CELEX: 62004CJ0419
Importo muitų išieškojimas išleidus prekes
Atsisakymas išieškoti importo muitus
Sąlygos
Bendrijos muitinės kodeksą įgyvendinančio reglamento 871 straipsnis
Pareigos kreiptis į Komisiją apimtis
Sąžiningo mokesčių mokėtojo neatliktas į importuojamų prekių muitinę vertę turėjusių būti įskaičiuotų papildomų užmokesčių deklaravimas

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1993 m. liepos 2 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 2454/93, išdėstančio
Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą (OL L 253, p. 1), įgyvendinimo nuostatas, iš
dalies pakeisto 1998 m. liepos 29 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 1677/98 (OL L 212, p. 18, toliau – Įgyvendinantis reglamentas),
871 straipsnio išaiškinimu.
Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant ginčą tarp Vienne departamento vietos tarybos (Conseil général de la Vienne) ir Muitų
ir netiesioginių mokesčių generalinio direktoriaus (Directeur général des douanes et droits) dėl 221 286 eurų dydžio importo
muitų sumos, kurią šis direktorius pripažino nesumokėtą, sumokėjimo.

Teisinis pagrindas
1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą (OL L 302, p. 1, toliau –
Bendrijos muitinės kodeksas), 220 straipsnio 2 dalis suformuluota taip:
„Išskyrus 217 straipsnio 1 dalies antrojoje ir trečiojoje pastraipose nurodytus atvejus, paskesnis (skolą muitinei sudarančių
muitų) įtraukimas į apskaitą neatliekamas, jeigu:
<…>
b)      teisiškai privaloma sumokėti muito suma nebuvo įtraukta į apskaitą dėl muitinės padarytos klaidos, kurios, yra pagrindo manyti,
asmuo, privalėjęs sumokėti tokią pinigų sumą, negalėjo nustatyti, veikdamas sąžiningai ir laikydamasis visų galiojančių teisės
aktų nuostatų, susijusių su muitinės deklaracijos pateikimu.“ (Pataisytas vertimas)
Pagal Bendrijos muitinės kodekso 235 straipsnį:
„Vartojamos šios sąvokos:
<…>
b)      „atsisakymas išieškoti“ – tai sprendimas nereikalauti, kad būtų sumokėta visa skola muitinei arba jos dalis, arba sprendimas
pripažinti negaliojančiu visos importo arba eksporto muito sumos arba jos dalies, kuri dar nebuvo sumokėta, įtraukimą į apskaitą.“
Bendrijos muitinės kodekso 236 straipsnio 1 dalies pirmojoje ir trečiojoje pastraipose numatyta:
„Importo arba eksporto muitus atsisakoma išieškoti nustačius, kad jų sumokėjimas įtraukimo į apskaitą momentu nebuvo teisiškai
privalomas arba kad jų suma buvo įtraukta į apskaitą pažeidžiant 220 straipsnio 2 dalį.
Muitai negrąžinami ir neatsisakoma jų išieškoti, jeigu įvykių, dėl kurių buvo sumokėta arba įtraukta į apskaitą teisiškai
neprivaloma sumokėti pinigų suma, priežastis buvo tyčiniai suinteresuoto asmens veiksmai.“ (Pataisytas vertimas)
Įgyvendinančio reglamento 869 straipsnyje nurodoma:
„Muitinė priima sprendimą neįtraukti nesumokėtų muitų į apskaitą išleidus prekes:
<…>
b)      tais atvejais, kai muitinė yra tos nuomonės, kad sąlygos, nurodytos (Bendrijos muitinės) kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punkte,
įvykdytos, su sąlyga, jei pinigų suma, kurios operatorius nesumokėjo dėl vienos ar daugiau importo ar eksporto operacijų,
bet dėl vienos klaidos, – yra mažesnė negu 50 000 (eurų);
<…>“ (Pataisytas vertimas)
Įgyvendinančio reglamento 871 straipsnis suformuluotas taip:
„Kitais nei 869 straipsnyje nurodytais atvejais, kai muitinė yra tos nuomonės, kad (Bendrijos muitinės) kodekso 220 straipsnio
2 dalies b punkte nurodytos sąlygos yra įvykdytos, arba kai ji abejoja dėl tikslios šios nuostatos kriterijų apimties konkrečiu
atveju, tokį atvejį ji perduoda svarstyti Komisijai, kad būtų galima priimti sprendimą taikant procedūrą, nurodytą 872–876 straipsniuose.
