CELEX: 62006CJ0007
Fellebbezés
Tisztviselők
Díjazás
Külföldi munkavégzési támogatás
A személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdése a) pontjának második francia bekezdésében előírt feltétel
A »másik állam részére végzett tevékenység« fogalma

Fellebbezésében Beatriz Salvador García az Európai Közösségek Elsőfokú Bírósága
T-205/02. sz., Salvador García kontra Bizottság ügyben 2005. október 25-én hozott ítéletének (EBHT-KSZ 2005., I-A-285. és II-1311. o.
, a továbbiakban: a megtámadott ítélet) hatályon kívül helyezését kéri, amelyben az Elsőfokú Bíróság elutasította a fellebbezőnek az Európai Közösségek Bizottsága 2002. március 27-én hozott, az Európai Közösségek tisztviselői személyzeti szabályzata (a továbbiakban: személyzeti szabályzat) VII. mellékletének 4. cikkében foglalt külföldi munkavégzési támogatásra, valamint az ahhoz kapcsolódó juttatásokra való jogosultságát megtagadó határozatának (a továbbiakban: a vitatott határozat) a megsemmisítése iránti keresetét.
Jogi háttér
Az Európai Közösségek tisztviselői személyzeti szabályzata 69. cikkének a vitatott határozat meghozatalának időpontjában alkalmazandó változata akként rendelkezik, hogy a külföldi munkavégzési támogatás azon alapilletmény, háztartási támogatás és eltartott gyermek után nyújtott támogatás összegének 16%-ával egyenlő, amelyre a tisztviselő jogosult.
A személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikkének (1) bekezdése kimondja, hogy külföldi munkavégzési támogatást kell folyósítani:
„a)
az olyan tisztviselők részére:
—
akik nem állampolgárai, és soha nem is voltak állampolgárai annak az államnak, amelynek a területén alkalmazási helyük található,
és
—
akik a szolgálatba lépésük időpontját megelőző hat hónappal záródó ötéves időszakban nem rendelkeztek lakóhellyel, illetve nem folytattak főfoglalkozásként végzett tevékenységet azon állam európai területén. E rendelkezés alkalmazásában egy másik állam vagy egy nemzetközi szervezet részére végzett tevékenységből származó körülményeket nem kell figyelembe venni;
[…]”.
A jogvita alapjául szolgáló tényállás
Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 3–13. pontjában foglalta össze a jogvita előzményeit:
„3
A spanyol állampolgárságú felperes 1991 szeptemberétől 1992 júliusáig a Brüsszeli Szabadegyetemen folytatott posztgraduális tanulmányokat, majd 1992 októbere és 1993 februárja között Brüsszelben a Bizottságnál teljesített gyakorlatot.
1993. október 1-jétől1994. december 31-ig a felperes Brüsszelben folytatta szakmai tevékenységét a Navarrai Autonóm Közösség (Comunidad Autónoma de Navarra) kormányának szolgálatában. 1995. február 21-étől1995. augusztus 20-ig a Navarrai Autonóm Közösség gazdasági fejlesztésével megbízott társasággal, a Sociedad de Desarrollo de Navarra, Sodena SA-val (Navarrai fejlesztési társaság, a továbbiakban: Sodena) 1995. február 21-én kötött szerződés keretében tevékenykedett Brüsszelben.
1995. szeptember 1-je és 1996. június 31. között a felperes az Európai Parlament egyik képviselőjének tanácsadójaként dolgozott.
1996 júliusa és augusztusa folyamán a felperes Peruban egy nem kormányzati szervezet (NGO) önkénteseként dolgozott.
A felperes 1996. szeptember 2-ától1997. február 28-ig az ECO magánvállalkozással 1996. július 17-én kötött munkaszerződés keretében folytatta szakmai tevékenységét; e magánvállalkozásra a Bizottság technikai támogatási feladatok ellátását bízta.
1997. március 1-je és 1998. február 28. között a felperes a Navarrai Autonóm Közösség külgazdaságának fejlesztésével megbízott társasággal, a Sociedad de Desarrollo Exterior de Navarra, Sodexna SA-val (Navarra külgazdaságát fejlesztő társaság, a továbbiakban: Sodexna) 1997. március 1-jén aláírt szerződés értelmében a Navarrai Autonóm Közösség közösségi intézmények melletti új irodájának megnyitásán dolgozott Brüsszelben. Ezt követően, 1998. április 1-jétől1999. március 31-ig, a Sodexnával 1998. április 1-jén kötött szerződés értelmében e társaság brüsszeli irodájának vezetőjeként tevékenykedett.
