CELEX: 62004TJ0222
Valstybės pagalba
Italijos valdžios institucijų nustatyta pagalbos schema, taikoma tam tikroms viešąsias paslaugas teikiančioms įmonėms atleidžiant jas nuo mokesčių ir suteikiant paskolas palankiomis palūkanomis
Sprendimas, kuriuo pagalba pripažinta nesuderinama su bendrąja rinka
Esama ar nauja pagalba
EB 86 straipsnio 2 dalis

Ginčo aplinkybės
1.
Dėl nacionalinio teisinio pagrindo
Legge n
o
142 ordinamento delle autonomie locali
(1990 m. birželio 8 d. Įstatymas Nr. 142 dėl vietos autonomijų organizavimo, GURI, Nr. 135, 1990 m. birželio 12 d., toliau – Įstatymas Nr. 142/90) įgyvendinta teisinių organizacinių priemonių, kuriomis komunos gali naudotis viešosioms paslaugoms administruoti, visų pirma vandens, dujų, elektros paskirstymo ir transporto srityse, reforma Italijoje. Šio įstatymo su pakeitimais 22 straipsnyje numatyta galimybė komunoms steigti įvairių teisinių formų bendroves viešosioms paslaugoms teikti. Tarp jų numatyta galimybė steigti komercines bendroves arba ribotos atsakomybės bendroves, kurių didžioji dalis akcininkų yra viešieji asmenys (toliau – Įstatyme Nr. 142/90 numatytos bendrovės).
Tokiomis aplinkybėmis pagal
Legge n
o
488 di conversione in legge, con modificazioni, del decreto-legge 1
o
luglio 1986, n
o
318, recante provvedimenti urgenti per la finanza locale
(1986 m. rugpjūčio 9 d. Įstatymas Nr. 488 dėl 1986 m. liepos 1 d. Dekreto-įstatymo Nr. 318, nustatančio skubias vietos finansams skirtas priemones, pakeitimo į įstatymą su pakeitimais, GURI, Nr. 190, 1986 m. rugpjūčio 18 d.) 9a straipsnį iš
Cassa Depositi e Prestiti
(toliau – CDDPP) 1994–1998 m. laikotarpiu Įstatyme Nr. 142/90 numatytoms bendrovėms, kurios teikė viešąsias paslaugas, buvo teikiamos paskolos specialiomis palūkanomis (toliau – CDDPP paskolos).
Be to, pagal kartu skaitomas
Legge n
o
549 (su) misure di razionalizzazione della finanza pubblica
(1995 m. gruodžio 28 d. Įstatymas Nr. 549 dėl viešųjų finansų racionalizavimo priemonių, GURI paprastasis priedas, Nr. 302, 1995 m. gruodžio 29 d., toliau – Įstatymas Nr. 549/95) 3 straipsnio 69 ir 70 dalių ir
Decreto-legge n
o
331 (su) armonizzazione delle disposizioni in materia di imposte sugli oli minerali, sull’alcole, sulle bevande alcoliche, sui tabacchi lavorati e in materia di IVA con quelle recate da direttive CEE e modificazioni conseguenti a detta armonizzazione, nonché disposizioni concernenti la disciplina dei centri autorizzati di assistenza fiscale, le procedure dei rimborsi di imposta, l’esclusione dall’ILOR dei redditi di impresa fino all’ammontare corrispondente al contributo diretto lavorativo, l’istituzione per il 1993 di un’imposta erariale straordinaria su taluni beni ed altre disposizioni tributarie
(1993 m. rugpjūčio 30 d. Dekretas-įstatymas Nr. 331 dėl įvairių sričių mokestinių nuostatų suderinimo, GURI, Nr. 203, 1993 m. rugpjūčio 30 d., toliau – Dekretas-įstatymas Nr. 331/93) nuostatas Įstatyme Nr. 142/90 numatytų bendrovių naudai nustatytos tokios priemonės:
—
atleidimas nuo visų mokesčių, taikomų turto perdavimo sandoriams pertvarkant specialias įmones ir municipalines įmones į Įstatyme Nr. 142/90 numatytas bendroves (toliau – atleidimas nuo perdavimo mokesčių),
—
visiškas atleidimas nuo pelno mokesčio, t. y. nuo juridinių asmenų pelno mokesčio ir vietos pajamų mokesčio, trejus metus, tačiau vėliausiai iki 1999 finansinių metų, toliau – atleidimas trejus metus nuo pelno mokesčio).
2.
Administracinė procedūra
Gavusi skundą dėl minėtų priemonių, Komisija 1997 m. gegužės 12 d., birželio 16 d. ir lapkričio 21 d. laiškais Italijos valdžios institucijų paprašė pateikti informacijos šiuo klausimu.
1997 m. gruodžio 17 d. laišku Italijos valdžios institucijos pateikė dalį prašytos informacijos. Be to, Italijos valdžios institucijų prašymu 1998 m. sausio 19 d. įvyko posėdis.
1999 m. gegužės 17 d. laišku Komisija pranešė Italijos valdžios institucijoms apie sprendimą pradėti EB 88 straipsnio 2 dalyje numatytą procedūrą. Šis sprendimas buvo paskelbtas 1999 m. liepos 31 d.
Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje
(
OL C 220, 1999, p. 14
).
Gavusi trečiųjų suinteresuotųjų šalių ir Italijos valdžios institucijų pastabas, Komisija kelis kartus jų paprašė pateikti papildomos informacijos. Be to, Komisija kelis kartus susitiko su Italijos valdžios institucijomis bei į procedūrą įstojusiomis trečiosiomis suinteresuotomis šalimis.
Kai kurios Įstatyme Nr. 142/90 numatytos bendrovės, kaip antai
ACEA SpA, AEM SpA
ir
Azienda Mediterranea Gas e Acqua SpA
(
AMGA
), kurios taip pat pareiškė ieškinį dėl šioje byloje ginčijamo sprendimo panaikinimo (atitinkamai bylos T-297/02, T-301/02 ir T-300/02), be kita ko, tvirtino, kad aptariamos trijų rūšių priemonės nėra valstybės pagalba.
Italijos valdžios institucijos ir
Confederazione Nazionale dei Servizi (Confservizi)
, konfederacija, jungianti, be kita ko, Įstatyme Nr. 142/90 numatytas bendroves ir specialias savivaldos įmones Italijoje, iš esmės pritarė šiai pozicijai.
Tačiau
Bundesverband der deutschen Industrie eV
(
BDI
), Vokietijos pramonės ir su ja susijusių paslaugų teikėjų asociacijos, nuomone, aptariamos priemonės gali lemti konkurencijos iškraipymus ne tik Italijoje, bet ir Vokietijoje.
Be to,
Gas-it
, Italijos dujų paskirstymo sektoriaus privačių operatorių asociacija, pareiškė, kad aptariamos priemonės, visų pirma atleidimas trejus metus nuo pelno mokesčio, yra valstybės pagalba.
2002 m. birželio 5 d. Komisija priėmė Sprendimą 2003/193/EB dėl Italijos valstybės pagalbos atleidžiant nuo mokesčių ir teikiant paskolas palankiomis sąlygomis Įstatyme Nr. 142/90 numatytoms bendrovėms (
OL L 77, 2003, p. 21
, toliau – ginčijamas sprendimas).
3.
Ginčijamas sprendimas
Komisija pirmiausia pabrėžia, kad ji išnagrinėjo tik ginčijamomis priemonėmis nustatytas visuotinio taikymo pagalbos schemas, o ne atskiroms įmonėms individualiai suteiktą pagalbą, taigi ginčijamame sprendime jos atlikta analizė yra bendro pobūdžio ir abstrakti. Šiuo klausimu ji pareiškė, kad Italijos Respublika „nesuteikė individualiai mokesčių lengvatų ir [jai] nepranešė apie jokį atskirą pagalbos suteikimo atvejį, kartu perduodama visą reikiamą informaciją jai įvertinti“. Komisija nurodo, kad todėl ji turi atlikti bendrą ir abstrakčią nagrinėjamų schemų analizę tiek jų kvalifikavimo, tiek jų suderinamumo su bendrąja rinka vertinimo atžvilgiu (ginčijamo sprendimo 42–45 konstatuojamosios dalys).
