CELEX: 62003TJ0060
Annullationssøgsmål
formaliteten
artikel 230, stk. 4, EF
fysiske eller juridiske personer
retsforskrifter, der berører dem umiddelbart
Den Europæiske Fond for Regionaludvikling (EFRU)
Kommissionens beslutning om ophævelse og begæring om tilbagebetaling af finansiel støtte
artikel 24 i forordning (EØF) nr. 4253/88
åbenbart fejlskøn

Retsforskrifter
1       Den Europæiske Fond for Regionaludvikling (EFRU) blev oprettet ved Rådets forordning (EØF) nr. 724/75 af 18. marts 1975 (EFT
L 73, s. 1), som blev ændret flere gange og herefter med virkning fra den 1. januar 1985 erstattet med Rådets forordning (EØF)
nr. 1787/84 af 19. juni 1984 om Den Europæiske Fond for Regionaludvikling (EFT L 169, s. 1). Ordningen undergik i 1988 en
reform ved Rådets forordning (EØF) nr. 2052/88 af 24. juni 1988 om strukturfondenes opgaver og effektivitet samt om samordningen
af deres interventioner indbyrdes såvel som med interventionerne fra Den Europæiske Investeringsbank og de øvrige eksisterende
finansielle instrumenter (EFT L 185, s. 9). Den 19. december 1998 vedtog Rådet forordning (EØF) nr. 4253/88 om gennemførelsesbestemmelser
til forordning (EØF) nr. 2052/88 for så vidt angår samordningen af de forskellige strukturfondes interventioner indbyrdes
såvel som med interventionerne fra Den Europæiske Investeringsbank og de øvrige eksisterende finansielle instrumenter (EFT
L 374, s. 1). Forordning nr. 4253/88 er efterfølgende blevet ændret bl.a. ved Rådets forordning (EØF) nr. 2082/93 af 20. juli
1993 (EFT L 193, s. 20).
2       Den ændrede artikel 24 i forordning nr. 4253/88, der bærer overskriften »Nedsættelse, suspension og ophævelse af støtten«
bestemmer:
»1. Hvis gennemførelsen af en aktion eller foranstaltning kun synes at berettige, at der ydes en del af den bevilligede finansielle
støtte, foretager Kommissionen en passende undersøgelse af sagen inden for rammerne af partnerskabet og anmoder bl.a. medlemsstaten
eller de andre myndigheder, som denne har udpeget til iværksættelsen af aktionen, om at fremkomme med deres bemærkninger inden
for en given frist.
2. Efter denne undersøgelse kan Kommissionen nedsætte eller suspendere støtten for den pågældende aktion eller foranstaltning,
hvis undersøgelsen bekræfter en uregelmæssighed, især en betydelig ændring, der berører aktionens eller foranstaltningens
art eller gennemførelsesvilkår, og som ikke har været forelagt Kommissionen til godkendelse.
3. Ethvert beløb, der giver anledning til tilbagesøgning som fejlagtigt udbetalt, skal tilbagebetales til Kommissionen. Ikke-tilbagebetalte
beløb kan tillægges morarenter […]«

Sagens faktiske omstændigheder
3       Ved ansøgning modtaget af Kommissionen den 23. september 1986 søgte Den Italienske Republik i henhold til forordning nr. 1787/84
om støtte fra EFRU til investering i infrastrukturer på Sicilien (Italien) vedrørende tredje fase af arbejderne med anlæg
af en dæmning i Gibbesi-floden. Af ansøgningen fremgik, at der skulle opføres anlæg i tilknytning til selve dæmningen, samt
at dæmningen havde et dobbelt formål, nemlig at sikre en pålidelig vandforsyning til det industriområde, der skulle etableres
i Licata, og at tillade kunstvanding af ca. 1 000 hektar landbrugsjord.
4       Ved beslutning K(87) 2090 026 af 17. december 1987 om EFRU-støtte på mindst 15 mio. EUR til investering i infrastrukturer
i Italien (region: Sicilien) bevilgede Kommissionen Den Italienske Republik EFRU-støtte på højst 94 490 620 056 italienske
lire (ITL) (ca. 48,8 mio. EUR) inden for rammerne af intervention nr. 86.05.03.008 (herefter »bevillingsbeslutningen«). Den
Italienske Republik modtog et samlet forskud på 75 592 496 044 ITL (ca. 39 mio. EUR) af støtten.
5       Ved skrivelse af 23. maj 2000 tilstillede de italienske myndigheder Kommissionen en rapport, der var udarbejdet af deres italienske
tjenestegrene om de interventioner, der var genstand for støtten. Ifølge rapporten var anlægsarbejderne vedrørende selve dæmningen
afsluttet den 11. november 1992. Dæmningen var dog ikke funktionsdygtig, da vandreservoirerne ikke var opført og akvædukten
ikke færdigbygget. I øvrigt forpligtede de italienske myndigheder sig til at anmode om udbetaling af det resterende støttebeløb
før den 31. marts 2001.
6       Med samme skrivelse fremsendte de italienske myndigheder til Kommissionen et notat af 17. januar 2000 fra sagsøgeren, hvori
denne formelt forpligtede sig til at udføre de arbejder, som var nødvendige for at gøre dæmningen funktionsdygtig og driftsklar.
7       Ved skrivelse af 19. december 2000 anmodede Kommissionen de italienske myndigheder om yderligere oplysninger. Den ønskede
nærmere bestemt oplysninger vedrørende begæringen om udsættelse af fristen for anmodningen om udbetaling af det resterende
beløb, om de foranstaltninger, sagsøgeren havde truffet med henblik på færdiggørelse og drift af anlægget og om statusrapporten
for opførelsen af anlægget med angivelse af det faktiske eller planlagte tidspunkt for arbejdernes færdiggørelse samt for
anlæggets idriftsættelse.
8       Ved skrivelse af 29. marts 2001 anmodede de italienske myndigheder Kommissionen om udbetaling af det resterende beløb og fremsendte
samtidig et af sagsøgeren udarbejdet notat af 5. marts 2001. Af dette notat fremgik, at Ente minerario Siciliano (siciliansk
myndighed med ansvar for minedrift, som var bygherre for dæmningsanlægget) var blevet nedlagt, at industriområdet i Licata
ikke havde kunnet etableres, og at det oprindelige formål med vandet fra dæmningen følgelig måtte ændres. Der var derfor blevet
iværksat en undersøgelse af andre potentielle muligheder for anvendelsen af vandet i reservoirerne.
9       På grundlag af disse oplysninger besluttede Kommissionen at indlede undersøgelsesproceduren i henhold til artikel 24 i forordning
nr. 4253/88 og til artikel 2 i bevillingsbeslutningen.
10     Ved skrivelse af 26. september 2001 oplyste Kommissionen Den Italienske Republik om de forhold, der kunne udgøre en uregelmæssighed
og begrunde en eventuel beslutning om ophævelse af støtten. Kommissionen gjorde navnlig gældende, at den ikke var i besiddelse
af oplysninger om det præcise eller forventede tidspunkt for, hvornår anlægget ville være fuldt ud funktionsdygtigt og driftsklart. Den
understregede endvidere, at formålet med anlægget var blevet ændret i forhold til det i bevillingsbeslutningen anførte. Kommissionen
opfordrede de italienske myndigheder, formandskabet for regionsrådet for Regione Siciliana og den endelige støttemodtager
til at indgive deres bemærkninger inden for en frist på to måneder, idet den præciserede, at der ikke ville blive taget hensyn
til dokumenter fremsendt efter dette tidspunkt, medmindre der forelå ekstraordinære omstændigheder.
11     Ved skrivelse af 29. november 2001 fremsendte Den Italienske Republik sagsøgerens bemærkninger til Kommissionen. Heraf fremgik
bl.a., at der ikke var fastsat et tidspunkt, ikke engang et foreløbigt, for idriftsættelsen af anlægget, hvis formål ganske
rigtigt var blevet ændret.
12     Ved skrivelse af 21. februar 2001, dvs. efter udløbet af den frist, Kommissionen havde fastsat (jf. præmis 10 ovenfor), fremsendte
sagsøgeren andre oplysninger vedrørende status for projektet samt en tidsplan, hvorefter arbejderne forventedes afsluttet
den 2. februar 2003.
