CELEX: 62002CJ0262
Nesplnění povinnosti státem
Článek 59 Smlouvy o ES (nyní po změně článek 49 ES)
Televizní vysílání
Reklama
Vnitrostátní opatření zakazující televizní reklamu na alkoholické nápoje prodávané v tomto státě v rozsahu, v němž je dotčena nepřímá televizní reklama vyplývající z toho, že se na obrazovce zobrazí tabule, které jsou viditelné v průběhu přenosu určitých sportovních událostí
Zákon "Evin"

Návrhem doručeným kanceláři Soudního dvora dne 16. července 2002 Komise Evropských společenství podala žalobu na základě článku
226 ES, kterou se domáhá, aby bylo určeno, že Francouzská republika tím, že podmínila televizní vysílání sportovních událostí
odehrávajících se na území jiných členských států francouzskými televizními stanicemi ve Francii předchozím odstraněním reklam
na alkoholické nápoje, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článku 59 Smlouvy o ES (nyní po změně článek 49 ES).
Právní rámec
Hmotněprávní předpisy
Zákon č. 91-32 ze dne 10. ledna 1991 o boji proti kouření a alkoholismu (Loi relative à la lutte contre le tabagisme et l'alcoolisme),
nazývaný zákon „Evin“ (JORF ze dne 12. ledna 1991, s. 615, dále jen „zákon Evin“), pozměnil zejména články L. 17 až L. 21
Code des débits de boissons (zákoník o provozovnách oprávněných k prodeji nápojů), které omezují reklamu na některé alkoholické
nápoje, a to nápoje s hladinou alkoholu přesahující 1,2
○
.
Podle uvedených ustanovení je přímá nebo nepřímá televizní reklama na alkoholické nápoje zakázána a tento zákaz je opětovně
uveden v článku 8 nařízení č. 92-280 ze dne 27. března 1992, které bylo přijato k provedení článku 27 zákona ze dne 30. září
1986 o svobodě sdělovacích prostředků a upravuje obecné zásady pro reklamu a sponzorství (JORF ze dne 28. března 1992, s.
4313).
Ostatní formy reklamy jsou naopak francouzskými právními předpisy povoleny. Připouští se tak například reklama na alkoholické
nápoje v tisku, rádiu (vyjma určitých hodin) nebo na plakátech a informačních tabulích, včetně reklamních tabulí umístěných
ve sportovních zařízeních, atd.
Porušení zákona Evin je francouzským trestním právem kvalifikováno jako „délit“ (přečin).
Procesněprávní předpisy
Podle čl. 42 prvního pododstavce zákona č. 86-1067 ze dne 30. září 1986 o svobodě sdělovacích prostředků, nazývaného „zákon
Léotard“ (JORF ze dne 1. října 1986, s. 11755), má Conseil supérieur de l'audiovisuel (rada pro rozhlasové a televizní vysílání,
dále jen „CSA“) povinnost dohlížet na uplatňování zákona Evin. V této souvislosti je CSA oprávněna vyzvat distributory televizních
služeb, aby dodržovali své povinnosti a v případě, že tito distributoři nesplní jí stanovené požadavky, může jim uložit správní
sankce. Krom toho CSA může předložit Procureur de la République (státnímu zástupci) všechny případy porušení, kterých se tito
distributoři dopustili.
Prováděcí opatření
V roce 1995 vypracovaly francouzské orgány, tedy CSA, jakož i Ministerstvo mládeže a sportu a francouzské televizní stanice,
kodex chování zveřejněný v
Bulletin officiel du ministère de la Jeunesse et des Sports
, který stanoví výklad pravidel zákona Evin, co se týče jejich použití na televizní přenosy sportovních událostí odehrávajících
se v zahraničí (tj. přímé přenosy nebo přenosy ze záznamu), v jejichž průběhu je reklama na alkoholické nápoje viditelná,
například na reklamních tabulích nebo na sportovních dresech, a které jsou v důsledku toho způsobilé obsahovat nepřímou televizní
reklamu na alkoholické nápoje ve smyslu zmíněného zákona.
Tento kodex chování, aniž by byl právně závazný, stanoví, že pokud jde o mezistátní dvoustranné události odehrávající se v
zahraničí, které jsou v kodexu označeny jako „další události“, francouzští provozovatelé vysílání, jakož i všechny ostatní
osoby podléhající francouzským právním předpisům (dále jen „francouzští provozovatelé vysílání“), kteří nekontrolují podmínky
obrazových záběrů, musí užít dostupná opatření k zamezení zobrazení obchodního označení alkoholických nápojů v průběhu přenosu.