Komisijos nuomone, CDDPP paskolos ir atleidimas trejus metus nuo pelno mokesčio (toliau kartu – nagrinėjamos priemonės) yra valstybės pagalba. Iš tiesų tokių lengvatų iš valstybės išteklių suteikimas Įstatyme Nr. 142/90 numatytoms bendrovėms sustiprina jų konkurencinę padėtį visų kitų įmonių, norinčių teikti tas pačias paslaugas, atžvilgiu (ginčijamo sprendimo 48–75 konstatuojamosios dalys). Nagrinėjamos priemonės taip pat nesuderinamos su bendrąja rinka, nes jos neatitinka nei EB 87 straipsnio 2 ir 3 dalių, nei EB 86 straipsnio 2 dalies reikalavimų, be to, pažeidžia EB 43 straipsnį (ginčijamo sprendimo 94–122 konstatuojamosios dalys).
Atleidimas nuo perdavimo mokesčio, Komisijos nuomone, atvirkščiai, nėra valstybės pagalba EB 87 straipsnio 1 dalies prasme, nes šis mokestis mokėtinas steigiant naują ūkio subjektą arba vienam ūkio subjektui perduodant turtą kitam. Tačiau materialiniu požiūriu, municipalinės įmonės ir Įstatyme Nr. 142/90 numatytos bendrovės išreiškia tą patį ūkio subjektą. Taigi jų atleidimas nuo šio mokesčio pateisinamas sistemos pobūdžiu ir bendra sąranga (ginčijamo sprendimo 76–81 konstatuojamosios dalys).
Ginčijamo sprendimo rezoliucinėje dalyje nustatyta:
„
1 straipsnis
Atleidimas nuo perdavimo mokesčio <…> nėra valstybės pagalba [EB] 87 straipsnio 1 dalies prasme.
2 straipsnis
Atleidimas trejus metus nuo pelno mokesčio <…> ir dėl [CDDPP...] paskolų gaunama nauda yra valstybės pagalba [EB] 87 straipsnio 1 dalies prasme.
Ši pagalba nesuderinama su bendrąja rinka.
3 straipsnis
Italija imasi visų būtinų priemonių, kad iš pagalbos gavėjo būtų pareikalauta grąžinti 2 straipsnyje apibūdintą pagalbą, kuri jam buvo suteikta neteisėtai.
Pagalba turi būti išieškoma nedelsiant ir pagal nacionalines procedūras, jeigu jos leidžia faktiškai ir nedelsiant įvykdyti [ginčijamą] sprendimą.
Į išieškotiną pagalbą įskaitomos palūkanos, kurios apskaičiuojamos nuo to momento, kai gavėjui buvo suteikta neteisėta pagalba, iki jos faktinio grąžinimo. Palūkanos apskaičiuojamos pagal orientacinę palūkanų normą, kuri yra taikoma regioninės pagalbos subsidijos ekvivalentui apskaičiuoti.
<…>“
Procesas ir šalių reikalavimai
2002 m. rugpjūčio 8 d. Italijos Respublika pateikė ieškinį Teisingumo Teismui dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo, įregistruotą numeriu C-290/02. Teisingumo Teismas konstatavo, kad šio ieškinio dalykas yra tas pats kaip ir ieškinių bylose T-292/02, T-297/02, T-300/02, T-301/02 ir T-309/02, t. y. ginčijamo sprendimo panaikinimas, ir šie ieškiniai susiję, nes kiekvienoje šių bylų nurodyti pagrindai didžiąja dalimi sutampa. 2003 m. birželio 10 d. nutartimi Teisingumo Teismas pagal savo statuto 54 straipsnio trečią pastraipą sustabdė bylos C-290/02 nagrinėjimą, kol bus priimtas galutinis Pirmosios instancijos teismo sprendimas bylose T-292/02, T-297/02, T-300/02, T-301/02 ir T-309/02.
2004 m. birželio 8 d. nutartimi Teisingumo Teismas nusprendė perduoti bylą C-290/02 Pirmosios instancijos teismui, kuris, remiantis 2004 m. balandžio 26 d. Tarybos sprendimo 2004/407/EB, Euratomas, iš dalies keičiančio Protokolo dėl Teisingumo Teismo statuto 51 ir 54 straipsnius (
OL L 132, p. 5
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk., 5 t., p. 85), 2 straipsnio nuostatomis, įgijo jurisdikciją priimti sprendimą dėl valstybių narių Komisijai pareikštų ieškinių. Taip ši byla buvo įregistruota Pirmosios instancijos teismo kanceliarijoje numeriu T-222/04.
Pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 14 straipsnį aštuntosios kolegijos siūlymu bei išklausęs šalis pagal šio reglamento 51 straipsnį, Pirmosios instancijos teismas nusprendė perduoti bylą išplėstinės sudėties kolegijai.
Remdamasis teisėjo pranešėjo pranešimu, Pirmosios instancijos teismas (aštuntoji išplėstinė kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso dalį.
2008 m. kovo 13 d. Pirmosios instancijos teismo aštuntosios išplėstinės kolegijos pirmininko nutartimi bylos T-292/02, T-297/02, T-300/02, T-301/02, T-309/02, T-189/03 ir T-222/04 buvo sujungtos pagal Procedūros reglamento 50 straipsnį, kad būtų bendrai vykdoma žodinė proceso dalis.
Per 2008 m. balandžio 16 d. posėdį buvo išklausytos šalių žodinės pastabos ir atsakymai į Pirmosios instancijos teismo pateiktus klausimus.
Italijos Respublika Pirmosios instancijos teismo prašo:
—
panaikinti ginčijamo sprendimo 2 straipsnį.
Komisija Pirmosios instancijos teismo prašo:
—
atmesti ieškinį kaip nepagrįstą,
—
priteisti iš Italijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
Dėl teisės
Grįsdama savo ieškinį Italijos Respublika nurodo keletą pagrindų, kuriuos galima sugrupuoti ir nagrinėti taip:
—
EB 87 straipsnio 1 dalies pažeidimas, kiek tai susiję su atleidimo trejus metus nuo pelno mokesčio ir CDDPP paskolų pripažinimu valstybės pagalba, ir motyvavimo stoka,
—
klaida aptariamas priemones pripažinus nauja pagalba ir tuo padarytas EB 88 straipsnio 1 dalies pažeidimas,
—
klaidingas EB 86 straipsnio 2 dalies taikymas,
—
procesinių taisyklių pažeidimas dėl neišsamiai atlikto tyrimo.
1.
Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, grindžiamo EB 87 straipsnio 1 dalies pažeidimu, kiek tai susiję su atleidimo trejus metus nuo pelno mokesčio ir CDDPP paskolų pripažinimu valstybės pagalba
Šiuo ieškinio pagrindu Italijos Respublika teigia, kad aptariamos priemonės nėra valstybės pagalba. Šį pagrindą sudaro trys dalys, atitinkamai susijusios su konkurencijos ir poveikio valstybių narių tarpusavio prekybai nebuvimu, atrankinio pobūdžio nebuvimu ir motyvavimo stoka.
Šalių argumentai
Dėl pirmos dalies, grindžiamos konkurencijos ir poveikio valstybių narių tarpusavio prekybai nebuvimu
Italijos Respublika teigia, kad Įstatyme Nr. 142/90 numatytos bendrovės iš principo savo veiklą gali vystyti tik viešųjų paslaugų srityje, o šioje srityje nėra konkurencijos. Iš tiesų specialiosios įmonės ir Įstatyme Nr. 142/90 numatytos bendrovės turi teisinį ar faktinį viešųjų paslaugų monopolį savo komunoje. Todėl šios viešosios paslaugos būtinai turės vietos pobūdį.
Įstatyme Nr. 142/90 numatytų bendrovių veiklos tikslas numatytas įstatyme, o šios bendrovės įsteigtos valdyti vieną ar kelias paslaugas, priklausančias atitinkamos vietos valdžios įstaigos kompetencijai. Todėl iš privatinės teisės kylančiu šių bendrovių veiksnumu neišvengiamai turi būti naudojamasi siekiant institucinių tikslų ir tikslas turi būti viešųjų paslaugų valdymas. Iš to darytina išvada, kad viešiesiems asmenims priklausančios bendrovės, skirtos teikti viešąsias paslaugas, tokios kaip Įstatyme Nr. 142/90 numatytos bendrovės, savo veiklą turi apriboti viešųjų paslaugų teikimu.