13     Kommissionen har vurderet, at disse sidste oplysninger bekræftede, at der forelå flere uregelmæssigheder som omhandlet i artikel
24 i forordning nr. 4253/88, og den 11. december 2002 vedtog den beslutning K(2002) 4095 om ophævelse af den støtte, der blev
bevilget Den Italienske Republik ved bevillingsbeslutningen, samt om tilbagebetaling af det forskud på støtten, som Kommissionen
havde udbetalt (herefter »den anfægtede beslutning«).
14     14. og 15. betragtning til den anfægtede beslutning har følgende ordlyd:
»(14) Undersøgelsen af følgende forhold bekræfter, at der foreligger uregelmæssigheder som omhandlet i [artikel 24 i forordning
nr. 4253/88]:
–       Undersøgelsen af sagen har bekræftet, at arbejdet ikke er afsluttet, og at det ikke er muligt, ikke engang omtrentligt, at
fastsætte tidspunktet for, hvornår dæmningen bliver funktions- og driftsdygtig […]
–       Undersøgelsen af sagen har i øvrigt bekræftet, at formålet med konstruktionen er blevet ændret betydeligt i forhold til det
i bevillingsbeslutningen anførte, selv om ændringen ikke forudgående har været forelagt Kommissionen til godkendelse.
–       De argumenter, som Regione [Siciliana] har fremført, retfærdiggør ikke de i Kommissionens brev af 26. september 2001 nævnte
forhold vedrørende den offentlige udbudsprocedure og overholdelsen af principperne om god forvaltningsskik.
(15) Henset til disse konstaterede uregelmæssigheder bør støtten bringes til ophør, og […] de udbetalte forskud tilbagesøges.«
15     Med den anfægtede beslutning ophævede Kommissionen støtten til Den Italienske Republik, frigjorde det beløb, der var henlagt
til betaling af det resterende beløb (ca. 9,8 mio. EUR), og krævede tilbagesøgning af de beløb, der var udbetalt som forskud
(ca. 39 mio. EUR).

Retsforhandlinger og parternes påstande
16     Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 20. februar 2003 har sagsøgeren anlagt den foreliggende sag.
17     På grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Første Udvidede Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling.
Som led i foranstaltningerne med henblik på sagens tilrettelæggelse har Retten stillet sagsøgeren og Kommissionen skriftlige
spørgsmål til mundtlig besvarelse under retsmødet. Retten har tillige opfordret Den Italienske Republik til skriftligt at
besvare flere spørgsmål. Den Italienske Republik har efterkommet disse opfordringer.
18     Parterne har afgivet mundtlige indlæg og besvaret spørgsmål fra Retten under retsmødet den 12. maj 2005. Efter at have hørt
parterne har Retten besluttet at lade to skrivelser fra Kommissionen til sagsøgeren af henholdsvis 4. august 2003 og 24. oktober
2003 indgå i sagsakterne. Disse skrivelser er fremlagt af sagsøgeren i forbindelse med de forbundne sager T-392/03 og T-435/03,
som har de samme parter og som vedrører gennemførelsen af den anfægtede beslutning.
19     Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:
–       Den anfægtede beslutning annulleres.
–       Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
20     Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
–       Principalt afvisning.
–       Subsidiært frifindelse.
–       Sagsøgeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Retlige bemærkninger
21     Under retsmødet erkendte Kommissionen på Rettens forespørgsel, at tredje led i betragtning 14 til den anfægtede beslutning,
hvori der konstateres uregelmæssigheder som omhandlet i artikel 24 i forordning nr. 4253/88 (jf. præmis 14 ovenfor), på ingen
måde udgjorde grundlaget for vedtagelsen af beslutningen. De anbringender og argumenter, der er fremsat i stævningen vedrørende
dette led, kan ikke i sig selv begrunde en annullation af den anfægtede beslutning, for så vidt som den tillige er begrundet
i de i betragtningens første og andet led konstaterede uregelmæssigheder. Af procesøkonomiske årsager behandler Retten derfor
ikke disse anbringender og argumenter.
1.
Formaliteten

Parternes argumenter
22     Ifølge Kommissionen kan sagen ikke realitetspåkendes, da sagsøgeren ikke er søgsmålsberettiget.
23     Kommissionen har ikke bestridt, at sagsøgeren er individuelt berørt af den anfægtede beslutning i henhold til artikel 230,
stk. 4, EF. Den finder derimod ikke, at sagsøgeren er umiddelbart berørt af den anfægtede beslutning.
24     Kommissionen har indledningsvist bemærket, at der på intet tidspunkt har været noget direkte retligt forhold mellem Kommissionen
og sagsøgeren.
25     Det har ifølge Kommissionen fra begyndelsen været et grundlæggende strukturpolitisk princip, at Kommissionen og medlemsstaterne
i fællesskab bærer ansvaret for programmeringen af strukturforanstaltninger, mens medlemsstaterne alene bærer ansvaret for
gennemførelsen af denne politik.
26     Hvad således angår EFRU’s aktiviteter i programmeringsperioden 1985-1988, i løbet af hvilken bevillingsbeslutningen blev vedtaget,
afspejles dette princip i flere bestemmelser i den dagældende forordning nr. 1787/84. Kommissionen har således i den konkrete
sag understreget, at den pågældende medlemsstat indgav en specifik anmodning til Kommissionen, som vedtog bevillingsbeslutningen
(artikel 22). Under gennemførelsen af projektet skulle medlemsstaten tilsende Kommissionen kvartalsopgørelser, herunder bl.a.
med angivelse af de faktiske udgifter (artikel 28). Kommissionen kunne bevilge forskud efter anmodning fra medlemsstaten (artikel
31).
27     Heraf har Kommissionen udledt, at medlemsstaterne er dens eneste forhandlingspartnere i den decentraliserede forvaltningsordning,
der var et af de grundlæggende kendetegn ved strukturfondene i den relevante periode. Medlemsstaterne udgjorde en skærm mellem
Kommissionen og den endelige modtager af støtten, eftersom betalingerne skulle ske til de nationale myndigheder, og disse
frit kunne fastsætte, hvilke konsekvenser ophævelsen af den tilkendte støtte skulle have for den endelige modtager. Ifølge
Kommissionen havde Den Italienske Republik således en skønsbeføjelse for så vidt angår gennemførelsen af den anfægtede beslutning,
hvilket sagsøgeren dog har bestridt.
28     I den forbindelse har Kommissionen som svar på sagsøgerens argument om, at regionen gennem modregning allerede har tilbagebetalt
den støtte, der var blevet udbetalt, men som blev ophævet ved den anfægtede beslutning (jf. præmis 40 nedenfor), anført, at
denne modregning, som er foretaget den 9. november 2003, vedrørte en gæld for det italienske økonomi- og finansministerium,
der havde fået tilsendt debiteringsnotaen vedrørende tilbagesøgning af den ophævede støtte, samt en udbetaling til samme ministerium.
29     I lyset af disse indledende overvejelser skal der tages stilling til, om sagsøgeren, der i modsætning til Den Italienske Republik
ikke er adressat for den anfægtede beslutning, er umiddelbart berørt heraf i den i artikel 230, stk. 4, EF anførte betydning.
30     Kommissionen har påberåbt sig fast retspraksis, hvorefter en retsakt for umiddelbart at kunne berøre en borger, der ikke er
adressat for retsakten, skal have en umiddelbar indvirkning på den pågældendes retsstilling, samtidig med at anvendelsen heraf
skal ske helt automatisk, udelukkende i medfør af fællesskabsbestemmelserne og uden anvendelse af andre mellemkommende regler
(Domstolens dom af 5.5.1998, sag C-386/96 P, Dreyfus mod Kommissionen, Sml. I, s. 2309, præmis 43, og Rettens dom af 13.12.2000,
sag T-69/99, DSTV mod Kommissionen, Sml. II, s. 4309, præmis 24).
