CELEX: 62002TJ0033
Verseny
EK 81. cikk
Kartell
Cinkfoszfát piac
Bírság
A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése
A releváns forgalom
Az arányosság és az egyenlő bánásmód elve
Megsemmisítés iránti kereset

Tényállás
Az angol jog alapján létrehozott Britannia Alloys & Chemicals Ltd társaság (a továbbiakban: felperes vagy Britannia), az ausztrál
jog alapján létrehozott M. I. M. Holdings Ltd társaság (a továbbiakban: MIM) leányvállalata. 1993 októberében a Pasminco Europe
(ISC Alloys) Ltd eladta a cinkágazathoz tartozó tevékenységét a MIM‑nek, amely azt átruházta a Britanniára. Ez utóbbi vállalkozás
cinkalapú termékeket, köztük cinkfoszfátot gyártott és értékesített. 1997 márciusában a Britannia vezetése által létrehozott
független gazdasági társaság, a Trident Alloys Ltd (a továbbiakban: Trident) megszerezte a Britannia cinküzletágát 14 359 072
angol fontért (GBP). Az utóbbi vállalkozás továbbra is létezik mint a MIM leányvállalata, de minden üzleti tevékenységét beszüntette,
és így nincsen forgalma.
Bár a kémiai összetételük kissé eltérő lehet, a cink‑ortofoszfátok homogén vegyi termékek, amelyeket általában az általános
„cinkfoszfát” elnevezéssel illetnek. A cinkfoszfátot, amelyet cink‑oxidból és foszforsavból állítanak elő, gyakran használják
a festékiparban korróziógátló ásványi pigmentként. A vegyületet vagy standard, vagy módosított, másképpen „aktivált” cinkfoszfátként
forgalmazzák a piacon.
A cinkfoszfát világpiacának legnagyobb részét 2001‑ben az alábbi öt európai gyártó uralta: a Dr. Hans Heubach GmbH & Co. KG
(a továbbiakban: Heubach), a James M. Brown Ltd (a továbbiakban: James Brown), a Société nouvelle des couleurs zinciques SA
(a továbbiakban: SNCZ), a Trident (korábbi nevén a Britannia) és a Union Pigments AS (korábban Waardals AS, a továbbiakban:
Union Pigments).
1998. május 13‑án és 14‑én a Bizottság egyidejűleg és előzetes értesítés nélkül vizsgálatot folytatott a Heubach, az SNCZ
és a Trident telephelyein a Szerződés 85. és 86. cikkének végrehajtásáról szóló első, 1962. február 6‑i 17. tanácsi rendelet
(HL 1962. 13., 204. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 3. o.) 14. cikkének (2) bekezdése alapján. 1998. május
13–15. között a Bizottság az EGT‑Megállapodás 23. jegyzőkönyve 8. cikkének (3) bekezdése szerinti megkeresése folytán, az
Európai Szabadkereskedelmi Társulás (EFTA) Felügyeleti Hatósága egyidejűleg és előzetes értesítés nélkül vizsgálatot folytatott
a Union Pigmentsnél az EFTA államai között a Felügyeleti Hatóság és Bíróság felállítására vonatkozó megállapodás 4. jegyzőkönyve
II. fejezete 14. cikkének (2) bekezdése alapján.
2001. december 11‑én a Bizottság elfogadta az EK‑Szerződés 81. cikke és az EGT‑Megállapodás 53. cikke szerinti eljárásban
(COMP/E‑1/37.027 „cinkfoszfát” ügy) 2001. december 11‑én hozott 2003/437/EK bizottsági határozatot (HL 2003. L 153., 1. o.).
A jelen ítélet az érintett vállalkozásokkal közölt és a keresethez csatolt határozatot veszi figyelembe (a továbbiakban: megtámadott
határozat). Ez a határozat bizonyos szempontokból eltér az
Európai Unió Hivatalos Lapjában
közzétett változattól.
A Bizottság a megtámadott határozatban megállapította, hogy a Britannia (1997. március 15-t követően Trident), a Heubach,
a James Brown, az SNCZ és a Union Pigments 1994. március 24. és 1998. május 13. között kartellben vettek részt. A kartell
a standard cinkfoszfátra korlátozódott. Először, a kartell résztvevői megállapodtak a piac felosztásában és a termelőknek
eladási kvótákat határoztak meg. Másodszor, minden találkozón rögzítették „az alsó” vagy „ajánlott” árat, amelyet általában
tiszteletben tartottak. Harmadszor bizonyos mértékben elosztották a vevőket.
A megtámadott határozat rendelkező része az alábbiakat tartalmazza:
„Első cikk
A Britannia […], […] a Hans Heubach […], a James […] Brown […], [az SNCZ], a Trident […] és a [Union Pigments] megsértették
az EK‑Szerződés 81. cikkének (1) bekezdését és az EGT‑Megállapodás 53. cikkének (1) bekezdését azzal, hogy folytatólagos megállapodásban,
illetve összehangolt magatartásban vettek részt a cinkfoszfát-ágazatban.
A jogsértés időtartama a következő volt:
b) a Britannia […]esetében: 1994. március 24‑től 1997. március 15‑ig;
[…]
3. cikk
A Bizottság a következő bírságokat szabja ki az 1. cikkben említett jogsértések miatt:
a) Britannia […]: 3,37 millió euró;
b) […] Heubach […]: 3,78 millió euró;
c) James […] Brown […]: 940 000 euró;
d) [SNCZ]: 1,53 millió euró;
e) Trident […]: 1,98 millió euró;
f) [Union Pigments]: 350 000 euró.
[…]”
A bírságok összegének kiszámítása során a Bizottság a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének
(5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatásban (HL 1998. C 9., 3. o.; magyar nyelvű
különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 171. o., a továbbiakban: „bírságkiszabási iránymutatás”) és az engedékenységi közleményben
meghatározott módszert alkalmazta.
A Bizottság mindenekelőtt megállapította, hogy a felperes tekintetében a bírság megfelelő alapösszege 3,75 millió euró (a
megtámadott határozat (313) preambulumbekezdése). Ezután a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése szerinti korlát megállapítása
következett, amelyet az egyes vállalkozásokra kiszabott bírság nem haladhat meg. A fenti rendelkezés szerinti, a megelőző
üzleti év forgalma 10%‑ának megfelelő korlát megállapítása céljából a Bizottság a felperes vonatkozásában „az 1996. június
30‑ával végződő üzleti év világméretű forgalmát vette figyelembe, amely a legutolsó, rendes üzleti tevékenység folytatására
vonatkozó rendelkezésre álló adat” ((345) preambulumbekezdés, 196. lábjegyzet a lap alján). Mivel a fenti forgalom 55,7 millió
euró volt ((50) preambulumbekezdés), a bírság felső határát 5,5 millió euró körüli összegben határozták meg. Mivel a bírság
összege az engedékenységi közlemény alkalmazása előtt alacsonyabb volt a fenti felső határnál, a Bizottság ezen az alapon
nem csökkentette az összeget.
