CELEX: 62008CJ0434
Ühine põllumajanduspoliitika
Teatavate toetuskavade ühtne haldus- ja kontrollisüsteem
Määrus (EÜ) nr 1782/2003
Ühtne otsemaksete kava
Toetusõiguste üleandmine
Lõplik üleandmine

Eelotsusetaotlus puudutab seda, kuidas tõlgendada nõukogu 29. septembri 2003. aasta määrust (EÜ) nr 1782/2003, millega kehtestatakse
ühise põllumajanduspoliitika raames kohaldatavate otsetoetuskavade ühiseeskirjad ja teatavad toetuskavad põllumajandustootjate
jaoks ning muudetakse määruseid (EMÜ) nr 2019/93, (EÜ) nr 1452/2001, (EÜ) nr 1453/2001, (EÜ) nr 1454/2001, (EÜ) nr 1868/94,
(EÜ) nr 1251/1999, (EÜ) nr 1254/1999, (EÜ) nr 1673/2000, (EMÜ) nr 2358/71 ja (EÜ) nr 2529/2001 (EÜT L 270, lk 1; ELT eriväljaanne 03/40,
lk 269; parandus EÜT L 94, lk 70, ELT eriväljaanne 03/46, lk 290).
See taotlus esitati Arnold und Johann Harms als Gesellschaft bürgerlichen Rechtsi ning F. Heidinga (edaspidi „ostja”) vahelises
kohtuvaidluses, mille ese on põllumajandusettevõtte müügilepingust tulenevate kohustuste täitmine.

Õiguslik raamistik

Liidu õigusnormid
Määrus nr 1782/2003
Määrus nr 1782/2003 kehtestab eelkõige põllumajandustootjate sissetulekutoetuse kava. Seda kava nimetatakse määruse artikli 1
teises taandes „ühtseks otsemaksete kavaks”.
Määruse nr 1782/2003 põhjendus 2 näeb ette:
„Otsetoetuse täielik maksmine tuleks siduda põllumajandusmaa ning põllumajandusliku tootmise ja tegevusega seotud eeskirjade
järgimisega. Need eeskirjad peaksid aitama kaasa liita ühisesse turukorraldusse keskkonda, toidu ohutust, loomade tervishoidu
ja heaolu ning head põllumajandus‑ ja keskkonnatingimust käsitlevad põhistandardid. Kui neid põhistandardeid ei järgita, peaksid
liikmesriigid otsetoetuse maksmise täielikult või osaliselt tühistama, lähtudes kriteeriumidest, mis oleksid proportsionaalsed,
objektiivsed ja järkjärgulised. Sellised tühistamised ei tohiks piirata ühenduse või siseriiklike õigusaktide alusel praegu
sätestatud või tulevikus sätestatavate karistuste kohaldamist.”
Selle määruse põhjendus 3 sätestab eelkõige:
„Põllumajandusmaa kasutusest välja langemise vältimiseks ja selle heades põllumajandus‑ ja keskkonnatingimustes säilitamise
tagamiseks tuleks kehtestada standardid, mis võivad tugineda liikmesriikide õigusnormidele. […]”
Määruse nr 1782/2003 põhjendus 21 näeb ette:
„Ühise põllumajanduspoliitika kohaste toetuskavadega nähakse ette otsene sissetulekutoetus, eriti silmas pidades põllumajandusega
tegelevale rahvastikuosale rahuldava elatustaseme tagamist. Kõnealune eesmärk on lähedalt seotud maapiirkondade säilitamisega.
Ühenduse fondide väära jaotamise vältimiseks ei tohiks toetust maksta nendele põllumajandustootjatele, kes on tekitanud sellise
toetuse saamiseks vajalikud tingimused kunstlikult.”