31     Når den anfægtede retsakt anvendes af de nationale myndigheder, som den er rettet til, skal det efterprøves, om den overlader
et skøn til disse myndigheder (Rettens dom af 15.9.1998, sag T-54/96, Oleifici Italiani og Fratelli Rubino mod Kommissionen,
Sml. II, s. 3377, præmis 56). På samme måde er enkeltpersoner umiddelbart berørt, såfremt de kun har en rent teoretisk mulighed
for at undlade at efterkomme retsakten, og der ikke er nogen tvivl om, at de vil give retsakten virkning efter dens indhold
(Domstolens dom af 17.1.1985, sag 11/82, Piraiki-Patraiki m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 207, præmis 8-11, og dommen i sagen
Dreyfus mod Kommissionen, præmis 44).
32     I den sammenhæng har Kommissionen gjort opmærksom på, at Retten i sin kendelse af 25. april 2001, Coillte Teoranta mod Kommissionen
(sag T-244/00, Sml. II, s. 1275, herefter »Coillte Teoranta-kendelsen«), allerede har fastslået, at en beslutning om at udelukke
visse udgifter fra finansiering fra Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL), Garantisektionen, ikke
umiddelbart berørte støttemodtagerens retsstilling.
33     Ifølge Kommissionen kan Coillte Teoranta-kendelsen, der er afsagt på området for EUGFL, også anvendes på strukturfondene,
og dermed på EFRU, fordi forvaltningen af strukturfondene hviler på princippet om adskillelse af det retlige forhold mellem
på den ene side Kommissionen og medlemsstaterne, og på den anden side medlemsstaterne og modtagerne af fællesskabsstøtten.
Denne argumentation finder anvendelse i alle tilfælde, hvor hovedansvaret for kontrollen med de udgifter, der er afholdt som
led i den decentraliserede forvaltningsordning, påhviler medlemsstaterne, hvilket bl.a. er tilfældet for EFRU og EUGFL.
34     Kommissionen har i øvrigt præciseret, at Rettens henvisning i præmis 45 i Coillte Teoranta-kendelsen til den anderledes situation,
der gør sig gældende i tilfælde, hvor Den Europæiske Socialfond (ESF) træffer afgørelse om, at udgifter ikke er støtteberettigede,
skal forstås som en henvisning til en periode, i hvilken der i modsætning til det foreliggende tilfælde forelå direkte forbindelser
mellem Kommissionen og modtagerne af ESF-støtte. Kommissionen er af den opfattelse, at henvisningen sigter til den retlige
ordning, der er omhandlet i Rådets forordning (EØF) nr. 2950/83 af 17. oktober 1983 om gennemførelse af afgørelse 83/516/EØF
om Den Europæiske Socialfonds opgaver (EFT L 289, s. 1), der fastsatte regler for ESF i programmeringsperioden 1984-1988,
herunder regler om et direkte retsforhold mellem Kommissionen og støttemodtagerne. Ifølge Kommissionen medfører den omstændighed,
at der ikke er et sådant direkte forhold, at denne retlige ordning adskiller sig klart fra den ordning, der finder anvendelse
på strukturfondene, og herunder EFRU, i programmeringsperioden 1985‑1988.
35     Kommissionen har vurderet, at denne forskel mellem de ordninger, der finder anvendelse på de forskellige programmeringsperioder,
således udelukker, at det anerkendes, at støttemodtagerne i den foreliggende sag har kompetence til at anlægge en sag til
anfægtelse af beslutningerne om nedsættelse af støtten, jf. præmis 46-48 i Rettens dom af 6. december 1994, sag T-450/93,
Lisrestal m.fl. mod Kommissionen (Sml. II, s. 1177), hvilket blev bekræftet af Domstolen i dom af 24. oktober 1996, sag C-32/95 P,
Kommissionen mod Lisrestal m.fl. (Sml. I, s. 5373). I løbet af programmeringsperioden 1984-1988 forestod Kommissionen således
i det væsentlige forvaltningen af ordningen direkte. Inden for rammerne af forordning nr. 1787/84, der ligger til grund for
bevillingsbeslutningen, havde Kommissionen derimod en overvågningsfunktion. Eftersom Kommissionen ikke længere spiller nogen
aktiv rolle de tilbagesøgningssager, som indledes af medlemsstaterne, og eftersom eventuelle tilbagesøgningssager som bemærket
af Retten i præmis 47-48 i Coillte Teoranta-kendelsen er hjemlet i national ret og ikke en automatisk følge af beslutningerne
om udelukkelse af visse udgifter fra fællesskabsfinansiering, gælder den analyse, som fremgår af dommen i sagen Lisrestal
m.fl. mod Kommissionen, ikke anvendes i forbindelse med afgørelser, der er vedtaget med hjemmel i forordning nr. 4253/88,
og som vedrører projekter, der finansieres af strukturfondene.
36     Som svar på sagsøgerens argument, hvorefter Coillte Teoranta-kendelsen ikke finder anvendelse, da regionen er en offentlig
myndighed og ikke en enkeltperson (jf. præmis 42 nedenfor), har Kommissionen indvendt, at dette argument ikke er overbevisende,
da Retten ikke har foretaget en sådan sondring i kendelsen.
37     I øvrigt har Kommissionen ikke bestridt, at Retten i dom af 9. juli 2003, sag T-102/00, Vlaams Fonds voor de Sociale Integratie
van Personen met een Handicap mod Kommissionen (Sml. II, s. 2433, herefter »Vlaams Fonds-dommen«), har fastslået, at en kommissionsbeslutning,
hvorved ESF-støtte nedsættes eller ophæves, umiddelbart og individuelt berører modtagerne af støtten. Kommissionen har imidlertid
anført, at Retten blot udtalte dette som et obiter dictum, da den ikke var blevet opfordret til at udtale sig om spørgsmålet
om, hvorvidt sagsøgeren var umiddelbart berørt af den beslutning, som var anfægtet i den pågældende sag. Coillte Teoranta-kendelsen
var heller ikke blevet påberåbt som præjudikat for Retten. Kommissionen har tilføjet, at den retspraksis, Retten henviste
til i Vlaams Fonds-dommen, vedrørte en anden programmeringsperiode, hvori bestemmelserne om strukturfondene endnu ikke var
baseret på en decentraliseret forvaltningsordning. Under disse omstændigheder er præjudikatsværdien af Coillte Teoranta-kendelsen
højere end Vlaams Fonds-dommens for så vidt angår forbindelserne mellem de endelige støttemodtagere og Kommissionen som led
i de transaktioner, der i dag forvaltes decentralt af medlemsstaterne.
38     Sagsøgeren har derimod anført, at sagen skal realitetspåkendes, og har gjort gældende, at bestemmelserne i EF-traktaten vedrørende
enkeltpersoners søgsmålsberettigelse ikke bør fortolkes indskrænkende. Den henviser navnlig til Domstolens dom af 15. juli
1963, Plaumann mod Kommissionen (sag 25/62, Sml. 1954-1964, s. 411, org.ref.: Rec. s. 197). Der bør ligeledes gives søgsmålsadgang
til alle, der opfylder disse bestemmelsers krav om at være juridiske personer, og som er individuelt og umiddelbart berørt
af den anfægtede retsakt. Ifølge sagsøgeren gælder dette også, når sagsøgeren er en offentlig enhed, der opfylder disse betingelser.
I den forbindelse henviser regionen til Rettens dom af 15. juni 1999, sag T-288/97, Regione autonoma Friuli-Venezia Giulia
mod Kommissionen (Sml. II, s. 1871).
39     Ifølge sagsøgeren berører den anfægtede beslutning umiddelbart regionens retsstilling, selv om den erkender, at beslutningen
ikke formelt er rettet til den. Beslutningens adressat, dvs. Den Italienske Republik, har nemlig ingen skønsbeføjelse for
så vidt angår gennemførelsen af beslutningen, der blot består i tilbagesøgning af beløb, der tidligere er blevet udbetalt
af EFRU. Til dette formål er der intet behov for udfyldende regelfastsættelse. Sagsøgeren er af den opfattelse, at disse betingelser
i henhold til fast retspraksis udgør et tilstrækkeligt grundlag for enkeltpersoners søgsmålsberettigelse (dommen i sagen Dreyfus
mod Kommissionen).
40     Sagsøgeren har tillige understreget, at regionen gennem modregning allerede har tilbagebetalt den støtte, der var blevet udbetalt,
men som blev ophævet ved den anfægtede beslutning, med tillæg af morarenter.
