainų rinkoje stipri dabartinių konkurentų –
Braun
,
Philips
ir
De'Longhi
– padėtis riboja naujo ūkio subjekto galią. Be to,
Saeco
bet kuriuo momentu gali pradėti veikti šioje prekių rinkoje, nes užima lemiamą padėtį panašių prekių rinkose.
Kalbant apie atvejį, kurio Komisija, atrodo, nenagrinėjo, kai konkurencija būtų pažeidžiama mažinant kainas, Komisija mano,
kad šis klausimas turi būti nagrinėjamas atsižvelgiant į veiksmus, kuriais siekiama išstumti kitas įmones iš rinkos, nes įvairios
su koncentracija susijusios prekės yra „atskiros arba galinčios viena kitą pakeisti“ ir todėl laikinai sumažinus kainas tam
tikri konkurentai turės palikti rinką arba bus trukdoma naujiems konkurentams patekti į rinką, tuo labiau kad gamintojai tiems
patiems tarpininkams, klientams perpardavinėtojams, siūlo visas nagrinėjamas prekes.
Į atitinkamą Pirmosios instancijos teismo klausimą Komisija atsakė, kad jokia aplinkybė, kurią ji sužinojo atlikdama šiuos
tyrimus, neleido manyti, kad dėl nagrinėjamos koncentracijos atsiras tokių veiksmų. Iš tikrųjų tam tikra įmonė galėtų tokius
veiksmus planuoti tik jei turi galimybę ilgą laiką finansiškai palaikyti kainas, mažesnes nei ribinės sąnaudos, būdama įsitikinusi,
kad dėl to bus išstumti konkurentai.
Tačiau jokia aplinkybė nerodo, kad SEB finansiškai yra stipresnė nei jos konkurentai arba kad jos ribinės sąnaudos mažesnės.
Be to, iš rinkos išstumtas konkurentas tuo atveju, jei kainos vėl taptų tokio lygio, kuris iš naujo leistų vykdyti veiklą,
gali į ją sugrįžti, nes jis vis dar turėtų savo prekių ženklą, kuris yra svarbiausias elementas konkuruojant smulkios buitinės
technikos rinkoje.
Be to, Komisija teigia, jog nėra tikrumo, kad kainų sumažinimas sutrukdys patekti į rinką naujiems konkurentams, tokiems kaip
ieškovė, kuri savo pastabų, pateiktų Pirmosios instancijos teismui 2002 m. birželio 28 d. ir 2002 m. liepos 25 d., 7 ir 11 punktuose
nurodo, kad jos rinkos dalis [...] m. galėtų siekti [...%], pradėjus veiklą 2002 metais.
Galiausiai Komisija teigia, kad tam, ar tiekėjas imasi kainų mažinimo politikos, dėl kurios išstumiami konkurentai, turi įtakos
platintojų elgesys. Iš tikrųjų paskatų, dėl kurių tiekėjas galėtų imtis tokios politikos, sumažėja, nes kainas smulkios buitinės
technikos skyriuje nustato platintojai, kurie, tiekėjui sumažinus kainas, galėtų palikti tokias pat mažmenines kainas ir gauti
papildomą pelną tiekėjams gaunant mažesnį.
Todėl Komisija teigia, kad apribojo savo nagrinėjimą tik tuoj pat pasireiškiančiu ir abejonių nekeliančiu koncentracijos poveikiu
ir neatsižvelgė į vėlesnį ir mažiau tikrą šiuo atveju poveikį, pvz., veiksmus norint išstumti konkurentus.
Dėl to, kad perpardavinėtojai gali nulemti galutinių vartotojų pasirinkimą nagrinėjamų prekių atžvilgiu, Komisija visų pirma
pažymi, jog rinkos tyrimas parodė, kad vartotojai aiškiai teikia pirmenybę žinomo ženklo prekėms, net jei, pirma, jos yra
brangesnės nei nežinomo ženklo prekės, ir, antra, kaip jau buvo pasakyta, norint konkuruoti nagrinėjamoje rinkoje yra būtina
patekti į platinimo tinklus.
Atlikdama šiuos tyrimus Komisija galėjo nustatyti lemiamus gamintojų ir perpardavinėtojų santykių požymius ir tai, kad perpardavinėtojai
turi galimybę nulemti galutinių vartotojų pasirinkimą.
Komisija pažymi, kad yra svarbi prekių įtraukimo į siūlomų prekių asortimentą politika, kurią įgyvendindami platintojai siekia
išvengti tarpusavio konkurencijos parduodami tuos pačius modelius ir ieško ypatingų prekių, kad vartotojas negalėtų pernelyg
tiesiogiai palyginti pardavimo kainų parduotuvėse.
Be to, Komisija nurodo, jog ieškovė, atsakydama į 2001 m. lapkričio 30 d. Komisijos pateiktus klausimus, 11 punkte nurodo,
kad „gera prekė, kurios kokybės ir kainos santykis yra geras, neturi jokios galimybės patekti į rinką, jei platintojai neįtraukia
jos į savo siūlomų prekių asortimentą“.
Taigi perpardavinėtojai nulemia vartotojų pasirinkimą, nes gali įtraukti prekes į siūlomų prekių asortimentą ir spręsti dėl
pardavimo kainų bei parduodamoms prekėms taikomų nuolaidų.
B –
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
1.     Dėl priimtinumo
Ieškovė teigia, kad Komisija leido koncentraciją nesant įsipareigojimų rinkose, kuriose kilo rimtų konkurencijos problemų.
Komisija ir SEB mano, kad šis ieškinio pagrindas, kurį ieškovė išplėtojo po Pirmosios instancijos teismo rašytinių klausimų
ir per posėdį, yra nepriimtinas pagal Procedūros reglamento 48 straipsnio 2 dalies pirmą pastraipą, pagal kurią vykstant procesui
negalima pateikti naujų pagrindų, ir pagal šio reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punktą, pagal kurį ieškinyje turi būti
nurodomas bylos dalykas ir teisinių pagrindų, kuriais remiamasi, santrauka, kad būtų užtikrinta teisė į gynybą.
Šiuo atžvilgiu, pirma, primintina, kad ieškinio pareiškime aiškiai yra nurodomas ieškinio pagrindas, susijęs su tuo, kad Komisija
leido koncentraciją nesant įsipareigojimų rinkose, kuriose kilo rimtų konkurencijos problemų. Procedūros reglamento 48 straipsnio
2 dalies pirmoje pastraipoje yra draudžiama pateikti tik naujus ieškinio pagrindus, todėl darytina išvada, kad prieštaravimas
dėl priimtinumo turi būti atmestas.
Be to, kalbant apie Italijos rinkas, Komisija savo atsiliepime į ieškinį buvo iš esmės atsakiusi į šį ieškinio pagrindą, neiškeldama
prieštaravimo dėl priimtinumo.
Tačiau atsakydama į rašytinius Pirmosios instancijos teismo klausimus Komisija vėliau nurodė, kad, kalbant apie Italiją ir
a fortiori
apie kitas šalis, kuriose Komisija nenustatė įsipareigojimų, ieškovė neginčijo Komisijos samprotavimo, kad klientai perpardavinėtojai
turės galimybę nubausti už bet kokį bandymą elgtis antikonkurenciniu būdu.
Nors reikia sutikti, kad ieškinio pareiškime pateikti argumentai nebuvo išplėtoti, ypač dėl Jungtinės Karalystės, Airijos,
Ispanijos, Suomijos ir Norvegijos rinkų, kurių atžvilgiu ieškovė nurodė tik tai, kad jose taip pat buvo konstatuota problemų,
vis dėlto šie argumentai, ieškovės išplėtoti tiek atsakant į Pirmosios instancijos teismo, kuris paprašė patikslinti jos kaltinimų
pobūdį, rašytinius klausimus, tiek per posėdį, laikytini ne nauju nepriimtinu ieškinio pagrindu, o tik elementais, patvirtinančiais
ieškinio pareiškime nurodyto ieškinio pagrindo pagrįstumą. Šis konstatavimas taip pat taikytinas Italijos rinkų atžvilgiu.
Antra, prieštaravimas, susijęs su Procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punktu, taip pat turi būti atmestas. Iš esmės,
kaip numatyta šioje nuostatoje, ieškinio pareiškime yra nurodyta ieškinio pagrindo santrauka. Be to, šios nuostatos tikslas
– užtikrinti teisę į gynybą. Tačiau konstatuotina, kad Komisija turėjo visas galimybes šiuo atžvilgiu atsakyti į ieškovės
kaltinimus. Visų pirma pažymėtina, jog savo atsiliepime į ieškinį Komisija išreiškė savo nuomonę, kad nereikėjo nustatyti
įsipareigojimų Italijos rinkose, nes už bet kokį SEB
-Moulinex
bandymą šiose rinkose elgtis antikonkurenciniu būdu būtų baudžiama taip, kad kitose Italijos rinkose SEB ir
Moulinex
prekių būtų perkama mažiau. Pirmosios instancijos teismas taip pat buvo Komisijai pasiūlęs raštu atsakyti į klausimus, susijusius
su šiais kaltinimais. Galiausiai per posėdį Komisija galėjo išsamiai parodyti savo nuomonės šiuo klausimu pagrįstumą.
Trečia, kadangi Komisija Pirmosios instancijos teismą kaltina tuo, kad jis pats iškėlė naują ieškinio pagrindą, nes šis nebuvo
ieškovės iškeltas, pakanka priminti, jog ieškinio pagrindas, susijęs su tuo, kad nebuvo nustatyti įsipareigojimai šalyse,
kuriose kilo konkurencijos problemų, ieškovės buvo tinkamai suformuluotas ieškinio pareiškime. Tik po to, kai Komisija atsiliepime
į ieškinį pateikė argumentus, Pirmosios instancijos teismas nusprendė, jog yra būtina, taikant Procedūros reglamento 64 straipsnyje
numatytas proceso organizavimo priemones, pateikti rašytinius klausimus, siekiant, kad būtų paaiškinti kiekvienos iš šalių
argumentai. Be to, šiuo atžvilgiu primintina, jog Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs (1998 m. lapkričio 19 d. Teisingumo
Teismo sprendimo
Parlamentas prieš Gutiérrez de Quijano y Lloréns
, C‑252/96 P, Rink. p. I‑7421, 30 punktas), kad vien skaitant Procedūros reglamento 48 straipsnio 2 dalies pirmą pastraipą,
atsižvelgiant į II dalies 1 skyrių „Rašytinė proceso dalis“, aiškiai matyti, jog tai yra dalis, kuri taikoma šalims, o ne
Pirmosios instancijos teismui.
Iš to, kas išdėstyta, darytina išvada, kad ieškinio pagrindas, susijęs su tuo, kad nebuvo nustatyta įsipareigojimų rinkose,
kuriose kilo rimtų konkurencijos problemų, yra priimtinas, taip pat ir tiek, kiek jis yra susijęs su Ispanijos, Jungtinės
Karalystės, Airijos, Suomijos ir Norvegijos rinkomis.
2.     Dėl esmės
Visų pirma primintina, jog ginčijamame sprendime Komisija konstatavo, kad dėl koncentracijos tam tikrose prekių rinkose Portugalijoje,
Graikijoje, Belgijoje, Nyderlanduose, Vokietijoje, Austrijoje, Danijoje, Švedijoje ir Norvegijoje kyla rimtų abejonių (ginčijamo
sprendimo 128 konstatuojamoji dalis). Todėl ji nustatė įsipareigojimus šiose šalyse.
Toliau primintina, jog pagal ginčijamą sprendimą Komisija nustatė, kad nagrinėjamos geografinės rinkos yra nacionalinės rinkos
(30 konstatuojamoji dalis), ir nusprendė, kad kiekviena iš trylikos prekių kategorijų sudaro atskirą rinką (ginčijamo sprendimo
17–25 konstatuojamosios dalys). Darytina išvada, kad konkurencinės situacijos nagrinėjimas, bent jau iš pradžių, turi būti
atliekamas atskirai, dėl kiekvienos rinkos, tiek geografiniu, tiek prekių požiūriu. Tačiau įsipareigojimuose numatytos išimtinės
licencijos naudoti
Moulinex
prekių ženklą vis dėlto apima visas trylika prekių rinkų, net jei rimtos abejonės buvo konstatuotos tik kurioje nors vienoje
prekių rinkoje. Iš esmės Komisija ginčijamo sprendimo 141 konstatuojamojoje dalyje teisingai nusprendė, kad įsipareigojimus
suteikti išimtines licencijas imti taikyti ir visoms smulkios buitinės technikos prekėms, atitinkamai ir prekėms, dėl kurių
Komisijai nekilo rimtų abejonių, yra būtina norint užtikrinti įsipareigojimuose numatytų konkurencijos gynimo priemonių veiksmingumą
ir gyvybingumą, nes toje pačioje geografinėje rinkoje tas pats prekių ženklas negali tuo pat metu priklausyti dviem skirtingiems
ūkio subjektams.
Darytina išvada, jog konstatavimas, kad dėl koncentracijos kyla rimtų abejonių tik vienoje tam tikros šalies prekių rinkoje,
buvo pakankamas tam, kad įsipareigojimai būtų nustatyti visose šios šalies prekių rinkose. Pavyzdžiui, iš ginčijamo sprendimo
113, 114 ir 128 konstatuojamųjų dalių matyti, kad įsipareigojimai buvo nustatyti Švedijoje, nors Komisija nusprendė, kad koncentracija
kelia rimtų abejonių tik Švedijos gruzdintuvių rinkoje.
Dėl Italijos, Ispanijos, Jungtinės Karalystės, Airijos ir Suomijos rinkų, atvirkščiai, Komisija nusprendė, kad koncentracija
tik labai nedaug pakeičia konkurencijos sąlygas, ir todėl nenustatė įsipareigojimų, apimančių šias šalis.
Ieškovė iš esmės teigia, kad rimtų konkurencijos problemų kilo tam tikrose Norvegijos, Italijos, Ispanijos, Jungtinės Karalystės,
Airijos ir Suomijos rinkose ir kad, atsižvelgiant į konkurencinės situacijos nagrinėjimą, atliktą valstybėse narėse, kuriose
buvo nustatyti įsipareigojimai, Komisija taip pat turėjo nustatyti su šiomis rinkomis susijusius įsipareigojimus.