Végül, a Bizottság a felperes tekintetében az engedékenységi közlemény alapján 10 %‑kal csökkentette a bírság összegét (a
megtámadott határozat (354)–(366) preambulumbekezdése). A felperesre kirótt bírság végső összege így 3,37 millió euró volt
(a megtámadott határozat (370) preambulumbekezdése).

Az eljárás és a felek kérelmei
A felperes a jelen keresetet az Elsőfokú Bíróság hivatalához 2002. február 21‑én benyújtott keresetlevelében terjesztette
elő.
Az előadó bíró előadásának meghallgatását követően, az Elsőfokú Bíróság (ötödik tanács) úgy döntött, hogy megnyitja a szóbeli
szakaszt, és az eljárás lefolytatása iránti intézkedések keretében felhívta a Bizottságot arra, hogy írásban válaszoljon egy,
a piac meghatározására vonatkozó kérdésre, és teljes egészében terjessze be a Tridentnek a kartellal kapcsolatos 1999. április
23‑i nyilatkozatát. A Bizottság a megadott határidőn belül eleget tett ezeknek a felhívásoknak.
A felek előadásait és az Elsőfokú Bíróság által feltett kérdésekre adott válaszait a 2004. július 1‑jén megtartott tárgyaláson
hallgatták meg.
A felperes keresetében azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
–        elsődlegesen, semmisítse meg a megtámadott határozat 3. cikkének a felperesre vonatkozó részeit;
–        másodlagosan, változtassa meg a megtámadott határozat 3. cikkét, úgyhogy a rá kiszabott bírság összegét érezhetően mérsékelje;
–        kötelezze a Bizottságot a költségek viselésére.
A Bizottság azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
–        utasítsa el a keresetet;
–        kötelezze a felperest a költségek viselésére.

A jogkérdésről
A felperes egyetlen jogalapra hivatkozik. Ez a jogalap három részből áll, amelyekben a felperes előadja, hogy azzal, hogy
az 1996. június 30‑ával végződő üzleti évben elért forgalmát vette alapul a 10%‑os felső korlát megállapításánál, a Bizottság
megsértette:
–        a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdését és az arányosság elvét;
–        az egyenlő bánásmód elvét;
–        a jogbiztonság elvét.

A 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdésének és az arányosság elvének megsértésére vonatkozó első részről
A felek érvei
A felperes előadja, hogy a Bizottság megsértette a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdését azzal, hogy a forgalom 10%‑ában
meghatározott felső határ kiszámításánál, nem a megtámadott határozatot megelőző üzleti év forgalmát vette figyelembe.
A felperes álláspontja szerint a fenti rendelkezés két módszert kínál fel egy vállalkozásra kiróható bírság összegének meghatározására.
A Bizottság 1000 és 1 millió euró közötti összegű bírságot szabhat ki, vagy 1 millió eurónál magasabb bírságot, de a bírság
összege nem haladhatja meg a „megelőző üzleti év” – vagyis a bírságot kiszabó határozat meghozatalát megelőző üzleti év –
forgalmának 10%‑át. A felperes kiemeli, hogy a 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdésének szövege világos és egyértelmű abban
a tekintetben, hogy a Bizottságnak a megelőző üzleti év forgalmát kell figyelembe vennie a 10%‑os felső korlát megállapításánál.
A Bizottságnak nincs mérlegelési jogköre arra, hogy más üzleti évet vegyen figyelembe a felső korlát megállapításánál. A felperes
hozzáteszi, hogy amennyiben az érintett vállalkozás forgalma nem haladja meg a 10 millió eurót, a Bizottság nem szabhat ki
1 millió eurónál magasabb összegű bírságot a 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdésének második fele értelmében, mivel az ilyen
bírság szükségszerűen meghaladná a 10%‑os korlátot.
A felperes előadja, hogy a jelen ügyben a Bizottság tévesen vette alapul a rá kiszabott bírságra vonatkozó, a forgalom 10%‑ában
meghatározott felső határ kiszámításához az 1996. június 30‑ával végződő üzleti évben elért forgalmát (a megtámadott határozat
(345) preambulumbekezdése, 196. lábjegyzet a lap alján). Mivel a megtámadott határozat dátuma 2001. december 11. volt, a megelőző
üzleti év, amelyet a felső korlát meghatározásához figyelembe kellett volna venni, a 2001. június 30‑ával végződő üzleti év
volt. A felperes előadja, hogy ebben az időszakban nem végzett üzleti tevékenységet, és így az üzleti forgalma nulla volt.
A felperes álláspontja szerint a Bizottság ezért nem szabhatott volna ki rá 1 millió eurót meghaladó bírságot, figyelemmel
a 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdésének második felére. A fenti rendelkezés első felét alkalmazva, 1000 és 1 millió euró
közötti bírságot kellett volna rá kiszabni. A felperes előadja, hogy az a körülmény, hogy a megelőző üzleti évben elért forgalma
nulla volt, nem változtat azon, hogy a Bizottság köteles azt az üzleti évet alapul venni a 10%‑os felső korlát rögzítése során.
Amennyiben a Bizottság 1 millió euró összegű bírságot határozott volna meg, ezt az engedékenységi közlemény alapján megállapított
hányaddal, 10%‑kal csökkentenie kellett volna, amelynek eredménye 900 000 euró lenne.
Az ítélkezési gyakorlat alapján egyértelmű, hogy a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésében utalt „megelőző üzleti év” az
érintett vállalkozás „utolsó teljes üzleti évét” jelenti. (az Elsőfokú Bíróság T‑25/95., T‑26/95., T‑30/95–T‑32/95., T‑34/95–T‑39/95.,
T‑42/95–T‑46/95., T‑48/95., T‑50/95–T‑65/95., T‑68/95–T‑71/95., T‑87/95., T‑88/95., T‑103/95. és T‑104/95. sz., Cimenteries
CBR és társai kontra Bizottság ügyben 2000. március 15‑én hozott ítéletének [EBHT 2000., II‑491. o.] 5009. pontja). A bírságkiszabási
iránymutatás az „üzleti év” és „számviteli év” (5. pont, a) pont) fogalmakat szinonimaként használja, az Elsőfokú Bíróság
által a fent idézett Cimenteries CBR ítéletben használt „megelőző teljes üzleti év” ésszerű jelentése a számviteli értelemben
vett utolsó pénzügyi év.
