CELEX: 62006CJ0011
Liidu kodakondsus
EÜ artiklid 17 ja 18
Teises liikmesriigis õppivale liikmesriigi kodanikule õppetoetuse maksmisest keeldumine
Nõue, et teises liikmesriigis toimuvad õpingud oleksid jätkuks päritoluliikmesriigi territooriumil asuvas õppeasutuses eelnevalt vähemalt ühe aasta jooksul sooritatud õpingutele

Eelotsusetaotlused käsitlevad EÜ artiklite 17 ja 18 tõlgendamist.
Need eelotsusetaotlused esitati kahe vaidluse raames, mille poolteks olid ühel juhul R. Morgan ja Bezirksregierung Köln (Kölni ringkonnavalitsus) ning teisel juhul I. Bucher ja Landrat des Kreises Düren (Düreni maakonnavalitsuse juht), ning mille ese oli R. Morgani ja I. Bucheri õigus saada õppetoetust õpingute läbimiseks kõrgkoolis, mis asub väljaspool Saksamaa Liitvabariigi territooriumi.
Siseriiklik õiguslik raamistik
Hariduse omandamise soodustamist käsitleva föderaalseaduse (Bundesgesetz über individuelle Förderung der Ausbildung – Bundesausbildungsförderungsgesetz, edaspidi „BAföG”) § 5 lõige 1 sätestab:
„Õppetoetust saavad § 8 lõikes 1 nimetatud õppijad siis, kui nad iga päev käivad oma alalisest elukohast Saksamaal välisriigis asuvas õppeasutuses. Alaline elukoht käesoleva seaduse tähenduses on koht, mis mitte üksnes ajutiselt on asjaomase isiku huvide keskus, sõltumata kavatsusest seal alaliselt elama asuda; isiku alaline elukoht ei ole koht, kus ta peatub vaid õpingute tõttu.”
BAföG § 5 lõike 2 kohaselt:
„Õppetoetust antakse igale riigis alaliselt elavale õppijale, kes õpib välisriigis asuvas õppeasutuses,
[…]
3.
kui õppija pärast vähemalt ühe aasta jooksul Saksa õppeasutuses käimist jätkab õppimist Euroopa Liidu liikmesriigi õppeasutuses,
ning kui asjaosaline valdab piisavalt keelt. […]”.
BAföG § 8 lõige 1 on sõnastatud järgmiselt:
„Õppetoetust saavad:
1.
Saksa kodanikud põhiseaduse tähenduses;
[…]
8.
õppijad, kellel Euroopa Liidu kodanike vaba liikumist käsitleva seaduse artiklis 3 sätestatud tingimusi arvestades on kas abikaasa või lapsena õigus Saksamaa territooriumile siseneda ja seal elada, või kellel lapsena see õigus puudub üksnes põhjusel, et ta on 21 või enam aastat vana ega ole enam oma ema ja isa või nende abikaasa ülalpidamisel,
9.
õppijad, kes on Euroopa Liidu või EMÜ mõne teise liikmesriigi kodanikud, kes enne õpingute algust on asunud tööle Saksamaa territooriumil;
[…]”.
Põhikohtuasi
Kohtuasi C-11/06
Olles lõpetanud keskkooli Saksamaal, veetis 1983. aastal sündinud Saksamaa kodanik R. Morgan ühe aasta lapsehoidjana Ühendkuningriigis.
Alates 20. septembrist 2004 õpib ta rakendusgeneetikat University of the West of England Bristol’is (Ühendkuningriik).
Augustis 2004 esitas ta Bezirksregierung Kölnile (kostja põhikohtuasjas) taotluse õppetoetuse saamiseks tulenevalt tema õpingutest Ühendkuningriigis, märkides muu hulgas, et geneetikakursust Saksamaal ei pakuta.