Francouzský provozovatel vysílání tedy musí v okamžiku, kdy získá přenosová práva, informovat své zahraniční partnery o požadavcích
francouzské právní úpravy a pravidlech stanovených uvedeným kodexem. Provozovatel vysílání musí rovněž zjistit u držitele
přenosových práv, dle svých materiálních možností a před vysíláním sportovní události, jaké reklamy se budou nacházet v místě,
kde se takováto událost bude odehrávat. Nakonec má tento provozovatel vysílání povinnost použít dostupné technické postupy
takovým způsobem, aby bylo zabráněno zobrazení reklamních tabulí na alkoholické nápoje v televizi.
Jde-li naopak o mnohostranné mezinárodní události odehrávající se v zahraničí, francouzští provozovatelé vysílání nemohou
být podezříváni ze spoluúčastenství ve vztahu k reklamám objevujícím se na obrazovce, když vysílají obrazový záznam, u něhož
nekontrolují podmínky pořízení záběrů.
Kodex chování, ve znění vztahujícím se na projednávaný spor, vymezuje mnohostranné mezinárodní události jako události, „u
nichž je obrazový záznam přenášen ve velkém počtu států a nelze jej považovat za zaměřený hlavně na francouzské diváky“. Pokud
jde o mezistátní dvoustranné události, tyto události jsou vymezeny jako „události jiné než události uvedené v předchozím případě,
odehrávající se v zahraničí, kdy je přenos zaměřen zvláště na francouzské diváky“.
Ze spisu vyplývá, že kromě vypracování kodexu chování CSA podnikla kroky vůči francouzským provozovatelům vysílání s cílem
dosáhnout toho, aby požadovali odstranění reklamních tabulí vztahujících se k alkoholickým nápojům nebo aby se úplně vzdali
přenosu dotyčné události. Zmíněný orgán došel přinejmenším v jednom případě až tak daleko, že se obrátil na státního zástupce,
aby zahájil stíhání proti francouzskému provozovateli vysílání. Nicméně od přijetí zmíněného kodexu CSA zasáhla proti takovému
provozovateli vysílání pouze jednou, a to v říjnu 1996.
Postup před zahájením soudního řízení
Komise poté, co umožnila Francouzské republice podat své připomínky, zaslala dne 21. listopadu 1996 tomuto členskému státu
odůvodněné stanovisko uvádějící, že zákaz televizní reklamy na alkoholické nápoje prodávané ve Francii v rozsahu, v němž je
dotčena nepřímá televizní reklama vyplývající z toho, že na obrazovce se zobrazí tabule, které jsou viditelné v průběhu přenosů
mezistátních dvoustranných sportovních událostí odehrávajících se na území jiných členských států, se jí zdá být v rozporu
s volným poskytováním služeb. Zmíněný členský stát byl mimoto vyzván, aby přijal opatření nezbytná k dosažení souladu s tímto
stanoviskem ve lhůtě dvou měsíců od jeho obdržení.
Kontakty mezi Komisí a francouzskými orgány poté pokračovaly a francouzské orgány provedly různé úpravy kodexu chování.
Avšak vzhledem k tomu, že Komise shledala přetrvávající praktické potíže s použitím zákona Evin a úpravy navrhované francouzskými
orgány nebyly dostatečné k jejich odstranění, rozhodla se podat tuto žalobu pro nesplnění povinnosti.
Usnesením předsedy Soudního dvora ze dne 3. prosince 2002 bylo povoleno, v souladu s čl. 37 prvním pododstavcem Statutu ES
Soudního dvora a čl. 93 odst. 1 jednacího řádu, vedlejší účastenství Spojeného království Velké Británie a Severního Irska
na podporu žalobních návrhů Komise.
K žalobě
Na podporu své žaloby se Komise dovolává jediného žalobního důvodu, vycházejícího z neslučitelnosti francouzských právních
předpisů zakazujících televizní reklamu na alkoholické nápoje prodávané ve Francii v rozsahu, v němž je dotčena nepřímá televizní
reklama vyplývající z toho, že na obrazovce se zobrazí tabule, které jsou viditelné v průběhu přenosů mezistátních dvoustranných
sportovních událostí odehrávajících se na území jiných členských států (dále jen „režim televizní reklamy v hlavním řízení“),
s článkem 59 Smlouvy.