A felperes a válaszában vitatja a Bizottság állítását, amely szerint az Elsőfokú Bíróságnak nem kell a 17. rendelet 15. cikke
(2) bekezdésének szó szerinti értelmezéséhez ragaszkodni, hanem alkalmaznia kellene a történeti és teleologikus értelmezési
módokat is. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a szó szerinti értelmezést kell alkalmazni azokban az esetekben, amikor
a rendelkezés szövege világos és egyértelmű, ami nyilvánvalóan igaz a jelen esetben (a Bíróság C‑245/97. sz., Németország
kontra Bizottság ügyben 2000. december 14‑én hozott ítéletének [EBHT 2000., I‑11261. o.] 72. pontja, a C‑133/00. sz., Bowden
és társai ügyben 2001. október 4‑én hozott ítéletének [EBHT 2000., I‑7031. o.] 38–44. pontja; Mayras főtanácsnoknak a 67/79. sz.,
Fellinger ügyben 1980. február 28‑án ismertetett indítványának [EBHT 1980., 535. o.] 547. pontja). A jelen ügyben a Bizottság
is elismerte, hogy a 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdésének szövege világos, mivel az ellenkérelmében megerősíti, hogy „logikusan
úgy tűnik, hogy a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésében a megelőző üzleti évre való utalás a bírságot kiszabó határozat
elfogadását megelőző évre utal”.
Másrészt, a 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdésének szó szerinti értelmezése a közösségi jogalkotó által kitűzött célokkal
összeegyeztethető. A rendelkezésnek a megelőző üzleti évre való utalása – például a jogsértés utolsó évében elért forgalomra
való utalás helyett – azt mutatja, hogy a jogalkotó fel kívánta mérni a bírság várható hatását és annak arányosságát a vállalkozásnak
a bírság kiszabása idején fennálló pénzügyi helyzete tükrében. Lényegében, a felperes álláspontja szerint, a 17. rendelet
15. cikkének (2) bekezdése pontosan olyan helyzetekre vonatkozik, mint a jelen ügy, amelyben a jogsértésért felelős vállalkozás
továbbra is létezik, de sokkal kisebb a gazdasági ereje, mint a jogsértés idején, és ezért nem lehetne rá túlzott és aránytalan
bírságot kiszabni.
A felperes vitatja a Bizottság érvelését, amely szerint a 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdésének általa elfogadott értelmezése
azért szükséges, hogy a kiszabott bírság kellő elrettentő erővel rendelkezzen. Először, vitatja azt, hogy a rendelkezés azon
a megfontoláson alapul, hogy egy vállalkozás által a határozat meghozatalát megelőző üzleti évben elért forgalom megfelelően
tükrözné a jogsértés elkövetése idején elért üzleti forgalmat. Úgy véli, hogy semmi nem enged arra következtetni, hogy a jogalkotó
ilyen feltételezésekkel élt volna, és az, hogy a megelőző üzleti évre esett a választása, például a jogsértés utolsó évében
elért forgalom helyett, azt mutatja, hogy a jogalkotó fel kívánta mérni a bírság várható hatását és annak arányosságát a vállalkozásnak
a bírság kiszabása idején fennálló pénzügyi helyzete tükrében. Ezt követően, válaszul a Bizottság érvelésére, amely szerint
egy 1 millió euró összegű bírság túlságosan enyhe lenne, a felperes előadja, hogy úgy tekintették, ez az összeg kellőképpen
elrettentő erejű az EK‑Szerződés 85. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban (IV/34.466 „görög komphajók”‑ügy) 1999. december
9‑én hozott 1999/271/EK bizottsági határozat (HL 1999. L 109., 24. o., a továbbiakban: görög komphajókról szóló határozat).
Másrészt, arra hivatkozik, hogy a jelen ügyben nem releváns a Bizottság érve, amely szerint fennáll annak a kockázata, hogy
egy vállalkozás meghamisította a forgalmát egy magasabb összegű bírság elkerülése érdekében, hiszen nem merült fel az, hogy
a felperes ezt tette volna. A felperes előadja, hogy az Elsőfokú Bíróságnak a jelen ügy irataiban fellelhető tények vizsgálatára
kell szorítkoznia.
A felperes vitatja a Bizottság azon állítását, amely szerint a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdését úgy értelmezte, hogy
az ítélkezési gyakorlatnak megfelelően biztosítsa annak hatékony érvényesülését. Nem tartja relevánsnak a Bizottság által
hivatkozott ítélkezési gyakorlatot, amely szerint amennyiben a bírságot vállalkozások társulására, vagy olyan vállalkozásra
kell kiszabni, amely a tagjainak nevében jár el, a 10%‑os felső korlátot a tagok együttes forgalmát alapul véve kell meghatározni.
A „forgalom” kifejezésnek a fent idézett ítélkezési gyakorlat szerint tulajdonított jelentés csak az adott ügyek vonatkozásában
irányadó.
Korábbi gyakorlatában a Bizottság tiszteletben tartotta azt az elvet, amely szerint az alapösszeg meghatározása és a 10%‑os
felső korlát alkalmazása két különböző szakasz a bírság összegének megállapítása során, és nem tartotta szükségesnek azt,
hogy ezt a korlátot a jogsértés időpontjához legközelebbi év tekintetében alkalmazza olyan esetben, amikor jelentős különbség
van a vállalkozás által a megelőző üzleti évben elért forgalom és a jogsértés időpontjában irányadó mérete között. Így az
EK‑Szerződés 81. cikke és az EGT‑Megállapodás 53. cikke szerinti eljárásban (COMP/E‑1/36.490 – „grafitelektródák”‑ügy) 2001.
július 18‑án hozott 2002/271/EK bizottsági határozatban (HL 2001. L 100., 1. o.) a Bizottság az UCAR International tekintetében
az alapösszeget a jogsértés végét megelőző évben, 1998‑ban elért 1022 millió eurós forgalomra figyelemmel állapította meg.
Bár a UCAR forgalma 2000‑ben, a határozat elfogadását megelőző évben 181 millió euróval kevesebb volt, mint 1998‑ban, a Bizottság
a 10%‑os korlátot a 2000‑ben elért forgalomra figyelemmel határozta meg.
A felperes hozzáteszi, hogy azzal, hogy a Bizottság a megelőző üzleti évtől eltérő év figyelembevételével határozza meg a
forgalom 10%‑ának megfelelő felső határt, nem veszi figyelembe a megtámadott határozat elfogadása idején fennálló pénzügyi
helyzetét, és így megsérti az arányosság elvét. Ez az elv előírja, hogy a Bizottság által elfogadott intézkedések nem mehetnek
túl azon a mértéken, ami a jogos céljuk elérése érdekében szükséges (a Bíróság 181/84. sz., Man (Sugar)‑ügyben 1985. szeptember
24‑én hozott ítéletének [EBHT 1985., 2889. o.] 20. pontja). A Bizottság arra vonatkozó döntése, hogy a jelen ügyben a 10%‑os
felső határt a felperes olyan üzleti évének figyelembevételével határozza meg, amely nem áll kapcsolatban a forgalom alapján
mérhető, a megtámadott határozat idején fennálló pénzügyi helyzetével, azt eredményezi, hogy a kiszabott bírság nem tükrözi
a gazdasági erejét, és ezért nem arányos. A felperes előadja, hogy a határozat elfogadása idején semmilyen forgalma nem volt,
és ezenfelül a kérdéses bírság lényegesen nagyobb a teljes társasági vagyonánál, amely a 2001. június 30‑ával végződő pénzügyi
év auditált éves beszámolója szerint 1,9 millió euró körüli összeg volt.