See taotlus jäeti 25. augusti 2004. aasta otsusega rahuldamata, kuna R. Morgan ei vastanud BAföG § 5 lõikes 2 sätestatud tingimustele, et saada õppetoetust Saksamaalt väljaspool asuvas õppeasutuses õppimiseks. Täpsemalt, kuna ta Saksamaal vähemalt ühe aasta jooksul sooritatud õpinguid ei jätkanud, ei vastanud ta selle sätte punktis 3 nimetatud tingimusele, mille kohaselt Saksamaalt väljaspool toimuvad õpingud peavad olema jätkuks õpingutele, mis sooritati Saksamaa territooriumil vähemalt ühe aasta jooksul (edaspidi „esimese õppeetapi tingimus”).
Kuna R. Morgani esitatud vaie nimetatud tagasilükkamisotsuse peale jäeti Bezirksregierung Kölni 3. veebruari 2005. aasta otsusega rahuldamata, pöörduti vaidluse lahendamiseks eelotsusetaotluse esitanud kohtusse.
Kohtuasi C-12/06
Alates 1. septembrist 2003 õpib Saksamaa kodanik I. Bucher ergoteraapiat Hogeschool Zuyd Heerlen’is (Madalmaad), mis asub Saksamaa piiri vahetus läheduses.
Kuni 1. juulini 2003 elas I. Bucher oma vanemate juures Bonnis (Saksamaa). Seejärel kolis ta oma partneriga Dürenisse (Saksamaa), mille ta määratles oma peamise elukohana ning kust ta nimetatud õpinguteks Heerlenisse sõitis.
Jaanuaris 2004 esitas ta Landrat des Kreises Dürenile (kostja põhikohtuasjas) taotluse õppetoetuse saamiseks tulenevalt õpingutest, mis toimusid Madalmaades.
See taotlus jäeti 7. juuli 2004. aasta otsusega rahuldamata, kuna I. Bucher ei vastanud BAföG § 5 lõikes 1 sätestatud tingimustele. Otsuse kohaselt oli viimane asunud piirialale elama üksnes kutseõppe läbimise eesmärgil.
Kuna I. Bucheri esitatud vaie nimetatud tagasilükkamisotsuse peale jäeti Bezirksregierung Kölni 16. novembri 2004. aasta otsusega rahuldamata, pöörduti vaidluse lahendamiseks eelotsusetaotluse esitanud kohtusse. Viimase arvates ei vasta I. Bucher ei BAföG § 5 lõikes 1 ega ka sama seaduse § 5 lõike 2 punktis 3 nimetatud tingimustele.
Eelotsuse küsimused
Kuna P. Morgan ja I. Bucher pöördusid kaebustega Verwaltungsgericht Aacheni (Aacheni halduskohus) poole, uurib viimane, kas EÜ artiklitega 17 ja 18 on vastuolus BAföG § 5 lõike 2 punktis 3 ja BAföG § 5 lõikes 1 sätestatud alternatiivsed tingimused õppetoetuse saamisele õpinguteks, mis läbitakse muus liikmesriigis kui Saksamaa Liitvabariigis asuvas õppeasutuses.
Neil asjaoludel otsustas Verwaltungsgericht Aachen menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused, millest esimene, kahe põhikohtuasja puhul ühtne küsimus, on ainus küsimus kohtuasjas C-11/06:
„1.
Kas EÜ artiklite 17 ning 18 alusel liidu kodanikele tagatud vaba liikumine takistab liikmesriigil käesolevaga asjaga sarnasel juhtumil keelduda oma kodanikule teises liikmesriigis täies mahus õpingute läbimiseks õppetoetuse maksmisest põhjendusel, et õpingud ei ole jätkuks vähemalt ühe aasta jooksul toimunud õpingutele siseriiklikus õppeasutuses?
2.
Kas EÜ artiklite 17 ja 18 alusel liidu kodanikele tagatud vaba liikumine takistab liikmesriigil käesoleva asjaga sarnasel juhtumil keelduda oma kodanikule, kes „piiriala elanikuna” läbib oma õpinguid naaberliikmesriigis, õppetoetuse maksmisest põhjendusel, et ta elab riigipiiri vahetus läheduses asuvas Saksamaa osas üksnes õpingute tõttu ning see koht ei ole tema alaline elukoht?”