Végül 1999. április 1-je és 2001. április 15. között a felperes a Navarrai Autonóm Közösség kormányának küldöttjeként dolgozott Brüsszelben, a Navarrai Autonóm Közösségnek a [fellebbezőt] e posztra kinevező, 1999. március 29-i 87/1999 tartományi rendelete értelmében.
2001. április 16-án a felperes a Bizottság tisztviselőjeként lépett szolgálatba Brüsszelben. A személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdése a) pontjának második francia bekezdésében szereplő, »tárgyidőszaknak« nevezett ötéves időszak a jelen esetben 1995. október 16-tól2000. október 15-ig terjed.
2001. április 23-án kiállították a felperes szolgálatba lépési személyi adatlapját, és jelölték rajta, hogy külföldi munkavégzési támogatásra nem jogosult, amit egy június 28-án kelt feljegyzés megerősített.
2001. szeptember 27-én a felperes a személyzeti szabályzat 90. cikkének (2) bekezdése alapján panasszal élt a június 28-i feljegyzés ellen.
A [fellebbezővel] 2002. április 5-én közölt [vitatott] határozatban a kinevezésre jogosult hatóság elutasította a felperes panaszát. E határozatból kitűnik, hogy a felperes azért nem jogosult a külföldi munkavégzési támogatásra, valamint az ahhoz kapcsolódó juttatásokra, mert a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdése a) pontja második francia bekezdésének megfelelően a tárgyidőszakban Brüsszelben élt, és ott folytatta szakmai tevékenységét. A kinevezésre jogosult hatóság indokolása a következő volt:
—
az Európai Parlament képviselőjének tanácsadójaként 1995. szeptember 1-je és 1996. június 30. között végzett tevékenységet nem lehet az említett 4. cikkben megfogalmazott kivétel szerinti, »nemzetközi szervezet részére végzett tevékenységnek« tekinteni, és ennek megfelelően figyelmen kívül hagyni, mivel a felperes nem állt közvetlen jogviszonyban az Európai Parlamenttel, hanem csupán az európai parlamenti képviselőhöz fűzte magánjogi szerződés;
—
az 1996. július 11-tőlaugusztus 18-ig (egy hónapig és egy hétig) Peruban végzett munka nem volt olyan természetű, amely miatt a felperes belgiumi helyben lakása megszakadt volna;
—
a Sodena és a Sodexna társaság számára végzett tevékenység nem tartozik a fent említett rendelkezés hatálya alá, mivel ha elfogadjuk is, hogy e társaságok közjogi jellegűek, és a Navarrai Autonóm Közösség érdekeinek képviseletét látják el Brüsszelben, a felperes által e társaságoknál folytatott tevékenységet akkor is magánjogi szerződések szabályozták;
—
a felperes által közvetlenül a navarrai kormány számára végzett tevékenység szintén nem tekinthető úgy, mint a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikkében foglalt kivétel szerinti »nemzetközi szervezet részére végzett tevékenység«.”
Az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás és a megtámadott ítélet
Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2002. július 4-én benyújtott keresetlevelével a fellebbező a vitatott határozat megsemmisítése iránti keresetet terjesztett elő.
Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélettel elutasította a fellebbező keresetét. Az Elsőfokú Bíróság elutasította a fellebbező mind a négy jogalapját; e jogalapok a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdése a) pontjának megsértésére, a tényállás mérlegelésének hibájára, valamint az indokolási kötelezettség és az egyenlő bánásmód elvének megsértésére vonatkoztak.
Az első jogalapra vonatkozóan a megtámadott ítélet 39. pontjában az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy a felmerült kérdés annak meghatározására vonatkozott, vajon a fellebbező által Brüsszelben a Sodexna, valamint a Navarrai Autonóm Közösség számára végzett munkát a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdése a) pontja második francia bekezdésének értelmében vett, másik állam részére végzett tevékenységnek kell-e tekinteni.
E jogalap elutasításakor az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 42. pontjában elsősorban emlékeztetett arra, hogy a Bíróság szerint a szerződés általános rendszeréből kitűnik, hogy az intézményi rendelkezések területén a tagállam fogalma csak a tagállamok kormányzati hatóságaira vonatkozik, és nem terjeszthető ki a régiók vagy az autonóm közösségek kormányaira, akármekkora is a részükre elismert hatáskörök terjedelme.
Ezután a megtámadott ítélet 43. pontjában az Elsőfokú Bíróság lényegében kimondta, hogy a személyzeti szabályzat rendelkezései pontos szakkifejezéseket tartalmaznak, amelyeknek az analógia útján, kifejezetten nem szabályozott esetekre való kiterjesztése kizárt. Végezetül az említett ítélet 44. pontjában megállapította, hogy a jogalkotó az „állam” kifejezést használta, holott már a személyzeti szabályzat megalkotása időszakában léteztek szövetségi vagy regionális felépítésű tagállamok is (amilyen például a Németországi Szövetségi Köztársaság), és nemcsak központosított, belső felépítésű államok. Ebből az Elsőfokú Bíróság arra következtet, hogy amennyiben a közösségi jogalkotó fel akarta volna venni az említett cikkbe az állam közigazgatási alegységeit vagy a helyi önkormányzatokat, akkor azt kifejezetten megtette volna.