Bevezetésképpen a Bizottság előadja, hogy a felperes a jelen ügyben felelős volt a jogsértésért, és a megtámadott határozat
elfogadásakor még létezett. Következésképpen bírságot kellett rá kiszabni (a megtámadott határozat (242)–(250) preambulumbekezdése)
(az Elsőfokú Bíróságnak a T‑6/89. sz., Enichem Anic kontra Bizottság ügyben 1991. december 17‑én hozott ítélete [EBHT 1991.,
II‑1623. o.] 236. pont).
A Bizottság elismeri, hogy a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésében a megelőző üzleti évre való utalás alapján „logikusan
úgy tűnik, hogy az a bírságot kiszabó határozat elfogadását megelőző évre utal”. Mindenesetre úgy véli, hogy amennyiben a
megelőző üzleti év forgalma teljesen torz képet ad az érintett vállalkozás méretéről, jogosult a kérdéses vállalkozás által
valamely korábbi évben elért forgalmat alapul venni.
A Bizottság vitatja a 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdésének a felperes által javasolt szigorú szó szerinti értelmezését.
Az ítélkezési gyakorlatból következik, hogy még amennyiben valamely rendelkezés szövege teljes mértékben világosnak tűnik,
akkor is szükséges figyelemmel lenni a szóban forgó rendelkezés szellemére, általános szerkezetére és a hátterére (a Bíróság
26/62. sz. van Gend en Loos‑ügyben 1963. február 5‑én hozott ítélete [EBHT 1963., 3. o.] és 6/72. sz., Europemballage és Continental
Can kontra Bizottság ügyben 1973. február 21‑én hozott ítélete [EBHT 1973., 215. o.]).
A jelen esetben, ahol a forgalom nulla volt, a Bizottságnak az az álláspontja, hogy a vállalkozás mérete és gazdasági ereje
mérlegelése érdekében figyelembe vehette volna egyrészről annak a vállalatcsoportnak a forgalmát, amelyhez a fenti vállalkozás
tartozott, vagy az utóbbi vállalkozás forgalmát a legutolsó évben, amelyben rendes gazdasági tevékenységet végzett. Mivel
a rendelet az „érintett vállalkozásra” utal, a Bizottság a második változat mellett döntött. Mindkét változat eltér némileg
a 17. rendelet szövegétől, de a közösségi bíró ilyen eltéréseket elfogadott a múltban, és a második lehetőség valószínűleg
kedvezőbb az érintett vállalkozás számára.
Ezt követően a Bizottság több érvet sorakoztat fel a 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdésének általa elfogadott értelmezése
alátámasztására. Különösen előadja, hogy az értelmezése szükséges annak biztosítása érdekében, hogy a bírság kellő elrettentő
erővel bírjon. Erre vonatkozóan előadja, hogy amennyiben egy vállalkozás tovább folytatja tevékenységét a végső határozat
elfogadásáig, a Bizottság és a 17. rendelet feltételezi, hogy a megelőző üzleti év megfelelően tükrözi vállalkozás forgalmának
nagyságrendjét a jogsértés időpontjában. A felperes értelmezése semmissé tenné az elrettentés célját, és ezért a bírság kiszabásának
lehetőségét megfosztaná hatékony érvényesülésétől.
Másrészt, a Bizottság előadja, hogy a 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdésének értelmezése teljesen összhangban áll az ítélkezési
gyakorlattal. Egyrészt, a közösségi bíró a fenti rendeletet úgy értelmezte, hogy biztosítsa annak hatékony érvényesülését.
Másrészt, a fenti rendelkezés és a vállalkozásnak a jogsértés időpontjában fennálló valós méretének értékelése közti kapcsolatot
megerősíti az ítélkezési gyakorlat (lásd például a Bíróság C‑298/98. P. sz., Finnboard kontra Bizottság ügyben 2000. november
16‑án hozott ítéletének [EBHT 2000., I‑10157. o.] 66. pontját; az Elsőfokú Bíróság T‑338/94. sz., Finnboard kontra Bizottság
ügyben 1998. május 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., II‑1617. o.] 282. pontját és a T‑39/92. és T‑40/92. sz., CB és Europay
kontra Bizottság egyesített ügyekben 1994. február 23‑án hozott ítéletének [EBHT 1994., II‑49. o.] 136–137. pontját).
Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
Előzetes pontként meg kell jegyezni, hogy a felperes nem vitatja a kartellban való részvételét, sem az EK 81. cikk megsértését,
illetve a Bizottságnak a jogsértés súlyosságára és időtartamára vonatkozó értékelését. Csak azon az alapon kéri a bírság megsemmisítését
vagy mérséklését, hogy a Bizottság megsértette a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdését azzal, hogy a megelőző üzleti év
forgalmának 10%‑os felső határát meghaladó bírságot szabott ki rá.
A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése alapján a Bizottság „határozattal 1 000‑től 1 000 000 elszámolási egységig terjedő,
vagy annál nagyobb összegű bírságot szabhat ki” a vállalkozásokra, „de a bírság mértéke nem haladhatja meg a jogsértésben
részt vevő egyes vállalkozások megelőző éves üzleti forgalmának 10%‑át (…)”.
Az ítélkezési gyakorlat alapján a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésében meghatározott 10%‑os felső korlát célja annak
megakadályozása, hogy a bírság a vállalkozás méretével aránytalan legyen, és különösen olyan bírságok kiszabását próbálja
megelőzni, amelyet a vállalkozás előreláthatólag nem tud megfizetni. Mivel egyedül a világméretű forgalom képes megközelítő
jelzést adni a méretről, a fenti arányt a vállalkozás teljes világméretű forgalmára vonatkozóan kell érteni (a Bíróság 100/80‑103/807. sz.,
Musique diffusion française és társai kontra Bizottság ügyekben 1983. június 7‑én hozott ítéletének [EBHT 1983., 1825. o.]
119. pontja).
Mindenekelőtt, a bírság elrettentő erejének kérdésével kapcsolatban meg kell említeni, hogy a 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdésének
az a célja, hogy a Bizottság kiszabhasson olyan bírságokat, amelyek lehetővé teszik számára, hogy ellássa a közösségi jog
által ráruházott ellenőrző szerepkört (Musique diffusion française és társai kontra Bizottság ítélet [hivatkozás a 35. pontban]
105. pontja, valamint a T‑224/00. sz., Archer Daniels Midland et Archer Daniels Midland Ingredients kontra Bizottság ügyben
2003. július 9‑én hozott ítélete [EBHT 2003; II‑2597. o.] 105. pontját). A fenti ellenőrzési szerepkör magában foglalja az
egyéni jogsértések büntetésének és egy általános versenypolitika folytatásának feladatát, melynek célja a Szerződés által
meghatározott elveknek a versenyjog területén való alkalmazása és ebben az összefüggésben a vállalkozások magatartásának irányítása.