Selle määruse põhjendus 24 sätestab:
„Ühenduse põllumajanduse konkurentsivõime suurendamine ning toidukvaliteedi ja keskkonnastandardite soodustamine põhjustab
paratamatult põllumajandustoodete institutsionaalsete hindade languse ning ühenduse põllumajandustootjate jaoks toomiskulude
kasvu. Nende eesmärkide saavutamiseks ning rohkem turule orienteeritud ja säästva põllumajanduse soodustamiseks on vaja lõpetada
üleminek tootmise toetamiselt tootjate toetamisele, kehtestades iga põllumajandustootja jaoks toodanguga sidumata sissetulekutoetuse
süsteemi. Toetuse lahutamine toodangust ei muuda põllumajandustootjale tegelikult makstavaid toetussummasid, vaid suurendab
märkimisväärselt sissetulekutoetuse tõhusust. Seetõttu tuleks ühtse otsetoetuse saamise tingimuseks kehtestada see, et peetaks
kinni keskkonna, toidu ohutuse ning loomade tervishoiu ja heaoluga seotud tingimustest ja et põllumajandusettevõttes valitseksid
head põllumajandus‑ ja keskkonnatingimused.”
Määruse põhjendus 30 kõlab järgmiselt:
„Kogusumma, millele põllumajandusettevõttel on õigus, tuleks jaotada osadesse (toetusõigused) ning siduda toetuskõlblike hektarite
arvuga, et hõlbustada toetuse saamise õiguste üleminekut. Selleks et vältida spekulatiivseid üleminekuid, mis viivad toetusõiguste
kuhjumiseni ilma vastava põllumajandusliku aluseta, tuleks toetuse andmisel näha ette seos toetusõiguste ja toetuskõlblike
hektarite arvu vahel […]”
Sama määruse artikli 2 kohaselt:
„[…] kasutatakse järgmisi mõisteid:
„a)
põllumajandustootja
– füüsiline või juriidiline isik või selliste isikute rühm, […] kes tegeleb põllumajandusliku tegevusega;
[…]
c)
põllumajanduslik tegevus
– põllumajandustoodete tootmine ja kasvatamine, sealhulgas saagikoristus, lüpsikarja pidamine, põllumajandusloomade aretamine
ja pidamine ning maa hoidmine heades põllumajandus‑ ja keskkonnatingimustes, nagu on kehtestatud artikliga 5;
[…]”
Määruse nr 1782/2003 II jaotis sisaldab 1. peatükki „Nõuetele vastavus”, mis koosneb artiklitest 3–9. Selle määruse artikkel 3
„Põhinõuded” sätestab:
„1. Põllumajandustootja, kellele makstakse otsemakset, täidab III lisas osutatud kohustuslikke majandamisnõudeid kõnealuses
lisas kehtestatud ajakava kohaselt ning artikli 5 alusel kehtestatud häid põllumajandus‑ ja keskkonnatingimusi.
2. Pädev riigiasutus varustab põllumajandustootja loeteluga kohustuslike majandamisnõuete ning heade põllumajandus‑ ja keskkonnatingimuste
kohta, mida tuleb järgida.”
Nimetatud määruse III jaotis „Ühtne otsemaksete kava” sisaldab oma 1.−4. peatükis põllumajandustootja toodanguga „sidumata”
sissetulekutoetuse süsteemi üldsätteid.
Sama määruse artikli 33 lõike 1 kohaselt:
„Põllumajandustootjatel on juurdepääs ühtsele otsemaksete kavale, kui:
a)      neile on antud artiklis 38 osutatud võrdlusperioodi jooksul toetust vähemalt ühe VI lisas osutatud toetuskava alusel, või
b)      nad on saanud põllumajandusettevõtte või osa sellest tegeliku või eeldatava pärandina põllumajandustootjalt, kes vastab punktis a
osutatud tingimustele, või
c)      nad on saanud toetusõigused riiklikust reservist või üleandmise tulemusel.”
Määruse nr 1782/2003 artikli 36 lõige 1 sätestab:
„Toetust ühtse otsemaksete kava alusel makstakse 3. peatükis määratletud toetusõiguste kohta, millega on seotud artikli 44
lõikes 2 määratletud tähenduses võrdne arv hektareid.”
Nimetatud määruse artikli 44 „Toetusõiguste kasutamine” kohaselt:
„1. Toetusõigus, millega on seotud toetuskõlblik hektar, annab õiguse toetusõigusega kindlaksmääratud summa maksmiseks.