Iš to, Italijos Respublikos teigimu, reikia daryti išvadą, kad Įstatyme Nr. 142/90 numatytoms bendrovėms iš principo taikomi teritoriniai ir veiklos sferos apribojimai. Jų veikla už komunos teritorijos ribų galima tik įvykdžius griežtas sąlygas, t. y., pirma, sudarius išankstinį suinteresuotų komunų ar provincijų sutartį arba susitarimą, antra, nustačius funkcinį ryšį tarp už teritorijos ribų atliekamos veiklos ir komunos, kuriai bendrovė priklauso, poreikių. Todėl vietos viešųjų paslaugų konkurso laimėjimas kitose komunose ar Įstatyme Nr. 142/90 numatytų bendrovių veiklos išplėtimas į kitus sektorius tėra tik galimybės. Tačiau ginčijamame sprendime nepateikiama jokių pavyzdžių ar įrodymų, kad Įstatyme Nr. 142/90 numatytos bendrovės išplėtė savo veiklos sritį. Tik du kartus viena ar kelios Įstatyme Nr. 142/90 numatytos bendrovės dalyvavo konkurse viešųjų paslaugų teikimo koncesijai gauti kitos nei savo kilmės komunos teritorijoje. Be kita ko, tai buvo nedidelės reikšmės viešieji pirkimai.
Italijos Respublika patikslina, kad paslaugos, išvardytos
legge n
o
103 (sulla) assunzione diretta dei pubblici servizi da parte dei comuni
(1903 m. kovo 29 d. Įstatymas Nr. 103 dėl komunų tiesiogiai teikiamų viešųjų paslaugų, GURI, 1903 m. kovo 29 d.) 1 straipsnyje pateiktame sąraše, teikiamos taikant monopolio arba tiesioginio teikimo tvarką, o kitos paslaugos turi būti teikiamos pagal konkurencinę tvarką. Įstatymas Nr. 142/90 šios situacijos nepakeitė.
Priminusi Komisijos pareigą nurodyti ir įvertinti faktines aplinkybes, kurios įrodytų, kad pagalba gali turėti neigiamą poveikį konkurencijai ir prekybai, Italijos Respublika pastebi, kad finansinė pagalba gali turėti įtakos prekybai tarp valstybių narių, jei ją gavusi įmonė veikia rinkoje, kurioje vyksta intensyvi konkurencija. Šiuo atveju taip nėra.
Komisija ginčija Italijos Respublikos argumentus.
Dėl antros dalies, grindžiamos atrankinio pobūdžio nebuvimu
Italijos Respublika teigia, kad aptariamomis priemonėmis nesuteikiamas joks pranašumas EB 87 straipsnio 1 dalies prasme.
Dėl atleidimo trejus metus nuo pelno mokesčio Italijos Respublika teigia, kad ši priemonė nėra atrankinė, nes iš esmės tokia pati tvarka taikoma municipalinėms įmonėms.
Dėl CDDPP paskolos Italijos Respublika teigia, kad šiuo atveju nėra pranašumo, nes maksimali CDDPP taikoma palūkanų norma nėra mažesnė už maksimalią referencinę palūkanų normą. Bet kokiu atveju, CDDPP paskolos gavėjai, kurie yra didžiąja dalimi viešosioms institucijoms priklausantys subjektai, vykdantys labai stabilią ūkinę veiklą – viešųjų paslaugų teikimą, yra itin patikimi skolininkai. Be to, CDDPP paskolos yra fiksuotų palūkanų ir ilgalaikės paskolos, o tai, atsižvelgiant į nuolatinio palūkanų augimo laikotarpį, lėmė, kad jų palūkanos yra palankesnės nei kintamų ar trumpalaikių paskolų palūkanos. Atsižvelgiant į visas šias aplinkybes, yra normalu Įstatyme Nr. 142/90 numatytoms bendrovėms taikyti žemesnę palūkanų normą nei „normalioms“ įmonėms. Taigi išeina, kad iš esmės tai yra rinkos palūkanos.
Komisija atmeta Italijos Respublikos argumentus.
Dėl trečios dalies grindžiamos motyvavimo stoka
Italijos Respublika iš esmės teigia, kad norėdama įvykdyti motyvavimo pareigą, Komisija negalėjo atsisakyti bent iš dalies išnagrinėti aptariamos priemonės naudos gavėjų veiklos ir jos svarbos nacionalinėje bei Bendrijos rinkose. Šiame kontekste ji taip pat teigia, kad ginčijamo sprendimo teiginiai dėl aptariamų rinkų konkurencinio pobūdžio ir atleidimo trejus metus nuo pelno mokesčio įtakos prekybai Bendrijos viduje neatitinka tikrovės. Be to, ginčijamame sprendime nėra jokios nuorodos į kitose valstybėse narėse esančią rinkų situaciją ar informacijos apie rinkas, kuriose veikia šiuo atleidimu besinaudojantys subjektai.
Komisija mano, kad ginčijamas sprendimas yra pakankamai pagrįstas.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Iš pradžių reikia priminti, kad, norint pripažinti pagalbą EB 87 straipsnio 1 dalies prasme, turi būti tenkinamos visos šioje nuostatoje numatytos sąlygos. Pirma, tai turi būti valstybės įsikišimas arba įsikišimas panaudojant valstybinius išteklius. Antra, šis įsikišimas turi galėti paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą. Trečia, turi būti suteiktas atrankinio pobūdžio pranašumas. Ketvirta, jis turi iškreipti konkurenciją ar kelti grėsmę, kad ji bus iškreipta (žr. 2003 m. liepos 24 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Altmark Trans ir Regierungspräsidium Magdeburg
, C-280/00, Rink. p. I-7747, toliau – Sprendimas
Altmark
, 74 ir 75 punktus ir nurodytą teismų praktiką bei 2005 m. kovo 3 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Heiser
, C-172/03, Rink. p. I-1627, 27 punktą).
Šioje byloje reikia konstatuoti, jog Italijos Respublika teigia, kad nėra tenkinamos trys iš keturių sąlygų pripažinti pagalbą EB 87 straipsnio 1 dalies prasme, t. y. sąlygos dėl poveikio Bendrijos vidaus prekybai, įtakos konkurencijai ir atrankinio pobūdžio.
Dėl tariamo poveikio konkurencijai ir Bendrijos vidaus prekybai nebuvimo
Vertindama antrą ir ketvirtą iš šio sprendimo 39 punkte išvardytų sąlygų, pagal nusistovėjusią teismo praktiką Komisija neprivalo nustatyti, kad pagalba turėjo realų poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai ir kad ji iš tikrųjų iškraipė konkurenciją, o tik turi išsiaiškinti, ar ši pagalba gali daryti įtaką tokiai prekybai ir iškraipyti konkurenciją (žr. 2005 m. gruodžio 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Unicredito Italiano
, C-148/04, Rink. p. I-11137, 54 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Taip pat reikia priminti, kad pagalbos schemos atveju Komisija gali apsiriboti nagrinėjamos pagalbos schemos požymių analize, kad savo sprendimo motyvuose įvertintų, ar dėl šios schemos sąlygų daugiausia naudos ji gali suteikti įmonėms, dalyvaujančioms valstybių narių tarpusavio prekyboje (2002 m. kovo 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Italija prieš Komisiją
, C-310/99, Rink. p. I-2289).
Reikia priminti ir tai, kad bet kokia pagalba, suteikta įmonei, kuri savo veiklą vykdo Bendrijos rinkoje, gali iškraipyti konkurenciją ir daryti įtaką valstybių narių tarpusavio prekybai (žr. 2002 m. kovo 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Diputación Foral de Álava prieš Komisiją
,
T-92/00 ir T-103/92, Rink. p. II-1385
, 72 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Be to, nėra ribos ar procentinio dydžio, kurių neviršijus galima manyti, kad nėra daroma įtaka valstybių narių tarpusavio prekybai. Palyginti maža pagalba ar palyginti mažas ją gaunančios įmonės dydis
a priori
nereiškia, kad nebus daroma įtaka valstybių narių tarpusavio prekybai (1990 m. kovo 21 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Belgija prieš Komisiją
, vadinamo
Tubemeuse
, C-142/87, Rink. p. I-959, 43 punktas; 1994 m. rugsėjo 14 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Ispanija prieš Komisiją
, C-278/92–C-280/92, Rink. p. I-4103, 42 punktas ir šio sprendimo 39 punkte minėto Sprendimo
Altmark
81 punktas).
Maža to, Teisingumo Teismas pažymėjo, kad neatmestina galimybė, jog įmonei, kuri teikia tik vietos ar regionines transporto paslaugas ir neteikia transporto paslaugų ne savo kilmės valstybėje, suteikta valstybės subsidija vis dėlto gali turėti įtakos valstybių narių tarpusavio prekybai EB 87 straipsnio 1 dalies prasme. Valstybei narei suteikus įmonei valstybės subsidiją, minėtos įmonės transporto paslaugų teikimas gali būti išlaikytas ar išplėstas, ir dėl to kitose valstybėse narėse įsteigtos įmonės turi mažiau galimybių teikti transporto paslaugas šios valstybės rinkoje (šio sprendimo 39 punkte minėto Sprendimo
Altmark
77 ir 78 punktai).