Ebből következik, hogy a Bizottság köteles figyelemmel lenni a bírságok elrettentő erejére (a fent hivatkozott Archer Daniels
Midland és Archer Daniels Midland Ingredients kontra Bizottság ítélet 105. és 106. pontja).
Az ítélkezési gyakorlatból következik – a felek által nem vitatottan – az is, hogy a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése
értelmében a „megelőző üzleti év” elvben az érintett vállalkozásoknak a megtámadott határozat elfogadásának időpontjában teljes
üzleti évére utal (a Cimenteries CBR és társai kontra Bizottság ítélet [hivatkozás a 20. pontban] 5009. pontja, a Bíróság
C‑291/98. P. sz., Sarrió kontra Bizottság ügyben 2000. november 16‑án hozott ítéletének [EBHT 2000., I‑9991. o.] 85. pontja).
Mind annak a rendszernek a céljaiból, amelynek a rendelkezés a részét képezi (lásd a fenti 35. és 36. pontot), mind a fenti
37. pontban utalt ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy a 10%‑os korlát alkalmazásának előfeltétele egyrészt az, hogy
a Bizottságnak rendelkezésére áll a határozat elfogadását megelőző üzleti év forgalma, másrészt hogy ez az adat 12 hónapon
át folytatott rendes gazdasági tevékenységre vonatkozik.
Így például, ha az üzleti év a határozat elfogadása előtt befejeződött, de az érintett vállalkozás éves beszámolója még nem
készült el, vagy azt a Bizottság részére nem küldték meg, az utóbbi jogosult, sőt köteles arra, hogy egy korábbi üzleti évben
elért forgalmat vegyen alapul a 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdésének alkalmazása céljából. Hasonlóképpen, amennyiben átszervezés
vagy a számviteli gyakorlat megváltoztatása miatt a vállalkozás a megelőző üzleti évben 12 hónapnál rövidebb időszakra vonatkozó
beszámolót készített, a Bizottság jogosult egy korábbi teljes év forgalmát alapul venni a fenti rendelkezés alkalmazása céljából.
Ezért ez nem egyszerűen a maximális 1 millió euró összegű bírság vagy a határozat elfogadását megelőző üzleti év forgalma
alapján meghatározott felső korlát közötti választás kérdése.
A jelen ügyben a megtámadott határozat dátuma 2001. december 11‑e volt; az ezt megelőző üzleti év pedig 2000. július 1‑jétől
2001. június 30‑ig tartott. Azonban a felperes a cinküzletágba tartozó tevékenységétől 1997‑ben megvált, majd minden gazdasági
tevékenységével felhagyott (lásd a fenti 1. pontot). Pontosabban, nem végzett semmilyen üzleti tevékenységet 2000. július
1‑je és 2001. június 30‑a között, így nem volt ebben az időszakban semmilyen forgalma.
Következésképpen, a megtámadott határozat elfogadásának időpontjában a Bizottságnak nem állt a rendelkezésére a felperes által
a megelőző üzleti évben végzett gazdasági tevékenységre vonatkozó forgalom. Az Elsőfokú Bíróság álláspontja szerint ez a helyzet
nem különbözik alapvetően a fenti 39. pontban utalt esetektől. Amennyiben egy vállalkozás nem folytatott gazdasági tevékenységet
a megelőző üzleti év során, az erre az időszakra vonatkozó forgalom – ellentétesen az ítélkezési gyakorlat által kialakított
követelményekkel (a fenti 35. pont) – nem jelzi semmilyen módon a kérdéses vállalkozás helyzetét, és ezért nem szolgálhat
alapul a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésében előírt korlát meghatározásához.
A felperes azon érvelésével kapcsolatban, amely szerint korlát célja a bírságnak a vállalkozásra gyakorolt várható hatásának
felmérése a kiszabáskori méretére tekintettel, és amely szerint a Bizottság megsértette az arányosság elvét (lásd a fenti
22. és 26. pontot), elegendő emlékeztetni arra, hogy a korlát célja annak megakadályozása, hogy a bírság a vállalkozás méretével
aránytalan legyen, és különösen olyan bírságok kiszabását próbálja megelőzni, amelyet a vállalkozás előreláthatólag nem tud
megfizetni (lásd a fenti 25. pontot). A 10%‑os korlát fenti célból való alkalmazásának előfeltétele, hogy az érintett vállalkozás
a bírság kiszabásának időpontjában gazdasági tevékenységet végezzen. Ugyanakkor, a jelen ügyben 1997‑ben egy olyan üzleti
döntés született, melynek értelmében a felperes a cinküzletágat a Tridentre ruházta át, a felperes az érintett piacon felhagyott
a tevékenységével, és az átruházást úgy hajtották végre, hogy a felperes nem kezdett új üzleti tevékenységbe. Mivel a felperes
az átruházás eredményeként az üzletág értékéhez hozzájutott, nem jelentette be, hogy képtelen lenne a bírság összegének megfizetésére
annak következtében, hogy jelenleg nem folytat üzleti tevékenységet (lásd a fenti 1. pontot). Ezekre a körülményekre tekintettel
az Elsőfokú Bíróság álláspontja szerint nem volt aránytalan az, hogy a korlátot a felperes üzleti tevékenysége átruházását
megelőző méretének alapulvételével határozták meg.
A felperes érvelése, amely szerint a 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdésének általa javasolt értelmezéséből következik, hogy
a Bizottság 1 millió euró összegű bírságot kiszabhat, amelyet korábban kellő elrettentő erejűnek tekintett, nem fogadható
el. Csupán az a tény, hogy a Bizottság a határozathozatali gyakorlatában és a jelen ügytől eltérő körülmények között arra
a következtetésre jutott, hogy az 1 millió euró összegű bírság kellőképpen elrettentő erejű, nem jelenti azt, hogy köteles
ezt követni a későbbi határozatokban is. Hozzá kell tenni, hogy a bírságkiszabási iránymutatás kimondja, hogy „nagyon súlyos”
jogsértések esetén a bírság összege meghaladhatja a 20 millió eurót, valamint hogy a felperes nem vitatta azt, hogy a jelen
ügyben „nagyon súlyos” jogsértésről van szó. A Bizottság ezért jogosan állapította meg azt, hogy egy 1 millió euró összegű
bírság nem lenne elegendő.
A fentiekből következik, hogy a Bizottság nem volt köteles arra, hogy a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése által előírt
10%‑os korlátot a felperes által a 2001. június 30‑ával befejeződő üzleti évben elért nulla forgalom alapulvételével határozza
meg.
Továbbá, meg kell vizsgálni, hogy a Bizottság – amint azt a megtámadott határozatban tette – jogosult volt‑e az 1996. június
30‑ával végződő üzleti év forgalmát alapul venni, anélkül hogy az aktuálisabb üzleti éveket figyelembe vette volna.