Eelotsuse küsimused
Ühtne küsimus kohtuasjades C-11/06 ja 12/06
Selle küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas niisugune tingimus nagu esimese õppeetapi tingimus on vastuolus EÜ artiklitega 17 ja 18. Et saada õppetoetust õpinguteks muus liikmesriigis kui see, mille kodanikud toetust taotlevad õppijad on, sisaldab see tingimus – nagu eelotsusetaotlustestki nähtub – kahekordset kohustust: esiteks tuleb päritoluliikmesriigis sooritada õpinguid vähemalt ühe aasta jooksul, ning teiseks tuleb teises liikmesriigis jätkata üksnes samade õpingutega.
R. Morgan ja I. Bucher märgivad eelkõige, et kuna vastavalt rakendusgeneetika ja ergoteraapia valdkonnas ei ole Saksamaal võimalik kutseõpet saada, pidid nad BAföG-st tulenevalt loobuma õppetoetusest teises liikmesriigis.
Saksamaa valitsus ja kostjad põhikohtuasjas väidavad, et esimese õppeetapi tingimus ei kujuta endast piirangut EÜ artiklis 18 ette nähtud õigusele vabalt liikuda ja elada, ning väidavad teise võimalusena, et juhul, kui niisugune piirang eksisteeriks, oleks see põhjendatud ja proportsionaalne. Niisugust analüüsi pooldavad sisuliselt ka Madalmaade, Austria ja Ühendkuningriigi valitsus ning Euroopa Ühenduste Komisjon.
Itaalia, Soome ja Rootsi valitsuse arvamuse kohaselt kujutab esimese õppeetapi tingimus endast piirangut liidu kodanike vabale liikumisele. Itaalia valitsus – vastupidi Rootsile selles osas – leiab, et see piirang ei ole põhikohtuasjade tingimustes põhjendatud. Soome valitsuse arvates on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne hinnata, kas see piirang tugineb õiguspäraselt saavutatava eesmärgi suhtes objektiivsetele ja proportsionaalsetele kaalutlustele.
Tuleb meenutada, et Saksamaa kodanikena on R. Morganil ja I. Bucheril nimetatud artikli 17 lõike 1 kohaselt Euroopa Liidu kodaniku staatus ning nad võivad sealhulgas oma päritoluliikmesriigi suhtes teostada sellega kaasnevaid õigusi (vt 26. oktoobri 2006. aasta otsus kohtuasjas
C-192/05: Tas-Hagen ja Tas, EKL 2006, lk I-10451
, punkt 19).
Ühenduse õiguse kohaldamisalasse kuuluvad olukorrad, mis on seotud EÜ asutamislepinguga tagatud põhivabaduste kasutamisega ning muu hulgas need, mis puudutavad EÜ artikliga 18 antud õigust vabalt liikuda ja elada liikmesriikide territooriumil (11. septembri 2007. aasta otsus kohtuasjas
C-76/05: Schwarz ja Gootjes-Schwarz, EKL 2007, lk I-6849
, punkt 87 ja viidatud kohtupraktika). Põhikohtuasjades on kõnealused toetused seotud täpsemalt teises liikmesriigis läbitavate õpingutega.
Selles osas tuleb kõigepealt täpsustada, et kuigi – nagu märkisid Saksamaa, Madalmaade, Austria, Rootsi ja Ühendkuningriigi valitsus ja komisjon – liikmesriigid on tulenevalt EÜ artikli 149 lõikest 1 pädevad õpetuse sisu ja haridussüsteemide korralduse osas, tuleb neil selle pädevuse teostamisel siiski järgida ühenduse õigust (vt selle kohta 13. novembri 1990. aasta otsus kohtuasjas
C-308/89: di Leo, EKL 1990, lk I-4185
, punktid 14 ja 15; 8. juuni 1999. aasta otsus kohtuasjas
C-337/97: Meeusen, EKL 1999, lk I-3289
, punkt 25; 7. juuli 2005. aasta otsus kohtuasjas
C-147/03: komisjon
vs
. Austria, EKL 2005, lk I-5969
, punktid 31–35, ning eespool viidatud kohtuotsus Schwarz ja Gootjes-Schwarz, punkt 70) ja eelkõige asutamislepingu sätteid liikmesriikide territooriumil liikumis- ja elamisvabaduse kohta, mis on tagatud EÜ artikli 18 lõikes 1 (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Schwarz ja Gootjes-Schwarz, punkt 99).