2. „Toetuskõlblik hektar” on põllumajandusettevõtte mis tahes põllumajandusmaa haritava maana või püsikarjamaana, välja arvatud
püsikultuuride või metsa all olevad pindalad ning mittepõllumajanduslikuks tegevuseks kasutatavad pindalad.
[…]”
Määruse nr 1782/2003 artikkel 46 „Toetusõiguste üleandmine” sätestab:
„1. Toetusõigusi võib üle anda üksnes teisele põllumajandustootjale, kes on asutatud samas liikmesriigis, välja arvatud tegeliku
või eeldatava pärandi teel üleandmine.
[…]
2. Toetusõigusi võib üle anda müügi teel või mis tahes muu lõpliku üleandmisena kas koos maaga või ilma. Seevastu rentimist
või samalaadseid tehinguid lubatakse üksnes siis, kui üleantavate toetusõigustega kaasneb samaväärse toetuskõlblike hektarite
arvu üleandmine.
Välja arvatud artikli 40 lõikes 4 osutatud vääramatu jõu juhtudel ja erandlikel asjaoludel võib põllumajandustootja anda üle
oma toetusõigused ilma maata ainult pärast seda, kui ta on artiklis 44 määratletud tähenduses kasutanud vähemalt 80% oma toetusõigustest
vähemalt ühe kalendriaasta jooksul või kui ta on loovutanud vabatahtlikult riiklikku reservi kõik toetusõigused, mida ta ei
ole ühtse otsemaksete kava esimesel kohaldamisaastal kasutanud.
[…]”
Määruse 5. peatüki 1. jagu „Piirkondlik rakendamine” näeb liikmesriikidele ette võimaluse rakendada ühtset otsemaksete kava
ainult piirkondlikul tasandil.
Nimetatud määruse artikli 59 lõiked 1 ja 3, mis on osa nimetatud jaost, sätestavad:
„1. Liikmesriigid võivad piisavalt tõestatud juhtudel ja vastavalt objektiivsetele kriteeriumidele jaotada artikli 58 alusel
kehtestatud piirkondliku ülemmäära kogu ulatuses või osa sellest kõikide põllumajandustootjate, sealhulgas nende, kes ei ole
artiklis 33 alusel toetuskõlblikud, vahel ja kelle põllumajandusettevõtted asuvad asjaomases piirkonnas.
[…]
3. Kui piirkondlik ülemmäär jaotatakse osaliselt, saavad põllumajandustootjad toetusõigused, mille ühikuväärtus arvutatakse,
jagades artikli 58 alusel kehtestatud piirkondliku ülemmäära vastava osa piirkondlikul tasandil kehtestatud ja artikli 44
lõike 2 tähenduses toetuskõlblike hektarite arvuga.
Kui põllumajandustootja võib samuti saada toetusõigusi, mis arvutatakse piirkondlikust ülemmäärast järelejäänud osa põhjal,
suurendatakse iga tema toetusõiguse piirkondlikku ühikuväärtust, välja arvatud maa tootmisest kõrvale jätmise toetusõiguste
puhul, võrdlussummale vastava summa võrra, mis on jagatud talle artikli 4 kohaselt kehtestatud toetusõiguste arvuga.
[…]”
Määruse nr 1782/2003 artikli 62 kohaselt võivad liikmesriigid otsustada, et artiklitega 95 ja 96 ette nähtud piimatoetusest
ja lisamaksest tulenevad summad hõlmatakse täielikult või osaliselt ühtse otsemaksete kavaga alates 2005. aastast.

Siseriiklikud õigusnormid
Betriebsprämiendurchführungsgesetz’i (ühtse otsemaksete kava kohaldamise seadus, edaspidi „BetrPrämDurchfG”) § 2 lõike 1 kohaselt
tehakse alates 1. jaanuarist 2005 piirkondlikul tasandil otsemakseid nimetatud seaduses ja ühtse otsemaksete kava rakendusmääruses
sätestatud korra alusel.
