CELEX: 62002CJ0288
Námořní doprava
Volný pohyb služeb
Námořní kabotáž

Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že Řecká republika tím, že:
–        výslovně vyhrazovala právo přepravovat cestující mezi pevninskými řeckými přístavy, jakož i právo uskutečňovat výletní plavby
osobními loděmi nad 650 gt mezi řeckými ostrovy, pouze pro řecké osobní lodě;
–        vyžadovala od lodí ze Společenství registrovaných v druhém registru nebo v mezinárodním registru certifikát vydaný orgánem
státu vlajky, který potvrzuje, že uvedená loď je oprávněna poskytovat služby kabotáže;
–        považovala Peloponés za ostrov;
–        použila na tankery, nákladní lodě, osobní lodě a na turistické lodě, jakož i na výletní lodě ze Společenství, které provozují
služby námořní kabotáže, jako hostitelská země svou vnitrostátní právní úpravu ohledně posádky a uložila majitelům lodí povinnost
předložit ředitelství kontroly obchodních lodí (DEEP) žádost o vyměření celkové nosnosti lodi, za účelem posouzení skladby
posádky ze strany řeckých orgánů,
nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z článků 1, 3 a 6 nařízení Rady 3577/92/EHS ze dne 7. prosince 1992, o uplatňování
zásady volného pohybu služeb v námořní dopravě v členských státech (námořní kabotáž) (Úř. věst. L 364, s. 7; Zvl. vyd. 06/02,
s. 10; dále jen „nařízení“).

Právní rámec

Právní úprava Společenství
Nařízení ve svém článku 1 odst. 1 stanoví:
„Volný pohyb služeb v námořní dopravě uvnitř členského státu (námořní kabotáž) platí od 1. ledna 1993 pro všechny majitele
lodí ze Společenství provozující lodě registrované v členském státě a plující pod vlajkou tohoto členského státu, pokud tyto
lodě vyhovují všem podmínkám pro provoz kabotáže v daném členském státě, včetně lodí registrovaných v registru EUROS, po schválení
tohoto registru Radou.“
Článek 2 nařízení stanoví:
„Pro účely tohoto nařízení se:
1)      ,službami námořní dopravy uvnitř členského státu (námořní kabotáží)‘ rozumí služby běžně poskytované za úhradu zahrnující
zejména:
a)      ‚pevninskou kabotáž‘: přeprava cestujících nebo zboží po moři mezi přístavy na pevnině nebo hlavním území téhož členského
státu bez zastávek v ostrovních přístavech;
[…]
c)      ‚ostrovní kabotáž‘: přeprava cestujících nebo zboží po moři mezi:
–        přístavy na pevnině a na jednom nebo více ostrovech téhož členského státu,
–        přístavy na ostrovech téhož členského státu.
Ceuta a Melilla se považují za ostrovní přístavy;
[…]“
Podle článku 3 nařízení:
„1.      Pro lodě provádějící pevninskou kabotáž a pro výletní lodě spadají veškeré záležitosti týkající se posádky do pravomoci státu,
v němž je loď registrována (stát vlajky), kromě lodí menších než 650 gt, na které lze uplatnit podmínky hostitelského státu.
2.      Pro lodě provádějící ostrovní kabotáž patří veškeré záležitosti týkající se posádky do pravomoci státu, v němž loď provozuje
služby námořní dopravy (hostitelský stát).
[…]“
Článek 6 nařízení stanoví:
„1.      Odchylně se z oblasti působnosti tohoto nařízení dočasně vyjímají tyto služby námořní dopravy provozované ve Středomoří a
podél pobřeží Španělska, Portugalska a Francie:
–        výletní plavby do 1. ledna 1995,
–        přeprava strategického zboží (ropa, ropné produkty, pitná voda) do 1. ledna 1997,
–        služby lodí menších než 650 gt do 1. ledna 1998,
–        pravidelné služby osobní a trajektové přepravy do 1. ledna 1999.