Perduodant Komisijai bylą, nurodomi visi visapusiškam patikrinimui reikalingi duomenys. Su byla, kuri pateikiama Komisijai,
taip pat turi būti susijusio asmens teiginys, liudijantis, kad jis susipažino su byla ir kad jis neturi nieko pridurti, arba
jis turi išvardyti papildomą informaciją, kuri, jo nuomone, turėtų būti įtraukta į bylos medžiagą.
Gavusi informaciją, Komisija nedelsdama atitinkamai informuoja suinteresuotas valstybes nares.
Nustačius, kad valstybės narės pateiktos informacijos nepakanka, kad būtų įmanoma priimti sprendimą dėl atitinkamo atvejo
remiantis visais tyrimais, Komisija gali prašyti pateikti papildomą informaciją.“ (Pataisytas vertimas)

Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai

Conseil général de la Vienne
, kaip mišraus kapitalo vietos bendrovės, valdančios
Futuroscope
parką (
Parc du
Futuroscope
, toliau –
Futuroscope
), valdybos narė, kelis kartus iš Kanados tiekėjo, bendrovės
IMAX Corporation
(toliau – IMAX), įsigijo garso ir vaizdo įrangos. Išlikdama šios įrangos savininke
Conseil général de la Vienne
perdavė ją eksploatuoti
Futuroscope
.
1993 m. kovo ir balandžio mėn.
Conseil général de la Vienne
pagal
Futuroscope
sąskaita su IMAX sudarytą sutartį importavo projekcinę sistemą „Solido“. Šioje sutartyje numatyta atitinkamos sistemos pirkimo
kaina sudarė 3 431 650 USD. Be to, IMAX turėjo būti sumokėtas papildomas 1,8 FRF (0,27 euro) dydžio užmokestis už kiekvieną
mokamą apsilankymą
Futuroscope
.

Conseil général de la Vienne
deklaravo 3 431 650 USD dydžio importuojamos įrangos vertę. Atlikusi patikrinimą po to, kai buvo užbaigti su muitine susiję
formalumai, Prancūzijos muitinės įstaiga (toliau – įstaiga) konstatavo, kad papildomi užmokesčiai, sumokėti nuo 1993–1995 metais
parduotų apsilankymo bilietų, nebuvo deklaruoti kaip minėtos įrangos muitinė vertė. 1997 m. liepos mėn. tyrimas buvo baigtas
protokolu konstatavus pažeidimą dėl klaidingo minėtos įrangos muitinės vertės deklaravimo.

Conseil général de la Vienne
kreipėsi į Muitinės taikinimo ir ekspertizės komisiją (Commission de conciliation et d’expertise douanière), kuri 1999 m.
balandžio mėn. nusprendė, jog importuotos įrangos muitinė vertė buvo sumažinta 5 517 281 FRF dydžio papildomų užmokesčių suma.
1999 m. rugsėjo mėn.
Conseil général de la Vienne
išsiuntė prašymą Muitų ir netiesioginių mokesčių valdybai (Direction générale des douanes et droits indirects) atsisakyti
išieškoti reikalaujamą skolą muitinei remiantis Bendrijos muitinės kodekso 236 ir 239 straipsniais. Šis prašymas buvo atmestas
2000 m. birželio mėnesį.
Vėliau
Conseil général de la Vienne
pateikė skundą viršesnei institucijai, Ekonomikos, finansų ir pramonės ministrui (Ministre de l’Économie, des Finances et
de l’Industrie). Iš naujo išnagrinėjęs bylą ir gavęs šios ministerijos nurodymą 2001 m. liepos 16 d. Muitų ir netiesioginių
mokesčių generalinis direktorius informavo
Conseil général de la Vienne
apie savo sprendimą kreiptis į Komisiją. 2001 m. rugsėjo 18 d. raštu įstaiga perdavė Komisijai laišką, kuriame nurodė priežastis,
paskatinusias ją įtraukti papildomų užmokesčių sumą į importuotos įrangos muitinę vertę klausdama, ar Komisija pritaria jos
nuomonei. Į šį prašymą atsakyta nebuvo.