BetrPrämDurchfG‑i artikli 5 lõige 1 sätestab, et määruse nr 1782/2003 artikli 59 lõike 1 koosmõjus lõigete 1 ja 3 kohaselt
koosneb võrdlussumma iga põllumajandustootja kohta summast põllumajandustootmiseks ja pindalal põhinevast summast.
Summa põllumajandustootmiseks arvutatakse BetrPrämDurchfG‑i artikli 5 lõike 2 punktis 1 loetletud eelnevate otsemaksete alusel,
millele tuleb lisada piimatoetused ja piimatoetuste lisamaksed. Pindalal põhinev summa arvutatakse jagades piirkondlikust
ülemmäärast järelejäänud osa toetuskõlblike hektarite arvuga.

Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
Eelotsusetaotlusest nähtub, et Amkeline Gertha Harms ja Johann Harms (edaspidi „müüjad”) müüsid 8. novembri 2005. aasta notariaalse
lepinguga ostjale nii põllumajandusmaa koos hoonetega kui ka söödavarud ja piimakvoodid. Lisaks müüjate omandis oleva 9,6 hektari
suuruse põllumajandusmaa üleandmisele nägi müügileping ostjale ette ka võimaluse võtta maaomanike või õigustatud isikutega
kokkulepete sõlmimise teel üle umbes 100 hektarit maad, mida müüjad kasutasid maa rendilepingute ja kasutuslepingute alusel.
Müügilepingu pooled leppisid kokku, et müüjad annavad ostjale ilma rahalise vastutasuta üle kõik toetusõigused, mis neile
nii lepingu esemeks oleva maa kui ka ostja poolt üle võetud rendilepingute ja kasutuslepingute alusel kasutatavate maade tõttu
antakse.
Müügilepingu § 9 sisaldas eelkõige järgmist klauslit:
„Pärast toetusõiguste lõplikku kindlaksmääramist ja jagamist teatavad müüjad ostjale toetusõiguste väärtuse kahe nädala jooksul
sellest teadasaamisest, kuid hiljemalt 15. jaanuariks 2006.
Lepinguosalised kohustuvad […] sõlmima 15. veebruariks 2006 konkreetsete toetusõiguste üleandmise kohta lepingu, milles märgitakse
ära ka asjaomased identifitseerimistunnused ja väärtus.
Ühe kuu jooksul pärast ülalmainitud lepingu sõlmimist peavad lepinguosalised üleandmisest teatama pädevale liidumaa asutusele
ehk registreerima kõnealuse üleandmise ühtse haldus‑ ja kontrollisüsteemi keskandmebaasis.
Lepinguosalised lepivad omavahel kokku, et ostjale kuulub 40 viljelusmaa toetusõigust ja 40 rohumaa toetusõigust ning ainult
see ettevõttega seotud osa toetusõigusest (
top up
), mis on seotud ettevõtte ülemineku raames rendisuhte alusel ostjale üleläinud piimakvoodiga (ca 622 000 kg).
Ostja on kohustatud pärast iga‑aastast väljamaksmist ülejäänud osa pindala ning sissetulekutoetusõigustest (ca 15 viljelusmaa
toetusõigust ja ca 15 rohumaa toetusõigust ning piimakompensatsiooni 1 000 000 kg piimakvoodi eest […]) müüjatele üle kandma.
[…]”
Müügileping täideti ning põllumajandusmaa omand kanti ostjale üle. 1. aprillil 2006 anti talle üle 111,79 toetusõigust.
Müüjad loovutasid 29. jaanuari 2007. aastal kirjaliku kokkuleppega müügilepingust tulenevad nõuded põhikohtuasja hagejale.
Tuginedes nimetatud müügilepingule ja sellest tulenevale 6. jaanuari 2006. aasta kokkuleppele, palus põhikohtuasja hageja
kanda ostjal 2006. aasta eest lepinguosaliste omavahelise kokkuleppe alusel müüjatele antud toetusõiguste kohta üle 40 823,05 eurot.