2.      Odchylně se z uplatňování tohoto nařízení dočasně vyjímá ostrovní kabotáž ve Středozemním moři a kabotáž, pokud jde o Kanárské
ostrovy, Azory, Madeiru, Ceutu a Melillu, francouzské ostrovy podél atlantického pobřeží a francouzské zámořské departementy,
a to do 1. ledna 1999.
3.      Z důvodu sociální a hospodářské soudržnosti se odchylky stanovené v odstavci 2 rozšiřují na Řecko až do 1. ledna 2004 pro
pravidelné služby osobní a trajektové přepravy a lodi menší než 650 gt.“
Podle článku 9 nařízení:
„Před přijetím právních a správních předpisů k provedení tohoto nařízení konzultují členské státy Komisi. Uvědomí ji o každém
přijatém opatření.“
Článek 10 nařízení stanoví:
„Komise podá Radě do 1. ledna 1995 a následně každé dva roky zprávu o uplatňování tohoto nařízení a případně předloží veškeré
potřebné návrhy.“

Vnitrostátní právní úprava
Ypourgeio Emporikis Naftilias (ministerstvo námořního obchodu) v srpnu a prosinci 1998 zveřejnilo tři oběžníky určené vnitrostátním
přístavním orgánům.
Oběžník č. 1151.65/1/98 ze dne 4 srpna 1998, nazvaný „Činnosti nákladních lodí a tankerů plujících pod vlajkou Společenství,
které provádějí námořní kabotáž“, poukazuje na to, že nařízení je nedílnou součástí řeckého práva a má přednost před každým
ustanovením, které je s ním v rozporu. Kromě toho článek 2.1.1 uvedeného oběžníku zahrnuje přístavy Peloponésu mezi ostrovní.
Článek 2.1.2 stanoví, že aby subjekt, který provozuje lodě registrované v druhém registru nebo v mezinárodním registru, mohl
provádět kabotáž v řeckých vodách, je povinen předložit důkaz, že dotyčná loď může zajišťovat přepravní činnost v původním
státě vlajky.
Oběžník č. 1151.65/2/98 ze dne 18 prosince 1998, nazvaný „Činnosti osobních lodí, turistických lodí a výletních lodí plujících
pod vlajkou Společenství, které provozují turistické okružní plavby v řeckých vodách (výletní plavby)“, opakuje ustanovení
předcházejícího oběžníku, pokud jde o Peloponés. Jeho bod 2.4.1 stanoví:
„Řecké právo (jako právo hostitelského státu) se obecně použije na skladbu posádky osobních lodí, turistických lodí a výletních
lodí ze Společenství, které jsou oprávněny uskutečňovat výletní plavby mezi přístavy na pevnině a na ostrovech nebo mezi ostrovními
přístavy naší země, zatímco právo státu vlajky se použije na výletní plavby mezi přístavy na pevnině.“
Oběžník č. 2311.10/10/98 ze dne 21. prosince 1998, nazvaný „Posádka nákladních lodí, tankerů a výletních lodí plujících pod
vlajkou Společenství, které provozují námořní kabotáž“, stanoví použití řeckých ustanovení o posádce.

Postup před zahájením soudního řízení
Po první výměně korespondence ohledně provedení nařízení Řeckou republikou po 1. lednu 1999 a majíc za to, že Řecká republika
nesplnila všechny povinnosti, které pro ni vyplývají z tohoto nařízení, jí Komise zaslala dne 3. května 2000 upomínací dopis,
na který Řecká republika odpověděla dopisem ze dne 28. července 2000.
Komise, která považovala poskytnutou odpověď a informace, jež obdržela při pracovní schůzce zorganizované dne 16. února 2001,
za neuspokojivé, zaslala dne 18. července 2001 Řecké republice odůvodněné stanovisko, na které tato odpověděla dopisem ze
dne 12. října 2001.
Majíc za to, že řecké orgány nepřijaly opatření nezbytná pro splnění povinností, které pro ně vyplývají z nařízení, rozhodla
se Komise podat stávající žalobu.