Mindezekből a megtámadott ítélet 45. pontjában az Elsőfokú Bíróság azt a következtetést vonta le, hogy a személyzeti szabályzat VII. mellékletének 4. cikkében foglalt „állam” fogalma csak az államra mint jogi személyre és a nemzetközi jog egységes alanyára, valamint kormányzati szerveire vonatkozik.
Ezek alapján az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 46. pontjában kimondta, hogy a személyzeti szabályzat VII. mellékletének 4. cikkében szereplő „egy másik állam részére végzett tevékenység” fogalmát úgy kell értelmezni, hogy az nem vonatkozik az állam közigazgatási alegységeinek kormányzata részére végzett tevékenységre.
Ezenkívül az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 47. pontjában megállapította, hogy az a tevékenység, amelyet a fellebbező a gazdasági társaságok valamelyik típusához tartozó állami tulajdonú társaságok számára végzett, még kevésbé tekinthető „állam részére végzett tevékenységnek”. Az ilyen állami gazdasági társaságok, részvénytársaságok vagy korlátolt felelősségű társaságok ugyanis természetükből adódóan nem tartoznak az állami közigazgatási szervek közé, még akkor sem, ha bizonyos közérdek képviseletére képesek, vagy közérdekű feladatot látnak el.
Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 49–56. pontjában a fellebbező több jogalapját is elutasította.
A 49. pontban elutasította a fellebbező önálló, decentralizált szerveket is magában foglaló közösségi jogi államfogalom létére vonatkozó érvelését. Az 50. és 51. pontban elvetette azon érveket is, amelyek autonóm közösségek számára a spanyol jogrendben biztosított önálló hatáskörökre, valamint a Tribunal Constitucional 1994. május 26-i határozatára vonatkoztak. Az 52–54. pontban az Elsőfokú Bíróság elutasította azt az érvelést, amely szerint a fellebbező ugyanahhoz a betegbiztosítási rendszerhez és ugyanahhoz a pénzügyi rendszerhez tartozott, mint a Spanyol Királyság brüsszeli állandó képviseletén dolgozó személyi állomány tagjai. Végezetül az 55. és 56. pontban elvetette a fellebbezőnek az autonóm közösségeknek a Bizottság tanácsadói testületeiben való részvételére vonatkozó érvelését.
A második, vagyis a tényállás Bizottság általi mérlegelésének hibájára vonatkozó jogalap elutasításakor az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 85–87. pontjában megállapította, hogy a fellebbező a tárgyidőszakban és szokásosan Brüsszelben lakott, és ott folytatta fő szakmai tevékenységét, továbbá érdekeltségi központja is ebben a városban volt. Az említett ítélet 88. pontjában az Elsőfokú Bíróság pontosítja, hogy ezt a következtetést akkor sem lehetne kétségbe vonni, ha az 1995. szeptember 1-jétől1996. június 30-ig terjedő időszak alatt a fellebbező által az Európai Parlament egyik képviselőjének tanácsadójaként végzett tevékenységet a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdése a) pontja második francia bekezdésének értelmében vett nemzetközi szervezet részére végzett tevékenységnek kellene tekinteni.
Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 96. pontjában elutasította az indokolási kötelezettség megsértésére vonatkozó harmadik jogalapot, megállapítva, hogy a fellebbező tökéletesen tisztában volt a külföldi munkavégzési támogatásnak a kinevezésre jogosult hatóság általi megtagadásának az indokaival.
Végezetül az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 107. és 108. pontjában úgy ítélte meg, hogy a fellebbező keresetének alátámasztására felhozott negyedik, az egyenlő bánásmód elvének megsértésére vonatkozó jogalapot elfogadhatatlannak kell nyilvánítani, mivel a korábban benyújtott panaszban nem szerepelt.
A külföldi munkavégzési támogatáshoz kapcsolódó juttatások iránti kérelemre vonatkozóan az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 110. pontjában megállapította, hogy mivel a fellebbező nem jogosult külföldi munkavégzési támogatásra, ezt a kérelmet is el kell utasítani.
A fellebbezési eljárásban részt vevő felek kérelmei
Fellebbezésében a fellebbező azt kéri, hogy a Bíróság:
—
helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet, utalja vissza az ügyet az Elsőfokú Bíróság elé; és
—
a Bizottságot kötelezze mindkét eljárás költségeinek viselésére.
A Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság:
—
a fellebbezést teljes egészében utasítsa el;
—
kötelezze a fellebbezőt a költségek viselésére.
A fellebbezésről
A felek érvei
Egyetlen jogalapjában a fellebbező azt rója fel az Elsőfokú Bíróságnak, hogy tévesen alkalmazta a jogot, hibás értelmezést adva a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdése a) pontja második francia bekezdésének értelmében vett „egy másik állam […] részére végzett tevékenységből származó körülmények” fogalmának. Ez a jogalap négy különböző részből áll.
Egyrészt a fellebbező arra hivatkozik, hogy az Elsőfokú Bíróság megszorítóan értelmezte a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdése a) pontjának második francia bekezdését. Ezáltal az Elsőfokú Bíróság eltért korábbi ítélkezési gyakorlatától, közelebbről a
T-4/92. sz., Vardakas kontra Bizottság ügyben 1993. március 30-án hozott ítéletétének (EBHT 1993., II-357. o.
) 34. pontjától, amelyben úgy ítélte meg, hogy e rendelkezést – mint a kivétel alóli kivételt – tágan kell értelmezni.
Másrészt a fellebbező arra hivatkozik, hogy az említett kivételnek az a tény ad létjogosultságot, hogy az illető államba szóló kiküldetésük időleges volta miatt az általa érintett személyekre nem lehet úgy tekinteni, mint ha tartós köteléket alakítottak volna ki az alkalmazási helyük szerinti állammal.
A megtámadott ítélet azzal, hogy kizárja e kivétel alkalmazási köréből az érintett tagállam számára autonóm közösségek közvetítésével végzett feladatokat, figyelmen kívül hagyja az említett rendelkezés létjogosultságát, ezenkívül hátrányos megkülönböztetést teremt az illető állam számára a központi közigazgatás közvetítésével vagy az állandó képviselet keretében feladatot teljesítő, külföldi munkavégzési támogatásra jogosult tisztviselők (az Elsőfokú Bíróság
T-72/04. sz., Chevalier kontra Bizottság ügyben 2005. szeptember 13-án hozott ítéletének [EBHT 2005., II-3265. o.
] 40. pontja) és azon tisztviselők között, akik e feladatokat autonóm közösség közvetítésével látják el. Ugyanis e két helyzetben a tisztviselő a Közösségeknél való szolgálatba lépését megelőzően az illető államba szóló kiküldetése időleges volta miatt nem alakított ki tartós köteléket az alkalmazási helye szerinti állammal. Végső soron az a fontos, hogy a tisztviselő által az alkalmazási helye szerinti állammal kialakított kötelék tartós-e, vagy sem.
Végezetül, azzal ellentétben, amit az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 45. pontjában megállapított, e kiterjesztő értelmezés nem vezetne oda, hogy minden önálló jogi személyiséggel felruházott közjogi jogalanyt „államnak” kellene tekinteni. Ezen értelmezés a közösségekkel összefüggő hatáskörrel rendelkező jogalanyokra korlátozódnék, mint amilyenek az autonóm közösségek, és azzal az előnnyel járna, hogy az EK-Szerződés más – például az állami támogatásokra és a közbeszerzésekre vonatkozó – rendelkezéseivel is összhangban állna.
Harmadrészt a fellebbező szerint az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot, amikor az „egy másik állam […] részére végzett tevékenységből származó körülmények” fogalmából anélkül zárta ki a fellebbező által munkavállalóként közérdekű feladatot ellátó társaság számára végzett feladatokat, hogy megvizsgálta volna, hogy e társaság – tekintettel összetételére, az általa ellátott feladatokra és a hatóságoktól való függőségére – az államhoz tartozik-e. Az Elsőfokú Bíróság így ellentmond a spanyol jognak – amely szerint az ilyen társaság a közigazgatás része –, a közösségi jognak és különösen a
31/87. sz. Beentjes-ügyben 1988. szeptember 20-án hozott ítélet (EBHT 1988., 4635. o.
) 12. pontjának, valamint a
C-353/96. sz., Bizottság kontra Írország ügyben 1998. december 17-én hozott ítélet (EBHT 1998., I-8565. o.
) 26. pontjának.
Negyedrészt a fellebbező érvelése szerint a Bíróságnak meg kellett volna állapítania, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot a fellebbezőnek a Navarrai Autonóm Közösség kormánya és a Sodexna számára Brüsszelben végzett tevékenységének elemzésekor, és meg kellene vizsgálni a fellebbező által az Európai Parlament egyik képviselőjének tanácsadójaként ellátott feladatainak minősítését. A hatályos közösségi jog értelmében ezen időszakot „nemzetközi szervezet részére végzett tevékenységnek” kell tekinteni.