Pärast seda, kui Landgericht Aurich jättis selle taotluse rahuldamata, esitas põhikohtuasja hageja Oberlandesgericht Oldenburgile
apellatsioonkaebuse.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et talle lahendada antud kohtuvaidluse lahendamine sõltub müügilepingu §‑s 9 esineva
kokkuleppe kehtivusest, eelkõige seoses määruse nr 1782/2003 artiklis 46 sätestatud toetusõiguste üleandmise piirangute ja
otsetoetuste kava eesmärkidega.
Neil asjaoludel otsustas Oberlandesgericht Oldenburg menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas [määruse nr 1728/2003] artikli 46 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et selle sättega on vastuolus ja seetõttu kehtetud sellised
kokkulepped, millega nähakse küll formaalselt ette toetusõiguste täielik ja lõplik üleandmine, kuid pooltevahelise kokkuleppe
alusel kuuluvad toetusõigused majanduslikult siiski endiselt müüjale ning nende omandaja kui formaalne toetusõiguse omaja
on kohustatud asjaomaste põllumajandusmaade kasutamisega käivitama toetuste maksmise ning andma talle makstud sissetulekutoetused
täies ulatuses üle müüjale, või mille kohaselt omandajale antakse pindalatoetused üle selliselt, et pärast sissetulekutoetuste
maksmise käivitamist ja toetuste väljamaksmist on ta kohustatud kandma vähemalt ühe osa (ettevõttega seotud osa) jooksvalt
üle müüjale?”

Eelotsuse küsimus

Vastuvõetavus
Põhikohtuasja hageja vaidlustab eelotsusetaotluse vastuvõetavuse, kuna esitatud küsimus ei vasta põhikohtuasja faktilisele
raamistikule.
Sellega seoses tuleb meenutada, et EÜ artiklis 234 ette nähtud Euroopa Kohtu ja siseriiklike kohtute koostöö raames on ainult
siseriiklikul kohtul, kelle lahendada on vaidlus ja kes vastutab langetatava kohtuotsuse eest, pädevus tema menetluses oleva
kohtuasja eripära arvestades hinnata Euroopa Kohtule esitatavate küsimuste asjakohasust (vt eelkõige 15. oktoobri 2009. aasta
otsus kohtuasjas C‑138/08: Hochtief ja Linde‑Kca‑Dresden, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 20 ja seal viidatud
kohtupraktika).
Liidu ja siseriiklike kohtute pädevuste jaotuse raames peab Euroopa Kohus seoses eelotsuse küsimuste faktilise ja õigusliku
kontekstiga lähtuma ka eelotsusetaotluse esitanud kohtu sedastustest (13. novembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑153/02:
Neri, EKL 2003, lk I‑13555, punkt 35).
Seega tuleb nentida, et eelotsusetaotlus on vastuvõetav ning seda tuleb uurida Oberlandesgericht Oldenburgi poolt eelotsusetaotluses
määratletud faktilises raamistikus.

Põhiküsimus
Oma küsimusega tahab eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas määruse nr 1782/2003 artikli 46 lõiget 2 tuleb
tõlgendada selliselt, et sellega on vastuolus selline kokkulepe, nagu on kõne all põhikohtuasjas, millega antakse toetusõigused
lõplikult üle ja mille alusel on omandajal kui toetusõiguste omajal kohustus nimetatud õiguste realiseerimine käivitada ning
kanda üleandjale üle kõik või osa maksetest, mis talle sel alusel on tehtud.
Sissejuhatuseks tuleb meenutada, et kuigi lepinguid iseloomustab lepinguvabaduse põhimõte, mille kohaselt on lepingupooled
eelkõige vabad otsustama, kas astuda lepingulistesse suhetesse või mitte, siis kohaldatavatest liidu õigusnormidest võivad
sellise lepinguvabaduse suhtes siiski tuleneda piirangud (vt selle kohta 5. oktoobri 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑240/97:
Hispaania
vs.
komisjon, EKL 1999, lk I‑6571, punkt 99).
Eelkõige ei võimalda lepinguvabadus toetusõiguste omajal sõlmida kokkuleppeid, mis on vastuolus määruses nr 1782/2003 nimetatud
eesmärkidega.