41     På denne baggrund er den omstændighed, at der ikke var direkte forbindelser mellem sagsøgeren og Kommissionen, irrelevant,
da det allerede fra bevillingsbeslutningen var klart, at det var sagsøgeren, der var modtager af EFRU-støtten. Herudover bør
det i denne forbindelse bemærkes, at sagsøgeren i modsætning til det af Kommission anførte i flere tilfælde har haft direkte
kontakt med Kommissionen i den undersøgelsesfase, der gik forud for bevillingsbeslutningen. I denne periode fandt der uddybende
drøftelser sted mellem Kommissionen og sagsøgeren.
42     Den retspraksis, som Kommissionen har påberåbt sig (Coillte Teoranta-kendelsen), finder i øvrigt ikke anvendelse. Sagsøgeren
er nemlig ikke en enkeltperson, men en lokal myndighed, dvs. et organ, der hører under den italienske stat.
43     I den forbindelse har sagsøgeren henvist til Vlaams Fonds-dommen, hvis præmis 60 har følgende ordlyd:
»I henhold til […] fast retspraksis må en beslutning truffet af Kommissionen, hvorved det finansielle tilskud fra ESF nedsættes
eller ophæves, antages at berøre tilskudsmodtagerne umiddelbart og individuelt og at indeholde et klagepunkt mod dem, selv
om den berørte medlemsstat i den administrative procedure er ESF’s eneste kontaktled. Det er således tilskudsmodtagerne, der
bærer de økonomiske følger af beslutningen om nedsættelse eller ophævelse af tilskud, for så vidt som de er hovedansvarlige
for tilbagebetalingen af de med urette udbetalte beløb (jf. i denne retning dommen i sagen Lisrestal m.fl. mod Kommissionen,
præmis 43-48, og den deri nævnte retspraksis)«.

Rettens bemærkninger
44     Den anfægtede beslutning, som tilbageførte den støtte, sagsøgeren havde modtaget, var rettet til den pågældende medlemsstat,
dvs. Den Italienske Republik. I henhold til artikel 230, stk. 4, EF kan »[e]nhver fysisk eller juridisk person [...] indbringe
klage over beslutninger, der retter sig til ham, samt over beslutninger, som, skønt de er udfærdiget i form af en [...] beslutning
rettet til en anden person, dog berører ham umiddelbart og individuelt«. Da det i den foreliggende sag ikke er bestridt, at
sagsøgeren er individuelt berørt, bør det undersøges, om sagsøgeren er umiddelbart berørt af den anfægtede beslutning.
45     Det bemærkes, at der er i henhold til fast retspraksis er to kumulative betingelser for, at en borger er umiddelbart berørt
som omhandlet i artikel 230, stk. 4, EF.
46     For det første skal den pågældende retsakt have en umiddelbar virkning på borgerens retstilling. For det andet må retsakten
ikke overlade dem, der er ansvarlige for dens gennemførelse, nogen skønsbeføjelse, og gennemførelsen skal ske helt automatisk,
udelukkende i medfør af fællesskabsreglerne og uden anvendelse af andre mellemkommende regler (dommen i sagen Dreyfus mod
Kommissionen, præmis 43, og i sagen DSTV mod Kommissionen, præmis 24, samt Rettens kendelse af 6.6.2002, sag T-105/01, SLIM
Sicilia mod Kommissionen, Sml. II, s. 2697, præmis 45; jf. i samme retning Domstolens dom af 13.5.1971, forenede sager 41/70–44/70,
International Fruit Company m.fl. mod Kommissionen, Sml. 1971, s. 83, org.ref.: Rec. s. 411, præmis 23-29, og af 6.3.1979,
sag 92/78, Simmenthal mod Kommissionen, Sml. s. 777, præmis 25 og 26). Den anden betingelse er ligeledes opfyldt, hvis medlemsstatens
mulighed for ikke at efterkomme den pågældende retsakt er rent teoretisk, idet der ikke er nogen tvivl om, at den vil give
retsakten virkning efter dens indhold (dommen i sagen Dreyfus mod Kommissionen, præmis 44, jf. i samme retning dommen i sagen
Piraiki-Patraiki m.fl. mod Kommissionen, præmis 8-10).
47     Ved at ophæve støtten i sin helhed har den anfægtede beslutning som anført i præmis 15 ovenfor først og fremmest ophævet Kommissionens
forpligtelse til at udbetale resten af støtten (9,8 mio. EUR) og fastsat pligt til tilbagebetaling af de forskud, der blev
udbetalt til Den Italienske Republik og videreført til sagsøgeren (ca. 39 mio. EUR).
48     Retten finder, at en sådan beslutning nødvendigvis berører sagsøgerens retsstilling umiddelbart i en række henseender. I øvrigt
overlader den anfægtede beslutning ingen skønsbeføjelse til de italienske myndigheder, idet gennemførelsen heraf skal ske
helt automatisk, udelukkende i medfør af fællesskabsreglerne og uden anvendelse af andre mellemkommende regler.
49     Indledningsvis bemærkes, at så snart bevillingsbeslutningen var blevet vedtaget og meddelt Den Italienske Republik, kunne
sagsøgeren regne med, at støttebeløbet (ca. 48,8 mio. EUR) var til regionens disposition med henblik på gennemførelsen af
det projekt, der er genstand for støtten, såfremt de betingelser, der fremgik af bevillingsbeslutningen og de for EFRU gældende
bestemmelser blev overholdt. På dette grundlag kunne sagsøgeren således planlægge og budgettere sine omkostninger med henblik
på gennemførelsen af tredje fase i arbejderne med dæmningen over Gibbesi-floden.
50     I øvrigt bemærkes, at de italienske myndigheder, ligesom sagsøgeren, var bundet af de ovennævnte betingelser og bestemmelser.
Endvidere skulle de støttebeløb, som Kommissionen havde udbetalt, obligatorisk have været anvendt til gennemførelsen af tredje
fase i arbejderne med dæmningen over Gibbesi-floden. Hverken fællesskabsretten eller national ret gav de italienske myndigheder
adgang til at fratage sagsøgeren støttebeløbene eller til at anvende dem til andre formål. Så længe de nævnte betingelser
og bestemmelser var overholdt, havde de italienske myndigheder således ikke kompetence til at tilbagesøge disse beløb fra
sagsøgeren, end ikke delvist.
51     Det skal desuden understreges, at regionen mellem 1987 og 1992 gennemførte hovedparten af det projekt, der er genstand for
den ophævede støtte, og at disse arbejder udelukkende var finansieret af sagsøgerens egne midler og den senere ophævede fællesskabsstøtte.
Dette blev bekræftet af sagsøgeren under retsmødet som svar på spørgsmål fra Retten.
52     I lyset af disse indledende overvejelser skal det undersøges, om sagsøgeren er umiddelbart berørt af den anfægtede beslutning.
53     Hvad for det første angår ændringen af sagsøgerens retsstilling bemærkes, at den anfægtede beslutning i første række indebar
en direkte og øjeblikkelig ændring af regionens formuemæssige stilling, idet den blev frataget retten til den resterende støtte
(ca. 9,8 mio. EUR), som Kommissionen skulle have udbetalt. Den ubetalte støtte vil ikke blive udbetalt til Den Italienske
Republik af Kommissionen, eftersom støtten er ophævet. De italienske myndigheder kan således ikke videreføre beløbet til sagsøgeren.
Mens sagsøgeren således før vedtagelsen af den anfægtede beslutning med sikkerhed kunne regne at kunne råde over det nævnte
beløb ved gennemførelsen af projektet, måtte regionen efter vedtagelsen af beslutningen for det første konstatere, at den
var blevet frataget dette beløb, og for det andet søge en alternativ finansiering for at kunne opfylde de forpligtelser, den
havde påtaget sig som led i gennemførelsen af tredje fase i arbejderne med dæmningen over Gibbesi-floden.