2001 m. liepos 19 d. muitinė kreipėsi į
Tribunal d’instance de Poitiers
teismą prašydama jo iš
Conseil général de la Vienne
priteisti nesumokėtus importo muitus. 2002 m. gruodžio 20 d. Sprendimu šis teismas priteisė ginčijamą sumą iš
Conseil général de la Vienne
.

Conseil général de la Vienne
apskundė šį sprendimą apeliacine tvarka prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui. Manydamas, kad jo nagrinėjamoje
byloje būtina išaiškinti Bendrijos muitinės kodekso 871 straipsnį,
Cour d’appel de Poitiers
nusprendė sustabdyti bylą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:
„Ar su skolos muitinei išieškojimu susijęs Bendrijos muitinės kodekso 871 straipsnis turi būti aiškinamas kaip įtvirtinantis
būtiną ir privalomą procedūrą, kurios nesilaikant atlikti veiksmai yra niekiniai, jeigu nacionalinė muitinė kuriuo nors išieškojimo
procedūros momentu pareiškė su sąžiningu, atitinkamą pinigų sumą privalėjusiu sumokėti asmeniu susijusias abejones dėl skolą
muitinei sudarančių muitų išieškojimo arba neišieškojimo kriterijų apimties, tos skolos nesumokėjus dėl to, kad ji nebuvo
įtraukta į apskaitą tuo metu, kai galėjo būti išieškota, jei skola yra susijusi su tuo, kad į Kanados tiekėjo pateiktos garso
ir vaizdo įrangos įsigijimo kainą gali būti įtraukiamas nustatyto dydžio užmokestis, privalomai įskaičiuojamas į apsilankymo
šią įrangą eksploatuojančiame pramogų parke kainą, nepaisant to, ar šį užmokestį sumokėjęs lankytojas ta įranga pasinaudoja,
ar ne?“

Dėl prejudicinio klausimo

Dėl priimtinumo
Prancūzijos vyriausybė mano, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą turi būti pripažintas nepriimtinas.
Pirma, ji tvirtina, jog valstybės narės muitinės rėmimasis Įgyvendinančio reglamento 871 straipsniu išreiškia šios muitinės
nuomonę, kad Bendrijos muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punkte nurodytos sąlygos yra įvykdytos arba kad ji abejoja
dėl pastarosios nuostatos kriterijų taikymo atitinkamu atveju apimties.
Tačiau, Prancūzijos vyriausybės teigimu, pagrindinė byla yra susijusi ne su prašymu atsisakyti išieškoti muitus, pateiktu
pagal Bendrijos muitinės kodekso 236 straipsnio 1 dalies antrosios pastraipos antrą sąlygą, įvykdomą, kai importo muitų suma
įtraukiama į apskaitą pažeidžiant šio kodekso 220 straipsnio 2 dalį, bet su skolos muitinei pagrįstumo užginčijimu. Iš tikrųjų
Conseil général de la Vienne
paprašė atsisakyti išieškoti importo muitus pagal minėto kodekso 236 straipsnio 1 dalies antrąją pastraipą, pagal kurią šiuos
muitus atsisakoma išieškoti, jei jų sumokėjimas įtraukimo į apskaitą momentu nebuvo teisiškai privalomas. Ji papildomai nurodo,
kad ūkio subjektas tuo pačiu metu negali ginčyti skolos muitinei sumos ir prašyti, kad dėl tariamai įstaigos padarytos klaidos
nebūtų atliktas šios sumos dalies paskesnis įtraukimas į apskaitą.