Atsakydama į rašytinius Pirmosios instancijos teismo klausimus Komisija paaiškino, kad savo nagrinėjimą atliko nuosekliai
atsižvelgdama į keturis veiksnius, nustatytus atsižvelgiant į nagrinėjamai koncentracijai būdingus konkurencijos ypatumus,
t. y. atsižvelgdama į šiuos veiksnius:
–        kokiose rinkose naujasis ūkio subjektas užima didesnes nei 40 % rinkos dalis,
–        ar yra didelis šalių veiklos sričių sutapimas nagrinėjamoje prekių rinkoje,
–        kokia yra susijungusio ūkio subjekto padėtis konkurentų atžvilgiu,
–        koks yra nagrinėjamos prekių rinkos dydis, palyginti su visais susijungusio ūkio subjekto pardavimais, ir atitinkamai kokios
yra platintojų galimybės imtis atsakomųjų priemonių (toliau – prekių asortimento poveikis)?
Prieš nagrinėjant, ar, remiantis šiuo keturių etapų nagrinėjimu, kaip teigia Komisija, turi būti paneigtas rimtų abejonių
buvimas kiekvienoje iš geografinių rinkų, kuriose ji nenustatė įsipareigojimų, iš pradžių reikia patikrinti, ar Komisija tokį
nagrinėjimą sprendime iš tikrųjų taikė, kad įvertintų koncentracijos poveikį įvairiose rinkose.
a)     Dėl keturių nagrinėjimo etapų
–       Dėl 40 % dominavimo ribų
Iš ginčijamo sprendimo ir, be kita ko, iš 44, 48, 55, 56, 63, 72 ir 83 konstatuojamųjų dalių matyti, jog pirmajame etape,
kurį Komisija nurodė atsakydama į Pirmosios instancijos teismo klausimus, visas konkurencinės situacijos nagrinėjimas ginčijamame
sprendime yra grindžiamas vertinimu, kad 40 % rinkos dalis rodo dominavimą rinkoje. Todėl, jei susijungęs ūkio subjektas SEB
-Moulinex
vienoje prekių rinkoje užima rinkos dalį, sudarančią arba viršijančią 40 % rinkos, laikytina, kol kas nekalbant apie kitų
trijų veiksnių nagrinėjimą, kad jis užima dominuojančią padėtį ir kad turi būti nustatyti įsipareigojimai. Komisija, kaip
ji patikslino atsakydama į Pirmosios instancijos teismo klausimus, net nustatė, kad dominuojanti padėtis yra Graikijos virtuvinių
kombainų rinkoje, nors ūkio subjektas SEB
-Moulinex
užėmė tik 39 % rinkos dalį. Ir dar iš ginčijamo sprendimo 55, 58, 62 ir 128 konstatuojamųjų dalių matyti, kad Komisija nusprendė,
jog koncentracija kelia rimtų abejonių Belgijos skrudintuvų rinkoje, nors šalys užėmė tik 20–30 % rinkos dalį ir susidūrė
su
Philips
, kuriai priklausė 25–35 % rinkos dalis, konkurencija.
–       Dėl didelio veiklos sričių sutapimo nebuvimo
Pagal Komisijos paaiškinimus, pateiktus atsakant į Pirmosios instancijos teismo klausimus, toliau Komisija nagrinėjo, ar ten,
kur naujas ūkio subjektas užėmė didesnę nei 40 % rinkos dalį, nagrinėjamose prekių rinkose buvo didelis šalių veiklos sričių
sutapimas. Komisija nurodė, jog nustačiusi, kad nėra veiklos sričių sutapimo arba kad jis yra labai mažas, ji paneigdavo rimtų
abejonių buvimą nagrinėjamoje prekių rinkoje remdamasi tuo, kad dėl koncentracijos neįvyko pastebimų konkurencinės situacijos
pasikeitimų.
Kaip nurodė atsakydama į rašytinius Pirmosios instancijos teismo klausimus, remdamasi tuo, kad nebuvo didelio veiklos sričių
sutapimo, Komisija paneigė rimtų abejonių buvimą daugelyje prekių rinkų, kuriose veiklos sričių sutapimas buvo labai mažas
(žr., be kita ko, Suomijos kepimo krosnelių rinką (ginčijamo sprendimo 87 konstatuojamoji dalis), Vokietijos specialių prietaisų
tam tikriems patiekalams gaminti rinką (ginčijamo sprendimo 88 konstatuojamoji dalis), Norvegijos ir Švedijos ekspreso kavos
aparatų rinką (ginčijamo sprendimo 90 konstatuojamoji dalis).
Jei nėra didelio šalių veiklos sričių sutapimo, kaip teisingai teigia Komisija, tai gali pašalinti rimtas abejones net tose
prekių rinkose, kuriose naujas ūkio subjektas užima didesnę nei 40 % rinkos dalį, nes šiuo atveju dominuojanti padėtis nėra
sukuriama arba sustiprinama dėl koncentracijos, bet ji buvo prieš koncentraciją.
Tačiau reikia padaryti dvi išlygas.
Pirma, net jei veiklos sričių sutapimas yra nedidelis, dėl koncentracijos sustiprėja dominuojanti padėtis, todėl gali būti
konstatuota, kad nėra rimtų abejonių, tik tuo atveju, jei veiklos sričių sutapimas iš tikrųjų yra nedidelis.
Šiuo atžvilgiu pažymėtina, jog sprendime apsiribojama tuo, kad rinkos dalys nurodomos 10 % tikslumu. Tačiau, jei iš tikrųjų
gali būti nuspręsta, kad nėra didelio veiklos sričių sutapimo, kai rinkos dalis yra artima 0 %, negali būti taip nuspręsta,
jei ji yra artima 10 %, – šiuo atveju turi būti konstatuotas dominuojančios padėties sukūrimas arba sustiprinimas. Taigi sprendimas
neleidžia Pirmosios instancijos teismui tinkamai vykdyti teisėtumo kontrolės. Be to, nors savo rašytiniuose klausimuose Pirmosios
instancijos teismas aiškiai paprašė Komisijos patikslinti rinkos dalis, kurias SEB
-Moulinex
užima Italijos virdulių ir specialių prietaisų tam tikriems patiekalams gaminti rinkose, Komisija atsakydama apsiribojo tuo,
kad dar kartą padarė nuorodą į sprendime nurodytą 10 % ribą.
Galiausiai tai, kad neįmanoma atlikti veiksmingos sprendimo kontrolės, nes jame pateikti duomenys yra pernelyg neaiškūs, kyla
iš pačiame sprendime pateiktų konstatavimų. Iš tikrųjų, remdamasi tuo pačiu vertinimu, kad viena iš koncentracijos šalių užėmė
0–10 % rinkos dalį, Komisija kartais rimtų abejonių buvimą paneigdavo remdamasi tuo, kad nėra didelio veiklos sričių sutapimo,
o kartais konstatuodavo, kad tokių abejonių yra.
Taip yra, be kita ko, Graikijos virtuvinių kombainų rinkos atveju. Iš tikrųjų šioje rinkoje, kurioje naujas ūkio subjektas
užėmė sujungtą rinkos dalį, šiek tiek mažesnę nei dominavimo ribos (39 %, žr. ginčijamo sprendimo 72 konstatuojamąją dalį
ir atsakymą į Pirmosios instancijos teismo klausimus), Komisija nepaneigė rimtų abejonių buvimo, nors veiklos sričių sutapimas
buvo 0–10 %, kadangi atitinkamų
Moulinex
prekių rinkos dalis sudarė 30–40 %, o SEB – tik 0–10 % (žr. prie ginčijamo sprendimo pridėtą lentelę).
Taip pat Komisija konstatavo, kad yra rimtų abejonių Nyderlandų laidynių rinkoje, kurioje koncentracijos šalys užėmė sujungtą
rinkos dalį, sudarančią apie 40–50 % rinkos, o
Moulinex
atžvilgiu veiklos sričių sutapimas apsiribojo 0–10 %.
Kitose prekių rinkose, kuriose susijungęs ūkio subjektas užėmė 40–50 % rinkos dalį, Komisija taip pat nusprendė, kad dėl koncentracijos
kyla rimtų abejonių, nepaisydama to, kad viena iš šalių užėmė tik 0–10 % rinkos dalį. Pavyzdžiui, taip yra Vokietijos kepsninių
rinkoje (97 konstatuojamoji dalis), kurioje šalys, be to, turi stiprių konkurentų, be kita ko,
Severin
, kuris užima 25–35 % rinkos dalį, Belgijos laidynių ir garinių lyginimo sistemų rinkoje (žr. ginčijamo sprendimo 55, 56 ir
59 konstatuojamąsias dalis) ir Portugalijos gruzdintuvių, skrudintuvų ir elektrinių kavinukų rinkose (žr. ginčijamo sprendimo
48, 49 ir 54 konstatuojamąsias dalis).
Antra, nors tai, kad nėra didelio veiklos sričių sutapimo, yra tinkamas pagrindas paneigti rimtas abejones, kai Komisija iš
pradžių nagrinėja konkurencinę situaciją atskiroje prekių rinkoje, bet, atvirkščiai, į šią aplinkybę neturi būti atsižvelgiama
atliekant bendresnį situacijos nagrinėjimą dėl visų prekių rinkų atitinkamoje šalyje.
Be to, šiuo atžvilgiu pažymėtina, jog Komisija kelis kartus rėmėsi ta aplinkybe, kad viena iš koncentracijos šalių užėmė stiprią
padėtį rinkose, kuriose kita šalis veikė tik nedaug, ir, atvirkščiai, kad padarytų išvadą, jog dėl koncentracijos kyla rimtų
abejonių. Pavyzdžiui, dėl Graikijos Komisija ginčijamo sprendimo 73 konstatuojamojoje dalyje pažymėjo:
„Tik skrudintuvų sumuštiniams kepti ir vaflinių rinkose kiekviena šalis užėmė labai svarbią rinkos dalį (30–40 % ir 20–30 %).
Taigi, įvykdžius koncentraciją, stiprią
Moulinex
padėtį ekspreso kavos aparatų rinkoje dar sustiprino stipri dominuojanti padėtis gruzdintuvių, virdulių, skrudintuvų sumuštiniams
kepti ir virtuvinių kombainų rinkose.“
–       Dėl susijungusio ūkio subjekto padėties konkurentų atžvilgiu
Komisija teigia, kad toliau atsižvelgė į bendrą koncentracijos šalių padėtį konkurentų atžvilgiu, siekdama nustatyti, ar dėl
koncentracijos nekyla rimtų abejonių.
Šiuo atžvilgiu visų pirma pažymėtina, kad sprendime buvo nustatytos 40 % dominavimo ribos, todėl vien konstatavimas, kad susijungęs
ūkio subjektas tam tikroje prekių rinkoje susidurs su konkurentais, nereiškia, jog dėl koncentracijos šioje rinkoje nekyla
abejonių. Konkurentų buvimas – tai veiksnys, kuris prireikus gali susilpninti arba net pašalinti susijungusio ūkio subjekto
dominuojančią padėtį tik tuo atveju, jei šie konkurentai užima stiprią padėtį, kad galėtų sudaryti tikrą atsvarą.
Toliau primintina, kad nagrinėjamos rinkos – tai rinkos, kurioms būdinga daugiau oligopolinė struktūra, o kelios įmonės turi
platų prekių asortimentą ir veikia visos Europos rinkose. Kaip nurodyta ginčijamo sprendimo 32 konstatuojamojoje dalyje, tai
daugiausia yra tokios rinkos dalyvės, kaip SEB,
Moulinex
,
Philips
,
Bosch
,
Braun
arba
De'Longhi
. Tokiomis aplinkybėmis tai, kad tam tikroje rinkoje veikia vienas arba kitas iš šių konkurentų, nėra išskirtinė aplinkybė,
kuri pati savaime gali pagrįsti konstatavimą, kad dėl koncentracijos šioje rinkoje nekyla abejonių. Tą patį galima pasakyti
apie įmones, kurių prekių asortimentas platus, bet jos veikia tik tam tikrose valstybėse narėse (
Taurus
Ispanijoje arba
Morphy
Jungtinėje Karalystėje), arba jų prekių skaičius yra ribotas (
Saeco
ekspreso kavos aparatų atveju).
Be to, iš ginčijamo sprendimo matyti, jog beveik visose rinkose, kuriose Komisija nusprendė, kad dėl koncentracijos kyla rimtų
abejonių, ji vis dėlto pažymėjo vienos arba kelių iš šių konkurentų buvimą.
Darytina išvada, kad kurio nors iš šių konkurentų veikimas rinkose, kuriose susijungęs ūkio subjektas užima rinkos dalį, sudarančią
arba viršijančią 40 % rinkos, pats savaime negali paneigti rimtų abejonių buvimo ir kad tai galėtų tokį poveikį turėti tik
jei šie konkurentai užimtų pakankamai dideles rinkos dalis, kad turėtų galimybę sudaryti tikrą atsvarą SEB
-Moulinex
užimamai padėčiai ir taip būtų pašalintos rimtos abejonės.
Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad Komisija, be to, nusprendė, jog yra rimtų abejonių tam tikrose rinkose, kuriose koncentracijos
šalių konkurentai užėmė pakankamai reikšmingas dalis.
Pavyzdžiui, Graikijos gruzdintuvių rinkoje Komisija nepaneigė rimtų abejonių dėl koncentracijos suderinamumo su bendrąja rinka
buvimo, nors pagrindinis koncentracijos šalių konkurentas,
De'Longhi
, užėmė 35–45 % rinkos dalį, o tai yra ne tik labai stipri, bet ir SEB
-Moulinex
padėčiai prilygstanti padėtis (žr. ginčijamo sprendimo 72 konstatuojamąją dalį).
Taip pat Komisija nusprendė, kad yra rimtų abejonių Nyderlandų laidynių ir garinių lyginimo sistemų rinkoje, nors SEB
-Moulinex
, kuri užėmė 40–50 % rinkos dalį (žr. ginčijamo sprendimo 63 konstatuojamąją dalį), turėjo susidurti su
Philips
, kuri užėmė 35–45 % rinkos dalį, konkurencija (žr. ginčijamo sprendimo 67 konstatuojamąją dalį).
