CELEX: 61985CJ0048
Vin
kunstig forhøjelse af alkoholindholdet
rektificeret druemostkoncentrat

Ved stævning, indgivet til Domstolens justitskontor den 18. februar 1985, har Kommissionen for De europæiske Fællesskaber i medfør af EØF-traktatens artikel 169, stk. 2, anlagt sag med påstand om, at det statueres, at Forbundsrepublikken Tyskland ved ikke at tillade tilsætning af rektificeret druemostkoncentrat (herefter benævnt RDK) ved fremstillingen af landvin og kvalitetsvin fra bestemte dyrkningsområder (k. v. b. d.) har tilsidesat sine forpligtelser ifølge den fælles markedsordning for vin, herunder artiklerne 32 og 33 i Rådets forordning nr. 337/79 af 5. februar 1979 om den fælles markedsordning for vin (
EFT L 54, s. 1
), og ifølge artikel 8 i Rådets forordning nr. 338/79 af 5. februar 1979 om fastlæggelse af særlige regler for kvalitetsvine fra bestemte dyrkningsområder (
EFT L 54, s. 48
).
Kommissionen har i replikken yderligere henvist til EØF-traktatens artikel 30 til støtte for et anbringende om, at forbudet mod at anvende RDK, der er fremstillet forskriftsmæssigt i en anden medlemsstat, udgør en foranstaltning med tilsvarende virkning som en kvantitativ indførselsrestriktion, idet forbudet er til hinder for den frie omsætning af RDK, som hjemles i artikel 33 i forordning nr. 337/79.
I henhold til § 10, stk. 8, i den tyske »Weingesetz« (vinlov) af 31. august 1982 kan betegnelsen »Landwein« (landvin) ikke anvendes for vin, der er fremstillet ved tilsætning af druemostkoncentrat eller RDK. Ved lovens § 11 forbydes det at betegne vin, der er fremstillet ved tilsætning af nævnte stoffer, som k. v. b. d.
Kommissionen har anført, at de nævnte forbud er uforenelige med bestemmelserne i den fælles markedsordning for vin om forhøjelse af det naturlige alkoholindhold i vin udtrykt i volumen.
I henhold til artikel 32, stk. 1, i forordning nr. 337/79, som ændret ved Rådets forordning nr. 3577/81 af 3. december 1981 om ændring af forordning nr. 337/79 om den fælles markedsordning for vin (
EFT L 359, s. 1
), kan medlemsstaterne, såfremt klimaforholdene i bestemte vinavlszoner inden for Fællesskabet gør det nødvendigt, tillade en forhøjelse af det naturlige alkoholindhold i vin udtrykt i volumen ved hjælp af de ønologiske fremgangsmåder, der fremgår af forordningens artikel 33.
I henhold til forordningens artikel 33, som ændret ved Rådets forordning nr. 453/80 af 18. februar 1980 om ændring af forordning nr. 337/79 om den fælles markedsordning for vin (
EFT L 57, s. 1
), er alene følgende fremgangsmåder tilladt:
a)
tilsætning af saccharose;
b)
tilsætning af koncentreret druemost;
c)
tilsætning af koncentreret rektificeret druemost;
d)
for vin egnet til produktion af bordvin og for bordvin, ved delvis koncentrering ved afkøling;
e)
for druemost, ved delvis koncentrering.
Kommissionen har anført, at disse forskellige fremgangsmåder ikke er ligestillede, men at det følger af andre fællesskabsbestemmelser, at de prioriteres indbyrdes. Således fremgår det af punkt 17 i Kommissionens handlingsprogram (jfr. Supplement 7/78, til Bulletin for De europæiske Fællesskaber, s. 10), at forbudet mod at anvende saccharose til kunstig forhøjelse af alkoholindholdet indgår i målsætningen med den fælles politik, der føres inden for vinsektoren. I henhold til artikel 33, stk. 3, i forordning nr. 337/79 kan nævnte fremgangsmåde endvidere udelukkende anvendes i de vindyrkningsområder, i hvilke den gennemføres traditionelt eller undtagelsesvis i overensstemmelse med de pr. 8. maj 1970 gældende regler; tilsætning af saccharose i vandig opløsning har i øvrigt været forbudt efter den 30. juni 1979. Derimod fremgår det, at fællesskabslovgiver har ønsket at prioritere et vinstokprodukt, idet Rådet ved forordning nr. 2144/82 af 27. juli 1982 om ændring af forordning nr. 337/79 om den fælles markedsordning for vin (
EFT L 227, s. 1
) har indført en støtteordning for anvendelse af RDK. Efter Kommissionens opfattelse fremgår det af denne prioritering af fremgangsmåderne til forhøjelse af alkoholindholdet, at medlemsstaterne, såfremt de med hjemmel i artikel 32 i forordning nr. 337/79 tillader kunstig forhøjelse af alkoholindholdet, ikke kan udelukke fremgangsmåder, der nævnes i artikel 33, og som er de fremgangsmåder, der er i bedst overensstemmelse med det tilsigtede mål, nemlig at sikre at vin er et produkt, der alene fremstilles af druer, samt at forebygge en overproduktion af vin, som ikke kan afsættes.