Šioje byloje, kiek tai susiję su sąlyga dėl poveikio konkurencijai, visų pirma reikia konstatuoti, kad aptariamos priemonės skirtos tik konkrečiai įmonių kategorijai, t. y. Įstatyme Nr. 142/90 numatytoms bendrovėms.
Tačiau, Italijos Respublikos teigimu, aptariamos priemonės neiškraipo konkurencijos, nes Įstatyme Nr. 142/90 numatytos bendrovės savo veiklą vykdo viešųjų paslaugų srityje, kurioje nevyksta konkurencija.
Atsižvelgiant į Įstatyme Nr. 142/90 numatytų bendrovių įkūrimo aplinkybes, sritys, kurioms iš esmės skirtos aptariamos priemonės, kaip aišku iš 32 ginčijamo sprendimo konstatuojamosios dalies, yra vietos viešųjų paslaugų sektoriai, pavyzdžiui, vandens distribucija ir valymas, viešasis transportas, dujų ir elektros paskirstymas, atliekų perdirbimas ir vaistų mažmeninė prekyba.
Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad, kaip nurodyta ginčijamo sprendimo 73 ir 84 konstatuojamosiose dalyse, tam tikruose susijusiuose sektoriuose, kaip antai farmacijos produktų mažmeninės prekybos, atliekų, dujų, elektros ir vandens, aptariamų priemonių įsigaliojimo metu buvo tam tikra konkurencija.
Be to, konstatuotina, kad, kaip tvirtina Komisija, Įstatyme Nr. 142/90 numatytų bendrovių veiklos sektoriuose įmonės konkuruoja dėl vietos viešųjų paslaugų koncesijų suteikimo įvairiose komunose ir kad minėtų koncesijų rinka yra konkurencinga rinka (ginčijamo sprendimo 67 ir 68 konstatuojamosios dalys).
Reikia atmesti Italijos Respublikos argumentą, susijusį su konkurencijos nebuvimu viešųjų paslaugų srityje dėl to, kad koncesijų sutartys buvo sudaromos tik su konkrečius požymius turinčiomis įmonėmis. Pirma, sutarčių sudarymas su konkrečius požymius turinčiomis įmonėmis nepaneigia pirmesniuose punktuose padarytos išvados, kad aptariamoje rinkoje buvo bent jau tam tikra konkurencija. Antra, šiuo argumentu veikiau įrodoma, kad aptariamos priemonės riboja konkurenciją, o ne tai, kad nagrinėjamoje rinkoje nėra konkurencijos. Kaip pabrėžia Komisija ginčijamo sprendimo 71 konstatuojamojoje dalyje, negalima atmesti galimybės, kad pats pagalbos Įstatyme Nr. 142/90 numatytų bendrovių naudai buvimas paskatino komunas tiesiogiai joms patikėti paslaugų teikimą, o ne sudaryti sutartis dėl koncesijų paskelbus atvirą konkursą.
Konkrečiai kalbant apie tai, ar aptariamos priemonės iškraipė ar galėjo iškraipyti rinkoje buvusią konkurenciją, reikia konstatuoti, kad aptariamos priemonės sustiprino konkurencinę Įstatyme Nr. 142/90 numatytų bendrovių padėtį, palyginus su bet kuria kita Italijos ar užsienio valstybės įmone, kuri vykdo veiklą nagrinėjamoje rinkoje. Kaip teisingai pažymi Komisija ginčijamo sprendimo 62 konstatuojamojoje dalyje, įmonės, kurios nėra kapitalo bendrovės ir kurių didžioji akcinio kapitalo dalis nepriklauso vietos valdžios institucijoms, yra mažiau palankioje padėtyje, kai jos pageidauja dalyvauti konkurse dėl teisės teikti tam tikrą paslaugą tam tikroje teritorijoje suteikimo.
Be to, aptariamos priemonės gali padėti Įstatyme Nr. 142/90 numatytoms bendrovėms išplėsti veiklą į kitas konkurencingas rinkas, taip iškraipant konkurenciją net kituose nei vietos viešųjų paslaugų sektoriuose. Šiuo klausimu iš Įstatymo Nr. 142/1990, kaip jį aiškina
Corte suprema di cassazione
(Italijos kasacinis teismas) 1995 m. gegužės 6 d. Sprendime Nr. 4989 ir
Consiglio di Stato
(Italijos valstybės taryba) 2001 m. rugsėjo 3 d. Sprendime Nr. 4586, matyti, kad Įstatyme Nr. 142/90 numatytos bendrovės turi galimybę vykdyti veiklą kitose teritorijose tiek Italijoje, tiek užsienyje ir kitose nei jų statutuose numatytų viešųjų paslaugų srityse, išskyrus tada, kai dėl to jos dideliu mastu netektų išteklių ir priemonių ir kai tai gali pakenkti jų vietos valdžios institucijai. Beje, iš prie atsiliepimo į ieškinį pridėtų spaudos straipsnių aišku, kad bent jau kai kurios iš Įstatyme Nr. 142/90 numatytų bendrovių vykdė ir kitas veiklas nei jų įstatuose numatytos viešosios paslaugos ir tai darė už savo komunos ribų.
Iš to, kas išdėstyta, aišku, kad aptariamos priemonės iškraipo konkurenciją arba gali ją iškraipyti EB 87 straipsnio 1 dalies prasme.
Antra, kalbant apie įtakos valstybių narių tarpusavio prekybai sąlygą, visų pirma reikia priminti, kad tai, jog įmonės, kurioms taikomas Įstatymas Nr. 142/90, vienos vykdo veiklą nacionalinėje rinkoje ar net savo kilmės teritorijoje, neturi lemiamos reikšmės. Aptariamos priemonės daro įtaką valstybių narių tarpusavio prekybai, kai sumažėja kitose valstybėse narėse įsisteigusių įmonių galimybės teikti savo paslaugos Italijos rinkoje (žr. šio sprendimo 45 punktą).
Taigi Komisija ginčijamo sprendimo 70 konstatuojamojoje dalyje teisėtai konstatavo, kad aptariamos priemonės galėjo sudaryti kliūtis užsienio įmonėms, pageidaujančioms pradėti vykdyti veiklą Italijoje ar ten siūlyti savo paslaugas, ir todėl darė poveikį Bendrijos vidaus prekybai EB 87 straipsnio 1 dalies prasme.
Pirma, aptariamos priemonės yra nenaudingos užsienio įmonėms, kurios pateikia pasiūlymus dėl viešųjų paslaugų vietos koncesijų Italijoje, nes aptariama schema besinaudojančios viešosios įmonės gali pasiūlyti konkurencingesnes kainas nei jų nacionaliniai ar Bendrijos konkurentai, kurie iš jos naudos negauna. Antra, nagrinėjamos priemonės kitų valstybių narių įmonių investicijas vietos viešųjų paslaugų sektoriuje Italijoje (pavyzdžiui, įsigyjant kontrolinį akcijų paketą) padaro ne tokias patrauklias, nes nupirktoms įmonėms dėl naujų akcininkų pobūdžio neleidžiama pasinaudoti (ar jos gali nebetekti galimybės naudotis) nagrinėjamomis priemonėmis (žr. ginčijamo sprendimo 69 konstatuojamąją dalį).
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad Komisija nesuklydo manydama, kad šiuo atveju buvo įvykdytos poveikiui valstybių narių tarpusavio prekybai ir konkurencijos iškraipymui pripažinti reikalingos sąlygos. Tokiomis aplinkybėmis reikia atmesti pirmojo pagrindo pirmą dalį.
Dėl aptariamų priemonių atrankinio pranašumo
EB 87 straipsnio 1 dalis draudžia pagalbą, „kuri palaiko tam tikras įmones arba tam tikrų prekių gamybą“, t. y. atrankinę pagalbą (žr. 2005 m. gruodžio 15 d. Sprendimo
Italija prieš Komisiją
, C-66/02, Rink. p. I-10901, 94 punktą).