Komisija taip pat atsisakė paneigti rimtų abejonių buvimą, nors buvo konkurentų, užimančių stiprią padėtį Belgijos virdulių
ir laidynių rinkose. Pirmoje rinkoje naujas ūkio subjektas užėmė 35–45 % rinkos dalį (žr. ginčijamo sprendimo 55 konstatuojamąją
dalį), o pagrindinė konkurentė,
Braun
, – 20–30 % rinkos dalį (žr. ginčijamo sprendimo 58 konstatuojamąją dalį). Antroje rinkoje naujas ūkio subjektas užėmė 40–50 %
rinkos dalį (žr. ginčijamo sprendimo 55 konstatuojamąją dalį), o pagrindinė konkurentė,
Philips
, – 25–35 % rinkos dalį (žr. ginčijamo sprendimo 59 konstatuojamąją dalį).
Galiausiai Belgijos skrudintuvų rinkoje, kur pagrindinė konkurentė,
Philips
, užėmė 25–35 % rinkos dalį (žr. ginčijamo sprendimo 58 konstatuojamąją dalį), Komisija nepaneigė rimtų abejonių dėl koncentracijos
suderinamumo su bendrąja rinka buvimo, nors naujas ūkio subjektas užėmė tik 20–30 % rinkos dalį (žr. ginčijamo sprendimo 55 konstatuojamąją
dalį), t. y. ši rinkos dalis buvo ne tik pastebimai mažesnė nei Komisijos nustatytos dominavimo ribos, bet ir mažesnė nei
pagrindinės konkurentės užimama rinkos dalis.
Iš to, kas išdėstyta, darytina išvada, atsižvelgiant į ginčijamame sprendime Komisijos atliktą nagrinėjimą, kad konkurentų
buvimas, net tuo atveju, kai jiems priklauso pakankamai didelės rinkos dalys, iš esmės nebuvo laikomas pagrindu paneigti konstatavimą,
kad dėl koncentracijos kilo rimtų abejonių.
–       Dėl prekių asortimento poveikio
Visų pirma primintina, kad kiekviena prekių rinka – tai atskira rinka. Darytina išvada, kad konkurencijos sąlygos kiekvienoje
prekių rinkoje, kiekvienoje valstybėje narėje iš esmės turi būti vertinamos neatsižvelgiant į sąlygas kitose rinkose arba
visose rinkose. Tiesa, kad devynių valstybių, kuriose buvo nustatyti įsipareigojimai, atžvilgiu Komisija kartais papildydavo
savo nagrinėjimą argumentais, susijusiais su bendra situacija visose prekių rinkose tam tikroje geografinėje rinkoje, vis
dėlto rimtų abejonių buvimą tam tikrose prekių rinkose ji konstatuodavo iš pradžių atskirai įvertinusi kiekvieną prekių rinką.
Pavyzdžiui, dėl Portugalijos, Graikijos, Nyderlandų ir Belgijos Komisija, konstatavusi rimtų abejonių buvimą tam tikrose prekių
rinkose, taip pat nusprendė, kad, atsižvelgiant į stiprių dominuojančių padėčių sujungimą, koncentracijos šalys turi galimybę
išplėsti savo rinkos galią visoms kitoms prekių rinkoms (ginčijamo sprendimo 54, 62, 71 ir 82 konstatuojamosios dalys).
Pagal ginčijamo sprendimo 83 konstatuojamąją dalį pavojus, kad bus įgyta rinkos galia visų prekių asortimentų atžvilgiu, gali
būti paneigtas, jei prekių rinkos, kuriose susijungęs ūkio subjektas užima didesnę nei 40 % rinkos dalį, sudaro ne daugiau
nei 35 % bendros šalių apyvartos. Tačiau šis atskyrimas šalių, kuriose susijungęs ūkio subjektas gali išplėsti savo rinkos
galią visoms prekių rinkoms, ir šalių, kuriose dėl koncentracijos rimtų abejonių kilo tik tam tikrų prekių rinkų arba tik
vienos rinkos (kaip buvo Švedijos atveju) atžvilgiu, iš tikrųjų pasirodo esąs nereikšmingas, jei, kaip buvo nurodyta, abiem
atvejais buvo nustatyti tie patys įsipareigojimai.
Tačiau skirtingų prekių rinkų atskyrimas negali būti laikomas absoliučiu ir gali prireikti patikslinti atskiros prekių rinkos
vertinimą atsižvelgiant į konkurencinę situaciją, atitinkamoje valstybėje narėje susidariusią visose kitose prekių rinkose.
Tai, kad atsižvelgiama į bendresnę konkurencinę situaciją, dar labiau gali būti pateisinama šiuo atveju, kai yra aišku, kad
prekių ženklas yra svarbiausias konkurencijos veiksnys nagrinėjamose rinkose ir kad prekių ženklo žinomumas yra naudingas
visoms juo pažymėtoms prekėms. Taip pat Komisijai gali prireikti, siekiant įvertinti tam tikros įmonės konkurencinę padėtį,
atsižvelgti į jai priklausantį prekių ženklų portfelį arba į tai, kad ji užima dideles rinkos dalis daugelyje nagrinėjamų
prekių rinkų (toliau – portfelio poveikis).
Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad šioje byloje Komisija atsižvelgė į šį portfelio poveikį visame ginčijamame sprendime, išskyrus
nagrinėjimą, skirtą šalims, kurių neapėmė įsipareigojimai, – Komisija iš esmės nurodydavo, kad susijungusio ūkio subjekto
galią sustiprina tai, jog jam priklauso prekių ženklų portfelis, o jo konkurentai turi tik vieną prekių ženklą, kad jis užima
stiprią padėtį daugelyje rinkų, ir tai, kad susijungia SEB ir
Moulinex
užimama padėtis.
Pavyzdžiui, kaip yra nurodyta ginčijamo sprendimo 52 konstatuojamojoje dalyje, „atsižvelgiant į pirmiau aptartą svarbą, kurią
šio tipo rinkose turi prekių ženklai, į šalių svorį beveik visose nagrinėjamose rinkose, į prekių asortimentą ir į naujo ūkio
subjekto prekių ženklų portfelį, mažai tikėtina, kad konkurentai galėtų sukelti abejonių dėl šalių padėties ir daryti pakankamą
konkurencinį spaudimą naujam ūkio subjektui“.
Svarbu pažymėti, kad šis portfelio poveikis yra ne tik vartotojams ir konkurentams, bet taip pat ir – net ypač – klientams
perpardavinėtojams. Pavyzdžiui, Komisija paaiškina, be kita ko, ginčijamo sprendimo 53 konstatuojamojoje dalyje, kad „taip
pat yra kalbant apie klientus perpardavinėtojus, kurie, nepaisant jų teorinės derybinės galios (pavyzdžiui, grasinimo neįtraukti
į tiekėjų sąrašus), negalės, atsakydami į kainų padidinimą, sudrausminti šalių elgesio“, kad „iš tikrųjų prekių ženklų portfelis
ir vienodai stipri naujo ūkio subjekto padėtis visose nagrinėjamose prekių rinkose yra tokio pobūdžio, kad jis turi galimybę
atgrasyti klientus perpardavinėtojus nuo pasipriešinimo kainų padidinimui grasinant neįtraukti naujo ūkio subjekto prekių
ženklų į siūlomų prekių asortimentą“, kad „susijungęs ūkio subjektas gali pasiūlyti bendras arba ribinio poveikio nuolaidas“
ir kad „taip pat dėl dominuojančios SEB ir
Moulinex
prekių ženklų padėties perpardavinėtojui bus sunku savo lentynose išsiversti be jų“. Šie argumentai, plėtojami nagrinėjant
Portugalijos rinkas, taip pat yra pateikiami dėl Belgijos (ginčijamo sprendimo 60 ir 61 konstatuojamosios dalys), Nyderlandų
(ginčijamo sprendimo 69 ir 70 konstatuojamosios dalys), Graikijos (ginčijamo sprendimo 80 ir 81 konstatuojamosios dalys) rinkų.
Taip pat šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad, atsižvelgdama į portfelio poveikį, Komisija nusprendė, jog naujas ūkio subjektas
SEB
-Moulinex
turi galimybę išplėsti savo rinkos galią visoms prekių rinkoms šiose keturiose šalyse, nors jis užėmė rinkos dalis, mažesnes
nei 40 % riba, tačiau portfelio poveikis
a fortiori
yra tokio pobūdžio, kad gali būti patvirtinta, jog dėl koncentracijos rimtų abejonių kyla rinkose, kuriose naujas ūkio subjektas
užima rinkos dalis, didesnes nei 40 % rinkos.
Savo ankstesniuose sprendimuose Komisija jau yra pažymėjusi būtinybę atsižvelgti į portfelio poveikį siekiant nustatyti tikrą
įmonės rinkos galią. Pavyzdžiui, savo minėtame sprendime
Guinness/Grand Metropolitan
Komisija paaiškino, kad dominuojančių prekių ženklų portfelio savininkas gali turėti tam tikrų privalumų ir ypač kad jis
užima stipresnę padėtį savo klientų atžvilgiu, nes gali jiems pasiūlyti prekių asortimentą, sudarantį didžiausią jų apyvartos
dalį.
Savo pastabose, skirtose Komisijai (2001 m. gruodžio 3 d. rašto 2 priedas),
De'Longhi
taip pat atkreipė šios dėmesį į pavojus, kylančius dėl to, kad tos pačios pramoninės grupės viduje įvyksta pagrindinių prekių
ženklų ir viso prekių asortimento koncentracija. Šiuo atžvilgiu į bylą įstojusi šalis, be kita ko, nurodė:
„
De'Longhi
nuomone, didžiausią susirūpinimą kelia santykis, kuris, įvykdžius koncentraciją, bus tarp SEB
-Moulinex
ir didelių platintojų, atsižvelgiant į padidėjusią derybinę galią, kurią įgijėjas turės rinkose, kuriose jis užims dominuojančią
padėtį. Ši galia bus dar didesnė dėl viso prekių ir prekių ženklų asortimento, kurį jis turės po koncentracijos [...] Nėra
jokių abejonių, kad SEB
-Moulinex
gerokai padidins savo prekių ženklų portfelį taip, kad tam tikrais atvejais galės pateikti visą prekių asortimentą, o tai
darys žalingą poveikį, ypač kalbant apie platinimo kanalus“.
Atsakydama į rašytinius Pirmosios instancijos teismo klausimus Komisija nurodė, kad dėl tų pačių prekių ir tų pačių klientų
perpardavinėtojų buvimo visose prekių rinkose toje pačioje šalyje būtina, nagrinėjant konkurenciją, atsižvelgti į prekių asortimento
poveikį. Komisijos teigimu, nors dėl koncentracijos šalys užims stiprią padėtį prekių rinkose, kurios iš viso sudaro labai
nedidelę dalį jų apyvartos, po koncentracijos atsiradęs ūkio subjektas neturės paskatų naudotis savo galia šiose rinkose,
nes dėl galimų atsakomųjų priemonių kitose prekių rinkose, kuriose jis neužima stiprios padėties, pelno būtų prarasta gerokai
daugiau, negu gauta naudos, kurios jis galėtų tikėtis rinkose, kuriose užima stiprią padėtį. Tuomet, kai susijungusio ūkio
subjekto pardavimai rinkose, kuriose jis užėmė dominuojančią padėtį, sudarydavo mažiau nei 10 % visų susijungusio ūkio subjekto
pardavimų toje pačioje šalyje, Komisija, kaip ji nurodė savo raštuose Pirmosios instancijos teismui ir per posėdį, nuspręsdavo,
kad sandoris nepakeitė klientų perpardavinėtojų galimybių taikyti atsakomąsias priemones ir jos buvo pakankamos, kad jie galėtų
sau palankiai pasinaudoti prekių asortimento poveikiu. Kaip „prekių asortimento poveikį“ Komisija supranta tai, kad už bet
kokį SEB
-Moulinex
bandymą rinkose, kuriose susijungęs ūkio subjektas užima dominuojančią padėtį, elgtis antikonkurenciniu būdu būtų baudžiama
taip, kad klientai perpardavinėtojai kitose rinkose jo prekių pirktų mažiau.
Komisijos teigimu, dėl prekių asortimento poveikio rimtos abejonės gali būti pašalintos tik jei koncentracijos šalių apyvarta,
realizuojama prekių rinkose, kuriose užimama dominuojanti padėtis, sudaro tik labai nedidelę dalį visos jų apyvartos, realizuojamos
toje pačioje šalyje. Komisija, apskaičiuodama šią nedidelę apyvartos dalį, realizuojamą rinkose, kuriose užimama dominuojanti
padėtis, nustatė didžiausią 10 % ribą, už kurios prekių asortimento poveikis nebegali reikštis. Ši 10 % riba nėra ginčijama.
Pavyzdžiui, ginčijamo sprendimo 123 konstatuojamojoje dalyje Komisija paaiškino, kad už bet kokį bandymą Italijos virdulių
ir specialių prietaisų tam tikriems patiekalams gaminti rinkose, kuriose šalys užima sujungtas rinkos dalis, sudarančias atitinkamai
65–75 % ir 40–50 %, elgtis antikonkurenciniu būdu būtų baudžiama taip, kad kitose Italijos rinkose, kuriose susijungęs ūkio
subjektas realizuoja 90–100 % savo apyvartos, SEB ir
Moulinex
prekių būtų perkama mažiau, o tai reiškia, kad rinkos, kuriose užimama dominuojanti padėtis, sudaro tik 0–10 % jų apyvartos.
Dėl Ispanijos ir Suomijos Komisija atitinkamai ginčijamo sprendimo 116 ir 119 konstatuojamosiose dalyse konstatavo, kad ūkio
subjektas realizuoja 85–95 % savo apyvartos rinkose, kuriose jis neužima dominuojančios padėties, o tai reiškia, kad rinkos,
kuriose užimama dominuojanti padėtis, sudaro 5–15 % jo apyvartos, t. y. galbūt šiek tiek daugiau nei 10 %. Atsakydama į rašytinius
Pirmosios instancijos teismo klausimus, Komisija vis dėlto aiškiai patvirtino, kad būtent tada, kai santykis tarp pardavimų
rinkose, kuriose užimama dominuojanti padėtis, ir visų pardavimų toje pačioje šalyje būdavo nedidelis, t. y. mažesnis nei
10 %, ji nuspręsdavo, kad perpardavinėtojai gali pasinaudoti galimybe taikyti atsakomąsias priemones. Per posėdį Komisija
dar kartą patvirtino šias didžiausias 10 % ribas, iki kurių, jos nuomone, prekių asortimento poveikis galėjo turėti reikšmę.