Intervenienten, Den italienske Republik, har anført, at den nationale forskrift, hvorefter tilsætningen af saccharose er tilladt, mens tilsætning af RDK er forbudt, er ulovlig som stridende mod fællesskabsordningens ånd og bogstav. Ingen af de to fremgangsmåder kan påvirke produktets smag eller andre typiske egenskaber, og at give tilladelse til den ene fremgangsmåde og samtidig forbyde den anden, er derfor ikke udtryk for anvendelsen af et strengere kriterium, men er en foranstaltning, der savner enhver logisk begrundelse, idet man i stedet for en fremgangsmåde, der foretrækkes efter fællesskabsforordningen, vælger en fremgangsmåde, som efter forordningen alene er tilladt under særlige omstændigheder.
Forbundsrepublikken Tyskland har bestridt, at der findes nogen prioritering mellem de forskellige fremgangsmåder, der er tilladt efter artikel 33, og har anført, at bestemmelsen alene nævner de fremgangsmåder til kunstig forhøjelse af alkoholindholdet, der lovligt kan finde anvendelse, men derimod ikke fremgangsmåder der skal finde anvendelse. Inden for de i artikel 33 fastlagte rammer tilkommer det medlemsstaterne at bestemme, hvilke af de lovlige fremgangsmåder til alkoholtilsætning de vil tillade.
Der må herefter tages stilling til, om forordning nr. 337/79 giver medlemsstaterne en valgmulighed mellem de forskellige fremgangsmåder, der i henhold til artikel 33 er de eneste lovlige, eller om medlemsstaterne — som hævdet af Kommissionen under retsmødet — alene har den valgmulighed, der følger af artikel 32, dvs. at de enten kan tillade eller forbyde kunstig forhøjelse af alkoholindholdet, og således at medlemsstaterne, når de vælger at give tilladelse, da skal tillade samtlige de fremgangsmåder, der omhandles i artikel 33 på de deri angivne vilkår.
Det bemærkes, at der ved forordning nr. 337/79, jfr. artikel 1, oprettes en fælles markedsordning for vin, der omfatter pris- og interventionsregler, regler for samhandelen med tredjelande, forskrifter vedrørende produktion og kontrol med udviklingen af beplantningerne samt forskrifter vedrørende visse ønologiske fremgangsmåder og overgang til forbrug.
Som gentagne gange fastslået af Domstolen, er det et væsentligt træk ved en fælles markedsordning, at medlemsstaterne inden for de områder, den dækker, ikke længere kan gribe ind ved ensidigt vedtagne nationale bestemmelser (jfr. navnlig dom af 29. juni 1978, Dechmann,
154/77, Sml. s. 1573
). Deres lovgivningskompetence kan alene betragtes som residual og begrænset til forhold, der ikke er omfattet af fællesskabsbestemmelserne, samt til forhold der i henhold til en udtrykkelig fællesskabsbestemmelse er undergivet deres kompetence.
Den i nærværende sag omhandlede markedsordning er kendetegnet ved, at der inden for de områder, der nævnes i forordningens artikel 1, gennemføres en detaljeret regulering, hvorved det alene tilkommer Kommissionen at fastsætte gennemførelsesbestemmelserne inden for rammerne af den procedure, der er fastlagt i artikel 67; i henhold til denne bestemmelse træffer Kommissionen foranstaltninger efter at have indhentet udtalelse fra forvaltningskomiteen for vin; dog har Rådet mulighed for at træffe afgørelse, dersom de foranstaltninger, som Kommissionen har truffet, ikke er i overensstemmelse med den af komiteen afgivne udtalelse. Alene i disse præcist afgrænsede tilfælde kan medlemsstaterne efter fællesskabsforordningen træffe særlige, afvigende foranstaltninger eller fastsætte undtagelsesbestemmelser, enten inden for en nærmere angivet overgangsperiode eller under visse nærmere betingelser.