Antra, Prancūzijos vyriausybė pastebi, kad įstaigos 2001 m. rugsėjo 18 d. Komisijai perduotas prašymas pareikšti nuomonę susijęs
su 1993 m. importuotos įrangos muitine verte ir kad juo prašoma patvirtinti įstaigos atliktą įvertinimą dėl šiuo atveju teisiškai
privalomos mokėti sumos. Priešingu atveju, jei įstaiga būtų norėjusi kreiptis į Komisiją pagal Įgyvendinančio reglamento 871 straipsnį,
o tai reikštų atitinkamos valstybės narės įgaliojimų perleidimą, ji tai būtų padariusi ne paprastu raštu, bet būtų privalėjusi
persiųsti šiai institucijai bylos medžiagą.
Šiuo atžvilgiu primintina, kad pagal EB 234 straipsnio procedūrą, grindžiamą griežtu nacionalinių teismų ir Teisingumo Teismo
kompetencijos atskyrimu, bet koks nagrinėjamų faktinių aplinkybių įvertinimas priskiriamas nacionalinio teismo kompetencijai.
Be to, tik nacionalinis teismas, nagrinėjantis bylą ir turintis prisiimti atsakomybę dėl priimtino teismo sprendimo, atsižvelgdamas
į konkrečias aplinkybes vertina tiek prejudicinio sprendimo reikalingumą savo sprendimo priėmimui, tiek Teisingumo Teismui
pateikiamų klausimų svarbą. Todėl iš principo Teisingumo Teismas turi priimti sprendimą tuo atveju, kai pateikiami klausimai
yra susiję su Bendrijos teisės išaiškinimu (be kita ko, žr. 2003 m. vasario 25 d. Sprendimo
IKA
, C‑326/00, Rink. p. I–1703, 27 punktą ir 2005 m. balandžio 12 d. Sprendimo
Keller
, C‑145/03, Rink. p. I‑2529, 33 punktą).
Vis dėlto Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, kad išskirtinėmis aplinkybėmis, siekdamas patikrinti savo paties kompetenciją,
jis gali patikrinti sąlygas, kuriomis į jį kreipėsi nacionalinis teismas (šiuo klausimu žr. 19814 m. gruodžio 16 d. Sprendimo
Foglia
, 244/80, Rink, p. 3045, 21 punktą). Atsisakyti priimti sprendimą nacionalinio teismo pateiktu prejudiciniu klausimu galima,
tik jeigu yra akivaizdu, kad prašomas Bendrijos teisės išaiškinimas neturi jokio ryšio su pagrindinės bylos faktais arba dalyku,
jeigu problema yra hipotetinė arba jeigu Teisingumo Teismas neturi faktinės ir teisinės informacijos, būtinos, kad naudingai
atsakytų į jam pateiktus klausimus (be kita ko, žr. 2001 m. kovo 13 d. Sprendimo
PreussenElektra
, C‑379/98, Rink. p. I‑2099, 39 punktą ir 2002 m. sausio 22 d. Sprendimo
Canal Satélite Digital
, C‑390/99, Rink. p. I‑607, 19 punktą).
Taip nėra pagrindinėje byloje.
Šiuo atveju yra aišku, kad šiame procese Teisingumo Teismui pateikti šios procedūros dokumentai, tarp kurių yra ir 2001 m.
rugsėjo 18 d. įstaigos raštas Komisijai, lyg ir patvirtina, kad pagrindinės bylos dalykas yra prašymas atsisakyti išieškoti
importo muitus pagal Bendrijos muitinės kodekso 236 straipsnio 1 dalies antrojoje pastraipoje numatytą pirmą sąlygą, t. y.
kai nebuvo teisiškai privaloma sumokėti muitų sumą, o ne antrą šioje nuostatoje numatytą prielaidą, kuri nacionalinei muitinei
leidžia remtis Įgyvendinančio reglamento 871 straipsniu.
Vis dėlto svarbu pabrėžti, kad atsižvelgdamas būtent į tuos pačius dokumentus
Cour d'appel de Poitiers
nusprendė, pirma, kad minėtai muitinei kilo abejonių dėl sąlygų, kuriomis galima neatlikti muitų, kuriuos privalantis sumokėti
asmuo privalėjo deklaruoti kelerius vienas po kito sekančius metus, bet jų nedeklaravo dėl to, kad ne iš blogos valios manė
nesantis pareikalautų muitų skolininkas, paskesnio įtraukimo į apskaitą, apimties, ir, antra, kad pagrindinė byla negali vienareikšmiškai
būti laikoma procedūra dėl atsisakymo išieškoti skolą muitinei, nes ji taip pat gali būti laikoma išieškojimo procedūra.