Järgnevalt tuleb märkida, et siseriiklik õigusnorm, mis seab teatavad kodanikud ebasoodsamasse olukorda pelgalt asjaolu tõttu, et nad on kasutanud oma vabadust liikuda ja elada teises liikmesriigis, kujutab endast EÜ artikli 18 lõikega 1 kõigile liidu kodanikele tagatud vabaduste piirangut (vt 18. juuli 2006. aasta otsus kohtuasjas C-
406/04: De Cuyper, EKL 2006, lk I-6947
, punkt 39; eespool viidatud kohtuotsused Tas-Hagen ja Tas, punkt 31, ning Schwarz ja Gootjes-Schwarz, punkt 93).
Asutamislepinguga liidu kodanike liikumisvabaduse valdkonnas kehtestatud võimalused ei pääseks täielikult mõjule, kui takistused, mis liikmesriigi kodaniku päritoluriigi õigusnormid on seadnud tema elamisele vastuvõtvas liikmesriigis ja mis karistavad teda selle eest, et ta on neid võimalusi kasutanud, võiksid liikmesriigi kodanikku sundida nende võimaluste kasutamisest loobuma (vt selle kohta 11. juuli 2002. aasta otsus kohtuasjas
C-224/98: D’Hoop, EKL 2002, lk I-6191
, punkt 31, 29. aprilli 2004. aasta otsus kohtuasjas
C-224/02: Pusa, EKL 2004, lk I-5763
, punkt 19, ja eespool viidatud kohtuotsus Schwarz ja Gootjes-Schwarz, punkt 89).
See kaalutlus on eriti tähtis hariduse valdkonnas, arvestades EÜ artikli 3 lõike 1 punktiga q ja EÜ artikli 149 lõike 2 teise taandega taotletavaid eesmärke, milleks on eelkõige õppijate ja õpetajate liikuvuse ergutamine (vt eespool viidatud kohtuotsused D’Hoop, punkt 32, ja komisjon
vs
. Austria, punkt 44).
Järelikult, kui liikmesriik näeb ette õppetoetuste maksmise korra, mis võimaldab õppijatel saada niisugust toetust juhul, kui nad sooritavad oma õpinguid teises liikmesriigis, siis ta peab jälgima ka seda, et nimetatud korra rakendamist puudutavad meetmed ei piiraks põhjendamatult vabadust liikuda ja elada teises liikmesriigis (vt EÜ artikli 39 osas analoogia põhjal 17. märtsi 2005. aasta otsus kohtuasjas
C-109/04: Kranemann, EKL 2005, lk I-2421
, punkt 27).
Käesoleval juhul puudub vaidlus selles, et õppetoetuse saamiseks laieneb põhikohtuasja hagejate suhtes, kes alustasid oma kõrgkooliõpinguid mujal liikmesriigis kui Saksamaa Liitvabariik, esimese õppeetapi tingimus, mida kohaldatakse siiski vaid juhul, kui õpingud toimuvad väljaspool Saksamaad.
Käesoleva kohtuotsuse punktis 18 esitatud kahekordne kohustus, mis tuleneb esimese õppeetapi tingimusest, võib isiklike ebamugavuste, täiendavate kulutuste ning sellega kaasnevate võimalike hilinemiste tõttu sundida liidu kodanikke loobuma Saksamaa Liitvabariigist lahkumast, et teises liikmesriigis õppida, ning seega ka kasutamast oma EÜ artikli 18 lõikes 1 kinnitatud vabadust seal liikuda ja elada.