K věci samé
Vzhledem k  určitým vysvětlením podaným řeckou vládou Komise vzala zpět ve své odpovědi druhou část čtvrtého žalobního důvodu
a na jednání první žalobní důvod.
Vzhledem k tomuto zpětvzetí bude přezkoumán pouze druhý a třetí žalobní důvod, jakož i první část čtvrtého žalobního důvodu
formulovaného Komisí.

K druhému žalobnímu důvodu
Argumentace účastníků řízení
Komise se domnívá, že řecké orgány vytvářejí překážku volnému pohybu služeb, když vyžadují od lodí ze Společenství registrovaných
v druhém registru nebo v mezinárodním registru certifikát vydaný orgánem státu vlajky, který potvrzuje, že uvedená loď je
oprávněna poskytovat služby kabotáže.
I kdyby se připustilo, že tato překážka je odůvodněna naléhavým důvodem obecného zájmu, zakládá podle Komise nepřiměřené opatření,
které překračuje meze toho, co je pro dosažení sledovaného cíle bezpodmínečně nutné.
Stejný výsledek může být totiž dosažen méně omezujícími prostředky, jako je povinnost předložit kopii právního předpisu členského
státu, který opravňuje lodě registrované v mezinárodních registrech uskutečňovat vnitrostátní námořní dopravu, nebo každoroční
informování vnitrostátních orgánů prostřednictvím odpovídajících orgánů jiných členských států o vývoji právní úpravy v oblasti
námořní dopravy. V případě pochyb mohou řecké orgány v tomto ohledu také položit otázku Komisi.
Kromě toho jsou zprávy zveřejňované každé dva roky Komisí, které jsou dávány členským státům na vědomí v souladu s článkem
10 nařízení, užitečným nástrojem pro ověření, zda jsou dodržovány zákonné podmínky pro výkon služeb kabotáže ve státu vlajky.
Jejich účinnost je navíc posílena závazkem Komise informovat pravidelně členské státy ohledně změn vnitrostátních předpisů
týkajících se druhých registrů, včetně těch změn, k nimž došlo v období mezi dvěma zprávami, v rozsahu, v jakém byly tyto
změny oznámeny Komisi podle článku 9 nařízení.
Řecká vláda vysvětluje, že v určitých členských státech existují registry zvané zejména druhé registry nebo mezinárodní registry,
ve kterých jsou registrovány lodě, které nejsou nezbytně připuštěny ke kabotáži uvnitř těchto členských států. Hostitelský
stát se tedy musí za účelem správného použití článku 1 nařízení ujistit, že loď, která si přeje být připuštěna ke kabotáži,
vyhovuje podmínkám pro provoz kabotáže ve státě vlajky.
Co se týče těchto lodí, řecká vláda popírá existenci opatření, která by byla ve vztahu k volnému pohybu služeb méně omezující
než povinnost předložit certifikát vydaný státem vlajky potvrzující, že podmínky vyžadované pro provozování kabotáže v tomto
členském státě jsou splněny.
Pokud jde o článek 9 nařízení, řecká vláda tvrdí, že toto ustanovení se vztahuje k informování Komise prostřednictvím členských
států, a ne naopak. Toto ustanovení tedy ve skutečnosti nepředpokládá průběžné informování členských států Komisí.
Co se týče zprávy, která musí být podána podle čl. 10 nařízení, řecká vláda konstatuje, že je zveřejňována více než rok po
uplynutí dvouletého období, které zachycuje. Z toho vyplývá, že změny právních předpisů, k nimž dojde v určitém okamžiku v jednom
členském státě a které umožňují kabotáž uvnitř tohoto státu, jsou sděleny jiným členským státům prostřednictvím této zprávy
pouze se značným zpožděním.
Její systém certifikace je tedy více v souladu s volným pohybem služeb, když tento systém umožňuje bezprostřední informování
ohledně změny právního předpisu, k níž došlo v jiném členském státě.