Svarbu pažymėti, kad ši santykinė apyvartos dalis, kuri leidžia reikštis prekių asortimento poveikiui – 10 %, neturi būti
painiojama su santykine apyvartos dalimi, mažesne nei 35 %, kuri yra minima ginčijamo sprendimo 83 konstatuojamojoje dalyje.
35 % riba, nurodyta ginčijamo sprendimo 83 konstatuojamojoje dalyje, iš tikrųjų yra susijusi su kitu klausimu – nuo kurios
ribos apyvartos dalis, realizuojama rinkose, kuriose yra užimama dominuojanti padėtis, yra pakankamai didelė, kad šalis galėtų
išplėsti savo rinkos galią visoms kitoms atitinkamos šalies rinkoms. 83 konstatuojamojoje dalyje Komisija konstatavo, kad
jei santykinės bendros šalių apyvartos, realizuotos rinkose, kuriose užimama dominuojanti padėtis, dalys būdavo mažesnės nei
35 %, buvo galima pašalinti rimtas abejones, kad rinkos galia gali būti išplėsta visam prekių asortimentui šiose šalyse, ir
todėl reikėjo nagrinėti tik atskiras prekių rinkas. Be to, kad šis klausimas, kaip buvo nurodyta šiame sprendime, atrodo,
neturi reikšmės šioje byloje, nes patys įsipareigojimai buvo nustatyti nepaisant to, ar šalys turi rinkos galią tik vienoje
prekių rinkoje, ar visose atitinkamos šalies prekių rinkose, kad ir kaip būtų, jis neturi būti painiojamas su klausimu, ar
perpardavinėtojai turi galimybę nubausti koncentracijos šalis, jei šios pabandytų piktnaudžiauti dominuojančia padėtimi, kurią
jos užima tam tikrose rinkose. 35 % riba – tai riba, kuria remdamasi Komisija nuspręsdavo, kad yra dominuojančios padėties
išplėtimo visoms tam tikros šalies prekių rinkoms pavojus, o 10 % riba – tai riba, už kurios šalių dominuojančiai padėčiai
tam tikroje prekių rinkoje, Komisijos teigimu, atvirkščiai, kyla pavojus, kad perpardavinėtojai gali taikyti atsakomąsias
priemones.
Reikia pateikti šias pastabas dėl prekių asortimento poveikio, kuriuo šioje byloje vadovavosi Komisija.
Pirmiausia primintina, kad Komisijai nusprendus, jog kiekviena prekių rinka yra atskira prekių rinka, konkurencinės situacijos
nagrinėjimas iš esmės turi būti atliekamas dėl kiekvienos rinkos atskirai. Todėl, nors, kaip buvo nurodyta šiame sprendime,
gali paaiškėti, kad būtina patikslinti konkurencinės situacijos tam tikroje prekių rinkoje nagrinėjimą, pasinaudojus duomenimis,
susijusiais su kitomis prekių rinkomis arba net kitomis šalimis, vis dėlto pagrindinis principas – atskiro rinkų nagrinėjimo
principas, todėl bet koks nukrypimas arba išlyga dėl šio principo turi būti grindžiama tiksliomis ir tinkamomis nuorodomis,
kurios įrodo tokių sąsajų buvimą.
Pirma, pažymėtina, kad portfelio poveikio sąvoka vartojama siekiant įvertinti po koncentracijos atsiradusio ūkio subjekto
tikrąją konkurencinę padėtį ir prireikus nuspręsti, kad jis užima dominuojančią padėtį, nors jam priklausanti rinkos dalis
savaime nesuteikia dominuojančios padėties, atsižvelgiant ne tik į kiekvienai iš šalių priklausančių rinkos dalių susijungimą,
bet ir į papildomą galią, atsiradusią dėl to, kad naujam ūkio subjektui priklauso daug prekių ženklų ir šis subjektas veikia
daugelyje rinkų, tačiau portfelio poveikio sąvoka, kuria Komisija remiasi norėdama pateisinti konstatavimą, kad nėra rimtų
abejonių šalyse, kurių neapėmė įsipareigojimai, siekiama, atvirkščiai, sumenkinti po koncentracijos atsiradusio ūkio subjekto
galią ir taip paneigti konstatavimą, kad yra dominuojanti padėtis, atsiradusi sujungus rinkos dalis.
Šiuo atžvilgiu primintina, kad yra aišku, jog kiekviena iš koncentracijos šalių užėmė stiprią padėtį daugelyje rinkų ir jai
priklausė keli žinomi prekių ženklai. Taigi dėl koncentracijos, be to, kad dėl jos buvo sujungtos rinkos dalys, padidėjo prekių
ženklų portfelis ir padaugėjo rinkų, kuriose veikė SEB ir
Moulinex
, buvo sustiprinta jų rinkos galia, ypač klientų perpardavinėtojų atžvilgiu. Daugelį kartų ginčijamame sprendime Komisija
pažymėjo, kad stipri padėtis, kurią SEB ir
Moulinex
jau užėmė prieš koncentraciją, daugelyje prekių rinkų buvo dar sustiprinta sujungus rinkos dalis ir prekių ženklus keliose
kitose rinkose (žr., be kita ko, 46, 47, 50–52, 56, 60, 69, 73 ir kt. konstatuojamąsias dalis)
Antra, Komisija pakankamai teisiškai neįrodė, kad yra pagrįstas tvirtinimas, jog už bet kokį bandymą elgtis antikonkurenciniu
būdu rinkose, kuriose užimama dominuojanti padėtis, būtų baudžiama taip, kad kitose rinkose SEB ir
Moulinex
prekių būtų perkama mažiau.
Iš esmės, kaip per posėdį pažymėjo
De'Longhi
, Komisijos daroma prielaida dėl SEB
-Moulinex
ir perpardavinėtojų konflikto nėra įtikinama labiau nei prielaida dėl jų kartelio, sudaryto kiekvienam siekiant gauti kuo
didesnę naudą.
Galiausiai Komisija net neįrodė, kodėl jos numatytu atveju, t. y. jei SEB
-Moulinex
padidintų kainas, būtinai būtų pažeisti perpardavinėtojų interesai ir todėl jie būtų paskatinti nubausti SEB
-Moulinex
.
Pirmosios instancijos teismui paklausus apie ekonominius pagrindus, kuriais grindžiamas „prekių asortimento poveikio“ veiksnys,
Komisija pripažino, kad šiuo atžvilgiu nėra atlikusi ekonominio tyrimo. Be nuorodos į savo sprendimą
Guiness/Grand Metropolitan
, kuriame, kaip buvo nurodyta, buvo taikoma labai skirtinga prekių ženklų portfelio poveikio sąvoka, Komisija iš tikrųjų apsiribojo
tik tuo, kad pažymėjo, jog šį teiginį savo pranešime iškėlė koncentracijos šalys.
Be to, Komisija numatė tik vieną galimybę – SEB
-Moulinex
kainų padidinimą. Tačiau šis ūkio subjektas gali pasirinkti kitokio pobūdžio antikonkurencinį elgesį. Pavyzdžiui, įvykdžius
koncentraciją, be kita ko, ūkio subjektas SEB
-Moulinex
galės įgyvendinti masto ekonomiją ir įvairias racionalizavimo priemones, taip sumažindamas sąnaudas, – jis galėtų tuo pasinaudoti,
pavyzdžiui, siekdamas sumažinti kainas arba suteikti didesnę maržą perpardavinėtojams, kad sustiprintų savo padėtį. Taip pat
SEB
-Moulinex
galėtų paskatinti perpardavinėtojus nebepardavinėti konkurentų prekių.
Galiausiai tvirtinimas, kad perpardavinėtojai kainų padidinimo atveju turi galimybę nubausti SEB
-Moulinex
, grindžiamas neįrodytu teiginiu, esą perpardavinėtojai nulemia galutinių vartotojų pasirinkimą. Perpardavinėtojų užduotis –
perparduoti galutiniams vartotojams jų perkamas prekes, todėl jų galimybė nubausti SEB
-Moulinex
, sumažinus SEB
-Moulinex
prekių pirkimus kitose rinkose, turi būti vertinama kritiškai, tuo labiau kad prekių ženklas yra esminis pasirinkimą nulemiantis
konkurencijos veiksnys nagrinėjamose rinkose.
Trečia, pažymėtina, kad prekių asortimento poveikis, kaip jį supranta Komisija, tiek, kiek juo remiantis manoma, kad perpardavinėtojai
turės galimybę nubausti už bet kokį naujo ūkio subjekto antikonkurencinį elgesį, labiau tinka konstatuoti, jog perpardavinėtojai
turi galimybę sutrukdyti SEB
-Moulinex
piktnaudžiauti savo padėtimi, nei įrodyti, kad susijungęs ūkio subjektas neužims dominuojančios padėties. Tačiau Reglamentu
Nr. 4064/89 siekiama uždrausti ne piktnaudžiauti dominuojančia padėtimi, o tokią padėtį sukurti arba sustiprinti.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad Komisija pakankamai teisiškai neįrodė savo teorijos dėl prekių asortimento poveikio, kuria
ji remiasi, kad pagrįstų rimtų abejonių nebuvimą šalyse, kurių neapėmė įsipareigojimai.
Be to, net darant prielaidą, kad šios teorijos pagrindu Komisija galėjo konstatuoti, jog tam tikrose rinkose nebuvo rimtų
abejonių, nors ūkio subjektas jose užėmė stiprią padėtį, remiantis tuo, jog šios rinkos visų nagrinėjamų rinkų atžvilgiu sudarė
nedidelę dalį, reikėtų, kad ir kaip būtų, atsižvelgti į visas rinkas, kuriose šalys užėmė dominuojančią padėtį, ir ypač į
tas, kuriose SEB
-Moulinex
užėmė didesnę nei 40 % rinkos dalį, bet kuriose rimtų abejonių buvimą Komisija paneigė, nes nebuvo didelio šalių rinkos dalių
sutapimo.
Iš esmės, net jei dėl koncentracijos nesukuriama arba pastebimai nesustiprinama dominuojanti padėtis, kurią viena iš šalių
užėmė iki koncentracijos, vis dėlto tai nereiškia, kad naujas ūkio subjektas negali šiose rinkose užimti tokios dominuojančios
padėties. Dėl to, kad nėra veiklos sričių sutapimo, dominuojanti padėtis nepanaikinama. Taigi negali būti laikoma, kad perpardavinėtojas
gali turėti galimybę nubausti ūkio subjektą, atsiradusį po įmonių, iš kurių kiekviena pusėje nagrinėjamų rinkų turi monopolį,
susijungimo.
b)     Dėl šalių, kurių neapėmė įsipareigojimai
Dabar reikia išnagrinėti, atsižvelgiant į šiame sprendime išdėstytas pastabas, ar Komisijos nurodyti argumentai yra tokio
pobūdžio, kad pagrįstų jos konstatavimą, jog dėl koncentracijos nekilo rimtų abejonių nagrinėjamose Italijos, Ispanijos, Suomijos,
Jungtinės Karalystės ir Airijos prekių rinkose, ar, kaip teigia ieškovė, Komisija negalėjo patvirtinti koncentracijos, nenustatydama
įsipareigojimų šiose geografinėse rinkose.
Šiame kontekste primintina, kaip buvo nurodyta šio sprendimo 315 punkte, jog tai, kad atskiroje geografinėje rinkoje yra tik
viena atitinkama prekių rinka, kurioje dėl koncentracijos kyla rimtų abejonių, pakanka, remiantis ginčijamu sprendimu, kad
visose nagrinėjamose prekių rinkose šioje geografinėje rinkoje automatiškai būtų nustatyti įsipareigojimai.
–       Norvegijoje
Konstatuotina, kad ieškovės kaltinimas grindžiamas klaidingu ginčijamo sprendimo supratimu, nes jame aiškiai daroma išvada,
kad tam tikrose nagrinėjamose Norvegijos prekių rinkose yra rimtų abejonių, ir numatoma, kad įsipareigojimai apima ir Norvegiją
(ginčijamo sprendimo 137 konstatuojamoji dalis).
Šiuo atžvilgiu ieškinio pagrindas akivaizdžiai yra faktiškai nepagrįstas ir turi būti atmestas.
–       Ispanijoje
Primintina, kad pagal ginčijamo sprendimo 115 konstatuojamąją dalį koncentracijos šalių sujungtos rinkos dalys Ispanijoje
sudaro 40–50 % virdulių rinkos (iš jų 5–15 % priklauso SEB) ir 75–85 % kepimo krosnelių rinkos (iš jų 0–10 % priklauso SEB).
Tačiau ginčijamo sprendimo 116 konstatuojamojoje dalyje Komisija padarė išvadą, kad ši labai stipri padėtis neleistų naujam
ūkio subjektui elgtis antikonkurenciniu būdu. Ši išvada grindžiama tik vienu argumentu: „kadangi tokie konkurentai, kaip
De'Longhi
,
Taurus
,
Bosch
ir
Philips
, daugelyje prekių rinkų, taip pat ir dviejose nagrinėjamose rinkose užima stiprią padėtį [...], klientai perpardavinėtojai
turi alternatyvius labai gerai žinomus ir apimančius visą smulkios buitinės technikos prekių asortimentą prekių ženklus, kuriais
gali pakeisti šalių prekių ženklus“, todėl „už bet kokį bandymą šiose rinkose elgtis antikonkurenciniu būdu būtų baudžiama
taip, kad SEB ir
Moulinex
prekių kitose rinkose, kuriose susijungęs ūkio subjektas realizuoja 85–95 % savo apyvartos, būtų perkama mažiau“.
Darytina išvada, kad šioje geografinėje rinkoje Komisija rimtų abejonių buvimą paneigė remdamasi dviem veiksniais, t. y.,
pirma, susijungusio ūkio subjekto padėtimi konkurentų atžvilgiu ir, antra, prekių asortimento poveikiu.