A Bizottság a megtámadott határozatban kifejti, hogy a 10%‑os korlát meghatározásánál a felperesnek az 1996. június 30‑ával
végződő üzleti évben elért világméretű forgalmát vette alapul, mivel ez „a legutolsó olyan rendelkezésre álló összeg, amely
rendes üzleti tevékenység folytatásának egy teljes évére utal” (lásd a fenti 9. pontot). A felperesnek az 1996. június 30‑ával
végződő üzleti évben elért forgalma 55,7 millió euró volt. Az ügy irataiból kitűnik, amit a tárgyaláson a felek is megerősítettek,
hogy a felperes rendes üzleti tevékenységet végzett 1997 márciusáig, amikor a cinküzletágat átruházta a Tridentre (lásd a
fenti 11. pontot). Másrészt, a felperes az 1997. június 30‑ával végződő üzleti évben, vagyis az átruházást követően, csökkentett
mértékű gazdasági tevékenységet végzett, ami abból állt, hogy egy már korábban létező megállapodás keretében cinket vásárolt
egy beszállítótól, és azt beszerzési áron tovább adta a Tridentnek. Így, a felperes forgalma az 1997. június 30‑ával végződő
üzleti évben 34,8 millió font volt. A következő év során még ezt a kisegítő tevékenységet is megszüntette, melynek következtében
az 1998. június 30‑ával végződő üzleti évben 7,3 millió font forgalma volt. Az ezt követő üzleti években nem volt forgalma.
Mint a fenti 38. pontban megállapításra került, a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése szerinti korlát megállapításához
szükséges, hogy a Bizottságnak 12 hónapon átfolytatott rendes gazdasági tevékenységre vonatkozó forgalom a rendelkezésére
álljon.
Meg kell jegyezni, hogy valamely vállalkozás forgalma még rendes gazdasági tevékenység folytatása esetén is csökkenhet a korábbi
évekhez viszonyítva jelentős vagy akár meghatározó mértékben is különböző okok következtében, mint például a nehéz gazdasági
körülmények, az ágazatban bekövetkezett válság, egy baleset vagy sztrájk. Mindenestre az Elsőfokú Bíróság álláspontja szerint,
feltéve hogy a vállalkozás az adott üzleti évben folytatott – bár esetleg csökkentett mértékű – gazdasági tevékenysége folytán
valamilyen forgalmat ért el, a Bizottság köteles a vállalkozás adott helyzetét figyelembe venni a 17. rendelet 15. cikkének
(2) bekezdése szerinti korlát meghatározásánál. Ennek megfelelően, legalábbis olyan helyzetekben, amikor nincs semmilyen jele
annak, hogy a vállalkozás azért szüntette meg gazdasági tevékenységét vagy hamisította meg a forgalmát, hogy elkerülje egy
súlyosabb összegű bírság kiszabását, az Elsőfokú Bíróság álláspontja szerint a Bizottság köteles a bírság felső korlátját
a legutolsó olyan teljes üzleti év forgalma alapján meghatározni, amely során gazdasági tevékenységet folytattak.
Ebben a tekintetben az Elsőfokú Bíróság álláspontja szerint a felperes esetében az 1996. június 30‑án végződő üzleti év volt
az utolsó „teljes” üzleti év a Cimenteries CBR kontra Bizottság ítélet [hivatkozás a 20. pontban] értelmében (5009. pont).
A felperes az 1997. június 30‑án végződő üzleti évben csak kilenc hónapig folytatott rendes gazdasági tevékenységet, mielőtt
a Trident javára átruházta az üzletágat 1997 márciusában. Valójában, 1997 márciusát követően a felperes folyamatosan felszámolta
a gazdasági tevékenységét. Másrészt, bár 1997 utolsó negyedévében folytatta üzleti tevékenységét, ez csupán abból állt, hogy
egy létező megállapodás alapján cinket vásárolt, és azt beszerzési áron továbbadta. A felperes ezen utóbbi tevékenysége nem
tekinthető rendes gazdasági tevékenységnek, mivel a cinküzletág átruházásáról szóló szerződés értelmében a felperes közvetítőként
működött a beszállító és a Trident között. Ezeket a tevékenységeket tehát 1997 márciusától úgy kell tekinteni, hogy azok a
cinküzletág átruházásáról szóló megállapodás részét képezték.
Következésképpen az 1996. június 30‑án végződő üzleti év volt a megtámadott határozat elfogadását megelőző utolsó „teljes”
üzleti év a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése értelmében, ezért a Bizottság nem sértette meg ezt a rendelkezést azzal,
hogy ennek alapján határozta meg a korlátot.
A felperes az arányosság elvének megsértésére vonatkozó érvelését a fenti 43. pontban kifejtett okok alapján el kell utasítani.

Az egyenlő bánásmód elvének megsértésére vonatkozó második részről
A felek érvei
A felperes az egyenlő bánásmód elvének megsértésére vonatkozó második rész megalapozása érdekében két érvre hivatkozik.
Elsőként előadja, hogy azzal, hogy nem a megelőző üzleti évet vette alapul a 10%‑os korlát megállapításánál, a Bizottság eltért
korábbi gyakorlatától, és ezzel megsértette az egyenlő bánásmód elvét. A felperes álláspontja szerint a múltban a Bizottság
mindig a megelőző üzleti évet vette alapul a számításhoz. Különösen arra hivatkozik, hogy amennyiben az érintett vállalkozás
a jogsértés időtartama alatt értékesítette a kérdéses tevékenységet egy másik vállalkozás részére, a Bizottság a korlátot
nem annak az üzleti évnek a forgalma alapján számította ki, amikor az előbbi vállalkozás még folytatta az üzleti tevékenységet,
hanem a vállalkozásnak a határozat elfogadását megelőző üzleti évét vette alapul (az EK‑Szerződés 81. cikke szerinti eljárásban
(IV/31.149 – „polipropilén”‑ügy) 1986. április 23‑án hozott 86/398/EK bizottsági határozatot [HL L 230., 1. o.] és az EK‑Szerződés
81. cikke szerinti eljárásban (IV/31.865 „PVC”‑ügy) 1994. július 27‑én hozott 94/599/EK bizottsági határozatot [HL L 239.,
14. o.]). A felperes álláspontja szerint a Bizottság helyesen döntött úgy, hogy nem rendelkezik diszkrecionális jogkörrel
arra, hogy a forgalom 10%‑ának megfelelő felső korlátot a megtámadott határozatot megelőző üzleti évtől eltérő üzleti év forgalma
alapján határozza meg.
A felperes előadja, hogy a görög komphajók ügyben hozott határozatában [a fenti 23. pont], amelyben az egyik érintett vállalkozás,
a Karageorgis megelőző évi üzleti forgalma nem állt rendelkezésre, a Bizottság a 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdésének első
részére hivatkozva 1 millió euró összegű bírságot szabott ki erre a vállalkozásra. A felperes álláspontja szerint az ő helyzete
nagyon hasonló az említett vállalkozáséhoz abban, hogy mindkettő hosszú ideje visszavonult a piacról a Bizottság határozatának
elfogadását megelőzően.