54     Den anfægtede beslutning ændrer tillige umiddelbart sagsøgerens retsstilling for så vidt angår forpligtelsen til at tilbagebetale
de beløb, der blev udbetalt som forskud (ca. 39 mio. EUR). Den anfægtede beslutning har nemlig den virkning, at den umiddelbart
ændrer sagsøgerens retsstilling fra at være kreditor for en ubestridt fordring til – i hvert fald potentielt – at være debitor
for beløbene. Årsagen hertil er, at den anfægtede beslutning bragte de nationale myndigheder ud af den situation, de havde
befundet sig i, hvor de hverken i medfør af fællesskabsretten i medfør af national ret kunne tilbagesøge de udbetalte forskud.
Med andre ord indebar den anfægtede beslutning i anden række en umiddelbar og automatisk ændring af sagsøgerens retsstilling
over for de nationale myndigheder.
55     Da den anfægtede beslutning umiddelbart – og i øvrigt også mærkbart – ændrer sagsøgerens retsstilling (jf. præmis 53 og 54
ovenfor), opfylder den således den i præmis 46 nævnte første betingelse for, at den pågældende er umiddelbart berørt.
56     Hvad dernæst angår betingelsen om automatisk anvendelse af den anfægtede beslutning bemærkes, at den anfægtede beslutning
automatisk og i sig selv medfører den dobbelte virkning over for sagsøgeren, som er beskrevet i præmis 53 og 54.
57     Denne dobbelte virkning af den anfægtede beslutning følger alene af fællesskabsbestemmelserne, dvs. af artikel 211, stk. 3,
EF, sammenholdt med artikel 249, stk. 4, EF. De nationale myndigheder har i denne henseende ikke noget skøn med hensyn til
deres pligt til at gennemføre beslutningen.
58     De i præmis 56 og 57 anførte konklusioner svækkes ikke af Kommissionens argument om, at de nationale myndigheder teoretisk
set kan beslutte at friholde sagsøgeren for de økonomiske konsekvenser, som den anfægtede beslutning pålægger regionen, ved
gennem statslige midler dels at finansiere den frigjorte resterende del af fællesskabsstøtten, dels at tilbagebetale det forskud,
sagsøgeren har fået udbetalt, eller blot en af disse to muligheder.
59     En eventuel national afgørelse om en sådan finansiering ville nemlig ikke udelukke, at Kommissionens beslutning finder automatisk
anvendelse. I retlig forstand ville den nationale afgørelse være den fællesskabsretlige anvendelse af den anfægtede beslutning
uvedkommende. Den ville genindsætte sagsøgeren i den situation, regionen befandt sig i før vedtagelsen af den anfægtede beslutning,
idet den ville indebære endnu en ændring i sagsøgerens retsstilling, der i første omgang automatisk var blevet ændret ved
den anfægtede beslutning. Denne anden ændring af sagsøgerens retsstilling ville alene være en konsekvens af den nationale
beslutning og ikke af gennemførelsen af den anfægtede beslutning.
60     Med andre ord er en national afgørelse om finansiering uomgængelig netop for at afbøde de automatiske virkninger af den anfægtede
beslutning.
61     I den forbindelse adskiller den konkrete sags faktiske omstændigheder sig afgørende fra de omstændigheder, der ligger til
grund for Coillte Teoranta-kendelsen, som er påberåbt af Kommissionen (jf. præmis 32-34 ovenfor). Kommissionen havde nemlig
med den beslutning, der var anfægtet i Coillte Teoranta-sagen, afvist at imødekomme en ansøgning fra den medlemsstat, beslutningen
var rettet til, om EUGFL-finansiering af de beløb, den allerede havde udbetalt til modtageren, som omkostninger, der kan medfinansieres
af EF. I modsætning til situationen i den foreliggende sag indebar den beslutning, der var anfægtet i Coillte Teoranta-sagen,
således ikke automatisk og uden videre en frigørelse af et beløb, der manglede at blive udbetalt til modtageren. I øvrigt
var det kun en national afgørelse truffet efter Kommissionens vedtagelse af den anfægtede beslutning, der kunne tvinge støttemodtageren
til at tilbagebetale de allerede oppebårne forskud.
62     Kommissionens argumentation i præmis 58 bygger således på en fejlagtig anvendelse af begrebet umiddelbar virkning i den i
præmis 46 nævnte retspraksis eller vender ligefrem dette begreb på hovedet. Den omstændighed, at de italienske myndigheder
har en sådan mulighed for finansiering, betyder nemlig ikke i sig selv, at den anfægtede beslutning skal være gennemført af
adressaten, før den kan have virkninger for sagsøgeren.
63     Da den anfægtede beslutning ikke overlader de italienske myndigheder en skønsbeføjelse, eftersom anvendelsen heraf skal ske
helt automatisk, udelukkende i medfør af fællesskabsbestemmelserne og uden anvendelse af andre mellemkommende regler, som
omhandlet i præmis 56-62 ovenfor, opfylder den således den i præmis 46 nævnte anden betingelse for, at den pågældende er umiddelbart
berørt.
64     I øvrigt bemærkes, at Kommissionens argument (jf. præmis 24-27), hvorefter adskillelsen af retsforholdet mellem Kommissionen
og medlemsstaterne på den ene side og medlemsstaterne og støttemodtagerne på den anden side er til hinder for, at sagsøgeren
kan være umiddelbart berørt, ikke kan tiltrædes.
65     Det følger således af fast retspraksis (jf. i denne retning Domstolens dom af 11.11.1981, sag 60/81, IBM mod Kommissionen,
Sml. s. 2639, præmis 9, Rettens dom af 24.3.1994, sag T-3/93, Air France mod Kommissionen, Sml. II, s. 121, præmis 43, og
af 4.3.1999, sag T-87/96, Assicurazioni Generali og Unicredito mod Kommissionen, Sml. II, s. 203, præmis 37), at der ved afgørelsen
af, om en retsakt, der er udstedt af en fællesskabsinstitution, umiddelbart berører en enkeltperson som omhandlet i artikel
230 EF, skal lægges vægt på retsaktens faktiske karakter ved efterprøvelsen af, om den uafhængigt af sin form umiddelbart
påvirker den pågældendes interesser og dermed væsentligt ændrer hans retsstilling.
66     Det følger af præmis 47-63, at sagsøgerens retsstilling er umiddelbart berørt af den anfægtede beslutning.
67     For fuldstændighedens skyld bemærkes i øvrigt, at der, som sagsøgeren med rette har understreget, var direkte forbindelser
mellem regionen og Kommissionen, f.eks. i den fase, der gik forud for tildeling af støtten eller ved Kommissionens fremsendelse
af skrivelsen af 26. september 2001 direkte til regionen (jf. præmis 10 ovenfor). I den forbindelse bemærker Retten, at de
direkte forbindelser fortsatte efter vedtagelsen af den anfægtede beslutning, hvilket fremgår af de to skrivelser, som er
fremlagt for Retten, og som Kommissionen havde sendt direkte til sagsøgeren (jf. præmis 18 ovenfor). I den første af disse
skrivelser, som er dateret den 4. august 2003, opfordrede Kommissionen således sagsøgeren til at tilbagebetale ca. 39 mio.
EUR med tillæg af morarenter, hvilket var det beløb, der var udbetalt som forskud i forbindelse med det omhandlede projekt.
I den anden skrivelse, dateret den 24. oktober 2003, meddelte Kommissionen sagsøgeren, at den havde foretaget modregning af
forskellige af dens fordringer og gældsposter i forbindelse med projekter, der involverede sagsøgeren, herunder projektet
vedrørende tredje fase i arbejderne med dæmningen over Gibbesi-floden. På denne baggrund kan Kommissionens formalistiske synspunkt
ikke tiltrædes.
68     Da de to betingelser, der er nævnt i præmis 46, begge er opfyldt, bør afvisningspåstanden forkastes.
2.
Realiteten
69     Sagsøgeren har gjort to anbringender gældende til støtte for sin påstand. Det første anbringende vedrører tilsidesættelse
af artikel 24 i forordning nr. 4253/88, og det andet vedrører et åbenbart urigtigt skøn i forbindelse med anvendelsen af denne
bestemmelse.