Til grund for artikel 32 ligger således det princip, der — som fastslået af Domstolen i dommen af 27. februar 1986 (Roser,
238/84, Sml. 1986, s. 795
) — fremgår af systematikken og sammenhængen i bestemmelserne i afsnit IV i forordning nr. 337/79, og hvorefter det er forbudt at forhøje det naturlige alkoholindhold i vin og druemost udtrykt i volumen; dog kan medlemsstaterne under de i artiklerne 32, 33 og 36 fastsatte betingelser undtagelsesvis tillade en sådan forhøjelse, når klimaforholdene gør det nødvendigt. Såfremt betingelserne i artikel 32 er opfyldt, kan den enkelte medlemsstat således frit bestemme, om den principielt vil tillade eller forbyde, at alkoholindholdet forhøjes. Vælger medlemsstaten det første alternativ, finder artikel 32, stk. 1, tredje afsnit, anvendelse, hvorefter »forhøjelsen af det naturlige minimumsalkoholindhold finder sted i overensstemmelse med de ønologiske fremgangsmåder, der er nævnt i artikel 33...«.
Artikel 33 angiver de fremgangsmåder, der alene kan finde anvendelse, og sondrer herved efter de forskellige stadier i vinfremstillingen. I henhold til stk. 2 udelukker anvendelsen af en af de nævnte processer anvendelsen af de øvrige. I stk. 4-7 fastlægges de grænseværdier, som ikke må overskrides i forbindelse med foranstaltninger til kunstig forhøjelse af alkoholindholdet. I henhold til artikel 33, stk. 8, fastsættes gennemførelsesbestemmelserne til artiklen på fællesskabsplan efter proceduren i artikel 67.
Det fremgår af det anførte, at forordning nr. 337/79 ikke giver de medlemsstater, der med hjemmel i artikel 32 har tilladt forhøjelse af alkoholindholdet udtrykt i volumen, nogen beføjelse til at fastlægge, hvilke fremgangsmåder til kunstig forhøjelse af alkoholindholdet, der vil kunne anvendes. En national lovbestemmelse kan følgelig ikke begrænse forordningens retsvirkninger i så henseende eller begrænse de rettigheder, der tilkommer private i henhold til en udtrykkelig bestemmelse, der ikke hjemler nogen undtagelse.
Eftersom forordning nr. 337/79 ikke indeholder noget forbehold med hensyn til den nationale lovgivningskompetence, må der tages stilling til, om Forbundsrepublikken Tyskland som hævdet med anden hjemmel kan begrænse rækkevidden af artikel 33 i forordning nr. 337/79.
For så vidt angår k. v. b. d., har Forbundsrepublikken Tyskland hævdet, at artikel 19, stk. 1, i forordning nr. 338/79, hvorefter medlemsstaterne kan fastlægge snævrere betingelser for fremstillingen af vin end efter fællesskabsbestemmelserne, indeholder en fællesskabsretlig hjemmel til at udelukke RDK. Forbundsrepublikken har anført, at en sådan hjemmel endvidere findes i nævnte forordnings artikel 8, stk. 2, hvoraf fremgår, at vedkommende medlemsstat fastlægger de særlige vinifikations- og fremstillingsmetoder for den enkelte k. v. b. d., idet foranstaltninger til kunstig forhøjelse af alkoholindholdet må betragtes som et led i fremstillingsprocessen.
Det bemærkes, at medlemsstaterne med hjemmel i artikel 19 i forordning nr. 338/79 til supplering af forordningens bestemmelser kan træffe foranstaltninger, hvorved de — under hensyntagen til rimelig sædvane — kan fastlægge yderligere eller mere nøjagtige kendetegn og snævrere betingelser for fremstilling og omsætning af de pågældende vine. Denne bestemmelse omhandler ikke fremgangsmåderne til kunstig forhøjelse af alkoholindholdet, idet disse ikke kan anses for omfattet af begrebet fremstillingsbetingelser; som det fremgår af artikel 46 i forordning nr. 337/79 forstås herved de ønologiske fremgangsmåder og behandlingsmetoder, der omhandles i forordningens bilag III, der ikke nævner fremgangsmåder til kunstig forhøjelse af alkoholindholdet. I øvrigt fremgår det af artikel 32 i forordning nr. 337/79, at alkoholtilsætning er forbudt under normale produktionsvilkår, og medlemsstaterne kan i henhold til nævnte bestemmelse alene give principiel tilladelse hertil i undtagelsessituationer og under snævre betingelser.
For så vidt angår artikel 8, stk. 2, i forordning nr. 338/79 bemærkes, at samtidig med at bestemmelsen udtrykkeligt giver hjemmel til undtagelsesvis at forhøje det naturlige alkoholindhold udtrykt i volumen, henviser den til de fremgangsmåder og betingelser, der nævnes i artikel 33 i forordning nr. 337/79, uden herved at give medlemsstaterne nogen beføjelse til at fastsætte begrænsninger i så henseende.