Másodszor, a felperes arra hivatkozik, hogy a Bizottság megsértette az egyenlő bánásmód elvét azzal, hogy eltérően bánásmódot
alkalmazott vele szemben a Union Pigments és az SNCZ esetéhez képest a felső korlát megállapítása tekintetében, habár ugyanolyan
helyzetben van, mint e két vállalkozás. A Union Pigmentsre és az SNCZ‑re kiszabandó bírság felső korlátjának megállapítása
során a Bizottság a megelőző üzleti évben elért forgalmukat vette figyelembe, és ez alapján csökkentette a bírság összegét.
Ezzel ellentétben, a felperes vonatkozásában a Bizottság egy korábbi üzleti évet vett alapul, és így nem csökkentette a bírságot.
Bár a Union Pigments és az SNCZ esetében a megtámadott határozat idején irányadó és a forgalommal mért pénzügyi helyzetüket
figyelembe vette a Bizottság, ez a felperes esetében nem történt meg.
A Bizottság elutasítja a felperesnek az egyenlő bánásmód elve állítólagos megsértésére vonatkozó érveit.
Először előadja, hogy nem változtatta meg korábbi gyakorlatát olyan értelemben, hogy az a fent hivatkozott elv sérelmét eredményezné.
Elismeri, hogy általában a 10%‑os korlát megállapításához a megtámadott határozat elfogadását megelőző üzleti évben elért
forgalmat vette alapul. Előadja, hogy a felperes állításaival ellentétben nem azért járt el így, mert úgy vélte, hogy nem
jogosult más üzleti évet alapul venni, hanem mert nem kellett még a jelen ügyben felmerülőhöz hasonló helyzettel szembe néznie,
ahol a kartell egyik tagja teljes egészében átruházta üzleti tevékenységét úgy, hogy jogilag továbbra is létezett. A Bizottság
erre vonatkozóan előadja, hogy a korábbi gyakorlata nem szolgáltathat jogi alapot a versenyjogi bírságok kiszabásához, mivel
azt kizárólag a 17. rendelet szabályozza (az Elsőfokú Bíróság T‑23/99. sz., LR AF 1998 kontra Bizottság ügyben 2002. március
20‑án hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑1705. o.] 234. pontja).
Másodszor, a Bizottság vitatja a felperes arra vonatkozó állításának megalapozottságát, amely szerint azonos helyzetben lévő
vállalkozásokkal szemben eltérő bánásmódot alkalmazott.
Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
Az állandó ítélkezési gyakorlat alapján az egyenlő bánásmód elve akkor sérül, ha hasonló helyzeteket eltérő módon kezelnek,
vagy eltérő helyzeteket ugyanolyan módon kezelnek, kivéve ha a bánásmód objektív módon indokolt (az Archer Daniels Midland
és Archer Daniels Midland Ingredients kontra Bizottság ítélet [hivatkozás a 36. pontban] 69. pontja, valamint az Elsőfokú
Bíróság T‑311/94. sz., BPB de Eendracht kontra Bizottság ügyben 1998. május 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., II‑1129. o.]
309. pontja).
Megalapozatlan a felperes első, arra vonatkozó érve, hogy a Bizottság eltért korábbi gyakorlatától. Nincs hasonló helyzetben
a fenti 54. pontban utalt ügyekben érintett vállalkozásokkal, mivel a megtámadott határozatot megelőző üzleti év során nem
volt semmilyen forgalma. Következésképpen, nem követelheti, hogy ugyanazon bánásmódban részesítsék, mint a korábbi ügyekben
érintett vállalkozásokat.
Hasonlóképpen el kell utasítani a felperes második érvét, amely szerint vele, másrészt az SNCZ‑vel és a Union Pigmentsszel
szemben hátrányos megkülönbözetést alkalmaztak. A fenti 60. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatra figyelemmel az Elsőfokú
Bíróság álláspontja szerint a felperes nyilvánvalóan eltérő helyzetben van, mint az SNCZ és a Union Pigments. Ez utóbbiak
– a felperessel ellentétben – a megtámadott határozat elfogadásakor jelen voltak a cinkfoszfátágazatban, és ezért a megelőző
üzleti évben elért forgalmuk a gazdasági helyzetüknek megbízható mutatója volt. Mivel a nulla összegű forgalom hamis képet
adott a felperes helyzetéről, a Bizottság jogosult volt egy korábbi üzleti évet figyelembe venni, és így a felperest eltérő
bánásmódban részesíteni, mint az SNCZ‑t és a Union Pigmentset.
Hozzá kell tenni, hogy a felperes az egyenlő bánásmód elvének megsértésére vonatkozó érve elsiklik azon tény felett, hogy
amennyiben a Bizottság nem egy korábbi évben elért üzleti forgalmat használt volna, az egyértelmű és indokolatlan megkülönböztetés
lett volna a felperes javára, különösen a Tridenttel szemben. Amennyiben a Bizottság arra szorítkozott volna, hogy a felperesre
1 millió euró összegű bírságot szab ki három éven (1994. március 24‑től 1997. március 15‑ig) keresztül tartó jogsértésért,
ez a bírság csupán fele lenne a Tridentre kiszabott bírságnak, amely megvette a felperes cinküzletágát, és a jogsértésben
a felperes „utódjaként” vett részt tizennégy hónapon keresztül (1997. március 15‑től 1998. május 13‑ig).
Következésképpen, az egyetlen jogalap második részét el kell utasítani.

A jogbiztonság elvének megsértésére vonatkozó harmadik rész
A felek érvei
A felperes előadja, hogy a Bizottság megsértette a jogbiztonság elvét azzal, hogy nem a megtámadott határozatot megelőző üzleti
év alapján állapította meg a forgalom 10%‑ának megfelelő korlátot. A fenti elv megköveteli, hogy a vállalkozások előre kiszámítható
feltételek mellett folytassák üzleti tevékenységüket. Szükséges, hogy a joghatásokkal járó intézkedések bizonyosak legyenek,
és alkalmazásuk előre látható legyen. Ezt az elvet különösen akkor kell szigorúan alkalmazni, amikor pénzügyi következményekkel
járó intézkedésekről van szó, mint például a bírságok kiszabása esetén (a Bíróság a 326/85. sz., Hollandia kontra Bizottság
ügyben 1987. december 15‑én hozott ítéletének [EBHT 1987., 5091. o.] 24. pontja). A felperes álláspontja szerint a jogbiztonság
elve megköveteli a 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdésének szigorú értelmezését abban az értelemben, hogy a 10%‑os korlátot
mindig a bírságot kiszabó határozat elfogadását közvetlenül megelőző üzleti évre kell alkalmazni. Amennyiben a Bizottság önkényesen
korábbi üzleti évekre alkalmazhatná ezt a korlátot, a vállalkozások többé nem lennének képesek előre látni a velük szemben
alkalmazható joghátrányokat.