Seega nõue, et õppija veedaks ühe aasta Saksamaal asuvas õppeasutuses enne, kui tal tekib õigus saada õppetoetust õpinguteks teises liikmesriigis, võib sundida õppijat seejärel loobuma õpingute jätkamiseks teise liikmesriiki minemast. Seda enam on see nii, kui seda aastat ei võeta arvesse teises liikmesriigis läbitud õpingute kestuse arvutamisel.
Vastupidi sellele, mida sisuliselt väidab Saksamaa valitsus, ei ole esimese õppeetapi tingimusega loodud piirav mõju liiga juhuslik ega ebaoluline – eelkõige neile, kelle rahalised vahendid on kõige piiratumad –, et olla piiranguks vabale liikumisele ja elamisele liikmesriikide territooriumil, mille annab EÜ artikli 18 lõige 1.
Selline piirang on ühenduse õiguse seisukohalt õigustatud üksnes juhul, kui see põhineb objektiivsetel, asjaomaste isikute kodakondsusest sõltumatutel üldise huviga seotud kaalutlustel ja on proportsionaalne siseriikliku õigusega taotletava legitiimse eesmärgi suhtes (vt eespool viidatud kohtuotsused De Cuyper, punkt 40; Tas-Hagen ja Tas, punkt 33, ning Schwarz ja Gootjes-Schwarz, punkt 94). Euroopa Kohtu praktikast tuleneb, et meede on proportsionaalne, kui see on taotletava eesmärgi saavutamiseks sobiv ega ületa selle saavutamiseks vajalikku (eespool viidatud kohtuotsus De Cuyper, punkt 42).
Eelmises punktis meenutatud kohtupraktika nõuetest lähtuvalt tuleb hinnata Euroopa Kohtule esitatud argumente, millega tahetakse põhjendada esimese õppeetapi tingimust.
Esiteks, Bezirksregierung Kölni sõnul oleks see tingimus põhjendatud sooviga tagada, et õppetoetus oleks antud üksnes neile õppijatele, kes on võimelised oma õpingud lõpetama. Samuti märkis Saksamaa valitsus kohtuistungil, et selle tingimuse eesmärk on anda õppijatele võimalus näidata oma tahet õpinguid jätkata ning edukalt ja kiirelt lõpetada.
Kahtlemata võib niisuguse süsteemi seaduslik eemärk olla soov tagada, et õppijad lõpetaksid oma kursused lühikeste tähtaegadega, toetades seeläbi asjaomase liikmesriigi haridussüsteemi finantstasakaalu. Siiski ei toeta ükski Euroopa Kohtule esitatud tõend järeldust, et Saksamaal läbitava esimese õppeetapi tingimus oleks või võiks olla sellisena kohane tagamaks, et asjaomased õppijad oma õpingud ka lõpetavad. Lisaks tundub, et selle tingimuse määramine põhikohtuasjas niivõrd, kuivõrd tema tagajärg võib tegelikkuses olla nende õpingute üldise kestuse pikenemine, mille eest põhikohtuasjas käsitletavat toetust antakse, ei vasta nimetatud eesmärgile ja järelikult on selle saavutamiseks sobimatu. Niisugust tingimust ei saa seega pidada saavutatava eesmärgi suhtes proportsionaalseks.
Teiseks väitis ka Saksamaa valitsus kohtuistungil, et esimese õppeetapi tingimuse eesmärk on võimaldada õppijatel kontrollida, kas nad on oma õpingute osas teinud „õige valiku”.
Siiski, kuna see tingimus nõuab, et teises liikmesriigis toimuvad õpingud oleksid jätkuks Saksamaal vähemalt ühe aasta jooksul sooritatud õpingutele, siis tundub, et see ei vasta nimetatud eesmärgile. Tegelikult võib jätkamise nõue mitte ainult sundida õppijaid loobuma või neid isegi takistada teises liikmesriigis kui Saksamaa Liitvabariik jätkamast õpinguid, mis on erinevad nendest, mida sooritati Saksamaal vähemalt ühe aasta jooksul, vaid ka samadel asjaoludel panna neid loobuma mõttest vahetada algselt valitud eriala, kui nad leiavad, et tehtud valik neile enam ei sobi ning nad tahaksid jätkata oma õpinguid teises liikmesriigis kui Saksamaa Liitvabariik.