Ellenkérelmében a Bizottság egyrészt azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdése a) pontjának második francia bekezdésében szereplő kivételt nem megszorítóan értelmezte, hanem kiterjesztően, fenntartva az érdekelt és az érintett tagállam közti közvetlen jogi kötelék követelményét. A jelen esetben azonban a fellebbező nincs ilyen jogviszonyban a Spanyol Királysággal.
Másrészt a Bizottság azzal érvel, hogy a fellebbező érvelése hibás előfeltevésen alapul, amely a fellebbező teljes érvelését tévútra viszi. A fellebbező ugyanis összetéveszt két fogalmat, egyrészt a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdése a) pontjának második francia bekezdésében foglalt kivétel létének célját (
ratio legis
), másrészt az e kivételben szereplő „állam” kifejezés használatának célját (
ratio legis
). Kizárólag az „állam” kifejezés értelmezése vitatható az Elsőfokú Bíróság előtt, és kizárólag ez az értelmezés bír jelentőséggel.
Nincs hátrányos megkülönböztetés a feladataikat az állam számára az érintett tagállam központi közigazgatása keretében végző tisztviselők és az e feladataikat valamely autonóm közösség közvetítésével ellátó tisztviselők között sem. A két helyzet ugyanis az ellátott feladatokat tekintve nem hasonlítható össze, mivel – amint az a megtámadott ítélet 51. cikkéből kiderül – az autonóm közösségek képviseleteinek feladata az általuk képviselt közigazgatás érdekképviseletével kapcsolatos ügyek intézése; ezek az érdekek nem esnek szükségszerűen egybe a többi autonóm közösség vagy a Spanyol Királyság (mint állam) érdekeivel.
Mindenesetre a közösségi jogalkotó döntését kell alapul venni, akinek nem állt szándékában az említett kivétel hatálya alá sorolni az állam politikai alrendszereit, így például a regionális kormányzatokat, az autonóm közösségeket és más helyi jogalanyokat.
Ezenkívül a Bizottság azzal érvel, hogy – amint azt az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 45. pontjában kimondta – a fellebbező értelmezését követve „államnak tekinthetnénk minden olyan közcélú szervezetet, amely jogi személyiséggel rendelkezik, és amelynek a központi kormányzat belső hatásköröket adott át, beleértve az önkormányzatokat vagy bármely szervezetet, amelyre a közigazgatás feladatköröket ruházott át”.
Azon érvelésre vonatkozóan, amely szerint „végső soron az a fontos, hogy a tisztviselő által az alkalmazási helye szerinti országgal kialakított kötelék tartós-e, vagy sem […]”, olyan új kérdésről van szó, amely legalábbis ilyen formában az Elsőfokú Bíróság előtt nem merült fel, és amelynek elfogadhatósága emiatt kétséges.
Harmadrészt – a jogalapnak a közjogi társaságok alkalmazottjaként végzett tevékenységek kizárásának hibás jellegére vonatkozó részét illetően – a Bizottság úgy véli, hogy a Beentjes-ügyben, illetve a Bizottság kontra Írország ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet, amelyekre a fellebbező utal, a közösségi jogtól elkülönülő területre vonatkoznak, amelyet az építési beruházásra irányuló közbeszerzési szerződések elbírálási eljárásainak összehangolásáról szóló, 1971. július 26-i 71/305/EGK tanácsi irányelv (
HL L 185., 5. o.
) szabályoz, amely irányelv célja (
ratio legis
) eltér a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikkének céljától (
ratio legis
).
A Bizottság továbbá arra hivatkozik, hogy az állami gazdasági társaságoknak, részvénytársaságoknak vagy korlátolt felelősségű társaságoknak dolgozó személy nem áll közvetlen jogviszonyban az érintett állammal, noha az ilyen jogviszony léte a személyzeti szabályzat említett melléklete 4. cikke (1) bekezdése a) pontjának második francia bekezdésében szereplő kivétel kötelezően teljesítendő feltétele.
Negyedrészt a Bizottság azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság nem mulasztott el felelni arra a kérdésre, hogy az Európai Parlament egyik képviselőjének tanácsadójaként ellátott feladatokat nemzetközi szervezet részére végzett tevékenységnek kell-e tekinteni, mivel az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 88. és 89. pontjában úgy ítélte meg, hogy az e kérdésre adandó válasz nincs hatással a külföldi munkavégzési támogatáshoz való jogra, ugyanis a fellebbező szokásos tartózkodási helye Brüsszelben volt, mind e tevékenység végzése előtt, mind azt követően. Másrészt az ilyen tevékenység nem tartozik az említett kivétel alkalmazási körébe, mivel a fellebbező e tevékenysége során nem került közvetlen jogviszonyba az Európai Parlamenttel.