Argumenty účastníků řízení
Komise a vláda Spojeného království uplatňují, že článek 59 Smlouvy brání francouzskému režimu televizní reklamy.
Zmíněný režim totiž obsahuje omezení volného poskytování reklamních služeb a služeb vysílání televizních programů.
Mimoto takový režim sice může být v zásadě odůvodněn důvody spočívajícími v ochraně veřejného zdraví, jak připouští čl. 56
odst. 1 Smlouvy o ES (nyní po změně čl. 46 odst. 1 ES) ve spojení s článkem 66 Smlouvy o ES (nyní článek 55 ES), je však nepřiměřený.
Francouzská vláda naopak tvrdí, že francouzský režim televizní reklamy není v rozporu s článkem 59 Smlouvy.
I když zmíněný režim obsahuje omezení ve smyslu článku 59 Smlouvy, je v každém případě odůvodněný ochranou veřejného zdraví
a nezbytností zabránit obcházení příslušných právních předpisů. Mimoto francouzská vláda tvrdí, že takový režim je přiměřený
ve vztahu ke sledovaným cílům.
Závěry Soudního dvora
Článek 59 Smlouvy vyžaduje odstranění jakéhokoliv omezení volného poskytování služeb, i když se toto omezení vztahuje bez
rozlišení na národní poskytovatele i na poskytovatele z jiných členských států, pokud je způsobilé zakázat nebo jinak narušit
činnost poskytovatele usazeného v jiném členském státě, ve kterém legálně poskytuje podobné služby (viz v tomto smyslu rozsudek
ze dne 25. července 1991, Säger, C-76/90, Recueil, s. I-4221, bod 12, a ze dne 3. října 2000, Corsten, C-58/98, Recueil, s.
I-7919, bod 33). Krom toho svobody poskytování služeb požívá jak poskytovatel, tak příjemce služeb (viz v tomto smyslu rozsudek
ze dne 31. ledna 1984, Luisi a Carbone, 286/82 a 26/83, Recueil, s. 377, bod 16).
Volné poskytování služeb může však být, pokud neexistují harmonizační opatření práva Společenství, omezeno vnitrostátní právní
úpravou odůvodněnou důvody uvedenými v čl. 56 odst. 1 Smlouvy ve spojení s článkem 66 Smlouvy nebo naléhavými důvody obecného
zájmu (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 6. listopadu 2003, Gambelli a další, C-243/01, dosud nezveřejněn v Recueil, bod
60).
V této souvislosti přísluší členským státům, aby rozhodly o úrovni, v jaké chtějí zajistit ochranu veřejného zdraví, a o způsobu,
jakým má být této úrovně dosaženo. Mohou tak činit ovšem pouze v mezích stanovených Smlouvou, zejména v souladu se zásadou
přiměřenosti (viz rozsudek ze dne 25. července 1991, Aragonesa de Publicidad Exterior et Publivía, C-1/90 a C-176/90, Recueil,
s. I-4151, bod 16), podle které přijatá opatření musí být způsobilá k zajištění dosažení cíle, který sledují, a nesmí jít
nad rámec toho, co je nezbytné k  jeho dosažení (viz zejména výše uvedený rozsudek Säger, bod 15; ze dne 23. listopadu 1999,
Arblade a další, C-369/96 a C-376/96, Recueil, s. I-8453, bod 35; Corsten, uvedený výše, bod 39, a ze dne 22. ledna 2002,
Canal Satélite Digital, C-390/99, Recueil, s. I-607, bod 33).
Ve věci v hlavním řízení, vzhledem k tomu, že v dané oblasti neexistují harmonizační opatření práva Společenství, je vhodné
za účelem posouzení opodstatněnosti žalobního důvodu dovolávaného Komisí zabývat se postupně třemi body, a to existencí omezení
ve smyslu článku 59 Smlouvy, možností odůvodnění francouzského režimu televizní reklamy v hlavním řízení,  s ohledem na čl.
56 odst. 1 zmíněné Smlouvy ve spojení s článkem 66 této Smlouvy, a přiměřeností tohoto režimu.