Det første anbringende vedrørende tilsidesættelse af artikel 24 i forordning nr. 4253/88
70     Sagsøgeren har påberåbt sig tre argumenter til støtte for det første anbringende. For det første fremgår muligheden for ophævelse
af støtten ikke af teksten i artikel 24 i forordning nr. 4253/88. Dernæst kan det forhold, at anlægget hverken er funktionsdygtigt
eller driftsklart, ikke begrunde en ophævelse af den pågældende støtte i henhold til artikel 24 i forordning nr. 4253/88 og
bevillingsbeslutningen. Endelig er betingelserne for at fastholde den pågældende støtte i medfør af artikel 24 i forordning
nr. 4253/88 opfyldt.
Om det første argument til støtte for det første anbringende
–       Parternes argumenter
71     Sagsøgeren har anført, at Kommissionen med den anfægtede beslutning har ophævet støtten i sin helhed. Ophævelse af fællesskabsstøtte
er imidlertid kun nævnt i overskriften til artikel 24 i forordning nr. 4253/88, men ikke i selve teksten til bestemmelsen.
Som Kommissionen selv har erkendt, er der i artikel 24, stk. 2, blot fastsat mulighed for nedsættelse eller suspension af
støtten på bestemte nærmere angivne betingelser. Det er kun artikel 2 i bevillingsbeslutningen, der giver adgang til ophævelse
af den omhandlede støtte, men det i tilfælde, der ikke udtrykkeligt er nævnt i den anfægtede beslutning. På denne baggrund
savner den anfægtede beslutning hjemmel, da den alene er baseret på en udvidende fortolkning af artikel 24 i forordning 4253/88,
selv om en ophævelse af støtten, der har karakter af en sanktion, tværtimod stiller krav om en indskrænkende fortolkning af
bestemmelsen.
72     Kommissionen har indvendt, at når der er uoverensstemmelse mellem en bestemmelses ordlyd og dens overskrift, skal begge dele
fortolkes således, at samtlige anvendte udtryk får effektiv virkning. I øvrigt giver en systematisk fortolkning af artikel
24, navnlig dennes stk. 1, grundlag for at konkludere, at der er adgang til fuldstændig at ophæve støtten, således at henvisningen
til artikel 2 i bevillingsbeslutningen ikke var nødvendig. Desuden ville det tilskynde til svindel, hvis der kun indrømmes
Kommissionen beføjelse til at nedsætte støtten i forhold til de begåede uregelmæssigheder, for så vidt som kun de uretmæssigt
oppebårne beløb ville skulle tilbagebetales.
–       Rettens bemærkninger
73     Betingelserne, hvorunder en støtte kan ophæves, hører til de materielretlige regler og ikke til de processuelle (Rettens dom
af 28.1.2004, sag T-180/01, Euroagri mod Kommissionen, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 36 og 37). Disse forhold
reguleres således i princippet af de bestemmelser, der finder anvendelse på tidspunktet for tildelingen af støtten. Som Retten
bemærkede i samme dom, har ophævelse af fællesskabsstøtte på grund af uregelmæssigheder, der lægges modtageren til last, karakter
af en sanktion, når den ikke er begrænset til tilbagesøgning af de beløb, der uretmæssigt er blevet udbetalt som følge af
disse uregelmæssigheder. Ophævelse kan således kun ske, hvis den har hjemmel såvel i de bestemmelser, der fandt anvendelse
på tidspunktet for tildelingen af støtten, som i dem, der er i kraft på tidspunktet for vedtagelsen af beslutningen om ophævelse.
74     På denne baggrund bemærkes, at de bestemmelser, som er relevante for spørgsmålet om ophævelse af støtte, er forordning nr. 1787/84,
der var i kraft på tidspunktet for vedtagelsen af bevillingsbeslutningen, og forordning nr. 4253/88 i den affattelse, der
var gældende på tidspunktet for vedtagelsen af den anfægtede beslutning, dvs. affattelsen som ændret ved forordning nr. 2082/93.
75     Artikel 32, stk. 1, i forordning nr. 1787/84 fastsatte bestemmelser om nedsættelse eller ophævelse af støtten. Artikel 24
i forordning nr. 4253/88, i affattelsen som ændret ved forordning nr. 2082/93, nævner muligheden for ophævelse af støtte i
overskriften og tillige indirekte i stk. 1, der nævner den situation, at en støtte helt eller delvist er uberettiget.
76     For så vidt angår ordlyden af artikel 24, stk. 2, der ikke udtrykkeligt nævner ophævelse af støtte, skal blot bemærkes, at
det i fast retspraksis (Rettens dom af 12.10.1999, sag T-216/96, Conserve Italia mod Kommissionen, Sml. II, s. 3139, præmis
92, af 14.6.2001, sag T-143/99, Hortiplant mod Kommissionen, Sml. II, s. 1665, præmis 40, af 26.9.2002, sag T-199/99, Sgaravatti
Mediterranea mod Kommissionen, Sml. II, s. 3731, præmis 130 og 131, og af 11.3.2003, sag T-186/00, Conserve Italia mod Kommissionen,
Sml. II, s. 719, præmis 74 og 78) er fastslået, at Kommissionen kan ophæve støtte med hjemmel i artikel 24, stk. 2, i forordning
nr. 4253/88.
77     På baggrund heraf er det første argument til støtte for det første anbringende ugrundet og må derfor forkastes.
Om det andet argument til støtte for det første anbringende
–       Parternes argumenter
78     Ifølge sagsøgeren følger Kommissionens krav om, at anlægget skal være fuldt ud funktionsdygtigt og anvendeligt, hverken af
bevillingsbeslutningen eller af artikel 24 i forordning nr. 4253/88. Kommissionen fremsatte først kravet på det tidspunkt,
hvor den endelige betalingsanmodning blev indgivet. Dette sent fremsatte krav må derfor anses for at savne ethvert retligt
grundlag, hvilket så meget desto mere er tilfældet som sagsøgeren allerede den 17. januar 2000 havde forpligtet sig til at
sikre funktionsdygtigheden af det anlæg, der var medfinansieret af EFRU, inden for en kort frist.
79     Kommissionen har hertil for det første anført, at sagsøgeren ikke har bestridt, at dæmningen hverken var funktionsdygtig eller
driftsklar på tidspunktet for vedtagelsen af den anfægtede beslutning. Den har dernæst i det væsentlige gjort gældende, at
kriteriet om finansierede anlægs funktionsdygtighed altid har været og fortsat er afgørende inden for ordningen for strukturfondene,
navnlig af årsager, der er knyttet til effektiviteten af den politik for økonomisk og social samhørighed, som er omhandlet
i traktaten, og hvis programmering er et centralt element. En sund økonomisk forvaltning af strukturfondene påbyder i øvrigt
Kommissionen og medlemsstaterne at overholde den fastsatte programmering og at kunne ophæve tilskud til projekter, der ikke
er operationelle.
–       Rettens bemærkninger
80     Som Kommissionen bemærkede under retsmødet, skal en beslutning om tildeling af fællesskabsstøtte læses i sammenhæng med den
tilhørende støtteanmodning (jf. analogt hertil Rettens dom af 14.7.1997, sag T-81/95, Interhotel mod Kommissionen, Sml. II,
s. 1265, præmis 42). Det fremgår af sagsakterne, herunder den støtteansøgning, der blev indgivet af Den Italienske Republik,
og som er omtalt i præmis 3 ovenfor, at det i denne ansøgning, på grundlag af hvilken bevillingsbeslutningen blev vedtaget,
var anført, at tredje fase i arbejderne med dæmningen over Gibbesi-floden skulle gøre anlægget funktionsdygtigt.
81     I øvrigt har Kommissionen med rette i sine skriftlige indlæg bemærket, at artikel 18, stk. 1, i forordning nr. 1787/84, der
er hjemmel for bevillingsbeslutningen, fastsætter, at »[f]inansieringen af infrastrukturinvesteringer omfatter [...] sådanne
infrastrukturer, som bidrager til udviklingen af den region eller det område, hvor de er beliggende«.
82     I den forbindelse bemærkes først, at det med henblik på at sikre ordningen for fællesskabsstrukturfondenes funktion og en
god finansiel forvaltning heraf er nødvendigt, at gennemførelsen af ethvert projekt, som er medfinansieret inden for rammerne
heraf, skal sigte mod et funktionsdygtigt projekt, idet dette er en underliggende forudsætning for beslutningen om bevilling
af fællesskabsfinansiering.