Be to, reikia priminti, kad Teisingumo Teismas, atribodamas Bendrijos ir nacionalinių teismų kompetenciją, turi atsižvelgti
į faktinį ir teisinį prašyme priimti prejudicinį sprendimą suformuluotų prejudicinių klausimų kontekstą (be kita ko, žr. 2001 m.
spalio 25 d. Sprendimo
Ambulanz Glöckner
, C‑475/99, Rink. p. I‑8089, 10 punktą ir 2005 m. birželio 2 d. Sprendimo
Dörr ir Ünal
, C‑136/03, Rink. p. I‑4759, 46 punktą).
Taigi atrodo, kad pateiktas klausimas yra susijęs su prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikiančio teismo apibūdintu
pagrindinės bylos dalyku ir kad atsakymas į pateiktą klausimą gali būti naudingas šiam teismui nusprendžiant, ar vadovaudamasi
Įgyvendinančio reglamento 871 straipsniu įstaiga privalėjo perduoti bylą Komisijai, kad ši ją išspręstų.
Iš to išplaukia, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra priimtinas.

Dėl esmės
Atsižvelgiant į pagrindinės bylos faktines aplinkybes ir pateikto klausimo formuluotę, jo nagrinėjimas turi būti susijęs tik
su Įgyvendinančio reglamento 871 straipsnio išaiškinimu, o ne su atsakymu į klausimą, ar įmonei IMAX sumokėti papildomi užmokesčiai
turi būti įtraukti į importuotos įrangos muitinę vertę.
Iš tiesų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas šiuo atžvilgiu neišreiškė jokių abejonių ir apsiribojo vien
klausimu Teisingumo Teismui dėl Įgyvendinančio reglamento 871 straipsniu nacionalinei muitinei nustatytos pareigos apimties
tuo atveju, kai ji kuriuo nors skolos muitinei išieškojimo arba atsisakymo ją išieškoti procedūros momentu pareiškė suabejojusi
dėl tiksliai apibrėžtomis aplinkybėmis nesumokėtų muitų paskesnio įtraukimo į apskaitą.
Taigi reikia pripažinti, kad savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės nori sužinoti,
ar Įgyvendinančio reglamento 871 straipsnis turi būti aiškinamas kaip įpareigojantis nacionalinę muitinę perduoti bylą Komisijai,
kad ši ją išspręstų tuo atveju, kai kuriuo nors skolos muitinei išieškojimo ar atsisakymo ją išieškoti procedūros momentu
ši institucija pareiškė abejones dėl neįtrauktų į apskaitą muitų, nesumokėtų dėl to, kad sąžiningas importuotojas nedeklaravo
į importuojamų prekių muitinę vertę turėjusių būti įskaičiuotų užmokesčių, bei pranešė apie ketinimą kreiptis į Komisiją.
Prieš atsakant į taip suformuluotą klausimą reikia nustatyti Įgyvendinančio reglamento 871 straipsnio redakciją, kuri pagrindinės
bylos faktinėms aplinkybėms taikytina laiko atžvilgiu. Iš tiesų savo pastabose Prancūzijos vyriausybė nurodo, kad Teisingumo
Teismas turi aiškinti tą 871 straipsnio redakciją, kuri išplaukia iš 2003 m. liepos 25 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 1335/2003,
iš dalies keičiančio Reglamentą Nr. 2454/93 (OL L 187, p. 16), o ne prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismas
nurodytąją, nes šis straipsnis įtvirtina procedūrinę taisyklę ir todėl ji taikytina visoms jos įsigaliojimo dieną nagrinėjamoms
byloms.