Pirma, dėl susijungusio ūkio subjekto padėties jo konkurentų atžvilgiu pažymėtina, kad, priešingai nei nurodo Komisija, virdulių
rinkoje daugelis konkurentų, tokių kaip
De'Longhi
,
Taurus
,
Bosch
ir
Philips
, negali užimti stiprios padėties, jei SEB
-Moulinex
užima 75–85 % rinkos dalį. Iš tikrųjų tokiomis aplinkybėmis konkurencinis spaudimas SEB
-Moulinex
atžvilgiu – tai arba vieno konkurento, kuris užima daugiausia apie 20 % rinkos dalį, kuri jau yra beveik keturis kartus mažesnė
nei koncentracijos šalių užimama rinkos dalis, spaudimas, arba kelių konkurentų, kurių užimamos rinkos dalys neišvengiamai
yra labai mažos ir, kad ir kaip būtų, turi labai mažai reikšmės, palyginti su koncentracijos šalių užimama rinkos dalimi,
spaudimas. Taip pat pažymėtina, kad jokioje prekių rinkoje, net šalyse, kuriose buvo nustatyti įsipareigojimai, naujas ūkio
subjektas neužima tokios stiprios padėties, kaip ta, kurią jis užima Ispanijos kepimo krosnelių rinkoje.
Konstatuotina, kad šioje byloje Komisija nenurodė jokio konkretaus veiksnio, galinčio paaiškinti, kodėl, nepaisant to, kad
šalys užima 40–50 % virdulių rinkos dalį (iš jos 5–15 % priklauso SEB) ir 75–85 % kepimo krosnelių rinkos dalį (iš jos 0–10 %
priklauso SEB), dėl koncentracijos nekilo rimtų abejonių.
Antra, dėl prekių asortimento poveikio primintina, kad dėl šio sprendimo 364 ir 365 punktuose išdėstytų priežasčių juo remiantis
negali būti paneigtas rimtų abejonių buvimas.
Kad ir kaip būtų, net sutinkant, kaip ginčijamo sprendimo 116 konstatuojamojoje dalyje ir atsakymuose į Pirmosios instancijos
teismo rašytinius klausimus teigia Komisija, kad prekių asortimento poveikis leidžia paneigti rimtų abejonių buvimą, jei tam
tikroje geografinėje rinkoje SEB
-Moulinex
apyvarta, realizuota nagrinėjamose prekių rinkose, kuriose susijungęs ūkio subjektas užima didesnę nei 40 % rinkos dalį,
yra mažesnė nei 10 % visos jo apyvartos visose nagrinėjamose prekių rinkose šioje geografinėje rinkoje, konstatuotina, kad
nei ginčijamame sprendime, nei Pirmosios instancijos teisme Komisija neįrodė, kad Ispanijos atvejis buvo toks.
Tiesa, iš ginčijamo sprendimo 116 konstatuojamosios dalies matyti, kad Ispanijos virdulių ir kepimo krosnelių rinkos sudaro
daugiausia 5–15 % visos apyvartos, kurią susijungęs ūkio subjektas realizuoja visose nagrinėjamose Ispanijos prekių rinkose.
Tačiau pažymėtina, kad pagal ginčijamo sprendimo 88 ir 92 konstatuojamąsias dalis naujas ūkio subjektas specialių prietaisų
tam tikriems patiekalams gaminti ir virtuvinių kombainų rinkose taip pat užėmė didesnę nei 40 % rinkos dalį. 2 lentelėje,
kurią Komisija parengė atsakydama į Pirmosios instancijos teismo klausimus, yra nurodyta, kad rinkos, kuriose ūkio subjektas
SEB
-Moulinex
užėmė didesnę nei 40 % rinkos dalį, tarp jų – specialių prietaisų tam tikriems patiekalams gaminti ir virtuvinių kombainų
rinkos, sudarė 25–35 % visų jo pardavimų Ispanijoje. Taigi dėl priežasčių, išdėstytų šio sprendimo 364 ir 365 punktuose, Komisija
turėjo atsižvelgti į šias rinkas, kad įvertintų, ar perpardavinėtojai turi galimybę nubausti tiekėjus.
Taip pat pažymėtina, kad ūkio subjektas SEB
-Moulinex
didesnę nei 40 % rinkos dalį užima mažiausiai keturiose nagrinėjamose Ispanijos prekių rinkose. Šiuo atžvilgiu primintina,
kad ginčijamo sprendimo 43 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodė, jog koncentracijos poveikis konkurencijai gali būti suskirstytas
į keturias kategorijas, t. y. į poveikį Prancūzijoje, kurį nagrinėti yra perduota nacionalinėms valdžios institucijoms, į
poveikį šalyse, kuriose dėl koncentracijos tik labai nedaug pasikeitė konkurencijos sąlygos, į poveikį šalyse, kuriose dėl
koncentracijos rimtų abejonių kilo tik tam tikrose prekių rinkose, ir galiausiai į poveikį keturiose šalyse (Portugalija,
Graikija, Belgija ir Nyderlandai), kuriose dėl koncentracijos kartais buvo sujungtos didelės rinkos dalys, kalbant apie daugelį
nagrinėjamų prekių kategorijų, todėl šalys turi galimybę savo rinkos galią išplėsti visoms kitoms nagrinėjamoms prekių rinkoms.
Tačiau ūkio subjektas SEB
-Moulinex
didesnes nei 40 % rinkos dalis užima mažiausiai keturiose Ispanijos prekių rinkose, t. y. tiek pat prekių rinkų, kiek ir
Graikijoje – vienoje iš šalių, dėl kurios Komisija nusprendė, kad dėl koncentracijos rimtų abejonių kilo daugelyje rinkų.
Galiausiai, kaip teisingai per posėdį pažymėjo
De'Longhi
ir ieškovė, Komisija neišnagrinėjo portfelio poveikio, pasireiškusio dėl koncentracijos, ir ypač to, kad koncentracija stiprią
padėtį, SEB užimamą virdulių, specialių prietaisų tam tikriems patiekalams gaminti ir laidynių rinkose, leido paremti
Moulinex
padėtimi, užimama skrudintuvų, kavinukų, kepimo krosnelių ir virtuvinių kombainų rinkose. Taip pat sprendime nepaaiškinama,
kodėl tai, kad naujam ūkio subjektui dėl koncentracijos priklausys keturių prekių ženklų rinkinys, negali sustiprinti jo rinkos
galios, nors dėl geografinių rinkų, kuriose buvo nustatyti įsipareigojimai, Komisija daugelį kartų nepamiršo pažymėti, kad
SEB
-Moulinex
turi du prekių ženklus, o jos konkurentai – tik vieną.
Iš to, kas išdėstyta, darytina išvada, kad ginčijamo sprendimo 115 ir 116 konstatuojamosiose dalyse nustatyti veiksniai neleido
Komisijai paneigti rimtų abejonių buvimo Ispanijos virdulių ir kepimo krosnelių rinkose.
–       Suomijoje
Primintina, kad pagal ginčijamo sprendimo 118 konstatuojamąją dalį koncentracijos šalių sujungta rinkos dalis sudaro 45–55 %
Suomijos skrudintuvų rinkos. Nors ši rinkos dalis yra didesnė nei 40 %, Komisija nusprendė, kad dėl koncentracijos šioje šalyje
nekyla rimtų abejonių, nes esant tokiems konkurentams, kaip
Philips
ir
Bosch
, už bet kokį bandymą šioje rinkoje elgtis antikonkurenciniu būdu gali būti nubausta taip, kad SEB
-Moulinex
prekių kitose rinkose, kuriose susijungęs ūkio subjektas realizuoja 85–95 % savo apyvartos, būtų perkama mažiau.
Darytina išvada, kad nagrinėdama šią geografinę rinką Komisija, remdamasi tik prekių asortimento poveikiu, nusprendė, jog
dėl koncentracijos Suomijos skrudintuvų rinkoje rimtų abejonių nekyla. Tačiau dėl šio sprendimo 364 ir 365 punktuose išdėstytų
priežasčių rimtų abejonių buvimas negali būti paneigtas remiantis prekių asortimento poveikiu.
Kad ir kaip būtų, net sutinkant, kaip ginčijamo sprendimo 119 konstatuojamojoje dalyje ir atsakymuose į Pirmosios instancijos
teismo rašytinius klausimus teigia Komisija, kad prekių asortimento poveikis leidžia paneigti rimtų abejonių buvimą, jei tam
tikroje geografinėje rinkoje SEB
-Moulinex
apyvarta, realizuota nagrinėjamose prekių rinkose, kuriose susijungęs ūkio subjektas užima didesnę nei 40 % rinkos dalį,
yra mažesnė nei 10 % visos jo apyvartos visose nagrinėjamose prekių rinkose šioje geografinėje rinkoje, konstatuotina, kad
nei ginčijamame sprendime, nei Pirmosios instancijos teisme Komisija neįrodė, jog Suomijos atvejis buvo toks.
Iš tikrųjų, nors pagal ginčijamo sprendimo 119 konstatuojamąją dalį skrudintuvų rinka sudaro tik 5–15 % apyvartos, kurią naujas
ūkio subjektas realizuoja visose nagrinėjamose Suomijos prekių rinkose, vis dėlto pažymėtina, kad naujas ūkio subjektas Suomijos
ekspreso kavos aparatų (40–50 %), kepimo krosnelių (35–45 %) ir kepsninių (40–50 %) rinkose (ginčijamo sprendimo 87, 90 ir
91 konstatuojamosios dalys) taip pat užima didesnę nei 40 % rinkos dalį. 2 lentelėje, kurią Komisija parengė atsakydama į
Pirmosios instancijos teismo klausimus, yra nurodyta, kad rinkos, kuriose SEB
-Moulinex
užėmė didesnę nei 40 % rinkos dalį, tarp jų – ekspreso kavos aparatų, kepimo krosnelių ir kepsninių rinkose, sudarė 10–20 %
visų jos pardavimų Suomijoje. Taigi dėl priežasčių, išdėstytų šio sprendimo 364 ir 365 punktuose, Komisija turėjo atsižvelgti
į šias rinkas, kad įvertintų, ar perpardavinėtojai turi galimybę nubausti perpardavinėtojus.
Dar pažymėtina, kad ūkio subjektas SEB
-Moulinex
didesnę nei 40 % rinkos dalį užima mažiausiai keturiose nagrinėjamose Suomijos prekių rinkose, t. y. tiek pat prekių rinkų,
kiek ir Graikijoje – vienoje iš šalių, dėl kurios Komisija nusprendė, kad dėl koncentracijos rimtų abejonių kilo daugelyje
rinkų.
Galiausiai, kaip teisingai per posėdį pažymėjo
De'Longhi
ir ieškovė, Komisija neišnagrinėjo portfelio poveikio, pasireiškusio dėl koncentracijos, ir ypač to, kad koncentracija stiprią
padėtį, SEB užimamą kepsninių ir skrudintuvų rinkose, leido paremti
Moulinex
padėtimi, užimama kepimo krosnelių, kavinukų, ekspreso kavos aparatų, virtuvinių kombainų ir skrudintuvų rinkose. Taip pat
sprendime nepaaiškinama, kodėl tai, kad naujam ūkio subjektui dėl koncentracijos priklausys keturių prekių ženklų rinkinys,
negali sustiprinti jo rinkos galios, nors dėl geografinių rinkų, kuriose buvo nustatyti įsipareigojimai, Komisija daugelį
kartų nepamiršo pažymėti, kad SEB
-Moulinex
turi du prekių ženklus, o jos konkurentai – tik vieną.
Iš to, kas išdėstyta, darytina išvada, kad ginčijamo sprendimo 87, 90, 91 ir 118–120 konstatuojamosiose dalyse nustatyti veiksniai
neleido Komisijai paneigti rimtų abejonių buvimo Suomijos kepimo krosnelių, ekspreso kavos aparatų, kepsninių ir skrudintuvų
rinkose.
–       Italijoje
Primintina, kad pagal ginčijamo sprendimo 121–124 konstatuojamąsias dalis naujas ūkio subjektas užims didesnę nei 40 % rinkos
dalį trijose Italijos prekių rinkose, t. y. virtuvinių kombainų rinkoje, specialių prietaisų tam tikriems patiekalams gaminti
rinkoje ir virdulių rinkoje.
Pirma, dėl virtuvinių kombainų rinkos Komisija ginčijamo sprendimo 121 konstatuojamojoje dalyje konstatavo, kad šalių sujungtos
rinkos dalys sudaro 40–50 % rinkos, iš jų 0–10 % priklauso SEB, kad šalys, be kita ko, susiduria su
Braun
(10–20 %),
Philips
(0–10 %) ir
De'Longhi
(0–10 %) konkurencija, ir padarė išvadą, kad koncentracijos poveikis konkurencijai buvo nedidelis – buvo išstumtas ketvirtasis
rinkos dalyvis.
Darytina išvada, kad Komisija rimtų abejonių buvimą Italijoje paneigė remdamasi tik vienu iš nurodytų veiksnių, t. y. susijungusio
ūkio subjekto rinkos padėtimi konkurentų atžvilgiu.
Tačiau dėl šio sprendimo 329 punkte nurodytų priežasčių ta aplinkybė, kad ūkio subjektas SEB
-Moulinex
turėjo susidurti su trimis konkurentais, savaime neturi jokios reikšmės kalbant apie rinką, kurioje lyderis užima 40–50 %
rinkos dalį, nebent būtų įrodyta, jog šie konkurentai užima stiprią padėtį, kad galėtų sudaryti tikrą atsvarą SEB
-Moulinex
.
Tačiau šiuo atveju du iš trijų nurodytų konkurentų, t. y.
Philips
ir
De'Longhi
, užėmė tik labai nedidelę rinkos dalį – 0–10 %. Dėl trečiojo konkurento, t. y.
Braun
, nors tiesa, kad jis užėmė didesnę – 10–20 % rinkos dalį, vis dėlto ji yra 2–4 kartus mažesnė nei naujo ūkio subjekto užimama
rinkos dalis. Palyginimui pažymėtina, kad Komisija, be kita ko, ginčijamo sprendimo 51 konstatuojamojoje dalyje dėl naujo
ūkio subjekto padėties Portugalijoje nusprendė, jog rimtų abejonių kyla dėl tos aplinkybės, kad koncentracijos šalys buvo
rinkos lyderės, užimančios rinkos dalis, mažiausiai du kartus didesnes nei po jų einantis kitas pagal dydį konkurentas.