Kalbant apie atrankinio pobūdžio sąlygos, kuri yra sudėtinė valstybės pagalbos sąvokos dalis, įvertinimą, iš nusistovėjusios Bendrijos teismų praktikos yra aišku, kad EB 87 straipsnio 1 dalis reikalauja nustatyti, ar pagal konkrečią teisinę sistemą nacionalinė priemonė gali labiau palaikyti tam tikras įmones ar prekes nei kitas, kurios pagal minėtos sistemos siekiamus tikslus yra panašioje faktinėje ir teisinėje padėtyje (žr. 2006 m. rugsėjo 6 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Portugalija prieš Komisiją
, C-88/03, Rink. p. I-7115, 54 punktą ir jame minimą teismų praktiką).
Be kita ko, pagal nusistovėjusią teismo praktiką pagalbos sąvoka apima visas priemones, įvairiais būdais sumažinančias įmonės biudžetui paprastai tenkančias išlaidas, kurios, nors ir nebūdamos subsidijos tiesiogine šio žodžio prasme, yra panašaus pobūdžio ir turi tokį patį poveikį. (1994 m. kovo 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Banco Exterior de España
, C-387/92, Rink. p. I-877, 13 ir 14 punktai).
a) Dėl atleidimo trejus metus nuo pelno mokesčio
Nagrinėjamoje byloje viena iš aptariamų priemonių yra visiškas visų Įstatyme Nr. 142/90 numatytų bendrovių atleidimas nuo pelno mokesčio trejus metus, vėliausiai iki 1999 finansinių metų.
Neginčijama, kad atleidimas trejus metus nuo pelno mokesčio sumažina įmonės biudžetui paprastai tenkančias išlaidas ir suteikia juo besinaudojantiems asmenims finansinį pranašumą, palyginti su paprastai šiuo mokesčiu apmokestinamomis įmonėmis.
Šiuo požiūriu iš kapitalo bendrovėms Italijoje taikomos apmokestinimo tvarkos aišku, kad įprastai taikant šią tvarką visos rinkoje veikiančios įmonės turi mokėti pelno mokestį ir kad atleidimas trejus metus nuo pelno mokesčio yra išimtis iš šios tvarkos. Kadangi tik Įstatyme Nr. 142/90 numatytos bendrovės naudojasi šiuo atleidimu, kuris nesuteiktas nei kitų sektorių, nei kitoms to paties sektoriaus įmonėms, nei įmonėms, kurių dauguma akcininkų yra privatūs asmenys, šio atleidimo atrankinis pobūdis yra įrodytas.
Be kita ko, iš atleidimo trejus metus nuo pelno mokesčio pobūdžio ir laikino, – 3 metų nuo juridinio asmens statuso įgijimo, bet ne vėliau kaip iki 1999 finansinių metų pabaigos, – galiojimo termino akivaizdu, kad jis nepagrįstas aptariamos mokestinės sistemos pobūdžiu ar struktūra.
Galiausiai Italijos Respublikos argumentas, kad iš esmės tokia pati teisinė tvarka galioja municipalinėms įmonėms, nepakeičia atleidimo trejus metus nuo pelno mokesčio atrankinio pobūdžio. Šiuo požiūriu reikia pažymėti, kad priemonės atrankinis pobūdis vertinamas atsižvelgiant į visas įmones, o ne į įmones, kurios priklauso tai pačiai įmonių grupei ir naudojasi tokia pačia lengvata. Iš tiesų net darant prielaidą, kad municipalines įmonės taip pat naudojosi šia priemone, tai nepakeistų fakto, jog mokestinė priemonė yra naudinga tik vienai apibrėžtai įmonių grupei, taigi yra atrankinio pobūdžio.
b) Dėl CDDPP paskolų
Tarp šio sprendimo 61 punkte išvardytų priemonių minimos valstybės ar valstybės kontroliuojamos institucijos įmonei suteiktos paskolos palankesnėmis sąlygomis nei ši įmonė būtų galėjusi gauti kapitalo rinkoje. Jei taip buvo iš tiesų, tai, kaip ir paskola mažesnėmis palūkanomis, būtų ekonominis pranašumas EB 87 straipsnio 1 dalies prasme.
Italijos Respublika ginčija tai, kad aptariamos priemonės suteikia pranašumą jomis besinaudojančiomis įmonėmis, nes CDDPP palūkanų norma atitinka rinkos palūkanų normą.
Iš ginčijamo sprendimo 56 ir 57 konstatuojamųjų dalių aišku, kad Komisija, siekdama nustatyti, ar CDDPP Įstatyme Nr. 142/90 numatytoms bendrovėms suteiktos paskolos suteikė joms pranašumą, palygino CDDPP taikytas palūkanas su palūkanomis, kurias šios įmonės tuo pačiu laikotarpiu būtų mokėjusios kapitalo rinkoje.
Iš tiesų Komisija kaip orientacinę pasirinko normą, taikomą vertinant regioninę pagalbą, kuri periodiškai skelbiama Oficialiajame leidinyje
.
Komisija nurodė, kad tai yra palanki palūkanų norma, taikoma geros būklės įmonėms, kuria, jei apie ginčijamą tvarką būtų pranešta Komisijai, būtų remtasi vertinant, ar nėra pagalbos požymių. Reikia pripažinti, kad toks elgesys yra teisėtas (šia prasme žr. 2003 m. liepos 3 d. Sprendimo
Belgija prieš Komisiją
, C-457/00, Rink. p. I-6931, 72 punktą ir 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo
Graikija prieš Komisiją
, C-278/00, Rink. p. I-3997, 62 punktą). Be to, Italijos Respublika to neginčijo.
Dėl tos paties priežasties Italijos valdžios institucijų pasiūlytų palūkanų normų negalima pripažinti orientacinėmis. Kaip nurodė Italijos Respublika, tai yra finansų ministro dekretu nustatytos maksimalios palūkanų normos, taikomos viešųjų teritorinių subjektų imamoms banko paskoloms. Kaip teigia Komisija, šios palūkanų normos nustatomos ne rinkos sąlygomis, nes jos nustatomos atsižvelgiant į kitus viešosios valdžios institucijos nustatytus kriterijus. Be to, kadangi su viešaisiais teritoriniais subjektais siejama rizika yra daug mažesnė už su įmone siejamą riziką, neatrodo pagrįsta šias palūkanų normas rinktis orientacinėmis ir lyginti jas su CDDPP palūkanų normomis.
Bet kokiu atveju reikia pastebėti, kad didelę dalį aptariamo laikotarpio CDDPP palūkanų normos buvo mažesnės už maksimalias vietos įstaigoms taikomas bankų palūkanų normas.
Italijos Respublikos argumentą, jog atsižvelgiant į tai, kad CDDPP paskolos yra ilgalaikės, tikėtina, jog, atsižvelgiant į bendrą palūkanų normų mažėjimo perspektyvą, bankų taikomos palūkanų normos turėtų būti mažesnės už maksimalią įstatymu leidžiamą palūkanų normą, reikia atmesti. Šio teiginio teisingumo aptariamu laikotarpiu (1994–1998) Italijos Respublika nepagrindė įrodymais.
Todėl Komisija galėjo pagrįstai padaryti išvadą, kad CDDPP paskolos, suteiktos už mažesnę nei orientacinė palūkanų normą, teikė Įstatyme Nr. 142/90 numatytoms bendrovėms, t. y. tam tikroms įmonėms EB 87 straipsnio 1 dalies prasme, ekonominį pranašumą.
Iš to, kas išdėstyta, aišku, kad reikia atmesti pirmojo pagrindo antrą dalį.
Dėl pareigos motyvuoti laikymosi
Visų pirma reikia priminti, kad EB 253 straipsniu numatyta motyvavimo pareiga yra esminis procedūrinis reikalavimas, kurį reikia skirti nuo motyvavimo pagrįstumo, nuo kurio priklauso, ar ginčijamas aktas yra teisėtas iš esmės. Šiuo atžvilgiu EB 253 straipsniu reikalaujamas motyvavimas turi atitikti ginčijamo akto pobūdį bei aiškiai ir nedviprasmiškai atskleisti aktą priėmusios institucijos argumentus, kad suinteresuotieji asmenys galėtų sužinoti priimtos priemonės pagrindimą, o kompetentingas teismas – vykdyti jos kontrolę (2001 m. kovo 22 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Prancūzija prieš Komisiją
, C-17/99, Rink. p. I-2481, 35 punktas ir šio sprendimo 42 punkte minėto Sprendimo
Italija prieš Komisiją
48 punktas).