Šiuo klausimu Prancūzijos vyriausybė teigia, kad, vadovaujantis Reglamento Nr. 1335/2003 2 straipsnio antrąja pastraipa, šiuo
reglamentu padaryti Įgyvendinančio reglamento pakeitimai taikomi visiems atvejams, kurie iki 2003 m. rugpjūčio 1 d. nebuvo
nusiųsti Komisijai, kad ši priimtų sprendimą. Kadangi Įgyvendinančio reglamento 869 ir 871 straipsniuose įtvirtinto kreipimosi
į Komisiją sąlygos buvo pakeistos, o vieno ūkio subjekto nesumokėta suma buvo padidinta iki 500 000 eurų, įstaiga neturėjo
teisės kreiptis į Komisiją, nes pagrindinėje byloje buvo reikalaujama 221 286 eurų dydžio sumos.
Šiems argumentams negalima pritarti.
Nors pagal nusistovėjusią teismo praktiką procesinės normos paprastai taikytinos visoms byloms, nagrinėjamoms tuo metu, kai
šios normos įsigalioja, skirtingai nei materialinės normos, kurios paprastai aiškinamos kaip netaikytinos iki jų įsigaliojimo
susidariusioms situacijoms (be kita ko, žr. 1993 m. liepos 6 d. Sprendimo
CT Control (Rotterdam) ir JCT Benelux prieš Komisiją
, C‑121/91 ir C‑122/91, Rink. p. I–3873, 22 punktą; 1999 m. rugsėjo 7 d. Sprendimo
De Haan
, C‑61/98, Rink. p. I–5003, 13 punktą ir 2002 m. lapkričio 14 d. Sprendimo
Ilumitrónica
, C‑251/00, Rink. p. I‑10433, 29 punktą), vis dėlto, kaip savo išvados 33 ir 34 punktuose pažymėjo generalinis advokatas,
naujasis teisės aktas tuoj pat gali būti taikomas tik toms situacijoms, kurios, nors ir atsirado galiojant ankstesniam teisės
aktui, tęsiasi tuo metu, kai naujasis teisės aktas tampa taikytinas.
Taigi reikia konstatuoti, kad 2003 m. rugpjūčio 1 d., t. y. kai įsigaliojo Reglamentu Nr. 1335/2003 padaryti Įgyvendinančio
reglamento pakeitimai, šioje byloje aptariama teisinė situacija nebeturėjo jokio poveikio. Šiuo atžvilgiu iš prie bylos pridėtų
dokumentų matyti, kad 2001 m. liepos 16 d. Muitų ir netiesioginių mokesčių generalinis direktorius informavo
Conseil général de la Vienne
apie savo sprendimą kreiptis į Komisiją, 2001 m. liepos mėn.
Conseil général de la Vienne
buvo pareikštas ieškinys
Tribunal d'instance de Poitiers
, o 2001 m. rugsėjo 18 d. muitinė perdavė Komisijai prašymą pareikšti nuomonę.
Todėl tam, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui būtų pateiktas atsakymas, leidžiantis jam nuspręsti,
ar dėl to, kad kuriuo nors skolos muitinei išieškojimo ar atsisakymo ją išieškoti procedūros momentu muitinė pareiškė abejones
dėl nesumokėtų muitų paskesnio įtraukimo į apskaitą, ji privalėjo perduoti bylą Komisijai, kad ši ją išspręstų pagal Įgyvendinančio
reglamento 871 straipsnį, Teisingumo Teismas turi aiškinti Reglamentu Nr. 1677/98 patvirtintą Įgyvendinančio reglamento nuostatų
redakciją, kurioje, be kita ko, kreipimosi į Komisiją atžvilgiu nustatoma 50 000 eurų dydžio nesumokėtų muitų suma.
Bendrijos muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punkte nurodomos sąlygos, kurios turi būti įvykdytos, kad nacionalinė
muitinė galėtų neatlikti paskesnio skolos muitinei sumos įtraukimo į apskaitą. Dėl atsisakymo išieškoti muitus procedūros
šio kodekso 236 straipsnis nurodo tas pačias sąlygas, nes kaip viena iš prielaidų, leidžiančių muitinei nuspręsti nereikalauti
sumokėti skolos muitinei, nurodo aplinkybę, kad šios skolos suma buvo įtraukta į apskaitą pažeidžiant 220 straipsnio 2 dalį.