Taip pat nėra įtikinama tai, kad koncentracija padarė nedidelį poveikį konkurencijai, nes buvo išstumtas ketvirtasis rinkos
dalyvis. Iš tikrųjų SEB užėmė tik nedidelę rinkos dalį (0–10 %), kaip ir kiti du
Moulinex
konkurentai, t. y.
Philips
ir
De'Longhi
, ir tik
Braun
užėmė didesnę, nors vis dėlto nedidelę, rinkos dalį. Konstatuotina, kad tokiomis aplinkybėmis ketvirtojo konkurento išstūmimas
nedaro poveikio, kuris iš esmės skirtųsi nuo poveikio, daromo išstumiant antrąjį arba trečiąjį konkurentą.
Todėl iš to, kas išdėstyta, darytina išvada, kad ginčijamo sprendimo 121 punkte nustatytas veiksnys neleido Komisijai paneigti
rimtų abejonių buvimo Italijos virtuvinių kombainų rinkoje.
Antra, dėl specialių prietaisų tam tikriems patiekalams gaminti rinkos ginčijamo sprendimo 122 konstatuojamojoje dalyje Komisija
konstatavo, kad koncentracijos šalių sujungta rinkos dalis sudaro 40–50 % rinkos (iš jų 0–10 % priklauso
Moulinex
), o
Philips
, užimanti 0–10 % rinkos dalį, yra vienintelė šalių nurodyta konkurentė. Dėl virdulių rinkos Komisija toje pačioje ginčijamo
sprendimo konstatuojamojoje dalyje konstatavo, kad koncentracijos šalių sujungta rinkos dalis sudaro 65–75 % rinkos (iš jų
15–25 % priklauso
Moulinex
), o visos trys jų konkurentės –
De'Longhi
,
Philips
ir
Braun
– užima 0–10 % rinkos dalį. Tačiau ginčijamo sprendimo 123 konstatuojamojoje dalyje Komisija konstatavo, kad virdulių ir
specialių prietaisų tam tikriems patiekalams gaminti rinkos – kiekviena atskirai – sudaro tik apie 0–5 % visos „virtuvės asortimento“
smulkios buitinės technikos vertės ir kad klientai perpardavinėtojai turi galimybę už bet kokį bandymą elgtis antikonkurenciniu
būdu šiose rinkose nubausti taip, kad SEB
-Moulinex
prekių kitose rinkose, kuriose susijungęs ūkio subjektas realizuoja 90–100 % savo apyvartos, būtų perkama mažiau. Komisijos
teigimu, atsižvelgiant į šią galimybę nubausti tiekėjus, bet koks šalių įgyvendinamas kainų padidinimas dviejose nagrinėjamose
rinkose yra nenaudingas. Todėl ji nusprendė, kad dėl koncentracijos šiose rinkose nekyla rimtų abejonių.
Darytina išvada, kad šioje rinkoje rimtų abejonių buvimą Komisija paneigė remdamasi tik prekių asortimento poveikiu. Tiesa,
ginčijamo sprendimo 122 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodė, kokią padėtį susijungęs ūkio subjektas užima konkurentų
atžvilgiu. Tačiau Komisija nenusprendė, kad šis veiksnys yra pagrindas paneigti rimtų abejonių buvimą nagrinėjamose rinkose.
Be to, konstatuotina, kad Komisija negalėjo remtis šiuo veiksniu. Iš esmės, dėl specialių prietaisų tam tikriems patiekalams
gaminti rinkos pažymėtina, kad, priešingai nei virtuvinių kombainų rinkoje, Komisija nustatė tik vieną konkurentą, o ne tris.
Be to, remiantis ginčijamame sprendime esančia informacija negali būti paneigta, kad dėl koncentracijos susijungia dvi pirmosios
rinkos dalyvės, nes
Moulinex
su
Philips
užėmė 0–10 % rinkos dalį. Dėl virdulių rinkos pažymėtina, kad ginčijamame sprendime pateikiami duomenys negali pagrįsti rimtų
abejonių nebuvimo, nes nors lieka trys konkurentai, įvykdžius koncentraciją susijungia dvi pirmosios rinkos dalyvės, kurios
užims 65–75 % rinkos dalį, t. y. tris ketvirtadalius rinkos.
Kalbant apie prekių asortimento poveikį, šio sprendimo 364 ir 365 punktuose nurodytos priežastys, dėl kurių Komisija negalėjo
paneigti rimtų abejonių buvimo remdamasi šiuo poveikiu. Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad Komisijos nurodyta aplinkybė, jog Italijoje
De'Longhi
buvo lyderė kitose keturiose nagrinėjamose prekių rinkose ir kad
Saeco
užėmė 60–70 % rinkos dalį ekspreso kavos aparatų rinkoje, neturi reikšmės. Iš tikrųjų pagal apibrėžimą tai, kad SEB
-Moulinex
niekur neturėjo didesnės nei 40 % rinkos dalies, išskyrus virtuvinių kombainų, specialių prietaisų tam tikriems patiekalams
gaminti ir virdulių rinkas, neišvengiamai reiškia, kad šiose kitose rinkose kitų operatorių padėtis atitinkamu atveju galėjo
būti stipri.
Kad ir kaip būtų, net sutinkant, kaip ginčijamo sprendimo 123 konstatuojamojoje dalyje ir atsakymuose į Pirmosios instancijos
teismo rašytinius klausimus teigia Komisija, kad prekių asortimento poveikis leidžia paneigti rimtų abejonių buvimą, jei tam
tikroje geografinėje rinkoje SEB
-Moulinex
apyvarta, realizuota nagrinėjamose prekių rinkose, kuriose susijungęs ūkio subjektas užima didesnę nei 40 % rinkos dalį,
yra mažesnė nei 10 % visos jo apyvartos visose nagrinėjamose prekių rinkose šioje geografinėje rinkoje, konstatuotina, kad
nei ginčijamame sprendime, nei Pirmosios instancijos teisme Komisija neįrodė, kad Italijos atvejis buvo toks.
Tiesa, iš ginčijamo sprendimo 123 konstatuojamosios dalies matyti, kad Italijos specialių prietaisų tam tikriems patiekalams
gaminti ir virdulių rinkos sudaro daugiausia 0–10 % visos apyvartos, kurią susijungęs ūkio subjektas realizuoja visose nagrinėjamose
Italijos prekių rinkose. Tačiau pažymėtina, kad pagal ginčijamo sprendimo 121 konstatuojamąją dalį naujas ūkio subjektas taip
pat užėmė didesnę nei 40 % rinkos dalį virtuvinių kombainų rinkose. 2 lentelėje, kurią Komisija parengė atsakydama į Pirmosios
instancijos teismo klausimus, yra nurodyta, kad rinkos, kuriose SEB
-Moulinex
užėmė rinkos dalį, didesnę nei 40 %, tarp jų – virtuvinių kombainų rinką, sudaro 25–35 % ir net, remiantis Komisijos atsakymu
į rašytinį Pirmosios instancijos teismo klausimą, 30–40 % visų jos pardavimų Italijoje. Taigi, be to, kad dėl pirma išdėstytų
priežasčių Komisija, remdamasi tik vienu kriterijumi, nustatytu ginčijamo sprendimo 121 konstatuojamojoje dalyje, negalėjo
paneigti rimtų abejonių buvimo šioje nagrinėjamoje prekių rinkoje, ji dar turėjo, kaip buvo pirma nurodyta, kad ir kaip būtų,
atsižvelgti į šią rinką, idant įvertintų, ar perpardavinėtojai turi galimybę nubausti tiekėjus, nes naujas ūkio subjektas
šioje rinkoje užėmė didesnę nei 40 % rinkos dalį.
Galiausiai, kaip teisingai per posėdį pažymėjo
De'Longhi
ir ieškovė, Komisija neišnagrinėjo portfelio poveikio, pasireiškusio dėl koncentracijos, ir ypač to, kad koncentracija stiprią
padėtį, SEB užimamą virdulių, specialių prietaisų tam tikriems patiekalams gaminti, kepsninių ir laidynių rinkose, leido paremti
Moulinex
padėtimi, užimama kavinukų, virdulių, garų puodų ir virtuvinių kombainų rinkose. Taip pat sprendime nepaaiškinama, kodėl
tai, kad naujam ūkio subjektui dėl koncentracijos priklausys keturių prekių ženklų rinkinys, negali sustiprinti jo rinkos
galios, nors dėl geografinių rinkų, kuriose buvo nustatyti įsipareigojimai, Komisija daugelį kartų nepamiršo pažymėti, kad
SEB
-Moulinex
turi du prekių ženklus, o jos konkurentai – tik vieną.
Dėl šių priežasčių darytina išvada, kad ginčijamo sprendimo 123 konstatuojamojoje dalyje nustatytas veiksnys neleido Komisijai
paneigti rimtų abejonių buvimo Italijos specialių prietaisų tam tikriems patiekalams gaminti ir virdulių rinkose.
Todėl šis ieškinio pagrindas, kiek jis susijęs su Italija, yra pagrįstas.
–       Jungtinėje Karalystėje ir Airijoje
Primintina, jog ginčijamo sprendimo 125 ir 126 konstatuojamosiose dalyse Komisija nurodo, kad koncentracijos šalių sujungta
rinkos dalis sudaro 35–45 % Jungtinės Karalystės ir Airijos laidynių ir garinių lyginimo sistemų rinkos. Kaip matyti, be kita
ko, iš Komisijos parengtos 2 lentelės, ši rinkos dalis yra didesnė nei 40 %. Ginčijamame sprendime Komisija vis dėlto nusprendė,
kad Jungtinėje Karalystėje ir Airijoje dėl koncentracijos nekilo rimtų abejonių, nes, pirma, dėl jos tik „labai nedaug pasikeitė
konkurencijos sąlygos prijungus nedideles rinkos dalis“ (0–5 % padidėjimas) ir, antra, „koncentracijos šalys susidurs, be
kita ko, su
Philips
(15–25 % rinkos dalis) konkurencija“.
Darytina išvada, kad šioje geografinėje rinkoje Komisija rimtų abejonių buvimą paneigė remdamasi dviem veiksniais: pirma,
tuo, kad nebuvo didelio veiklos sričių sutapimo, ir, antra, susijungusio ūkio subjekto padėtimi konkurentų atžvilgiu.
Dėl to, pirma, kad nebuvo didelio veiklos sričių sutapimo, primintina, jog dėl duomenų netikslumo Pirmosios instancijos teismas
negali patikrinti, ar dėl šio veiksnio galėjo būti paneigtas rimtų abejonių buvimas. Be to, konstatuotina, kad net jei buvo
prijungtos nedidelės rinkos dalys, to vis dėlto pakanka, kad būtų užimta rinkos dalis, didesnė nei sprendime nustatytos 40 %
dominavimo ribos.
Antra, kiek tai susiję su susijungusio ūkio subjekto padėtimi konkurentų atžvilgiu,
Philips
buvo vienas iš keturių ūkio subjektų, kurie ginčijamo sprendimo 32 konstatuojamojoje dalyje buvo nurodyti kaip turintys platų
smulkios buitinės technikos sektoriaus prekių asortimentą ir kartu veikiantys visoje Europoje, todėl tai, kad jis veikia nagrinėjamoje
rinkoje, nėra ypatinga aplinkybė. Taip pat, kaip buvo pažymėta, negalima įsivaizduoti, kad įmonė, užimanti apie 40 % rinkos
dalį, nesusidurtų su konkurentais.
Be to, pažymėtina, kad nors Komisija nurodė, jog buvo prijungtos nedidelės rinkos dalys, kalbant apie laidynes ir garines
lyginimo sistemas, tačiau, kaip teisingai nurodė ieškovė, ji neišnagrinėjo, kokį poveikį konkurencijai daro stiprių SEB
-Moulinex
padėčių susijungimas daugelyje rinkų ir ypač gruzdintuvių rinkoje (kur SEB rinkos dalis padidėjo nuo 15–25 % iki 30–40 %),
garų puodų rinkoje (kur SEB rinkos dalis padidėjo nuo 25–35 % iki 35–40 %), specialių prietaisų tam tikriems patiekalams gaminti
rinkoje (kur SEB rinkos dalis padidėjo nuo 15–25 % iki 25–35 %) ir ekspreso kavos aparatų rinkoje (kur SEB rinkos dalis padidėjo
nuo 0–10 % iki 20–30 %). Nors nė vienoje iš šių rinkų naujas ūkio subjektas nepasiekė dominavimo ribų ir todėl dėl jų nekyla
didelių abejonių, tačiau ši didelė galia daugelyje rinkų vis dėlto, atsižvelgiant į pirma apibūdintą portfelio poveikį, gali
sustiprinti dominuojančią padėtį, kurią jis užima laidynių ir garinių lyginimo sistemų rinkoje.
Galiausiai, kaip teisingai pažymi ieškovė, konstatuotina, kad Komisija nagrinėjamai geografinei rinkai netaikė santykinės
apyvartos kriterijaus, kurį ji vis dėlto taikė nagrinėdama konkurencinę situaciją kitose geografinėse rinkose prekių asortimento
poveikio kriterijaus atžvilgiu. Iš esmės, nors ji rimtų abejonių buvimą atitinkamose Italijos, Ispanijos ir Suomijos prekių
rinkose nepagrįstai paneigė remdamasi tuo, kad nagrinėjamos prekių rinkos, kuriose SEB
-Moulinex
užėmė dominuojančią padėtį, sudarė mažiau nei 10 % visos jos apyvartos visose nagrinėjamose prekių rinkose šiose šalyse,
Komisija, atvirkščiai, iš to, kad laidynių ir garinių lyginimo sistemų rinka sudaro 35–40 % visos SEB
-Moulinex
apyvartos, realizuojamos nagrinėjamose Jungtinės Karalystės ir Airijos prekių rinkose, nepadarė jokios išvados.
Galiausiai, kaip teisingai pažymėjo
De'Longhi
ir ieškovė per posėdį, Komisija neišnagrinėjo portfelio poveikio, pasireiškusio dėl koncentracijos, ir ypač to, kad koncentracija
stiprią SEB padėtį, užimamą gruzdintuvių, kepimo krosnelių, specialių prietaisų tam tikriems patiekalams gaminti, garų puodų
ir laidynių rinkose, leido paremti
Moulinex
padėtimi, užimama gruzdintuvių, ekspreso kavos aparatų ir virtuvinių kombainų rinkose. Taip pat ginčijamame sprendime nepaaiškinama,
kodėl tai, kad naujam ūkio subjektui dėl koncentracijos priklausys penkių prekių ženklų rinkinys, negali sustiprinti jo rinkos
galios, nors dėl geografinių rinkų, kuriose buvo nustatyti įsipareigojimai, Komisija daugelį kartų nepamiršo pažymėti, kad
SEB
-Moulinex
turi du prekių ženklus, o jos konkurentai – tik vieną.