Taip pat svarbu pažymėti, kad motyvavimo reikalavimas turi būti įvertintas atsižvelgiant į bylos aplinkybes, be kita ko, į akto turinį, motyvų, kuriais remiamasi, pobūdį bei asmenų, kuriems skirtas aktas, ar kitų asmenų, kurie yra konkrečiai ir tiesiogiai su šiuo aktu susiję, suinteresuotumą gauti paaiškinimus. Nereikalaujama, kad motyvuose būtų nurodytos visos svarbios faktinės ir teisinės aplinkybės, nes nustatant, ar akto motyvai atitinka EB 253 straipsnio reikalavimus, turi būti atsižvelgiama ne tik į jų formuluotę, bet ir kontekstą bei visas nagrinėjamą sritį reglamentuojančias teisės normas (šio sprendimo 76 punkte minėto Sprendimo
Prancūzija prieš Komisiją
36 punktas ir šio sprendimo 42 punkte minėto Sprendimo
Italija prieš Komisiją
48 punktas).
Galiausiai primintina, kad nors savo sprendimo motyvuose Komisija turi išdėstyti bent jau pagalbos suteikimo aplinkybes, kai jos gali įrodyti, kad pagalba daro poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai (1987 m. spalio 14 d. Teisingumo Teismo sprendimo, 248/84, Rink. p. 4013, 18 punktas), ji neprivalo įrodinėti realių jau suteiktos pagalbos padarinių. Priešingu atveju šis reikalavimas būtų naudingas valstybėms narėms, kurios pagalbą teikia pažeisdamos EB 88 straipsnio 3 dalyje numatytą pareigą pranešti,, kitų valstybių narių, pranešančių apie planuojamą suteikti pagalbą, nenaudai (šiuo klausimu žr. 1990 m. vasario 14 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Prancūzija prieš Komisiją
(„Boussac“), C-301/87, Rink. p. I-307, 33 punktą).
Šiuo atveju pakanka pastebėti, kad skundžiamas sprendimas aiškiai nurodo ir nagrinėjamam atvejui taiko kriterijus, kuriuos priemonė turi atitikti, kad būtų galima ją pripažinti valstybės pagalba.
Visų pirma Komisija ginčijamo sprendimo 61–75 konstatuojamosiose dalyse bendrais bruožais paaiškino priežastis, kodėl aptariamos priemonės galėjo iškraipyti konkurenciją ir daryti poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai.
Ginčijamo sprendimo 66–68 konstatuojamosiose dalyse Komisija patikslino, kad šiuo atveju kalbama apie vietos viešųjų paslaugų sektorius, kuriems dažnai būdingas išimtinis paslaugų teikimas, todėl juose įmonės visų pirma konkuruoja siekdamos gauti įvairių komunų koncesijas.
Ginčijamo sprendimo 68 konstatuojamojoje dalyje pažymėjusi, kad vietos viešųjų paslaugų koncesijų rinka yra atvira Bendrijos konkurencijai ir jai taikomos EB sutarties taisyklės, Komisija ginčijamo sprendimo 69 konstatuojamojoje dalyje paaiškino, kaip aptariamos priemonės gali daryti poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai ir kaip pavyzdį nurodė, kad viešosios įmonės, kurios naudojasi aptariama tvarka, gali pasiūlyti palankesnes kainas nei tokia tvarka nesinaudojančios jų nacionalinės ar Bendrijos konkurentės. Be to, ginčijamo sprendimo 73 ir 74 konstatuojamosiose dalyse Komisija nurodė, kad aptariamos priemonės gali daryti poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai ir dėl kitų priežasčių nei nurodytosios.
Galiausiai dėl tariamos motyvavimo stokos iš atleidimo trejus metus nuo pelno mokesčio kylančio pranašumo klausimu pakanka pažymėti, kad Komisija ginčijamo sprendimo 52–54 konstatuojamosiose dalyse pakankamai paaiškino, dėl kokių priežasčių ši priemonė galėtų sustiprinti ja besinaudojančių įmonių poziciją palyginti su jų konkurentėmis ir kokį poveikį ši priemonė galėtų daryti rinkai.
Atsižvelgiant į iš teismo praktikos kylančius reikalavimus neatrodo, kad Komisija aptariamu atveju pažeidė pareigą pakankamai motyvuoti ginčijamą sprendimą, kiek jis susijęs su iš atleidimo trejus metus nuo pelno mokesčio kylančiu pranašumu, poveikiu konkurencijai ir valstybių narių tarpusavio prekybai.
Šiomis aplinkybėmis reikia atmesti pirmojo pagrindo trečią dalį.
Iš to matyti, kad turi būti atmestas visas pirmasis ieškinio pagrindas.
2.
Dėl antrojo ieškinio pagrindo, grindžiamo klaida pripažįstant aptariamas priemones nauja pagalba
Šalių argumentai
Šiuo ieškinio pagrindu Italijos Respublika teigia, kad atleidimas trejus metus nuo pelno mokesčio yra esama pagalba ir todėl ginčijamu sprendimu Komisija pažeidė EB 88 straipsnio 1 dalį. Ji teigia, kad viešojo intereso paslaugų teikimas, kurį monopolio teisėmis vykdė komunos ir municipalizuotos įmonės, nuo mokesčių buvo atleistos nuo tada kai įsigaliojo 1954 m. rugpjūčio 6 d. Įstatymas Nr. 603 (GURI, Nr. 182, 1954 m. rugpjūčio 11 d.), o pradinė tvarka, nepaisant įvairiais įstatymo galią turinčiais teisės aktais padarytų pakeitimų, iš esmės nepasikeitė. Italijos Respublika nesutinka su ginčijamo sprendimo teiginiu, kad naujiems teisės aktams praplėtus schema besinaudojančių asmenų tikslus bei veiklos sektorius ir teritoriją, 1994 m. rugpjūčio 9 d. Teisingumo Teismo sprendime
Namur-Les assurances du crédit
(
C-44/93, Rink. p. I-3829
, toliau –
Namur
sprendimas) nustatytas principas nebetaikomas šiam atvejui.
Be to, Italijos Respublika konkrečiai neminėdama 1999 m. kovo 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 659/1999, nustatančio išsamias (EB 88) straipsnio taikymo taisykles (
OL L 83, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 339) 1 straipsnio b punkto v papunkčio teigia, kad atleidimas trejus metus nuo pelno mokesčio turi būti kvalifikuojamas esama pagalba ir dėl to, kad nustačius šį atleidimą aptariamose rinkose nebuvo konkurencijos. Be kita ko, ji teigia, kad šis argumentas galioja ir CDDPP paskoloms.
Komisija, remdamasi ginčijamo sprendimo 86–91 konstatuojamosiomis dalimis, teigia, kad šioje byloje neįvykdyta nė viena iš šio sprendimo 87 dalyje minėtame Sprendime
Namur
nustatytų sąlygų.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Šio sprendimo 87 punkte minėtame Sprendime
Namur
(13 punktas) Teisingumo Teismas nusprendė, kad tiek iš EB 88 straipsnio turinio, tiek ir iš jo tikslo matyti, jog turi būti laikoma esama pagalba minėto straipsnio 1 dalies prasme iki EB sutarties įsigaliojimo egzistavusi pagalba ir pagalba, kuri galėjo būti teisėtai įgyvendinama EB 88 straipsnio 3 dalyje numatytomis sąlygomis, įskaitant tas, kurios kyla iš Teisingumo Teismo 1973 m. gruodžio 11 d. Sprendime
Lorenz
(
120/73, Rink. p. 1471
, 4–6 punktai) pateikto šio straipsnio išaiškinimo, o nauja pagalba, apie kurią turi būti pranešta, kaip numatyta minėtoje nuostatoje, laikytinos priemonės, kuriomis ketinama suteikti ar pakeisti pagalbą, atsižvelgiant į tai, kad pakeitimai gali būti susiję arba su esama pagalba, arba su pradiniais projektais, apie kuriuos pranešta Komisijai.
Kalbant apie esamą pagalbą, Reglamento Nr. 659/1999 1 straipsnio b punkte yra pateiktos ir įtvirtintos teismų praktikoje nustatytos taisyklės.
Remiantis šia nuostata, esama pagalba – tai:
i)
visa pagalba,. kuri iki Sutarties įsigaliojimo buvo teikiama atitinkamose valstybėse narėse;
ii)
patvirtinta pagalba, t. y. Komisijos arba Tarybos patvirtintos pagalbos schemos ir individuali pagalba;
iii)
pagalba, kuri laikoma patvirtinta Komisijai nepriėmus sprendimo per dviejų mėnesių terminą, skaičiuojamą iš principo nuo kitos dienos po išsamaus pranešimo gavimo dienos, per kurį Komisija turi atlikti pirminį patikrinimą;
iv)
pagalba, kurios atžvilgiu pasibaigė dešimties metų senaties terminas ją išieškoti;
v)
pagalba, kuri yra esama pagalba, nes galima nustatyti, ar jos patvirtinimo metu tai nebuvo pagalba, o tokia ji tapo vėliau dėl bendrosios rinkos vystymosi ir nebuvo atitinkamos valstybės narės pakeista. Jeigu pagal Bendrijos teisės aktus liberalizavus veiklą tam tikros priemonės tampa pagalba, po nustatytos liberalizavimo datos esama pagalba jos nebelaikomos.