Šios sąlygos yra trys, t. y. pačios muitinės padaryta klaida, kurios asmuo, privalėjęs sumokėti atitinkamą sumą, negalėjo
nustatyti, jo sąžiningumas ir visų su muitinės deklaracijos pateikimu susijusių galiojančių teisės aktų nuostatų laikymasis.
Šios trys sąlygos jau buvo įtvirtintos 1979 m. liepos 24 d. Tarybos reglamente (EEB) Nr. 1697/79 dėl importo arba eksporto
muitų, nepareikalautų iš asmens, privalančio juos sumokėti už prekes, kurioms įforminta muitinės procedūra, sąlygojanti prievolės
sumokėti tokius muitus atsiradimą, išieškojimo išleidus prekes (OL L 197, p. 1), kurį panaikino Bendrijos muitinės kodeksas.
Pagal nusistovėjusią teismo praktiką turi būti įvykdytos visos trys sąlygos (be kita ko, žr. 1996 m. gegužės 14 d. Sprendimo
Faroe Seafood ir kt.
, C‑153/94 ir C‑204/94, Rink. p. I‑2465, 83 punktą; 1998 m. lapkričio 26 d. Sprendimo
Covita
, C‑370/96, Rink. p. I‑7711, 24 punktą; 2000 m. spalio 19 d. Sprendimo
Sommer
, C‑15/99, Rink. p. I‑8989, 35 punktą ir minėto sprendimo
Ilumitrónica
37 punktą).
Iš Įgyvendinančio reglamento 871 straipsnio, skaitant jį kartu su šio reglamento 869 straipsniu, formuluotės matyti, kad jei
tuo metu, kai vyksta 50 000 eurų neviršijančių nesumokėtų muitų išieškojimo procedūra, nacionalinė muitinė yra įsitikinusi,
kad minėtos sąlygos neįvykdytos, ji nedelsdama turi juos išieškoti.
Iš šių nuostatų taip pat matyti, kad kai ši 50 000 eurų riba yra pasiekta, muitinė negali veikti atskirai, bet privalo kreiptis
į Komisiją ir veikti kartu su ja dviem atvejais, t. y. kai ji mano, kad konkrečiomis aplinkybėmis šios sąlygos yra įvykdytos
arba kai atitinkamu atveju jai kilo abejonių dėl Bendrijos muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punkte įtvirtintų kriterijų
apimties. Tai pasakytina ir apie atsisakymo išieškoti muitus procedūrą, kurią inicijuoja suinteresuotasis asmuo pagal šio
kodekso 236 straipsnį, skaitant jį kartu su 220 straipsnio 2 dalies b punktu.
Jei kreipiamasi į Komisiją, tai procedūra, vykdoma pagal Įgyvendinantį reglamentą, baigiasi sprendimu, nustatančiu, ar nagrinėjama
situacija leidžia neatlikti paskesnio nagrinėjamų muitų įtraukimo į apskaitą arba atsisakyti juos išieškoti išleidus prekes.
Šia procedūra veiksmingai užtikrinama suinteresuotų asmenų teisė būti išklausytiems, o vadovaujantis Įgyvendinančio reglamento
873 straipsniu Komisija priima sprendimą pasikonsultavusi su ekspertų grupe, kurią sudaro visų valstybių narių atstovai.
Kaip Teisingumo Teismas nurodė dėl Reglamento Nr. 1697/79 5 straipsnio, Teisės priimti sprendimą dėl muitų išieškojimo išleidus
prekes suteikimo Komisijai tikslas yra užtikrinti vienodą Bendrijos teisės taikymą. Šiam tikslui gali kilti grėsmė tais atvejais,
kai
patenkinamas
prašymas nutraukti išieškojimą išleidus prekes, nes įvertinimas, kuriuo valstybė narė gali remtis priimdama palankų sprendimą,
jei nebus apskųstas, tam tikromis aplinkybėmis gali išvengti bet kokios kontrolės, leidžiančios užtikrinti vienodą Bendrijos
teisės aktais nustatytų sąlygų taikymą. Tačiau taip nėra tuo atveju, kai nacionalinė muitinė vykdo išieškojimą, nesvarbu,
koks būtų sumos dydis. Tokiu atveju suinteresuotas asmuo gali apskųsti tokį sprendimą nacionaliniuose teismuose. Todėl Teisingumo
Teismas galės užtikrinti Bendrijos teisės vieningumą pagal prejudicinio sprendimo priėmimo procedūrą (1990 m. birželio 26 d.