Kromě toho, řešení navrhované Komisí, které spočívá v předložení kopie právního předpisu členského státu umožňujícího lodím
registrovaným v mezinárodních registrech provozovat kabotáž v tomto členském státě, není k dosažení sledovaného cíle přiměřené.
Toto řešení je naopak složitější, jelikož právní předpisy by musely být kompletně přeloženy úředním orgánem a předloženy přístavním
orgánům v hostitelském státě.
Posouzení Soudního dvora
Je třeba připomenout, že článek 1 nařízení zavádí jasně zásadu volného pohybu služeb v námořní kabotáži ve Společenství (rozsudek
ze dne 20. února 2001, Analir a další, C‑205/99, Recueil, s. I‑1271, bod 20).
Vnitrostátní opatření, které spočívá v tom, že od lodí ze Společenství registrovaných v druhém registru nebo v mezinárodním
registru je vyžadován certifikát vydaný orgánem státě vlajky, potvrzující, že uvedená loď je oprávněna poskytovat služby kabotáže,
je způsobilé ztížit poskytování těchto služeb nebo jej učinit méně atraktivním, a představuje tedy omezení jejich volného
pohybu (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Analir a další, bod 22).
Co se týče přípustnosti tohoto omezení, zaprvé je třeba konstatovat, že znění čl. 1 odst. 1 nařízení samo o sobě neposkytuje
žádný ukazatel umožňující odpovědět na otázku, zda může být vyžadován certifikát za účelem ověření, zda loď vyhovuje všem
podmínkám pro provoz kabotáže ve státě vlajky, jak to stanoví toto ustanovení (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Analir
a další, bod 24).
Zadruhé je důležité připomenout, že volný pohyb služeb, jako základní zásada smlouvy o ES, může být omezen pouze právní úpravou,
která je odůvodněna naléhavými důvody obecného zájmu a použije se na všechny osoby nebo podniky vykonávající činnost na území
hostitelského členského státu. Kromě toho, aby byla takto odůvodněna, musí být dotčená vnitrostátní právní úprava způsobilá
zaručit uskutečnění cíle, který sleduje, a nesmí překračovat meze toho, co je pro dosažení tohoto cíle nezbytné (výše uvedený
rozsudek Analir a další, bod 25, a judikatura tam uvedená).
Druhý žalobní důvod Komise souvisí v tomto kontextu s přiměřeností dotčené vnitrostátní právní úpravy. Komise totiž vytýká
Řecké republice, že vymáhá od lodi ze Společenství certifikát vydaný státem vlajky, i když pro dosažení cíle, jímž je ověření,
zda tato loď vyhovuje všem podmínkám pro provoz kabotáže v daném členském státě, existují opatření, která jsou ve vztahu k
volnému pohybu služeb méně omezující.
Nicméně, jak vyložil generální advokát v bodech 27 až 37 svého stanoviska, alternativní řešení navržená Komisí buď neumožňují
plně dosáhnout sledovaného cíle, anebo se v praxi ukazují jako složitější a více omezující ve vztahu k volnému pohybu služeb
než režim certifikace, který existuje v současnosti.
Za těchto podmínek se Komisi, která nese důkazní břemeno v rámci řízení o nesplnění povinnosti (viz zejména rozsudek ze dne
23. října 1997, Komise v. Francie, C‑159/94, Recueil, s. I‑5815, bod 102, a judikatura tam uvedená), nepodařilo prokázat,
že Řecká republika, když vyžadovala tento certifikát, nesplnila povinnosti vyplývající z nařízení.
Z toho vyplývá, že druhý žalobní důvod musí být zamítnut.

K třetímu žalobnímu důvodu
Argumentace účastníků řízení
Komise má za to, že řecké orgány nesprávně tvrdí, přičemž se opírají výlučně o etymologii názvu, že Peloponés je ostrov, čímž
uměle rozšiřují výjimku, stanovenou v čl. 6 odst. 3 nařízení, na služby námořní kabotáže mezi přístavy Peloponésu, jakož i
na kabotáž mezi pevninskými přístavy a přístavy na Peloponésu.