Det følger af det anførte, at de særlige bestemmelser om k. v. b. d. ikke ses at give medlemsstaterne nogen beføjelse til i national ret at indskrænke den valgmulighed, som artikel 33 i forordning nr. 337/79 giver de erhvervsdrivende.
For så vidt angår »Landwein« (landvin), har Forbundsrepublikken Tyskland anført, at den fællesskabsretlige hjemmel til at forbyde anvendelsen af RDK findes i artikel 2, stk. 3, litra i), andet afsnit, i Rådets forordning nr. 355/79 af 5. februar 1979 om fastsættelse af almindelige regler for betegnelse og præsentation af vin og druemost (
EFT L 54, s. 99
), hvorefter det tilkommer medlemsstaterne at fastsætte betingelserne for fremstilling af landvin i den enkelte medlemsstat.
Det hedder i den nævnte bestemmelse, at betegnelsen »landvin« er forbeholdt »bordvine, der opfylder visse produktionskrav, især med hensyn til vinstoksorter, minimum af naturligt alkoholindhold udtrykt i volumen og organoleptiske egenskaber«.
Bestemmelsen er udstedt til gennemførelse af artikel 54 i forordning nr. 337/79, hvorefter Rådet kan fastsætte »reglerne for de i artikel 1 nævnte produkters betegnelse og præsentation«, og den har, som det i øvrigt fremgår af forordningens anden og tredje betragtning, kun til formål, at der gives de oplysninger, der er nødvendige for at kunne identificere disse særlige bordvine og bestemme deres særlige egenskaber. Det kan således forbydes at benytte betegnelsen »landvin« for bordvine, der ikke opfylder visse produktionskrav, der stilles som betingelse for anvendelsen af en særlig betegnelse, men bestemmelsen giver ikke medlemsstaterne nogen beføjelse til at begrænse anvendelsen af foranstaltninger til kunstig forhøjelse af alkoholindholdet, der er tilladt i henhold til artikel 33 i forordning nr. 337/79, når medlemsstaterne i princippet tillader forhøjelse af det naturlige alkoholindhold udtrykt i volumen. Artikel 46, stk. 2, i forordning nr. 337/79, der tillige finder anvendelse på landvine, giver dernæst heller ikke grundlag for at antage en sådan kompetence for medlemsstaterne, idet de strengere bestemmelser, som den bemyndiger medlemsstaterne til at udstede, alene kan vedrøre »de i bilag III omhandlede ønologiske fremgangsmåder og behandlingsmetoder«, og disse omfatter ikke foranstaltninger til kunstig forhøjelse af alkoholindholdet.
Det må følgelig statueres, at Forbundsrepublikken Tyskland har tilsidesat sine forpligtelser ifølge den fælles markedsordning for vin, herunder artiklerne 32 og 33 i Rådets forordning nr. 337/79 af 5. februar 1979 om den fælles markedsordning for vin, og ifølge artikel 8 i Rådets forordning nr. 338/79 af 5. februar 1979 om fastlæggelse af særlige regler for kvalitetsvin fra bestemte dyrkningsområder, idet den ikke har tilladt tilsætning af rektificeret druemostkoncentrat ved fremstillingen af landvin og kvalitetsvin fra bestemte dyrkningsområder
Sagens omkostninger
I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, dømmes den part, der taber sagen, til at afholde sagens omkostninger. Da Forbundsrepublikken Tyskland har tabt sagen, bør den betale sagens omkostninger.

På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN

1)
Forbundsrepublikken Tyskland har tilsidesat sine forpligtelser ifølge den fælles markedsordning for vin, herunder artiklerne 32 og 33 i Rådets forordning nr. 337/79 af 5. februar 1979 om den fælles markedsordning for vin, og ifølge artikel 8 i Rådets forordning nr. 338/79 af 5. februar 1979 om fastlæggelse af særlige regler for kvalitetsvin fra bestemte dyrkningsområder, idet den ikke har tilladt tilsætning af rektificeret druemostkoncentrat ved fremstillingen af landvin og kvalitetsvin fra bestemte dyrkningsområder.

2)
Forbundsrepublikken Tyskland betaler sagens omkostninger.

Mackenzie Stuart
Koopmans
Everling
Bahlmann
Due
Galmot
Schockweiler
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 18. september 1986.
P. Heim
Justitssekretær
A. J. Mackenzie Stuart
Præsident
(
*1
) – Processprog: Tysk.