Seoses sellega tuleb meenutada, et määruse nr 1782/2003 artikli 1 teise taande kohaselt on ühtne otsemaksete kava põllumajandustootjate
sissetulekutoetus. Nagu on sätestatud selle määruse põhjenduses 21, on eesmärk ‑ kindlustada põllumajandusega tegeleva rahvastikuosa
rahuldav elatustase ‑ lähedalt seotud maapiirkondade säilitamisega. Just seetõttu näeb nimetatud määruse põhjendus 24 ette,
et ühtse otsetoetuse saamise tingimuseks tuleks kehtestada, et peetaks kinni keskkonna, toidu ohutuse ning loomade tervishoiu
ja heaoluga seotud tingimustest ja et põllumajandusettevõttes valitseksid head põllumajandus‑ ja keskkonnatingimused. Seadusandja
on lisaks allutanud toetuse maksmise tingimusele, et põllumajandustootjal on arv toetuskõlblikke hektareid, mis vastab toetusõiguste
arvule (vt selle kohta 21. jaanuari 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑470/08: van Dijk, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata,
punkt 33).
Sellest tuleneb, et põllumajandustootja ei saa määrusega nr 1782/2003 kehtestatud abikavast toetust saada, kui ta ei täida
enam selles määruses sätestatud tingimusi. Vastasel juhul annab see talle eelise, mis ei ole kooskõlas ühtse otsemaksete kava
eesmärkidega.
Mis puutub määruses nr 1782/2003 sätestatud eeskirjadesse seoses põhikohtuasjas kõne all olevate toetusõiguste üleandmisega,
siis sätestab nimetatud määruse artikli 46 lõige 2 eelkõige, et toetusõigusi võib üle anda kas lõpliku üleandmisega, rendiga
või samalaadse tehinguga.
Lõpliku üleandmise korral loobub seni toetusõigusi saanud põllumajandustootja müügiga teisele põllumajandustootjale lõplikult
oma nõuetest ning viimane teostab seejärel neid õigusi enda huvides (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus van Dijk,
punkt 35).
Käesoleval juhul nähtub eelotsusetaotlusest, et müüjad loovutasid ostjale kõik neile antud toetusõigused. Müügileping sätestas
muu hulgas, et lepingupooled pidid toetusõiguste lõplikust üleandmisest teavitama toetusõiguste identifitseerimise ja registreerimise
süsteemi keskandmebaasi.
Ometi leppisid müügilepingu pooled omavahelistes suhetes kokku, et ostja saab vastavalt nimetatud lepingu §‑s 9 sätestatud
klauslile kindlaksmääratud arvu toetusõigusi ning kohustub müüjatele üle kandma summad, mis järelejäänud toetusõiguste alusel
peale nende realiseerimise käivitamist igal aastal makstakse.
Nimetatud klausli sõnastusest – mis sätestab sõnaselgelt, et ostjale ei kuulu mitte õigus talle üle antud kõigi toetusõiguste
osas, vaid ainult ühe osa suhtes – näib tulenevat, et lepingupoolte tahe oli anda nende omavahelistes suhetes müüjatele tagasi
üks osa üleantud toetusõigustest, rikkudes sellega määruse nr 1782/2003 eesmärke. Vastupidi tõlgendatuna tuleneb sellest klauslist
paratamatult, et järelejäänud toetusõigused lähevad müüjatele tagasi. Sellist hinnangut kinnitab ka asjaolu, et nagu nähtub
Euroopa Kohtule esitatud tõenditest, ei näinud lepingupooled omandaja kohustuse suhtes kanda üleandjale üle osa toetusi, mis
talle nimetatud toetusõiguste alusel maksti, ette ühtegi ajalist piirangut.