Dėl šių priežasčių darytina išvada, kad ginčijamo sprendimo 125 ir 126 konstatuojamosiose dalyse nustatyti veiksniai neleido
Komisijai paneigti rimtų abejonių buvimo Jungtinės Karalystės ir Airijos laidynių ir garinių lyginimo sistemų rinkoje.
c)     Išvada
Iš to, kas išdėstyta, darytina išvada, kad ginčijamas sprendimas turi būti panaikintas tiek, kiek jis yra susijęs su Italijos,
Ispanijos, Suomijos, Jungtinės Karalystės ir Airijos rinkomis.

Dėl kaltinimo, kad dėl įsipareigojimų yra padalijama rinka, susijusi su
Moulinex
prekių ženklu
A –
Šalių argumentai
Per posėdį
De'Longhi
pirmą kartą pažymėjo, kad dėl ginčijamame sprendime patvirtintų įsipareigojimų yra padalijama rinka, kiek tai susiję su
Moulinex
prekių ženklu. Ji pažymi, kad šį rinkos padalijimą sustiprina įsipareigojimų 1 punkto c papunkčio paskutinė pastraipa, kuria
licencijos turėtojams draudžiama prekes, kurias jie parduoda naudodami
Moulinex
prekių ženklą, eksportuoti į kitų licencijų turėtojų teritorijas ir SEB teritoriją.

De'Longhi
teigimu, toks rinkos padalijimas nepatenka į 1996 m. sausio 31 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 240/96, susijusio su Sutarties
[81] straipsnio 3 dalies taikymu tam tikroms susitarimų dėl technologijų perleidimo kategorijoms (OL L 31, p. 2), ir todėl
pagal 81 straipsnio 1 dalį yra draudžiamas.

De'Longhi
Komisijos dėmesį į šias problemas atkreipė per administracinę procedūrą ir mano, kad Komisija turėjo patikrinti, ar dėl įsipareigojimų
šiuo atžvilgiu nekyla abejonių.
Komisija, palaikoma Prancūzijos Respublikos ir SEB, prašo atmesti
De'Longhi
argumentus.
B –
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Pažymėtina, jog teigdama, kad dėl įsipareigojimų yra padalijama rinka, susijusi su
Moulinex
prekių ženklu,
De'Longhi
nurodo ieškinio pagrindą, kurio ieškovė nebuvo iškėlusi.
Nors pagal Teisingumo Teismo statuto 40 straipsnio trečią pastraipą ir Procedūros reglamento 116 straipsnio 3 dalį nedraudžiama
įstojančiam į bylą asmeniui pateikti naujų arba kitokių argumentų, nei pateikė šalis, kurios pusėje jis įstojo į bylą, – priešingu
atveju jam įstojant į bylą būtų tik pakartojami ieškinyje nurodyti argumentai, – negalima sutikti, kad šios nuostatos jam
leistų, nurodant naujus ieškinio pagrindus, pakeisti arba iškreipti ginčo dalyką, kuris buvo apibrėžtas ieškinyje (šiuo klausimu
žr. 1961 m. vasario 23 d. Teisingumo Teismo sprendimą
De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg prieš Aukštąją instituciją
, 30/59, Rink. p. 1, 37; 1993 m. kovo 24 d. Teisingumo Teismo sprendimo
CIRFS ir kt. prieš Komisiją
, C‑313/90, Rink. p. I‑1125, 22 punktą ir 1999 m. liepos 8 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Chemie Linz prieš Komisiją
, C‑245/92 P, Rink. p. I‑4643, 32 punktą; 1995 m. birželio 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Siemens prieš Komisiją
, T‑459/93, Rink. p. II‑1675, 21 punktą; 1998 m. birželio 25 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
British Airways ir kt. prieš Komisiją
, T‑371/94 ir T‑394/94, Rink. p. II‑2405, 75 punktą; 1999 m. gruodžio 1 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Boehringer prieš Tarybą ir Komisiją
, T‑125/96 ir T‑152/96, Rink. p. II-3427, 183 punktą ir 2002 m. vasario 28 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Atlantic Container Line ir kt. prieš Komisiją
, T‑395/94, Rink. p. II‑875, 382 punktą).
Kadangi konstatuotina, jog įstojantys į bylą asmenys pagal Procedūros reglamento 116 straipsnio 3 dalį turi priimti bylą tokią,
kokia ji yra jų įstojimo metu, ir, atsižvelgiant į Teisingumo Teismo statuto 40 straipsnio ketvirtą pastraipą, įstojimo į
bylą paaiškinimo dalykas negali būti kitoks nei vienos iš pagrindinių šalių reikalavimų palaikymas, taigi
De'Longhi
, kaip į bylą įstojęs asmuo, neturi teisės nurodyti šio ieškinio pagrindo, susijusio su rinkos padalijimu, įvykusiu nustačius
įsipareigojimus. Todėl šis ieškinio pagrindas, iškeltas
De'Longhi
, turi būti atmestas kaip nepriimtinas.
Kad ir kaip būtų, net jei jis būtų priimtinas, –
quod non
, –
De'Longhi
iškeltas ieškinio pagrindas yra nepagrįstas.
Iš Reglamento Nr. 4064/89 2 straipsnio 1 dalies matyti, kad jei nagrinėdama koncentracijos suderinamumą su bendrąja rinka
Komisija nustato, jog dėl koncentracijos sukuriama arba sustiprinama dominuojanti padėtis šios nuostatos 2 dalies prasme,
ji turi „[atsižvelgti į] poreikį palaikyti ir plėtoti veiksmingą konkurenciją bendrojoje rinkoje, tarp kitų klausimų, atsižvelgiant
į visų susijusių rinkų struktūras ir realią arba potencialią Bendrijos viduje arba už jos ribų esančių įmonių konkurenciją“.
Todėl yra tiesa, kaip nurodo
De'Longhi
, kad Komisija, taikydama Reglamentą Nr. 4064/89, negalėjo priimti įsipareigojimų, kurie prieštarauja Sutartyje įtvirtintoms
konkurencinėms normoms, nes jais trukdoma išsaugoti arba plėtoti veiksmingą konkurenciją bendrojoje rinkoje. Šiomis aplinkybėmis
Komisija turi įvertinti šių įsipareigojimų suderinamumą su bendrąja rinka, be kita ko, taikydama EB 81 straipsnio 1 ir 3 dalyse
nustatytus kriterijus (kurie, remiantis EB 83 straipsniu, yra Reglamento Nr. 4064/89 teisinis pagrindas) (žr. 2002 m. lapkričio
20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Lagardère ir Canal + prieš Komisiją
, T‑251/00, Rink. p. II‑4825, 85 punktą).
Tačiau šioje byloje pažymėtina, pirma, jog pagal įsipareigojimų 1 punkto c papunkčio paskutinę pastraipą yra numatyta, „kad
licencijos turėtojas arba turėtojai įsipareigoja pardavinėti
Moulinex
ženklo prekes teritorijoje arba teritorijose, kurios buvo jiems suteiktos ir kurioms prekės yra skirtos“. Priešingai nei
teigia
De'Longhi
, iš šios nuostatos žodžių nematyti, kad įsipareigojimuose yra aiškiai nustatytas draudimas licencijos turėtojams eksportuoti
Moulinex
ženklo prekes į kitas valstybes nares. Ši nuostata iš esmės gali būti aiškinama taip, kad ja licencijos turėtojai tik įpareigojami
Moulinex
ženklo prekes pardavinėti teritorijoje, kuri jiems buvo suteikta. Tačiau iš esmės nuostatos, kuria licencijos turėtojas įpareigojamas
prekes, kurias apima licencija, pardavinėti savo teritorijoje, nei tikslas, nei poveikis nėra konkurencijos ribojimas EB 81 straipsnio
1 dalies prasme.
Antra, net jei ginčijama nuostata, kaip teigia
De'Longhi
, turi būti aiškinama taip, kad ja draudžiama eksportuoti
Moulinex
ženklo prekes į kitas valstybes nares, konstatuotina, jog
De'Longhi
neparodo, kodėl šiuo atveju tai prieštarauja EB 81 straipsnio 1 daliai. Iš tikrųjų
De'Longhi
nepaaiškina, kaip, atsižvelgiant į tai, kad nagrinėjamos prekių rinkos geografiniu požiūriu yra nacionalinės rinkos ir nėra
didelio paralelinio importo tarp valstybių narių, ginčijama nuostata gali pastebimai apriboti konkurenciją nagrinėjamose Bendrijos
rinkose arba paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą EB 81 straipsnio 1 dalies prasme. Tačiau pagal nusistovėjusią teismų
praktiką net sutarčiai, kuria teritorijos atžvilgiu yra nustatoma visiška apsauga, netaikomas EB 81 straipsnio 1 dalyje įtvirtintas
draudimas, jei ji nedaro pastebimo poveikio rinkai (1969 m. liepos 9 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Völk
, 5/69, Rink. p. 295, 7 punktas, 1983 m. birželio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Musique diffusion française ir kt. prieš Komisiją
, 100/80–103/80, Rink. p. 1825, 85 punktas ir 1998 m. balandžio 28 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Javico
, C‑306/96, Rink. p. I‑1983, 17 punktas).
Be to,
De'Longhi
neįrodo, kad licencijos naudoti
Moulinex
prekių ženklą turėtojas, kuris jam suteiktoje teritorijoje nėra apsaugotas nuo kitų licencijos turėtojų konkurencijos, bent
jau aktyvios, gali sutikti su rizika, susijusia su šiuo ženklu pažymėtų prekių pardavimu taikant „co-branding“ kartu su savo
prekių ženklu. Šiuo atžvilgiu primintina, kad įsipareigojimų tikslas – leisti licencijos turėtojams per pereinamąjį laikotarpį,
per kurį jie turės teisę savo pačių prekių ženklą naudoti kartu su
Moulinex
prekių ženklu, užtikrinti
Moulinex
ženklo prekių integravimą į savo pačių prekių ženklus, kad licencijų turėtojų prekių ženklai galėtų
Moulinex
prekių ženklo atžvilgiu veiksmingai konkuruoti po šio pereinamojo laikotarpio, kai SEB vėl turės teisę atitinkamose devyniose
valstybėse narėse naudoti
Moulinex
prekių ženklą. Tačiau reikia sutikti, kad tokiomis aplinkybėmis, jei licencijos turėtojai visiškai neapsaugomi nuo konkurencijos,
bent jau aktyvios, kiti licencijos turėtojai galėtų pakenkti prekių ženklų, konkuruojančių su
Moulinex
prekių ženklu, sustiprinimui ir todėl galėtų padaryti žalos konkurencijai atitinkamoje rinkoje Bendrijos teritorijoje. Todėl
negali būti laikoma, kad ginčijamomis nuostatomis tiek, kiek jomis yra draudžiamas aktyvus pardavimas, neišvengiamai yra ribojama
konkurencija EB 81 straipsnio 1 dalies prasme (šiuo klausimu žr. 1982 m. birželio 8 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Nungesser ir Eisele prieš Komisiją
, 258/78, Rink. p. 2015, 57 punktą ir 1982 m. spalio 6 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Coditel
, 262/81, Rink. p. 3381, 15 punktą).
Iš šių argumentų matyti, kad
De'Longhi
kaltinimas, susijęs su rinkos padalijimu, įvykdytu nustačius įsipareigojimus, yra nepriimtinas ir, kad ir kaip būtų, nepagrįstas.
IV –
Dėl ketvirtojo (ieškinio) pagrindo, susijusio su tuo, kad Komisija padarė teisės klaidą, neišnagrinėjusi, ar labai maža kaina,
kurią
SEB
sumokėjo už Moulinex perėmimą, ir Prancūzijos Respublikos suteikta finansinė pagalba nebuvo tokio pobūdžio, kad sustiprintų
SEB
padėtį nagrinėjamose rinkose jos konkurentų nenaudai

Šalių argumentai
Ieškovė mano, kad Komisija padarė teisės klaidą, neišnagrinėjusi, ar labai maža kaina, kurią SEB sumokėjo už
Moulinex
perėmimą, ir Prancūzijos valstybės suteikta pagalba nesustiprino SEB padėties nagrinėjamose rinkose jos konkurentų nenaudai.
Ji konstatuoja, jog ginčijamame sprendime Komisija apsiribojo tuo, kad be jokių patikslinimų pažymėjo, jog, preliminariai
išnagrinėjus Prancūzijos valdžios institucijų numatytą priemonę, neatrodo, kad valstybės įsikišimas vykstant pertvarkymo teismo
tvarka procedūrai – tai pagalba SEB
.
Tačiau, ieškovės nuomone, labai maža SEB sumokėta kaina akivaizdžiai buvo tokio pobūdžio, kad po sandorio sustiprintų naujo
ūkio subjekto padėtį.
Šiuo atžvilgiu ieškovė primena, kad savo 2001 m. sausio 31 d. Sprendime
RJB Mining prieš Komisiją
(T‑156/98, Rink. p. II‑337) Pirmosios instancijos teismas panaikino Komisijos sprendimą, nes ji neišnagrinėjo, ar naujo ūkio
subjekto komercinis pajėgumas buvo sustiprintas dėl labai mažos perėmimo kainos ir kokiu mastu tai buvo padaryta. Todėl Komisija
privalo nustatyti, ar dėl perėmimo kainos dydžio gali būti sustiprinta naujo ūkio subjekto padėtis įvykdžius koncentraciją,
neatsižvelgiant į tai, ar finansavimo sąlygos gali būti vertinamos kaip pagalba Sutarties prasme.