A Bíróság álláspontja
Az elfogadhatóságról
A Bizottság szerint a fellebbező érvelése, amely szerint „végső soron az a fontos, hogy a tisztviselő által az alkalmazási helye szerinti országgal kialakított kötelék tartós-e, vagy sem”, új kérdésnek minősül, vagy legalábbis olyan kérdésnek, amely ilyen formában nem merült fel az Elsőfokú Bíróság előtt.
Meg kell jegyezni, hogy a Bíróság alapokmánya 58. cikkének és a Bíróság eljárási szabályzata 113. cikke 2. §-ának együttes rendelkezéseiből következően a fellebbező a fellebbezés során minden releváns érvet felhozhat, ám az Elsőfokú Bíróság előtti jogvita tárgyát a fellebbezésben nem lehet megváltoztatni (a
C-229/05. P. sz., PKK és KNK kontra Tanács ügyben 2007. január 18-án hozott ítélet [EBHT 2007., I-445. o.
] 66. pontja).
Meg kell állapítani, hogy az említett érvet a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdése a) pontja második francia bekezdésének Elsőfokú Bíróság általi megsértésére vonatkozó jogalap alátámasztására hozták fel. Ennélfogva, még ha feltételezzük is, hogy ezt az érvet nem a jelen ítélet 37. pontjában szereplő formában hozták fel, az nem változtatja meg az Elsőfokú Bíróság előtti jogvita tárgyát, és így nem minősül a Bíróság eljárási szabályzata 42. cikke 2. §-ának értelmében vett új jogalapnak.
Mindezekből következik, hogy a fellebbező által a fellebbezése alátámasztására felhozott egyetlen jogalap teljes egészében elfogadható.
Az ügy érdeméről
Ahhoz, hogy a fellebbező által felhozott jogalapra válaszolni lehessen, nyilatkozni kell arról, vajon tévesen alkalmazta-e a jogot az Elsőfokú Bíróság a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdése a) pontjának második francia bekezdésében szereplő kivétel mérlegelése során.
Mindenekelőtt meg kell jegyezni, hogy a Bizottság állításával ellentétben az „állam” fogalma nem értelmezhető attól a kifejezéstől elválasztva, amelynek részét képezi. Az olyan közösségi jogi fogalom terjedelmét, mint amilyen a másik állam részére végzett tevékenység fogalma, a maga egészében, azon szabályozás rendszerére és céljára tekintettel kell értelmezni, amelynek az a részét képezi (lásd ebben az értelemben a
C-301/98. sz., KVS International ügyben 2000. május 18-án hozott ítélet [EBHT 2000., I-3583. o.
] 21. pontját, a
C-156/98. sz., Németország kontra Bizottság ügyben 2000. szeptember 19-én hozott ítélet [EBHT 2000., I-6857. o.
] 50. pontját, a
C-191/99. sz. Kvaerner-ügyben 2001. június 14-én hozott ítélet [EBHT 2001., I-4447. o.
] 30. pontját, valamint a
C-63/00. sz., Schilling és Nehring ügyben 2002. május 16-án hozott ítélet [EBHT 2002., I-4483. o.
] 24. pontját).
E tekintetben a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata értelmében a személyzeti szabályzat 69. cikkében előírt külföldi munkavégzési támogatás célja – a támogatás nyújtásának részletes szabályait a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikkének az „egy másik állam részére végzett tevékenység” fogalmát is tartalmazó (1) bekezdése határozza meg – az, hogy ellentételezze a Közösségeknél történő munkavállalás megkezdéséből eredő egyedi terheket és hátrányokat azon tisztviselők részére, akik ezen okból kötelesek lakóhelyüket a korábbi helyről az alkalmazási hely szerinti országra változtatni, és új helyre beilleszkedni. A külföldi munkavégzés fogalmába a tisztviselő szubjektív helyzete, nevezetesen az új környezetbe való beilleszkedés foka is beletartozik, például a szokásos lakóhely vagy a főfoglalkozásként végzett keresőtevékenység gyakorlása (lásd a
C-452/93. P. sz., Magdalena Fernández kontra Bizottság ügyben 1994. szeptember 15-én hozott ítélet [EBHT 1994., I-4295. o.
] 20. pontját és a
C-424/05. P. sz., Bizottság kontra Hosman-Chevalier ügyben 2007. június 21-én hozott ítélet [EBHT 2007., I-5027. o.]
35. pontját).
A külföldi munkavégzési támogatás nyújtásának célja tehát az alkalmazási hely szerinti ország társadalmába teljes mértékben beilleszkedett és az oda még nem teljesen beilleszkedett tisztviselők között felmerülő egyenlőtlenségek kiegyenlítése (a Bizottság kontra Hosman-Chevalier ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 36. pontja).