Sellist klauslit, mille kohaselt saab toetusõiguste omandaja lepingupoolte omavahelistes suhetes ainult osa toetusõigustest,
mis talle formaalselt on üle antud, ei saa pidada määruse nr 1782/2003 selliste eesmärkidega, nagu on sätestatud käesoleva
kohtuotsuse punktis 38, kooskõlas olevaks olukorras, kus selle klausli eesmärk on võimaldada üleandjal jätkuvalt selle määrusega
kehtestatud otsemaksete kavast toetust saada, ilma et ta ise oleks kohustatud täitma nimetatud määruse II jaotise 1. peatükis
osutatud kohustusi ning selle sama määruse artiklis 33 ette nähtud toetuse saamise abikõlblikkuse tingimusi.
Siiski väidab põhikohtuasja hageja kohtuistungil, et müügilepingu sõlmimise hetkel ei olnud Saksamaa Liitvabariigile ega Alam‑Saksile
veel toetusõigusi antud. Nii ei ole nimetatud ebaõnnestunud sõnastusega klausli eesmärk ühte osa omandajale üle antud toetusõigustest
tagasi loovutada, vaid määratleda selle toetusõiguste osa väärtuse kaudu kokkuleppeline hind kõigi toetusõiguste loovutamise
eest.
Seoses sellega tuleb märkida, et määruses nr 1782/2003 vastupidise sätte puudumisel on lepingupooltel põhimõtteliselt õigus
määratleda summa, mis toetusõiguste üleandmise eest vastutasuna makstakse.
Neil tingimustel on otsustav küsimus, kas vaidlusalune klausel tuleneb lepingupoolte tahtest anda nende omavahelistes suhetes
üleandjale tagasi osa toetusõigustest, mis formaalselt on omandajale juba üle antud, rikkudes sellega määruse nr 1782/2003
sätteid, või tahtest määratleda selle toetusõiguste osa väärtuse kaudu kokkuleppeline hind kõigi toetusõiguste loovutamise
eest.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on kindlaks määrata asjaolude põhjal, mida ainult tema saab hinnata, milline oli
lepingupoolte tõeline tahe.
Eespool esitatud kaalutlustest tuleneb, et määrust nr 1782/2003 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus selline
kokkuleppe, nagu on kõne all põhikohtuasjas, millega antakse toetusõigused lõplikult üle ja mille alusel on omandajal kui
toetusõiguste omajal kohustus nimetatud õiguste realiseerimine käivitada ning kanda ilma ajalise piiranguta üleandjale üle
kõik või osa toetustest, mis talle sel alusel on makstud, tingimusel et selle kokkuleppe eesmärk ei ole anda üleandjale tagasi
osa toetusõigustest, mille ta formaalselt on loovutanud, vaid määratleda selle toetusõiguste osa väärtuse kaudu kokkuleppeline
hind kõigi toetusõiguste loovutamise eest.

Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud,
ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:
Nõukogu 29. septembri 2003. aasta määrust (EÜ) nr 1782/2003, millega kehtestatakse ühise põllumajanduspoliitika raames kohaldatavate
otsetoetuskavade ühiseeskirjad ja teatavad toetuskavad põllumajandustootjate jaoks ning muudetakse määruseid (EMÜ) nr 2019/93,
(EÜ) nr 1452/2001, (EÜ) nr 1453/2001, (EÜ) nr 1454/2001, (EÜ) nr 1868/94, (EÜ) nr 1251/1999, (EÜ) nr 1254/1999, (EÜ) nr 1673/2000,
(EMÜ) nr 2358/71 ja (EÜ) nr 2529/2001, tuleb tõlgendada selliselt, et sellega ei ole vastuolus selline kokkuleppe, nagu on
kõne all põhikohtuasjas, millega antakse toetusõigused lõplikult üle ja mille alusel on omandajal kui toetusõiguste omajal
kohustus nimetatud õiguste realiseerimine käivitada ning kanda ilma ajalise piiranguta üleandjale üle kõik või osa toetustest,
mis talle sel alusel on makstud, tingimusel et selle kokkuleppe eesmärk ei ole anda üleandjale tagasi osa toetusõigustest,
mille ta formaalselt on loovutanud, vaid määratleda selle toetusõiguste osa väärtuse kaudu kokkuleppeline hind kõigi toetusõiguste
loovutamise eest.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: saksa.