V tomto ohledu Komise připomíná, že Peloponés byl v minulosti spojen s pevninským Řeckem, od kterého byl oddělen kanálem vybudovaným
lidskou rukou. Kromě toho spojení mezi Peloponésem a pevninským Řeckem je zajišťováno železniční tratí a vnitrostátní silnicí,
které vedou nad Korintským průplavem.
Řecká vláda zdůrazňuje, že nařízení užívá jiných kritérií než skutečné obklopení mořem pro to, aby přístavy byly považovány
za ostrovní přístavy. Odvolává se v tomto ohledu na Ceutu a Melillu, které jsou čl. 2 bod 1 písm. c) nařízení považovány za
ostrovní přístavy, ačkoliv by zřetelně měly patřit k pevnině, protože se nacházejí na pobřeží afrického kontinentu.
Kromě toho řecká vláda s poukazem na rozsudek ze dne 19. října 2000, Itálie a Sardegna Lines v. Komise (C‑15/98 a C‑105/99,
Recueil, s. I‑8855), uplatňuje, že pro určení, zda nějaká geografická oblast představuje, nebo nepředstavuje ostrov, spočívá
určující kritérium ve statistické analýze obchodu realizovaného po moři.
Nakonec vzhledem k duchu tolerance a porozumění ve vztahu k určitým, zvláštnosti vykazujícím hospodářstvím Společenství, o
němž vypovídá jak odůvodnění nařízení, tak i jeho čl. 6 odst. 3, který stanoví odchylku pro Řecko z důvodu sociální a hospodářské
soudržnosti, by bylo na místě použít tuto odchylku zároveň na Peloponés.
Posouzení Soudního dvora
Protože nařízení neobsahuje definici pojmu „ostrov“, je třeba odvolat se na obecný význam tohoto pojmu, podle kterého se ostrovem
v námořním kontextu rozumí pevná zem, která trvale vystupuje z mořských vod.
Jak ale podotýká generální advokát v bodě 44 svého stanoviska, je nepochybné, že Peloponés je z geografického pohledu poloostrov.
Byl oddělen od zbytku Řecka teprve umělým průplavem v šíři několika desítek metrů. Za těchto podmínek nemůže být kvalifikován
jako ostrov ve smyslu nařízení.
Tomuto výkladu nebrání skutečnost, že článek 2 nařízení pokládá přístavy Ceuta a Melilla za ostrovní přístavy.
Tyto dva přístavy totiž představují ostrovní přístavy pouze proto, že jsou článkem 2 nařízení pokládány za takovéto přístavy.
Tedy srovnání jednak Ceuty a Melilly a jednak přístavů Peloponésu, které nejsou článkem 2 nařízení pokládány za ostrovní přístavy,
ze své povahy spíše vyvrací než potvrzuje tezi řecké vlády, podle které Peloponés představuje ostrov.
Ostatně, jak konstatuje generální advokát v bodě 45 svého stanoviska, i když je pravda, že ve vztahu k africkému kontinentu
jsou přístavy těchto měst pevninskými přístavy, nic to nemění na tom, že ve vztahu k evropskému kontinentu a zejména Iberskému
poloostrovu jsou tyto přístavy pokládány za ostrovní přístavy z důvodu chybějícího pozemního spojení se Španělskem.
Co se týče výše uvedeného rozsudku Itálie a Sardegna Lines v. Komise, na který se odvolává řecká vláda, stačí konstatovat,
že v tomto rozsudku Soudní dvůr nezaujal stanovisko k pojmu „ostrov“.
Konečně, extenzivní  výklad čl. 6 odst. 3 nařízení, který navrhuje řecká vláda, naráží na skutečnost, že toto ustanovení,
jakožto výjimka z obecných pravidel stanovených nařízením ve věci volného pohybu služeb v námořní dopravě uvnitř členského
státu, musí být vykládáno restriktivně.
Z výše uvedeného vyplývá, že třetí žalobní důvod Komise je opodstatněný.