Ugyanilyen külföldi munkavégzésről van szó azon tisztviselő esetén is, aki – bár a szolgálatba lépése időpontját megelőző hat hónappal záródó ötéves időszakban rendelkezett lakóhellyel, illetve főfoglalkozásként folytatott tevékenységet az alkalmazási hely szerinti állam európai területén – egy másik állam vagy egy nemzetközi szervezet részére végzett tevékenységet (a Bizottság kontra Hosman-Chevalier ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 37. pontja).
„Egy másik állam, vagy egy nemzetközi szervezet részére” végzett tevékenység teljesítésének ugyanis az a következménye, hogy fennmarad az érintett személy e másik államhoz vagy nemzetközi szervezethez való konkrét kötődése, ami egyúttal az említett személy alkalmazási helye szerinti állammal való tartós kapcsolata kialakulásának, és így ez utóbbi állam társadalmába való megfelelő beilleszkedésének akadályát is jelenti (a Bizottság kontra Hosman-Chevalier ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 38. pontja).
E tekintetben a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdésének második francia bekezdése alapján semmi sem enged arra következtetni, hogy a „másik állam részére” végzett tevékenység alatt szükségszerűen az Európai Unió valamely tagállama részére végzett tevékenységet kell érteni. Ennek az a tény sem mond ellent, hogy a gyakorlatban az Unió leendő tisztviselőinek többsége valamely tagállam számára végzi tevékenységét, nem pedig harmadik állam számára.
Amennyiben harmadik államok szintén érintettek, úgy a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdése a) pontja második franciabekezdésének értelmezése során a tagállamok és a harmadik államok kapcsolatát rendező nemzetközi közjogot kell figyelembe venni.
Noha a hatáskörök megosztásának államon belüli rendszere az állam intézményrendszerének függvényében változik, nemzetközi közjogi szempontból az államot akkor is egységes jogalanynak kell tekinteni. Ez az elmélet megköveteli, hogy az államot más tagállamokkal és nemzetközi szervezetekkel szemben egységes diplomáciai szervezet képviselje, amely az érintett állam egységét nemzetközi téren tükrözi.
A Bíróság erre vonatkozóan már kimondta: ahhoz hogy az érintett tisztviselőt úgy lehessen tekinteni, mint aki tevékenységét „egy másik állam részére” végzi, nem fontos, hogy a tisztviselőt ezen állam központi közigazgatása foglalkoztassa, azonban az meghatározó szempont, hogy a tisztviselő az állam állandó képviseletének szervezetéhez tartozzék (lásd ebben az értelemben a Bizottság kontra Hosman-Chevalier ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 42. pontját).
A Bizottság kontra Hosman-Chevalier ügyben hozott ítélet 43. pontjában ugyanis a Bíróság megállapította, hogy az érdekeltnek – mint az állandó képviselet személyi állománya tagjának – az egyedi jogállása volt az érintett tagállammal fennálló konkrét kapcsolatának alapja. Ez a kiváltságos helyzet, amely az 1961. április 18-i bécsi egyezmény alapján lehetővé tette különböző kedvezmények és mentességek igénybevételét, azonban maga is megakadályozta, hogy az érintett az alkalmazási hely szerinti állammal tartós kapcsolatot alakítson ki, és hogy kellően beilleszkedhessék ezen állam társadalmába.
A fentieket támasztja alá az egyik iratban szereplő, a fentiekkel egybecsengő érv. Az Elsőfokú Bíróság pervezető intézkedésekre vonatkozóan feltett kérdésére válaszolva a Spanyol Királyság pontosította – anélkül, hogy neki e ponton ellentmondtak volna –, hogy a tisztviselők az e tagállam állandó képviseletére való kinevezésük és a belga hatóságok előtti megerősítésük után megtartják törvényes lakóhelyüket a származási tagállamukban, és mivel nem jelentkeznek be a Belga Királyság önkormányzatainál, az illetékes hatóságok nem tekintik őket a Belga Királyságban lakóhellyel rendelkezőnek.
E körülmények szintén gátolják az említett tisztviselőknek az alkalmazási helyük szerinti tagállamban való megfelelő beilleszkedését, ennélfogva alkalmasak arra, hogy erősítsék a tisztviselőkben a külföldiség érzetét.
E tekintetben a fellebbező azt rója fel az Elsőfokú Bíróságnak – amint az a jelen ítélet 24. pontjában szerepel –, hogy hátrányos megkülönböztetést teremt az illető állam számára a központi közigazgatás közvetítésével vagy az állandó képviselet keretében feladatot teljesítő, külföldi munkavégzési támogatásra jogosult tisztviselők és azon tisztviselők között, akik e feladatokat autonóm közösség közvetítésével látják le.