Veelgi enam, mis puudutab õpinguid, millele Saksamaal vastet ei leidu, siis jätkamise nõue, nagu ka eelotsusetaotluse esitanud kohus märkis, kohustab asjaomaseid õppijaid – kelle hulka põhikohtuasja hagejad väidavad end kuuluvat, nagu ilmneb käesoleva otsuse punktist 19 – valima selle vahel, kas jätta teises liikmesriigis ette nähtud õpingud täiesti ära või kaotada täielikult õigus õppetoetusele. Seda tingimust ei saa järelikult pidada proportsionaalseks eemärgiga, millega tahetakse hõlbustada asjaomastel õppijatel õpingute osas kaalutud valiku tegemist.
Kolmandaks väitis Saksamaa valitsus kohtuistungil veel, et Saksamaa õppetoetuste süsteem tervikuna võttes on mõeldud selleks, et toetada õpingute jätkamist muudes liikmesriikides kui Saksamaa Liitvabariik. Tegelikult võiksid asjaomased õppijad – tingimusel, et nad vastavad esimese õppeetapi tingimusele – saada õppetoetust täiendava aasta jooksul, kui nad pöörduvad Saksamaale tagasi, et lõpetada oma õpingud Saksa õppeasutuses, ning võivad seega teatavatest transpordikuludest, aga vajadusel ja eelnevalt määratletud teatavates piirides ka õppemaksust ja ravikindlustusest tulenevalt nõuda lisatoetusi.
Selles osas piisab, kui märkida, et niisugused tegurid – olles ilmselt kasulikud neile õppijatele, kes vastavad esimese õppeetapi tingimusele – ei saa iseenesest põhjendada piirangut EÜ artiklis 18 ette nähtud õigusele vabalt liikuda ja elada, mida see sama tingimus sisaldab, seda eriti seoses õppijatega, kes on kolinud teise liikmesriiki, et läbida seal täies mahus oma kõrgkooliõpingud, ning kes seetõttu ei soorita oma õpinguid Saksamaal asuvas õppeasutuses.
Neljandaks väidavad Bezirksregierung Köln ning Madalmaade ja Austria valitsus sisuliselt seda, et esimese õppeetapi tingimuse rakendamisest tulenev piirang võib olla põhjendatud huviga vältida, et nende õpingute eest, mis tervikuna toimuvad muus liikmesriigis kui päritoluriik, antav õppetoetus ei muutuks ebamõistlikuks koormaks, mis võiks viia selleni, et päritoluliikmesriigis alandatakse üldist õppetoetuste taset. Rootsi valitsuse ja komisjoni väitel on seaduslik, kui liikmesriik õppetoetuste andmisel tagab selle, et kõik asjaomased õppijad kuuluvad tema ühiskonna ja haridussüsteemi hulka.
Euroopa Kohus on selgelt tunnistanud, et liikmesriikidel on lubatud jälgida, et teistest liikmesriikidest tulevatele õppijatele antav toimetulekutoetus ei muutuks ebamõistlikuks koormaks, millel võiksid olla tagajärjed selles riigis võimaldatava toetuse kogumahule, ning anda sellist toetust vaid neile õppijatele, kes on üles näidanud teatavat selle riigi ühiskonda integreerumise taset (15. märtsi 2005. aasta otsus kohtuasjas
C-209/03: Bidar, EKL 2005, lk I-2119
, punktid 56 ja 57).
Põhimõtteliselt, kui esineb oht niisuguseks ebamõistlikuks koormaks, võib sarnaseid kaalutlusi kohaldada seoses liikmesriigi õppetoetuste andmisega neile õppijatele, kes soovivad oma õpinguid läbida teises liikmesriigis.