Tuomet, remiantis minėto reglamento 1 straipsnio c punktu, visus esamos pagalbos pakeitimus reikia laikyti nauja pagalba.
Priemonės, kuriomis siekiama nustatyti pagalbą ar pakeisti esamą pagalbą, iš esmės yra nauja pagalba. Visų pirma, kai pakeitimas turi įtakos pačiai pirminės schemos esmei, ši schema tampa nauja pagalbos schema. Tačiau negalima kalbėti apie tokį esminį schemos pakeitimą, jei naujasis elementas gali būti aiškiai atskiriamas nuo pradinės schemos (2002 m. balandžio 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Government of Gibraltar prieš Komisiją,
T-195/01 ir T-207/01, Rink. p. II-2309109, 111 punktai).
Šioje byloje akivaizdu, kad Reglamento Nr. 659/1999 1 straipsnio b punkte numatyti antras, trečias ir ketvirtas atvejai, leidžiantys pagalbos priemonę laikyti esama pagalba, neapima aptariamos priemonės. Be to, jais Italijos Respublika nesirėmė.
Kalbant apie pirmą iš Reglamento Nr. 659/1999 1 straipsnio b punkte numatytų atvejų, iš pradžių reikia konstatuoti, kad atleidimas trejus metus nuo pelno mokesčio buvo įtvirtintas Dekretu-įstatymu Nr. 331/93 ir Įstatymu Nr. 549/95. 1990 m., kai Įstatymu Nr. 142/1990 įgyvendinta teisinių organizacinių priemonių, kuriomis komunos gali naudotis viešosioms paslaugoms administruoti, reforma, įskaitant galimybę steigti ribotos atsakomybės bendroves, kurių didžioji dalis kapitalo priklauso viešiesiems asmenims, šioms įmonėms nebuvo numatytas atleidimas trejus metus nuo pelno mokesčio.
Visos Įstatyme Nr. 142/90 numatytos bendrovės, įsteigtos nuo 1990 m. iki Dekretu-įstatymu Nr. 331/93 66 straipsnio įsigaliojimo 1993 m. rugpjūčio 30 d., buvo apmokestintos pajamų mokesčiu.
Dėl šios priežasties, kaip teisingai nurodo Komisija ginčijamo sprendimo 91 konstatuojamoje dalyje, tam, kad vietos institucijoms taikoma mokesčių sistema apimtų Įstatyme Nr. 142/90 numatytas bendroves, Italijos teisės aktų leidėjas turėjo priimti naują teisės aktą praėjus keliems dešimtmečiams po EB sutarties įsigaliojimo.
Be to, net ir darant prielaidą, kad municipalinės įmonės buvo atleistos nuo mokesčių prieš EB sutarties įsigaliojimą ir kad šis atleidimas galiojo iki 1995 m., vis dėlto Įstatyme Nr. 142/90 numatytos bendrovės iš esmės skiriasi nuo municipalinių įmonių. Municipalinėms ir specialioms įmonėms taikomų mokesčių lengvatų praplėtimas naujai ja pasinaudoti galinčių asmenų kategorijai, kaip antai Įstatyme Nr. 142/90 numatytos bendrovės, yra pakeitimas, kurį galima atskirti nuo pirminės sistemos. Kaip nurodyta 2001 m. rugsėjo 3 d.
Consiglio di Stato
sprendime Nr. 4586, Įstatyme Nr. 142/90 numatytos bendrovės ir municipalinės įmonės teisiniu požiūriu skiriasi ypač dėl to, kad pirmosioms nėra taikomi griežti teritoriniai apribojimai, kurie taikomi antrosioms, ir kad pirmųjų veiklos sritis yra daug platesnė. Taigi, kaip jau buvo pabrėžta šio sprendimo 53 punkte, Įstatyme Nr. 142/90 numatytos bendrovės turi galimybę vykdyti veiklą ne savo savivaldybės teritorijoje tiek Italijoje, tiek užsienyje ir kitose nei jų statutuose numatytų viešųjų paslaugų srityse, išskyrus tada, kai dėl to jos dideliu mastu netektų išteklių ir priemonių ir kai tai gali pakenkti jų savivaldybei.
Todėl, kaip aiškina Komisija ginčijamo sprendimo 92 konstatuojamojoje dalyje, net jeigu Įstatyme Nr. 142/90 numatytos bendrovės perėmė municipalizuotų įmonių teises ir pareigas, teisės aktai, kuriais nustatomos jų veiklos sritys ir geografinė teritorija, buvo iš esmės pakeisti.
Taigi darytina išvada, kad atleidimui trejus metus nuo pelno mokesčio, nustatytam kartu skaitomomis Įstatymo Nr. 549/95 3 straipsnio 70 dalies ir Dekretu-įstatymu Nr. 331/93 66 straipsnio 14 dalies nuostatomis, netaikomas Reglamento Nr. 659/1999 1 straipsnio b punkto i papunktis.
Dėl CDDPP paskolų pažymėtina, kad ginčijamas sprendimas taikomas tik Įstatyme Nr. 142/90 numatytoms bendrovėms suteiktoms paskoloms. Be to, dėl jau išdėstytų priežasčių, jei valstybė narė išplečia subjektų, kuriems taikomas egzistuojantis pranašumas, ratą nauja gavėjų kategorija, tai ši priemonė yra nauja pagalba. Aptariamu atveju, kadangi galimybė pasinaudoti CDDPP paskolomis buvo suteikta ir Įstatyme Nr. 142/90 numatytoms bendrovėms, pranašumas, kuris anksčiau buvo teikiamas komunoms, municipalinėms bendrovėms ir specialiosioms bendrovėms, yra nauja pagalba.
Dėl antrojo Italijos Respublikos teiginio, grindžiamo Reglamento (EB) Nr. 659/1999 1 straipsnio b punkto v papunkčiu, reikia pažymėti, kad ši nuostata gali būti taikoma tik priemonėms, kurios nebuvo pagalba jas įgyvendinant. Šiuo klausimu pakanka konstatuoti, kaip tai paaiškina Komisija ginčijamo sprendimo 83–85 konstatuojamosiose dalyse, kad aptariama priemonė buvo nustatyta tada, kai rinkoms bet kuriuo atveju, nors greičiausiai skirtingu lygiu, buvo būdinga konkurencija. Todėl reikia manyti, kad atleidimui trejus metus nuo pelno mokesčio Reglamento Nr. 659/1999 1 straipsnio b punkto v papunktis netaikomas.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia pripažinti, kad aptariamos priemonės nėra esama pagalba. Todėl reikia atmesti antrąjį ieškinio pagrindą.
3.
Dėl trečiojo ieškinio pagrindo, grindžiamo klaidingu EB 86 straipsnio 2 dalies taikymu
Šalių argumentai
Šiuo ieškinio pagrindu Italijos Respublika iš esmės teigia, kad aptariamomis priemonėmis besinaudojantys asmenys teikia bendros ekonominės svarbos paslaugas ir todėl jiems taikomas EB 86 straipsnio 2 dalyje numatyta išimtis.
Komisija pastebi, kad pagalbos suteikimui pagal EB 86 straipsnio 2 dalį gali būti netaikomas EB 87 straipsnyje numatytas draudimas su sąlyga, be kita ko, kad šia pagalba siekiama tik kompensuoti papildomas išlaidas, susijusias su bendros ekonominės svarbos paslaugų teikimu, ir jos suteikimas būtinas tam, kad įmonė galėtų vykdyti savo viešųjų paslaugų įpareigojimus nepatirdama nuostolių. Italijos Respublika nei per administracinę procedūrą, nei nagrinėjant šį ieškinį neįrodė, kad būtent taip buvo aptariamų priemonių atveju.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Visų pirma reikia pabrėžti, kad ši byla yra susijusi su pagalbos schema. Todėl reikia įrodyti, kad ši schema atitinka visas sąlygas, pagal kurias ji arba gali būti nepripažinta valstybės pagalba EB 87 straipsnio 1 dalies prasme, arba jai taikoma išimtis numatyta EB 86 straipsnio 2 dalyje.