V první řadě je třeba konstatovat, že francouzský režim televizní reklamy představuje omezení volného poskytování služeb ve
smyslu článku 59 Smlouvy. Zmíněný režim totiž obsahuje jednak omezení volného poskytování reklamních služeb v tom, že vlastníci
reklamních tabulí musí preventivně odmítnout veškerou reklamu na alkoholické nápoje, jakmile sportovní událost může být přenášena
do Francie. Jednak tentýž režim brání poskytování služeb vysílání televizních programů. Francouzští provozovatelé vysílání
musí odmítnout všechny přenosy sportovních událostí, v jejichž průběhu mohou být viditelné reklamní tabule s reklamou na alkoholické
nápoje prodávané ve Francii. Krom toho organizátoři sportovních událostí odehrávajících se mimo Francii nemohou prodat přenosová
práva francouzským provozovatelům vysílání, jakmile vysílání televizních programů věnovaných takovýmto událostem může obsahovat
nepřímou televizní reklamu na zmíněné alkoholické nápoje.
V tomto ohledu nemůže být argumentace francouzské vlády za účelem zabránění kvalifikace zmíněného režimu jako „omezení“ ve
smyslu článku 59 Smlouvy přijata.
Ačkoli je  pravda, že existují technické možnosti umožňující zakrýt obrazy, aby došlo k zakrytí cílenému pouze na tabule s
reklamou na alkoholické nápoje, jejich použití by s sebou neslo vysoké dodatečné náklady k tíži francouzských provozovatelů
vysílání, jak ostatně na jednání připustila francouzská vláda.
Pokud jde o tvrzení, že francouzský režim televizní reklamy v hlavním řízení se týká bez diskriminace nejen alkoholických
nápojů vyrobených ve Francii, ale také alkoholických nápojů jakéhokoliv původu, pokud jsou prodávány na francouzském území,
stačí připomenout, že v rámci volného poskytování služeb může být v projednávaném případě relevantní pouze původ daných služeb.
Na druhém místě je třeba konstatovat, že francouzský režim televizní reklamy v hlavním řízení sleduje cíl týkající se ochrany
veřejného zdraví ve smyslu čl. 56 odst. 1 Smlouvy, jak to vyjádřil generální advokát v bodě 69 svého stanoviska. Opatření
omezující možnosti reklamy na alkoholické nápoje a zaměřující se tak na boj proti zneužívání alkoholu totiž odpovídají zájmu
veřejného zdraví (viz rozsudek ze dne 10. července 1980, Komise v. Francie, 152/78, Recueil, s. 2299, bod 17; Aragonesa de
Publicidad Exterior et Publivía, výše uvedený, bod 15, a ze dne 8. března 2001, Gourmet International Products, C-405/98,
Recueil, s. I-1795, bod 27).
Na třetím místě je rovněž důležité konstatovat, že francouzský režim televizní reklamy v hlavním řízení je způsobilý zajistit
dosažení cíle ochrany veřejného zdraví, který sleduje. Krom toho nejde nad rámec toho, co je nezbytné k dosažení takového
cíle. Tento režim totiž omezuje situace, ve kterých lze reklamní tabule na alkoholické nápoje vidět v televizi, a je tedy
způsobilý omezit vysílání takovýchto reklamních sdělení, a tím snížit příležitosti, kdy jsou televizní diváci pobízeni ke
konzumaci alkoholických nápojů.
V tomto ohledu nemohou být tvrzení Komise a vlády Spojeného království předložená za účelem prokázání nepřiměřenosti zmíněného
režimu přijata.
Co se týče tvrzení, že francouzský režim televizní reklamy je nesoudržný, jelikož se vztahuje pouze na alkoholické nápoje
s hladinou alkoholu přesahující 1,2
○
, týká se pouze televizní reklamy a nevztahuje se na reklamu tabáku, stačí odpovědět, že je na členských státech, aby rozhodly
o úrovni, v jaké chtějí chránit veřejné zdraví, a o způsobu, jakým má být této úrovně dosaženo (viz rozsudek Aragonesa de
Publicidad Exterior a Publivía, uvedený výše, bod 16).
Pokud jde o tvrzení, že následkem zmíněného režimu v praxi je, že celé události nemohou být vysílány, ačkoliv existují méně
omezující opatření umožňující zajistit ochranu veřejného zdraví, je třeba určit, že z důvodů uvedených generálním advokátem
v bodech 103 a 104 svého stanoviska, s ohledem jednak na v současné době přístupné technické nástroje a jednak na jejich nadměrné
ceny, v současné době neexistuje méně omezující opatření umožňující vynětí nebo zakrytí nepřímé televizní reklamy na alkoholické
nápoje na tabulích viditelných v průběhu přenosu sportovních událostí. Vzhledem k tomu, že tato reklama se objevuje na obrazovce
pouze zřídka a jen na několik vteřin, není možné kontrolovat její obsah, ani současně vložit upozornění o nebezpečných následcích
nadměrné konzumace alkoholu v okamžiku, kdy se vysílaná zpráva objevuje na obrazovce.