A felperes hozzáteszi, hogy a 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdésének a Bizottság által elfogadott értelmezése – amely szerint
amennyiben az érintett vállalkozásnak a határozatot megelőző üzleti évben elért forgalma teljesen torz képet ad a jogsértés
idején fennálló gazdasági erejéről, olyan évet választhat, amely többé‑kevésbé megfelel a vállalkozás jogsértés idején fennálló
gazdasági erejének – teljes jogi bizonytalanságot eredményez olyan esetben, ha a vállalkozás gazdasági helyzete romlik a határozatot
megelőző üzleti évben. Nem tudná eldönteni, hogy a Bizottság a megelőző üzleti évtől eltérő évet venne‑e figyelembe, és melyik
évet tekintené elfogadhatónak. A jogbiztonság csak úgy biztosítható, ha a 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdésének megfelelően
a megelőző üzleti évet kell alapul venni a korlát meghatározásánál.
Másrészt, a felperes úgy véli, hogy az a tény, hogy erre állítólag nem hivatkozott a kifogásközlésre adott válaszában, nem
jelenti azt, hogy számított a Bizottság által elfogadott megközelítésre. Előadja, hogy a kifogásközlésre adott válaszában
hangsúlyozta, hogy semmilyen bírságért nem lehet felelős, és a Bizottságnak a jogsértés teljes időszaka tekintetében a gazdasági
jogutódjára, a Tridentre kell kiszabnia. A felperes mindvégig azt feltételezte, hogy amennyiben a Bizottság úgy döntene, hogy
bírságot alkalmaz vele szemben, legfeljebb 1 millió euró összegű bírságot szabna ki rá az együttműködésért járó mérséklés
alkalmazása előtt. Egy ilyen összegű bírságot nem lehetne „jelképesnek” tekinteni egy olyan vállalkozás esetében, mint a felperes,
amelynek nem volt semmilyen forgalma, és nagyon kis vagyonnal rendelkezett. A felperes azért nem nyilatkozott a 17. rendelet
15. cikke (2) bekezdésének értelmezésével kapcsolatosan a kifogásközlésre adott válaszában, mert úgy vélte, hogy a rendelkezés
szövege teljesen világos, és kötelező jellegű.
A Bizottság előadja, hogy a harmadik részt teljes egészében el kell utasítani. Egyrészt, vitatja a felperes érvelését, amely
szerint a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdését megszorítóan kell értelmezni. Másrészt, megerősíti, hogy a fenti rendelkezésnek
az általa elfogadott értelmezése teljen előrelátható volt.
Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
A jogbiztonság elve megköveteli, hogy a jogszabályok világosak és pontosak legyenek, valamint biztosítja a közösségi jog hatálya
alá tartozó tényállások és jogviszonyok előreláthatóságát (a Bíróság C‑63/93. sz., Duff és társai ügyben 1996. február 15‑én
hozott ítéletének [EBHT 1996., I‑569. o.] 20. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑229/94. sz., Deutsche Bahn kontra Bizottság ügyben
1997. október 21‑én hozott ítéletének [EBHT 1997., II‑1689. o.] 113. pontja).
Rá kell mutatni, hogy az EK 81. cikk alkalmazásáról szóló rendelkezések, különösen a 17. rendelet és az iránymutatások lehetővé
teszik azt, hogy a vállalkozások bizonyosan láthassák, hogy a közösségi versenyjog szabályainak megsértése esetén bírságot
szabnak ki rájuk, és a bírság összegét a jogsértés súlyossága és időtartama alapján fogják meghatározni.
A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése biztosítja, hogy amennyiben a bírság összege 1 millió euró felett van, az ne haladja
meg az érintett vállalkozás által a megelőző üzleti év során elért forgalom 10%‑ának megfelelő korlátot. Mindenesetre a fenti
rendelkezés értelmezése és alkalmazása az egyes ügyek körülményeitől függ, valamint – amint a fenti 39. pontban kifejtésre
került – attól, hogy rendelkezésre állnak‑e és teljesek‑e a kérdéses forgalmat rögzítő éves beszámolók.
Ezenfelül szükséges, hogy a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése alkalmazásának következményei biztosítsák a 17. rendelet
hatékony érvényesülését.
A jelen ügyben teljesen előre látható volt, hogy a felperes tekintetében bírság kiszabására kerül sor, mivel olyan jogsértésben
vett részt, amelyet az ítélkezési gyakorlat a „közösségi versenyjogi szabályok nyilvánvaló megsértésének” minősít (lásd erre
vonatkozóan az Elsőfokú Bíróság T‑148/89. sz., Tréfilunion kontra Bizottság ügyben 1995. április 6‑án hozott ítéletének [EBHT 1995.,
II‑1063. o.] 109. pontját, valamint a BPB de Eendracht kontra Bizottság ítélet [a fenti 60. pont] 303. és 338. pontját). Hasonlóképpen
előre látható volt az is, hogy a bírság a jogsértés időtartama és súlyossága alapján kerül meghatározásra, amelyet az érintett
vállalkozás sajátos körülményei, így mérete, gazdasági ereje és az esetleges enyhítő és súlyosbító körülmények alapján megfelelően
módosítanak. Következésképpen, a jogbiztonság elve nem biztosítja a felperes részére azt, hogy üzleti tevékenységének beszüntetése
a bírság elkerülését eredményezi.
A felperes állításával ellentétben a Bizottság nem alkalmazhatja önkényesen a 10%‑os korlátot a határozat elfogadását megelőző
üzleti évnél korábbi üzleti évekre. A Bizottság csak kivételes esetben vehet figyelembe korábbi üzleti évet. Továbbá, a fenti
49. pontban kifejtettek szerint még ilyen esetben sincs széles mérlegelési jogköre annak tekintetében, hogy melyik üzleti
évet vegye figyelembe a bírság legnagyobb összegének megállapítása tekintetében. Valójában köteles az utolsó olyan teljes
üzleti évet figyelembe venni, amely alatt rendes gazdasági tevékenység folytatására került sor.
A fenti körülményekre figyelemmel az egyetlen jogalap harmadik részét is, és következésképpen a teljes jogalapot el kell utasítani.
Ebből következik, hogy a keresetet teljes egészében el kell utasítani.

A költségekről
Az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 87. cikkének 2. §‑a alapján az Elsőfokú Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek
viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel a felperes pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni
kell a költségek viselésére.
A fenti indokok alapján,
AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG (ötödik tanács)
a következőképpen határozott:
1)
Az Elsőfokú Bíróság keresetet elutasítja.
2)
Az Elsőfokú Bíróság felperest kötelezi a költségek viselésére.
Lindh
García-Valdecasas
Cooke
Kihirdetve Luxembourgban, a 2005. november 29‑i nyilvános ülésen.
hivatalvezető

Az elnök
F. Coulin

P. Lindh
*
Az eljárás nyelve: angol.