Põhikohtuasjas, nagu ka eelotsusetaotluse esitanud kohus on sisuliselt märkinud, võib ühiskonda integreerumise taset, mida liikmesriigil on õigus nõuda, pidada igal juhul tõendatuks asjaoluga, et põhikohtuasja hagejad on Saksamaal üles kasvanud ning omandanud seal keskhariduse.
Neis tingimustes tundub, et esimese õppeetapi tingimus, mis nõuab päritoluriigis eelnevalt vähemalt ühe aasta jooksul kõrgkooliõpingute sooritamist, on liiga üldine ja välistav. Tegelikult eelistab see põhjendamatult asjaolu, mis ei pruugi näidata selle liikmesriigi ühiskonda integreerumise taset toetuse taotluse esitamise hetkel. Seega läheb see tingimus kaugemale, kui on vajalik taotletava eesmärgi saavutamiseks ega ole seega proportsionaalne (vt analoogia põhjal eespool viidatud kohtuotsus D’Hoop, punkt 39).
Viiendaks osutavad Austria, Rootsi ja Ühendkuningriigi valitsus ning ka komisjon sellele, et liikmesriikide vahel puuduvad õppetoetuste valdkonda koordineerivad normid. Selliste normide puudumisel esineb õiguste kumuleerumise oht, kui niisugune tingimus nagu esimese õppeetapi tingimus tuleb tühistada.
Selles osas viitab Ühendkuningriigi valitsus nii oma kirjalikes märkustes kui ka kohtuistungil asjaolule, mille kohaselt näib, et R. Morgan on seoses oma õpingutega University of the West of Englandis saanud Ühendkuningriigi ametiasutustelt rahalist toetust, mis seisnes õppemaksu- ja toimetulekutoetustes ning ka laenus.
Selles osas väidab Saksamaa valitsus kohtuistungil oma vastuses Euroopa Kohtu küsimustele, et BAföG § 21 lõige 3 sisaldab normi, mis võtab selle seaduse kohaldamisel asjakohase sissetuleku arvutamisel arvesse õppetoetusi või muid sama tüüpi toetusi, mis on pärit muudest allikatest kui nimetatud seaduse sätted.
Seevastu ei ole esimese õppeetapi tingimus mingil juhul mõeldud selleks, et ennetada või arvesse võtta võimalikke samalaadseid toetusi, mis on saadud teises liikmesriigis. Niisiis ei ole alust väita, et see tingimus oleks iseenesest kohane või vajalik tagamaks, et need toetused ei kumuleeruks.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes tuleb kahe põhikohtuasja ühtsele küsimusele vastata, et EÜ artiklitega 17 ja 18 on põhikohtuasjaga sarnastel asjaoludel vastuolus tingimus, mille kohaselt õppetoetuse saamiseks õpinguteks muus liikmesriigis kui see, mille kodanikeks toetust taotlevad õppijad on, peavad need õpingud olema jätkuks õppijate päritoluliikmesriigi territooriumil asuvas õppeasutuses vähemalt ühe aasta jooksul sooritatud õpingutele.
Teine küsimus kohtuasjas C-12/06
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul tuleb juhul, kui vastus kahe põhikohtuasja ühtsele küsimusele on jaatav, lahendada I. Bucheri esitatud kaebus viimase kasuks.
Neis tingimustes, kuna sellele küsimusele vastati jaatavalt, ei ole kohtuasjas C-12/06 esitatud teisele küsimusele vastata vaja.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (suurkoda) otsustab:

EÜ artiklitega 17 ja 18 on põhikohtuasjaga sarnastel asjaoludel vastuolus tingimus, mille kohaselt õppetoetuse saamiseks õpinguteks muus liikmesriigis kui see, mille kodanikeks toetust taotlevad õppijad on, peavad need õpingud olema jätkuks õppijate päritoluliikmesriigi territooriumil asuvas õppeasutuses vähemalt ühe aasta jooksul sooritatud õpingutele.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: saksa.