Pokud jde o tvrzení, že francouzský režim televizní reklamy vede k povolení televizní reklamy na alkoholické nápoje v situacích,
kdy je celkově velmi vysoká sledovanost francouzskými diváky (mnohostranné mezinárodní události), ale k zákazu takové reklamy
v případě ne tak vysoké sledovanosti francouzskými diváky (mezistátní dvoustranné události), stačí konstatovat, že omezením
tohoto zákazu na nepřímou reklamu vysílanou v průběhu přenosu sportovních událostí, které jsou specificky určeny francouzským
divákům, a u kterých je tedy reklama způsobilá směřovat pouze k těmto divákům, zmíněný režim může pouze učinit opatření méně
narušujícím volné poskytování služeb, a v důsledku toho více přiměřeným sledovanému cíli.
Stejný závěr platí, pokud jde o tvrzení, že francouzský režim televizní reklamy v hlavním řízení se v praxi vztahuje pouze
na reklamu na alkoholické nápoje prodávané ve Francii. Omezením sporného zákazu na reklamu na výrobky prodávané ve Francii,
a tedy zúžením působnosti tohoto zákazu, je narušení volného poskytování služeb sníženo, a v důsledku toho více přiměřené
sledovanému cíli.
Co se týče tvrzení, že reklama na alkoholické nápoje je v některých členských státech přípustná, je třeba konstatovat, jak
to vyjádřil generální advokát v bodě 106 svého stanoviska, že skutečnost, že jeden členský stát uloží méně omezující pravidla
než jiný členský stát, neznamená, že pravidla tohoto jiného členského státu jsou nepřiměřená (rozsudek ze dne 10. května 1995,
Alpine Investments, C-384/93, Recueil, s. I-1141, bod 51).
Pokud jde o tvrzení, že by použití francouzského režimu reklamy mohlo představovat opakování kontrol, které již byly provedeny
v rámci platných postupů v jiném členském státě, je namístě podotknout, jak uvádí generální advokát v bodě 105 svého stanoviska,
že pokud členský stát, ve kterém se odehrává sportovní událost, zakáže vysílání obrazových záznamů ukazujících tabule zobrazující
reklamu na alkohol, tato událost může být přenášena ve Francii bez nezbytnosti kontrol. Pokud naproti tomu takový zákaz v
členském státě, ve kterém se odehrává sportovní událost, neexistuje, kontrola provedená francouzskými orgány bude jedinou
kontrolou.
Nakonec, co se týče tvrzení, že některá ustanovení zmíněného režimu jsou dvojsmyslná, stačí konstatovat, že z důvodů uvedených
generálním advokátem v bodě 91 svého stanoviska, jsou dotčená ustanovení dostatečně jasná a přesná. Režim televizní reklamy
v hlavním řízení totiž dostatečně přesně vymezuje pro dotyčné provozovatele vysílání případy, ve kterých je přenos sportovních
událostí zakázán.
Z výše uvedeného vyplývá, že za těchto podmínek nemůže být jediný žalobní důvod dovolávaný Komisí na podporu její žaloby přijat,
a žaloba musí tedy být zamítnuta.
K nákladům řízení
Podle článku 69 odst. 2 jednacího řádu bude účastníku řízení, který byl ve sporu neúspěšný, uložena náhrada nákladů řízení,
pokud účastník, který byl ve sporu úspěšný, náhradu nákladů ve svém návrhu požadoval. Vzhledem k tomu, že Francouzská republika
požadovala náhradu nákladů řízení ve svém návrhu a Komise byla ve sporu neúspěšná, je namístě jí uložit náhradu nákladů řízení.
V souladu s odst. 4 prvním pododstavcem téhož článku ponese Spojené království své náklady.
Z těchto důvodů
SOUDNÍ DVŮR (velký senát)
rozhodl takto:
1)
Žaloba se zamítá.
2)
Komisi Evropských společenství se ukládá náhrada nákladů řízení.
3)
Spojené království Velké Británie a Severního Irska ponese své náklady.
Skouris
Jann
Rosas
Gulmann
Puissochet
Cunha Rodrigues
Schintgen
von Bahr
Silva de Lapuerta
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 13. července 2004.
Vedoucí soudní kanceláře
Předseda
R. Grass
V. Skouris
–
Jednací jazyk: francouzština.