Sprendimo
Deutsche Fernsprecher
, C‑64/89, Rink. p. I–2535, 13 punktas; 1991 m. birželio 27 d. Sprendimo
Mecanarte
, C‑348/89, Rink. p. I‑3277, 33 punktas ir minėto sprendimo
Faroe Seafood ir kt.
34 punktas).
Dėl antros sąlygos, t. y. kai muitinei kyla abejonių, darytina išvada, kad ji privalo perduoti bylą Komisijai tik tuo atveju,
kai abejojama dėl Bendrijos muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punkte įtvirtintų kriterijų apimties atitinkamu atveju
ir tik remiantis tuo, kad yra abejonių. Kita vertus, jei vėliau tokių abejonių neliktų, net jei tai įvyktų po to, kai pareikštas
ketinimas kreiptis į Komisiją, nacionalinė muitinė nebeprivalo pastarajai perduoti bylos ir turėtų savarankiškai vykdyti išieškojimą
arba atsisakyti išieškoti.
Jei nacionalinė muitinė abejoja dėl kito klausimo nei šio kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punkte įtvirtintų kriterijų apimtis
atitinkamu atveju, pavyzdžiui, dėl galimybės neatlikti muitų, kurie nesumokėti dėl to, kad importuotojas, net jei jis buvo
sąžiningas, nedeklaravo į importuojamų prekių muitinę vertę turėjusių būti įskaičiuotų užmokesčių, paskesnio įtraukimo į apskaitą,
Įgyvendinančio reglamento 871 straipsnis netaikomas ir todėl ši institucija neprivalo perduoti bylos Komisijai, kad ši ją
išspręstų.
Iš tiesų, kadangi atitinkamą sumą privalančio sumokėti asmens sąžiningumas yra tik viena iš sąlygų, kurios būtinai turi būti
įvykdytos, kad būtų galima svarstyti paskesnio neįtraukimo į apskaitą galimybę, pati savaime ji negali įpareigoti nacionalinės
muitinės kreiptis į Komisiją pagal Įgyvendinančio reglamento 871 straipsnį.
Todėl į pateiktą klausimą reikia atsakyti, jog Įgyvendinančio reglamento 871 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad vykdydama
nesumokėtų muitų išieškojimo arba atsisakymo juos išieškoti procedūrą nacionalinė muitinė neprivalo perduoti bylos Komisijai,
kad ši ją išspręstų, jei jai nebelieka abejonių dėl Bendrijos muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punkte įtvirtintų
kriterijų apimties atitinkamu atveju, net jei tai įvyko po to, kai ši institucija pareiškė ketinimą kreiptis į Komisiją, arba
jei abejonės kilo dėl muitų, nesumokėtų dėl to, kad sąžiningas importuotojas nedeklaravo į importuotų prekių muitinę vertę
turėjusių būti įskaičiuotų užmokesčių, paskesnio įtraukimo į apskaitą.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
1993 m. liepos 2 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 2454/93, išdėstančio Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio
Bendrijos muitinės kodeksą, įgyvendinimo nuostatas, iš dalies pakeisto 1998 m. liepos 29 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 1677/98,
871 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad vykdydama nesumokėtų muitų išieškojimo arba atsisakymo juos išieškoti procedūrą
nacionalinė muitinė neprivalo perduoti bylos Komisijai, kad ši ją išspręstų, jei jai nebelieka abejonių dėl 1992 m. spalio
12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą, 220 straipsnio 2 dalies b punkte įtvirtintų
kriterijų apimties atitinkamu atveju, net jei tai įvyko po to, kai ši institucija pareiškė ketinimą kreiptis į Komisiją, arba
jei abejonės kilo dėl muitų, nesumokėtų dėl to, kad sąžiningas importuotojas nedeklaravo į importuotų prekių muitinę vertę
turėjusių būti įskaičiuotų užmokesčių, paskesnio įtraukimo į apskaitą.
Parašai.
*
Proceso kalba: prancūzų.