83     Det er ubestridt, at dæmningen hverken var funktionsdygtig eller driftsklar på tidspunktet for vedtagelsen af den anfægtede
beslutning. Under disse forudsætninger ville det være åbenbart i strid med den førnævnte bestemmelse at lade modtageren af
den omhandlede støtte beholde den finansiering, der var tildelt med henblik på opførelse af anlægget, når dette netop ikke
er brugbart. En sådan fremgangsmåde ville i øvrigt ikke være forenelig med målsætningen om god forvaltning af Fællesskabets
strukturfonde.
84     På baggrund heraf er det andet argument til støtte for det første anbringende ugrundet og må derfor forkastes.
Om det tredje argument til støtte for det første anbringende
–       Parternes argumenter
85     Ifølge sagsøgeren er betingelserne for at opretholde den omhandlede støtte opfyldt i henhold til artikel 24 i forordning nr. 4253/88,
for så vidt som anlæggets beskaffenhed og betingelserne for gennemførelsen af den støtteberettigede aktion ikke er påvirket,
og da ændringen af formålet med anlægget i øvrigt er blevet forelagt Kommissionen i form af en ansøgning om godkendelse.
86     Sagsøgeren er af den overbevisning, at ændringen af formålet med anlægget ikke i henhold til artikel 24, stk. 1, i forordning
nr. 4253/88 udgør et forhold, der begrunder en nedsættelse eller ophævelse af den økonomiske støtte, heller ikke selv om Kommissionen
har taget ændringen i betragtning i den anfægtede beslutning.
87     Sagsøgeren har herefter understreget, at der i bilaget til bevillingsbeslutningen er foretaget en beskrivelse af anlægget,
men at formålet hermed heller ikke her er anført.
88     Ifølge sagsøgeren kan den omstændighed, at det vand, der tilbageholdes af dæmningen, fremover udelukkende skal anvendes til
kunstvanding, og ikke længere tillige til nedkøling af fabriksanlæg, ikke ændre på det omhandlede anlægs egentlige formål,
der består i at oprette et vandreservoir i almenhedens interesse. Sagsøgeren har hertil anført, uden at blive modsagt heri
af Kommissionen, at det hele tiden har været meningen, at det vand, der tilbageholdes af den omhandlede dæmning, skulle anvendes
til kunstvanding af 1 000 hektar jord. Det er den omstændighed, at industriområdet i Licata, der havde været planlagt siden
1986, ikke blev opført, der har gjort kunstvanding til det overvejende formål. Disse forhold er blevet meddelt Kommissionen,
idet det blev præciseret, at anlægget bibeholdt sin socio-økonomiske funktion som led i den regionale udvikling. I den forbindelse
må det antages, at dæmningen, der er placeret i en region, der lider under en betydelig mangel på vand til husstande, landbrug
og industri, takket være kvaliteten af vandet herfra kunne have opfyldt en række behov, herunder behov for drikkevand, og
indgå i en samlet og bredere ordning for interventioner på vandområdet, der medfinansieres af EFRU. Sagsøgeren har tilføjet,
at regionen har bestilt en særlig undersøgelse af mulighederne for anvendelse af vandet og udnyttelse af den omhandlede dæmning.
89     Sagsøgeren har tillige anført, at ændringen af formålet med anlægget ikke kan påvirke betingelserne for gennemførelsen af
aktionen, da disse betingelser er knyttet til anlæggets funktion og ikke til dens formål.
90     Ifølge sagsøgeren er den anfægtede beslutning i øvrigt urigtig, da der heri ikke tages hensyn til, at de italienske myndigheder
har meddelt Kommissionen den omhandlede ændring af anlæggets formål samt fremsendt dokumentation herfor.
91     Kommissionen har gjort opmærksom på, at artikel 24 i forordning nr. 4253/88 kan påberåbes på grundlag af en uregelmæssighed,
herunder en væsentlig ændring, der påvirker gennemførelsen af den pågældende foranstaltning.
92     Kommissionen har videre anført, at den har konstateret en uregelmæssighed bestående i en væsentlig ændring af anlæggets formål
og bestemmelse i forhold til det, der var forudsat i bevillingsbeslutningen, uden at den var blevet anmodet om en forudgående
godkendelse.
93     Kommissionen har dernæst gjort opmærksom på, at bevillingsbeslutningen blev vedtaget med hjemmel i forordning nr. 1787/84.
Bestemmelserne i forordningens artikel 22, stk. 3, hvorefter der skal foretages en beskrivelse af det anlæg, der skal medfinansieres
af fællesskabsfondene, ville være overflødig, hvis denne beskrivelse blot var vejledende. Dette samme gælder bestemmelserne
i forordningens artikel 28, stk. 1, litra b), hvorefter den endelige betalingsanmodning bl.a. omfatter en erklæring om, at
investeringen er i overensstemmelse med det oprindelige projekt.
94     Det fremgår efter det oplyste af den ansøgning om EFRU-støtte, som de italienske myndigheder indgav til Kommissionen i henhold
til artikel 22, stk. 3, i forordning nr. 1787/84, at beskrivelsen af dæmningen og den planlagte anvendelse heraf indgik som
en integrerende del af ansøgningen. Kommissionen har tilføjet, at støtten navnlig blev tildelt under hensyn til de oplysninger
om anlæggets varighed, tekniske karakteristika og formål, der var anført i ansøgningen. I den forbindelse var den planlagte
kunstvanding af ca. 1 000 hektar landbrugsjord ifølge Kommissionen kun tillagt subsidiær betydning.
95     På denne baggrund er omlægningen af projektet til anden anvendelse end de planlagte efter tilkendelse af finansieringen uforenelig
med det princip om en sammenhængende og overensstemmende regional udvikling, der indgår som en del af programmeringen. Den
omhandlede støtte blev ydet på den forudsætning, at det vand, der blev tilbageholdt af dæmningen, først og fremmest skulle
anvendes til forsyning af et planlagt industriområde med vand.
96     På denne baggrund begrunder ændringen af formålet med vandet fra dæmningen en ophævelse af støtten i henhold til artikel 24
i forordning nr. 4253/88.
97     Kommissionen har i øvrigt anført, at sagsøgerens argument (jf. præmis 90 ovenfor), hvorefter Kommissionen i den anfægtede
beslutning angiveligt ikke har taget hensyn til, at de italienske myndigheder havde meddelt Kommissionen den omhandlede ændring
af formålet med anlægget, savner grundlag. Kommissionen har nemlig aldrig godkendt ændringen af formålet med anlægget, og
meddelelsen herom blev i øvrigt først fremsendt den 29. marts 2001. Sagsøgeren har desuden heller aldrig anmodet om godkendelse
af ændringen. Kommissionen har gjort gældende, at meddelelsen af en sådan oplysning om ændring af anlæggets formål ikke svarer
til en anmodning om godkendelse. Tværtimod førte de oplysninger, Kommissionen fik den 29. marts 2001, den til i september
2001 at iværksatte proceduren for ophævelse af støtten. Sagsøgerens bekræftelse af oplysningerne den 29. november 2001 førte
til vedtagelsen af den anfægtede beslutning den 11. december 2002.
98     I øvrigt er sagsøgerens argument baseret på en urigtig fortolkning af artikel 24 i forordning nr. 4253/88, i henhold til hvilken
fortolkning Kommissionen hverken kunne nedsætte eller ophæve støtten, blot fordi de nationale myndigheder angiveligt havde
anmodet om godkendelse heraf. Fællesskabets økonomiske interesser ville blive bragt i fare, hvis Kommissionen ikke kunne nedsætte
eller ophæve støtte, blot fordi den havde modtaget oplysninger om ændringen af projektet. En sådan fortolkning ville gøre
selve godkendelsen af ændringen unødvendig.
–       Rettens bemærkninger
99     Det skal først bemærkes, at formålet med det omhandlede anlæg som anført af Kommissionen er angivet i Den Italienske Republiks
ansøgning om EFRU-støtte.