Šiuo atveju ieškovė pažymi, pirma, kad Komisija kuo puikiausiai žinojo apie SEB perėmimo plano finansines sąlygas. Konkrečiai
kalbant, ji žinojo, kad yra akivaizdus neproporcingumas tarp
Moulinex
perėmimo plano kainos (15 mln. EUR) ir tikrosios perimamų aktyvų vertės (numatoma apie 850 mln. EUR). Komisija taip pat žinojo,
jog šis neproporcingumas iš esmės paaiškinamas tuo, kad Prancūzijos Respublika sutiko prisiimti atleidimo iš darbo kompensacijų
mokėjimą, taip sumažindama
Moulinex
skolas ir todėl leisdama SEB, pirma, įsigyti
Moulinex
už kainą, visiškai neatitinkančią tikrosios bendrovės vertės, ir, antra, turėti papildomų lėšų, kad dar labiau sustiprintų
savo padėtį rinkoje.
Palyginimui ieškovė pažymi, kad:
–        iš pradžių ji buvo pateikusi perėmimo pasiūlymą, kurio suma buvo 100 mln. EUR vien už
Krups
aktyvus (t. y. beveik septynis kartus didesnė suma, nei pasiūlė SEB už visą
Krups
ir
Moulinex
verslą),
–        2001 m. lapkričio 29 d. raštu ji pateikė Komisijai pasiūlymą, apimantį visų
Moulinex
darbuotojų perėmimą, ir pažymėjo, kad tuo atveju, jei nebūtų galima pasiekti norimo pelningumo, ji galėtų mažinti darbuotojų
skaičių. Iš šių derybų buvo matyti, kad 3 600 darbuotojų, kurių SEB neperėmė, atleidimas galėjo atsieiti apie 175 mln. EUR,
–        ji pateikė
Moulinex
administratoriams pasiūlymą perimti SEB neperimtus
Moulinex
aktyvus už 150 000 EUR kainą.
Ieškovė mano, kad dėl ypač palankių finansinių
Moulinex
perėmimo sąlygų SEB galėjo pasinaudoti sąveikomis, kylančiomis iš įsigijimo, ir nepatirti su juo susijusių sąnaudų. Prancūzijos
valdžios institucijų priemonės buvo akivaizdžiai naudingos SEB, nes jos jai leido savo komercinėje veikloje pasinaudoti finansiniais
ištekliais, kuriuos normaliomis sąlygomis turėtų skirti
Moulinex
įgijimui.
Todėl ieškovė mano, kad net nenustačiusi, ar įneštos viešosios lėšos buvo valstybės pagalba Sutarties prasme, Komisija privalėjo
nustatyti, ar finansinės
Moulinex
perėmimo sąlygos pačios tiesiogiai arba netiesiogiai galėjo sustiprinti naujo ūkio subjekto SEB
-Moulinex
padėtį rinkoje.
Darytina išvada, jog Komisija padarė teisės klaidą, apsiribodama tuo, kad „preliminariai išnagrinėjo“ Prancūzijos valdžios
institucijų taikytas finansavimo priemones, ir, remdamasi paviršutinišku nagrinėjimu, nusprendusi, kad „valstybės įsikišimas
vykstant pertvarkymo teismo tvarka procedūrai“ nebuvo pagalba SEB.
Komisija teigia, kad ieškinio pagrindas yra akivaizdžiai visiškai nepagrįstas.

Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Iš esmės ieškovė pateikia du kaltinimus. Ji kaltina Komisiją, kad ši neišnagrinėjo, ar SEB nesustiprino savo padėties, pirma,
sumokėjusi tik labai mažą perėmimo kainą, ir, antra, dėl to, kad Prancūzijos Respublika sutiko prisiimti atleidimo iš darbo
kompensacijų mokėjimą.
Dėl SEB sumokėtos perėmimo kainos, pirma, pažymėtina, kad ją nepriklausomai įvertino
Tribunal de commerce de Nanterre
vykstant pertvarkymo teismo tvarka procedūrai ir kad, vadovaudamasis Prancūzijos įstatymuose įtvirtintais kriterijais, teismas
nusprendė, jog SEB pateikė pasiūlymą, geriausiai užtikrinantį kreditorių interesus.
Toliau konstatuotina, jog ieškovė visiškai neįrodė, kad SEB sumokėta kaina buvo labai maža. Daugiausia, ką ji nurodo, tai
2000 m. balansinė
Moulinex
aktyvų, kuriuos įsigijo SEB, vertė ir jos pačios pasiūlymai.
Tačiau, pirma, tikrosios įmonės vertės nustatymas – tai sudėtingas veiksmas, apimantis, be kita ko, subjektyvius vertinimus,
ir balanse nurodyta vertė nebūtinai atitinka tikrąją vertę arba įmonės perėmimo vertę. Konkrečiai kalbant,
Moulinex
perėmimo vertė 2001 m. pabaigoje, kai jai grėsė likvidavimas, nelaikytina atitinkančia vertę, nurodytą konsoliduotame balanse,
kurį
Moulinex
paskelbė apie dvejus metus prieš tai.
Antra, ieškovės pasiūlymai visiškai nerodo, kad SEB pasiūlyta kaina buvo labai maža. Pažymėtina, kad ieškovė vieną po kitos
siūlė 100 mln. EUR, 1 EUR ir 150 000 EUR sumas. Dėl pirmojo pasiūlymo reikia pažymėti, kad jis buvo susijęs tik su teisėmis
į
Krups
prekių ženklą ir aiškiai neapėmė jokio pasyvo. Taigi, siekiant įvertinti SEB pateiktą perėmimo pasiūlymą, į jį negali būti
atsižvelgiama. Toliau reikia konstatuoti, kad sumos labai skiriasi, atsižvelgiant į pasiūlymo ribas, ir ieškovė net nenurodo,
kuris iš pasiūlymų buvo susijęs su tais pačiais aktyvais, kuriuos perėmė SEB, nei kaip šie pasiūlymai gali apibrėžti
Moulinex
dalių, kurias perėmė SEB, vertę. Tokiomis aplinkybėmis visiškai negali būti vertinama 15 mln. EUR kaina, sumokėta SEB už
Moulinex
įsigijimą.
Dėl kaltinimo, susijusio su tuo, kad, Prancūzijos Respublikai prisiėmus atleidimo iš darbo kompensacijų mokėjimą, SEB galėjo
įgyti
Moulinex,
neprisiimdama visų jos skolų, visų pirma pažymėtina, kad, priešingai nei byloje, kurioje buvo priimtas ieškovės minimas sprendimas
RJB Mining prieš Komisiją
, Komisija 2001 m. rugsėjo 27 d. ir lapkričio 9 d. raštais buvo paprašiusi, kad Prancūzijos valdžios institucijos pateiktų
jai informaciją, susijusią su galimu Prancūzijos Respublikos įsikišimu vykstant grupės
Moulinex
bankroto ir perėmimo procedūrai. Toliau pažymėtina, jog Prancūzijos Respublika 2001 m. lapkričio 16 d. raštu atsakė, kad
nebuvo numatyta jokio viešosios valdžios įsikišimo
Moulinex
grupės naudai ir kad buvo numatytos tik tiesiogiai darbuotojams skirtos kvalifikacijos keitimo priemonės. Be to, iš bylos
nematyti, kad Prancūzijos Respublika prisiėmė atleidimo iš darbo kompensacijų mokėjimą, ir ieškovė nepateikia įrodymų, kad
Prancūzijos Respublika prisiėmė skolas, kurias turėtų mokėti SEB. Be to, Komisija pažymėjo, – ir jai nebuvo prieštarauta, –
kad būtų absurdiška, jei Prancūzijos Respublika mokėtų atleidimo iš darbo kompensacijas, nes Prancūzijoje visos įmonės pagal
įstatymą yra įpareigojamos apsidrausti nuo rizikos, kad kolektyvinės procedūros atveju negalės sumokėti sumų, mokėtinų pagal
darbo sutartis, todėl nemokumo atveju šias kompensacijas turės sumokėti draudimo bendrovė, o ne Prancūzijos Respublika. Kad
ir kaip būtų, remiantis Komisijos ir Prancūzijos Respublikos tvirtinimais, kurių ieškovė neginčija, galimas viešosios valdžios
įsikišimas nėra susijęs su SEB perimtais aktyvais ir todėl neturi jokio poveikio SEB įgyto turto vertei.
Galiausiai negali būti laikoma, kad Komisija privalo užbaigti valstybės pagalbos nagrinėjimo procedūrą kiekvieną kartą, kai
vykdo koncentracijos nagrinėjimo procedūrą, kurią turi užbaigti per trumpą terminą. Nors Pirmosios instancijos teismas minėtame
sprendime
RJB Mining prieš Komisiją
nusprendė panaikinti Komisijos sprendimą, nes Komisija neišnagrinėjo, ar įgijimo kainos dydis galėjo sustiprinti naujo ūkio
subjekto padėtį, jis tai padarė dėl labai ypatingų aplinkybių – šioje byloje apie pačią įgijimo kainą buvo pranešta kaip apie
Vokietijos valdžios institucijų pagalbą. Ši situacija negali būti palyginta su dviejų privačių bendrovių koncentracija, kuri
yra dabar nagrinėjamoje byloje.
Darytina išvada, kad šis ieškinio pagrindas yra nepagrįstas.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 3 dalį, jeigu kiekvienos šalies dalis reikalavimų patenkinama,
o dalis atmetama, arba jeigu susiklosto ypatingos aplinkybės, Pirmosios instancijos teismas gali paskirstyti bylinėjimosi
išlaidas šalims arba nurodyti kiekvienai padengti savo išlaidas. Šioje byloje dalis ieškovės ir Komisijos reikalavimų buvo
atmesta, todėl darytina išvada, kad kiekviena iš jų padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Vadovaujantis Procedūros reglamento 87 straipsnio 4 dalies ketvirta pastraipa, SEB ir
De'Longhi
, įstojusios į bylą šalys, pačios padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais,
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (trečioji kolegija),
nusprendžia:
1.
2002 m. sausio 8 d. Komisijos sprendimas SG (2002) D/228078, kuriuo neprieštaraujama
SEB
ir
Moulinex
koncentracijai ir ji pripažįstama suderinama su bendrąja rinka ir Europos ekonominės erdvės susitarimu, jeigu laikomasi pasiūlytų
įsipareigojimų (byla COMP/M.2621 ─ SEB/Moulinex), yra panaikinamas tiek, kiek jis yra susijęs su Italijos, Ispanijos, Suomijos,
Jungtinės Karalystės ir Airijos rinkomis.
2.
Likusi ieškinio dalis atmetama.
3.
Ieškovė ir Komisija padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
4.
SEB SA ir
De'Longhi SpA
padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Lenaerts Azizi Jaeger
Paskelbta 2003 m. balandžio 3 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Kancleris          Pirmininkas
Turinys
Teisinis pagrindas
Faktinės bylos aplinkybės
I –  Nagrinėjamos įmonės
II –  Nacionalinė procedūra
III –  Procedūra Komisijoje
Ginčijamas sprendimas
I – Nagrinėjamos prekių rinkos
II – Nagrinėjamos geografinės rinkos
III – Prekių ženklo svarba
IV –  Konkurencinis vertinimas
V –  Koncentracijos šalių įsipareigojimai
VI –  Valstybės pagalba
Procesas ir šalių reikalavimai
Dėl priimtinumo
I – Šalių argumentai
II – Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Dėl esmės
I –  Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su esminių procedūrinių reikalavimų pažeidimu Komisijai priėmus pavėluotai SEB
pateiktus įsipareigojimus
Šalių argumentai
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
II –  Dėl antrojo (ieškinio) pagrindo, susijusio su tuo, kad Komisija padarė teisės klaidą ir leido koncentraciją nepradėjusi
antrosios stadijos
Šalių argumentai
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
III –  Dėl trečiojo (ieškinio) pagrindo, susijusio su akivaizdžia vertinimo klaida, nes įsipareigojimai buvo nepakankami,
kad būtų išspręstos kilusios konkurencijos problemos
Dėl pirmosios dalies, susijusios su tuo, kad įsipareigojimu suteikti licenciją naudoti prekių ženklą pagal savo pobūdį negali
būti išspręstos dėl koncentracijos kilusios konkurencijos problemos
A –  Šalių argumentai
B –  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Dėl antrosios dalies, susijusios su tuo, kad Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą, priimdama nepakankamos trukmės
įsipareigojimus
A –  Šalių argumentai
B –  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Dėl trečiosios dalies, susijusios su tuo, kad Vokietijos rinkoje nustatytas įpareigojimas pirkti prekes iš SEB ir sąlygos,
susijusios su visų licencijos turėtojų teise pirkti prekes iš SEB, sustiprins SEB-Moulinex padėtį
A –  Šalių argumentai
B –  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Dėl ketvirtosios dalies, susijusios su tuo, kad, Komisijai sutikus, jog Moulinex prekių ženklą naudos įvairios įmonės įvairiose
Europos Sąjungos šalyse, SEB-Moulinex ir licencijos turėtojas (-ai) gali susitarti dėl savo veiksmų
A –  Šalių argumentai
B –  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Dėl penktosios dalies, susijusios su tuo, kad Komisija leido koncentraciją nesant įsipareigojimų rinkose, kuriose kilo rimtų
konkurencijos problemų
A –  Šalių argumentai
B –  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
1.  Dėl priimtinumo
2.  Dėl esmės
a)  Dėl keturių nagrinėjimo etapų
–  Dėl 40 % dominavimo ribų
–  Dėl didelio veiklos sričių sutapimo nebuvimo
–  Dėl susijungusio ūkio subjekto padėties konkurentų atžvilgiu
–  Dėl prekių asortimento poveikio
b)  Dėl šalių, kurių neapėmė įsipareigojimai
–  Norvegijoje
–  Ispanijoje
–  Suomijoje
–  Italijoje
–  Jungtinėje Karalystėje ir Airijoje
c)  Išvada
Dėl kaltinimo, kad dėl įsipareigojimų yra padalijama rinka, susijusi su Moulinex prekių ženklu
A –  Šalių argumentai
B –  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
IV –  Dėl ketvirtojo (ieškinio) pagrindo, susijusio su tuo, kad Komisija padarė teisės klaidą, neišnagrinėjusi, ar labai maža
kaina, kurią SEB sumokėjo už Moulinex perėmimą, ir Prancūzijos Respublikos suteikta finansinė pagalba nebuvo tokio pobūdžio,
kad sustiprintų SEB padėtį nagrinėjamose rinkose jos konkurentų nenaudai
Šalių argumentai
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Dėl bylinėjimosi išlaidų