Azonban az a kérdés, hogy az állam részére végzett tevékenységet a központi közigazgatás vagy valamely autonóm közösség közvetítésével végezték – a fellebbező állításával ellentétben –, nem minősül releváns szempontnak a külföldi munkavégzési támogatás nyújtása során.
Ugyanis mind az állam részére a központi közigazgatás közvetítésével tevékenységet végző, mind az autonóm közösségeknek az ezek közigazgatásán keresztül szolgálatot teljesítő alkalmazottakat külföldön munkát végzőnek kell tekinteni a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikkének (1) bekezdése értelmében, feltéve, hogy formálisan az említett állam állandó képviseletéhez tartoznak.
A jelen esetben vitathatatlan, hogy a tárgyidőszakban a fellebbező nem állt a spanyol központi közigazgatás szolgálatában, és nem tartozott formálisan a Spanyol Királyság Európai Unió melletti állandó képviseletéhez.
Ilyen körülmények között a fellebbezőnek az egyenlő bánásmód megsértésére vonatkozó érvelését csak elutasítani lehet.
Ezenkívül példaként meg kell említeni, hogy Spanyolországban a spanyol kormány által 2004. december 9-én a Conferencia para Asuntos con las Comunidades Europeas keretében elfogadott megállapodás értelmében – amely a Spanyol Királyságnak az Európai Unió melletti állandó képviseletének az autonóm közösségekkel kapcsolatos ügyekkel foglalkozó osztályáról és az autonóm közösségeknek az Európai Unió Tanácsa munkacsoportjaiban való részvételéről szól, és amely a jelen jogvita tényállásának megvalósulása időpontjában még nem létezett, így arra nem alkalmazható – a Spanyol Királyságnak az Európai Unió melletti állandó képviseletén az önálló ügyekkel kapcsolatos legalább két tanácsadói állást az autonóm közösségeknek az államon belüli szinten hatáskörrel rendelkező, de az állandó képviseletbe betagozott tisztviselői töltik be.
Így ha a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdése a) pontjának második francia bekezdésében szereplő „másik állam részére végzett tevékenység” kifejezés értelmezése során egyedüli releváns tényként azt kell figyelembe venni, hogy a tevékenységet az állandó képviselet keretében végezték-e, akkor az Elsőfokú Bíróság nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor a megtámadott ítélet 46. pontjában az említett kifejezést úgy értelmezte, hogy nem vonatkozik az állam közigazgatási alegységeinek kormányzatai számára végzett tevékenységre.
Ugyanezen okból az Elsőfokú Bíróság helyesen ítélte úgy a megtámadott ítélet 47. pontjában, hogy a gazdasági társaságok valamelyik típusához tartozó állami tulajdonú társaságok számára végzett tevékenységet nem lehet az állam részére végzett tevékenységnek tekinteni.
Végül a fellebbező szerint amennyiben a Bíróság úgy véli, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot a fellebbezőnek a Navarrai Autonóm Közösség kormánya és a Sodexna számára Brüsszelben végzett tevékenységének elemzésekor, akkor meg kellene vizsgálni a fellebbező által az Európai Parlament egyik képviselőjének tanácsadójaként ellátott feladatainak minősítését.
E tekintetben elegendő megállapítani, hogy a jelen ítélet 60. és 61. pontjából kitűnik: az Elsőfokú Bíróság nem alkalmazta tévesen a jogot. Ennélfogva a fellebbező által a fellebbezése alátámasztására felhozott jogalap negyedik részéről a Bíróságnak nem kell határoznia.
A fenti megfontolásokból következik, hogy a fellebbezést el kell utasítani.
A költségekről
Az eljárási szabályzat 69. cikke 2. §-ának első bekezdése értelmében – amely ugyanezen szabályzat 118. cikke alapján a fellebbezési eljárásban is irányadó – a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Azonban az eljárási szabályzat 70. cikke értelmében – amely ugyanezen szabályzat 122. cikkének második bekezdése alapján az intézmények által előterjesztett fellebbezési eljárásban is irányadó – a Közösségek és azok alkalmazottai közötti jogvitákban az intézmények maguk viselik saját költségeiket. Ugyanakkor az említett szabályzat 122. cikkének első bekezdése értelmében e szabályzat 70. cikke nem alkalmazható, ha valamely intézmény tisztviselője vagy alkalmazottja terjeszt elő fellebbezést az intézmény ellen. A fellebbezőt, mivel pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.

A fenti indokok alapján a Bíróság (negyedik tanács) a következőképpen határozott:

1)
A Bíróság a fellebbezést elutasítja.

2)
A Bíróság Beatriz Salvador Garcíát kötelezi a költségek viselésére.

Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: spanyol.