100   I øvrigt har Kommissionen med rette gjort gældende, at det ikke er tilstrækkeligt, at den modtager oplysning om ændringer
af formålet med et anlæg, hvis opførelse er medfinansieret af EFRU, men at den også skal godkende disse ændringer. Retten
har nemlig allerede fastslået, at Kommissionen kan ophæve støtte i tilfælde af uregelmæssigheder, navnlig ved væsentlige ændringer
af aktionen, der påvirker dens beskaffenhed eller betingelserne for dens gennemførelse, hvis der ikke er anmodet om forudgående
godkendelse heraf (dommen af 12.10.1999 i sagen Conserve Italia mod Kommissionen, præmis 92).
101   Det fremgår af sagsakterne, at sagsøgeren blot på et sent tidspunkt har oplyst Kommissionen om ændringen af formålet med det
vand, der tilbageholdes af den omhandlede dæmning. Det er åbenbart, at denne oplysning ikke udgør en ansøgning om godkendelse.
102   Da bevillingsbeslutningen og den tilhørende ansøgning om finansiering som nævnt i præmis 81 ovenfor skal læses i sammenhæng,
og da anlæggets formål er blevet væsentligt ændret uden Kommissionens forudgående godkendelse, eftersom hovedformålet, som
bestod i forsyning af industriområdet i Licata med vand, ikke blev opnået, bør det fastslås, at en ophævelse af støtten i
medfør af artikel 24 i forordning nr. 4253/88 er berettiget.
103   Det følger af ovenstående overvejelser, at det tredje argument til støtte for det første anbringende er ugrundet og derfor
skal forkastes, hvilket indebærer, at det første anbringende forkastes i sin helhed.

Det andet anbringende om et åbenbart urigtigt skøn i forbindelse med anvendelsen af artikel 24 i forordning nr. 4253/88
Parternes argumenter
104   Sagsøgeren har gjort gældende, at den for Kommissionen afgørende vurdering, hvorefter anlægsarbejderne ikke var blevet gennemført
og det tidspunkt, hvor dæmningen var funktionsdygtig og brugbar, ikke kunne fastsættes, heller ikke omtrentligt, er urigtig.
105   Sagsøgeren har tværtimod hævdet, at det følger af den dokumentation, der blev fremsendt til Kommissionen, og navnlig af certifikatet
for anlægsarbejdernes fuldførelse, at disse blev fuldført den 4. november 1992, hvor dæmningen var fuldt ud færdigopført.
Sagsøgeren har tilføjet, at Kommissionen har anerkendt dette i sjette betragtning til den anfægtede beslutning.
106   Sagsøgeren har endvidere anført, at de sidste arbejder, der ifølge den anfægtede beslutning endnu ikke er fuldført, er helt
underordnede. De giver ikke grundlag for at udelukke, at dæmningen reelt er færdigopført. Certifikatet for arbejdets afslutning
bekræfter disse påstande.
107   I øvrigt har sagsøgeren understreget, at certifikatet i modsætning til det i sjette betragtning til den anfægtede beslutning
anførte ikke nævner noget om de »midlertidige reservoirer«, der ikke er fuldført.
108   Sagsøgeren har tilføjet, at Servizio nazionale dighe (italiensk myndighed med ansvar for dæmninger) efter fuldførelsen af
anlægsarbejderne kun krævede, at der blev udført belægningsarbejder på dæmningens venstre side.
109   Sagsøgeren har herefter konkluderet, at arbejderne vedrørende opførelse af en dæmning i Gibbesi-floden var fuldført i november
1992, og at de interventioner, som Servizio nazionale dighe som ovenfor nævnt havde stillet krav om, havde bagatelagtig karakter
i forhold til dæmningens primære funktion, der når alt kommer til alt var at tilbageholde vand. Servizio nationale dighe har
i øvrigt hele tiden anset dæmningen for at være færdigopført på grundlag af halvårlige eftersyn af installationernes funktionsdygtighed,
som bekræftes i de herom udstedte effektivitetscertifikater.
110   Kommissionen har bestridt, at anlægsarbejderne var fuldført i 1992, og at de interventioner, der skulle gennemføres med henblik
på dæmningens funktionsdygtighed, var af underordnet karakter.
111   Til støtte herfor har Kommissionen påberåbt sig skrivelsen af 23. maj 2000 fra de italienske myndigheder til Kommissionen,
som var vedlagt et certifikat for anlægsarbejdernes fuldførelse, hvoraf det fremgår, at de midlertidige reservoirer ikke var
opført og akvædukten ikke færdigbygget. Kommissionen har tilføjet, at den i skrivelsen af 19. december 2000 anmodede de italienske
myndigheder om yderligere oplysninger, navnlig vedrørende dæmningens fuldførelse og det faktiske eller forventede tidspunkt
for dæmningens idriftsættelse. Sagsøgeren har ved skrivelse af 21. februar 2001 fremsendt en tidsplan, hvorefter anlægsarbejderne
skulle være fuldført senest den 2. februar 2003.
112   Kommissionen har tilføjet, at de pågældende anlægsarbejder ikke kun omfattede opførelsen af selve dæmningen, men også en omlægning
af Gibbesi-floden, opførelse af en kanal til genopretning samt opførelse af akvædukten og af andre anlæg. I øvrigt har de
italienske myndigheder i støtteansøgningen redegjort for formålet med anlægget, som var at bidrage til den omhandlede regions
industrielle udvikling. Dette indebærer, at anlægget skal være fuldført i alle detaljer og fuldt ud funktionsdygtigt, før
dette formål er opnået. På denne baggrund er den sondring, sagsøgeren har foretaget mellem de principale og sekundære anlæg,
meningsløs.
113   Under disse omstændigheder var Kommissionen på tidspunktet for vedtagelsen af den anfægtede beslutning nødsaget til at fastslå,
at de anlægsarbejder, der var ydet støtte til, ikke var fuldført.
Rettens bemærkninger
114   Det bemærkes først og fremmest, at det i sjette betragtning til den anfægtede beslutning blot er anført, at opførelsen af
selve dæmningen var fuldført, men ikke hele dæmningsanlægget.
115   I øvrigt fremgår det af sagsakterne, og navnlig af det certifikat for anlægsarbejdernes fuldførelse, der var vedlagt de italienske
myndigheders skrivelse af 23. maj 2000 til Kommissionen, at det er med rette, at Kommissionen har understreget, at de midlertidige
reservoirer ikke var blevet opført og akvædukten ikke færdigbygget, selv om disse indgik som en integrerende del af det omhandlede
projekt.
116   På denne baggrund bør det fastslås, at de anlægsarbejder, der var genstand for den her omhandlede EFRU-støtte, ikke var blevet
fuldført på tidspunktet for vedtagelsen af den anfægtede beslutning.
117   Følgelig er det andet anbringende ugrundet og må derfor forkastes.
118   På baggrund af det ovenstående overvejelser skal Kommissionen frifindes.

Sagens omkostninger
119   Ifølge artikel 87, stk. 2, i Rettens procesreglement pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der
er nedlagt påstand herom. I henhold til bestemmelsens stk. 3, første led, kan Retten dog fordele sagens omkostninger, hvis
hver af parterne henholdsvis taber sagen på et eller flere punkter. I henhold til bestemmelsens stk. 3, andet led, kan Retten
pålægge endog en vindende part at erstatte den anden part de udgifter, som skønnes at være påført modparten unødvendigt eller
af ond vilje.
120   I nærværende sag har Kommissionen tabt sagen for så vidt angår formaliteten. I øvrigt er en del af de omkostninger, sagsøgeren
er blevet påført i forbindelse med sagsanlægget, forårsaget af en mangelfuld affattelse af den anfægtede beslutning (jf. præmis
21 ovenfor). Retten skønner det derfor rimeligt, at Kommissionen bærer halvdelen af sine egne omkostninger. Følgelig skal
sagsøgeren bære sine egne omkostninger og betale halvdelen af Kommissionens omkostninger.
På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Første Udvidede Afdeling):
1)
Formalitetsindsigelsen tages ikke til følge.
2)
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber frifindes.
3)
Sagsøgeren bærer sine egne omkostninger og betaler halvdelen af Kommissionens omkostninger. Kommissionen bærer halvdelen af
sine egne omkostninger.
Vesterdorf
Cooke
García-Valdecasas
Labucka

Trstenjak
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 18. oktober 2005.
E. Coulon

B. Vesterdorf
Justitssekretær

Præsident
*
Processprog: italiensk.