K první části čtvrtého žalobního důvodu
Argumentace účastníků řízení
Komise na jednání upřesnila, že se první část čtvrtého žalobního důvodu týká pouze skutečnosti, že se podle bodu 2.4.1 oběžníku
č. 1151.65/2/98 řecké právní předpisy ohledně posádky lodí použijí na výletní lodi ze Společenství nad 650 gt, které provádějí
ostrovní kabotáž.
Uplatňuje, že výše uvedené ustanovení oběžníku je v rozporu s čl. 3 odst. 1 nařízení, který stanoví, že veškeré záležitosti
týkající se posádky spadají do pravomoci státu vlajky, kromě lodí menších než 650 gt, na které lze uplatnit podmínky hostitelského
státu. Podle Komise ze znění výše uvedeného ustanovení vyplývá, že se toto ustanovení použije na všechny výletní lodě, které
provádějí pevninskou kabotáž nebo ostrovní kabotáž.
Řecká vláda má za to, že podle čl. 3 odst. 2 nařízení veškeré záležitosti týkající se posádky pro všechny druhy lodí provádějící
kabotáž mezi ostrovními přístavy, včetně výletních lodí, spadají do pravomoci hostitelského státu.
Posouzení Soudního dvora
Jak vyplývá ze znění čl. 3 odst. 1 nařízení, toto nařízení se použije na lodě provádějící kontinentální kabotáž a na výletní
lodě. Pokud se jedná o čl. 3 odst. 2, použije se na lodě provádějící ostrovní kabotáž.
Z chybějícího vymezení pojmu „výletní lodě“ v čl. 3 odst. 1 nařízení vyplývá, že toto ustanovení se použije na všechny výletní
lodě, bez ohledu na povahu kabotáže, kterou provozují.
Tento výklad je potvrzen skutečností, že – jak konstatoval generální advokát v bodě 54 svého stanoviska – pokud by výletní
lodi provádějící ostrovní kabotáž měly být považovány za zahrnuté do čl. 3 odst. 2 nařízení, odkaz na výletní lodě v článku
1 by neměl žádný smysl, jelikož pojem „lodě provádějící kontinentální kabotáž“ by již v sobě zahrnoval výletní lodi provádějící
takovou kabotáž.
Tedy co se týče výletních lodí nad 650 gt, které provozují ostrovní kabotáž, všechny záležitosti týkající se posádky spadají
do pravomoci státu vlajky. Protože bod 2.4.1 oběžníku č. 1151.65/2/98 stanoví opak, Řecká republika nesplnila povinnosti,
které pro ni vyplývají z nařízení.
Z toho vyplývá, že první část čtvrtého žalobního důvodu je opodstatněná.

K nákladům řízení
Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu bude účastníku řízení, který byl ve sporu neúspěšný, uložena náhrada nákladů řízení, pokud
účastník, který byl ve sporu úspěšný, náhradu nákladů ve svém návrhu požadoval. Nicméně, podle prvního pododstavce čl. 69
odst. 3 jednacího řádu, pokud jsou účastníci řízení současně neúspěšní v jednom nebo více bodech, Soudní dvůr může rozdělit
náklady řízení mezi účastníky. Jelikož Komise a Řecká republika byly ve sporu částečně neúspěšné, je namístě rozhodnout, že
obě ponesou vlastní náklady.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
1)
Řecká republika tím, že považovala Peloponés za ostrov a použila na výletní lodě ze Společenství nad 650 gt, které provádějí
ostrovní kabotáž, jako hostitelský stát svou vnitrostátní právní úpravu ohledně posádky, nesplnila povinnosti, které pro ni
vyplývají z článků 1, 3 a 6 nařízení Rady 3577/92/EHS ze dne 7. prosince 1992, o uplatňování zásady volného pohybu služeb
v námořní dopravě v členských státech (námořní kabotáž).
2)
Ve zbývající části se žaloba zamítá.
3)
Každá strana ponese vlastní náklady řízení.
Podpisy.
*
Jednací jazyk: řečtina.