Šiuo požiūriu reikia priminti, kad valstybės priemonės, kurios yra kompensacija įmonėms už su viešąja paslauga susijusių įpareigojimų vykdymą ir dėl kurių šios įmonės negauna realios finansinės naudos, todėl neatsiduria palankesnėje konkurencinėje padėtyje, palyginti su kitomis konkuruojančiomis įmonėmis, iš principo nelaikomos pagalba EB 87 straipsnio 1 dalies prasme (žr. šia prasme šio sprendimo 39 punkte minėto Sprendimo
Altmark
87 punktą).
Tačiau, kad tokia kompensacija nebūtų pripažįstama valstybės pagalba, ji turi atitikti tam tikras kumuliacines sąlygas. Tarp jų yra sąlyga, kad kompensaciją gaunančiai įmonei būtų iš tikrųjų pavesta vykdyti su viešąja paslauga susijusius įpareigojimus, o šie įpareigojimai būtų aiškiai apibrėžti (šio sprendimo 39 punkte minėto Sprendimo
Altmark
89 punktas), ir sąlyga, kad kompensacija nebūtų didesnė negu būtina tam, kad visiškai ar iš dalies padengtų įpareigojimų dėl viešosios paslaugos vykdymo išlaidas, atsižvelgiant į su tuo susijusias pajamas ir pagrįstą pelną, gaunamą už šių įsipareigojimų vykdymą (minėto Sprendimo
Altmark
92 punktas).
Reikia pastebėti, kad ginčijamas sprendimas buvo priimtas prieš priimant šio sprendimo 39 punkte minėtą Sprendimą
Atmark.
Tačiau pastarajame sprendime nustatyti kriterijai kyla iš EB 87 straipsnio 1 dalies aiškinimo ir yra visiškai taikomi šios bylos faktinei ir teisinei situacijai, kurią matė Komisija priimdama ginčijamą sprendimą (šia prasme žr. 2008 m. vasario 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą
BUPA ir kt. prieš Komisiją
,
T-289/03, Rink. p. II-81
, 158 punktas).
Pirmoji šio sprendimo 39 punkte minėtame Sprendime
Altmark
nustatyta sąlyga, kad kompensaciją gaunančiai įmonei būtų iš tikrųjų pavesta vykdyti su viešąją paslauga susijusius įsipareigojimus, taikoma ir tada, kai remiamasi EB 86 straipsnio 2 dalyje numatyta išimtimi.
Abiem atvejais priemonė turi atitikti viešosios paslaugos apibrėžimo ir pavedimo ją teikti principus, taip pat proporcingumo principą (žr. šia prasme šio sprendimo 110 punkte minėto Sprendimo
BUPA ir kt. prieš Komisiją
160 punktą).
Šiuo atžvilgiu reikia konstatuoti, kad Italijos Respublika nepateikė jokių patikslinimų nei dėl šio sprendimo 39 punkte minėtame Sprendimo
Atmark
nustatytų sąlygų, nei dėl EB 86 straipsnio 2 dalies taikymo. Iš tiesų vienintelis Italijos Respublikos argumentas yra tas, kad įmonės, įsteigtos taikant Įstatymą Nr. 142/90, vykdo visuotinės ekonominės svarbos veiklą ir todėl joms neturėtų būti taikomos valstybės pagalbos taisyklės.
Taip pat reikia konstatuoti, kad atsižvelgiant į aptariamos pagalbos schemos struktūrą Įstatymas Nr. 142/90 negali būti laikomas viešosios valdžios aktu, kuriuo nustatoma ir apibrėžiama konkreti priemonė, pagal kurią laikantis konkrečių įpareigojimų teikiamos vietos viešosios paslaugos. Be kita ko, šiame įstatyme aiškiai ir tiksliai neapibrėžiami juo nustatomi su viešąja paslauga susiję įpareigojimai.
Todėl reikia daryti išvadą, kad sąlygos, kylančios iš su viešąja paslauga susijusių įsipareigojimų apibrėžimo ir pavedimo principų, yra neįvykdytos.
Todėl reikia atmesti trečiąjį ieškinio pagrindą.
4.
Dėl ketvirtojo ieškinio pagrindo, grindžiamo procesinių taisyklių pažeidimu dėl neišsamiai atlikto tyrimo
Šalių argumentai
Italijos Respublika teigia, kad Komisija ginčijamame sprendime atliko abstrakčią analizę, kurioje, pažeidžiant valstybės pagalbos srityje galiojančias procesines taisykles, neatsižvelgiama į svarbius faktus. Komisija ginčijamame sprendime apsiribojo abstrakčiai nurodydama tam tikrą ūkinę veiklą ir neatsižvelgė nei į konkrečias Italijos viešųjų paslaugų rinkos sąlygas, nei į pagalbos gavėjų realiai vykdytą veiklą. Kadangi aptariamos priemonės nebuvo valstybės pagalba, o jei jos būtų tokiomis pripažintos, jos buvo esama pagalba, Italijos valdžios institucijos pagrįstai nepranešė Komisijai apie konkrečius atvejus, kuriuos ši būtų turėjusi individualiai įvertinti. Jei Komisija abejojo dėl to, kaip tiksliai kvalifikuoti šias priemones, jai derėjo vertinti, ar galėjo būti individualių atvejų.
Komisija teigia, kad šis pagrindas yra nepriimtinas, nes tai yra naujas pagrindas Procedūros reglamento 48 straipsnio 2 dalies prasme. Jei šis pagrindas visgi būtų laikomas iš dalies priimtinu, Komisija ginčija jo pagrįstumą.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Dėl Komisijos argumento dėl šio pagrindo nepriimtinumo pakanka pažymėti, jog Italijos Respublika savo ieškinyje nurodė, kad Komisija neturėjo teisės neatlikti aptariamomis priemonėmis pasinaudojusių asmenų veiklos ir jų svarbos vietos ir Bendrijos rinkose tyrimo, norėdama įvertinti, ar šios priemonės galėjo turėti poveikį prekybai tarp valstybių narių.
Taigi argumentas, kurio priimtinumas ginčijamas, buvo išdėstytas grindžiant prašymą panaikinti ginčijamą sprendimą.
Todėl prieštaravimas dėl priimtinumo turi būti atmestas ir šis pagrindas pripažintas priimtinu.
Antra, kiek tai susiję su šio ieškinio pagrindo pagrįstumu, reikia priminti, kad šioje byloje vertinama bendro taikymo pagalbos schema.
Reikia priminti, kad pagal Reglamentą Nr. 659/1999 ir teismo praktiką Komisija neprivalo analizuoti individualių pagal pagalbos schemą suteiktos pagalbos atvejų. Komisijai pakanka išnagrinėti taikomos schemos bruožus ir įvertinti, ar ji suteikia didelį pranašumą pagalbos gavėjams, palyginti su jų konkurentais, ir ja iš esmės naudojasi prekyboje tarp valstybių narių dalyvaujančios įmonės (šio sprendimo 78 punkte minėto Sprendimo
Vokietija prieš Komisiją
18 punktas ir šio sprendimo 42 punkte minėto Sprendimo
Italija prieš Komisiją
89 punktas).
Šioje byloje ginčijamame sprendime Komisijos atliktoje analizėje, nors ji ir bendro pobūdžio, nes apima visus sektorius, kuriems taikomos aptariamos priemonės, dėmesys skiriamas poveikiui, kurį šios priemonės gali turėti konkurencijai ir prekybai tarp valstybių narių. Ginčijamame sprendime neturėjo būti pateikta individualių pagal pagalbos schemą suteiktos pagalbos atvejų analizė. Bet kokiu atveju, iš bylos medžiagos aišku, kad Komisija niekuomet negavo iš Italijos Respublikos ar administracinėje procedūroje dalyvavusių įmonių visos informacijos, kad būtų galima individualiai ištirti tariamų pagalbos gavėjų situaciją.
Iš to, kas išdėstyta, aišku, kad reikia atmesti ketvirtąjį pagrindą.
Atsižvelgiant į visus nurodytus argumentus, reikia atmesti visą ieškinį.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi Italijos Respublika pralaimėjo bylą, ji turi padengti išlaidas pagal Komisijos pateiktus reikalavimus.

Remdamasis šiais motyvais,
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (aštuntoji išplėstinė kolegija)
nusprendžia:

1.
Atmesti ieškinį.

2.
Italijos Respublika padengia savo ir Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

Martins Ribeiro
Šváby
Papasavvas
Wahl
Dittrich
Paskelbta 2009 m. birželio 11 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: italų.