CELEX: 62006CJ0404
Patērētāju tiesību aizsardzība
Direktīva 1999/44/EK
Patēriņa preču pārdošana un saistītās garantijas
Pārdevēja tiesības pieprasīt no patērētāja atlīdzību par preces lietošanu neatbilstīgas patēriņa preces nomaiņas gadījumā
Neatbilstīgas preces lietošana bez atlīdzības

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes 1999. gada 25. maija Direktīvas 1999/44/EK
par dažiem patēriņa preču pārdošanas aspektiem un saistītajām garantijām (OV L 171, 12. lpp.; turpmāk tekstā – “direktīva”)
3. pantu.
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp
Quelle AG
(turpmāk tekstā – “
Quelle
”), kas ir uzņēmums, kurš veic tirdzniecību pa pastu, un
Bundesverband der Verbraucherzentralen und Verbraucherverbände
(turpmāk tekstā – “
Bundesverband
”), kas ir patērētāju tiesību aizsardzības organizācija, kura ir šī uzņēmuma klientes Brīninga [
Brüning
] kundzes pilnvarotā.

Atbilstošās tiesību normas

Kopienu tiesiskais regulējums
Direktīva tika pieņemta, pamatojoties uz EKL 95. pantu. Tās pirmajā apsvērumā ir atgādināts, ka saskaņā ar EKL 153. panta
1. un 3. punktu Eiropas Kopienai ar pasākumiem, ko tā paredz, ievērojot EKL 95. pantu, ir jāveicina augsta patērētāju tiesību
aizsardzības līmeņa panākšana.
Direktīvas 3. pantā ar nosaukumu “Patērētāju tiesības” ir paredzēts šādi:
“1.      Pārdevējs ir atbildīgs patērētājam par jebkuru preču piegādes brīdī esošu neatbilstību.
2.      Neatbilstības gadījumā patērētājs ir tiesīgs prasīt, lai saskaņā ar 3. punktu preces bez maksas padarītu atbilstīgas, salabojot
vai nomainot tās, vai arī saskaņā ar 5. un 6. punktu ir tiesīgs saņemt attiecīgu cenas samazinājumu vai atcelt līgumu.
3.      Pirmkārt, patērētājs var prasīt, lai pārdevējs salabo preces, vai arī viņš var prasīt, lai pārdevējs tās nomaina, abos gadījumos
bez maksas, ja vien tas nav neiespējami vai nesamērīgi.
Līdzekli uzskata par nesamērīgu, ja tas nosaka pārdevējam izmaksas, kas salīdzinājumā ar alternatīvo līdzekli ir nepamatotas
[..].
Jebkura preču labošana vai nomaiņa jāveic pieņemamā laikā un nesagādājot ievērojamas neērtības patērētājam, ņemot vērā preču
raksturu un nolūku, kādam patērētājs ir preces pieprasījis.
4.      Termins “bez atlīdzības” 2. un 3. punktā attiecas uz nepieciešamajām izmaksām, kādas radušās, lai panāktu preču atbilstību,
jo īpaši uz pasta izmaksām, darbaspēka izmaksām un materiālu izmaksām.
5.      Patērētājs var pieprasīt attiecīgu cenas samazinājumu vai atcelt līgumu:
–        ja patērētājs nav tiesīgs ne uz preču labošanu, ne nomaiņu
vai
–        ja pārdevējs nav izmantojis zaudējumu atlīdzināšanas līdzekli pieņemamā laikā,
vai
–        ja pārdevējs nav izmantojis zaudējumu atlīdzināšanas līdzekli, nesagādājot ievērojamas neērtības patērētājam.
[..]”
Saskaņā ar direktīvas piecpadsmito apsvērumu “dalībvalstis var paredzēt, ka jebkuru atlīdzinājumu patērētājam var samazināt,
ņemot vērā to, kā patērētājs ir preces izmantojis, kopš tās ir viņam piegādātas; [..] sīkākus noteikumus, saskaņā ar kuriem
var īstenot līguma pārtraukšanu, var noteikt valstu tiesību aktos”.
Direktīvas 5. panta ar nosaukumu “Termiņi” 1. punkta pirmais teikums ir šāds:
“Saskaņā ar 3. pantu pārdevēju sauc pie atbildības, ja neatbilstība izpaužas divos gados no preču piegādes laika.”
Direktīvas 8. panta ar nosaukumu “Valsts tiesību akti un minimālā aizsardzība” 2. punktā ir paredzēts, ka:
“Dalībvalstis var pieņemt vai saglabāt visstingrākos Līgumam atbilstīgus noteikumus jomā, uz ko attiecas šī direktīva, lai
nodrošinātu augstāku patērētāju tiesību aizsardzības līmeni.”

Valsts tiesiskais regulējums
To Vācijas Civilkodeksa (
Bürgerliches Gesetzbuch
, turpmāk tekstā – “
BGB
”) normu vidū, kas pieņemtas, lai Vācijas tiesiskajā regulējumā transponētu direktīvu, īpaši jāizceļ šī kodeksa 439. un 346. pants.

BGB
439. panta “Preces atbilstības atjaunošana” 4. punktā ir paredzēts šādi:
“[..]
Ja pārdevējs preces atbilstības atjaunošanas ietvaros piegādā atbilstīgu preci, tad atbilstoši 346.–348. pantam viņš var pieprasīt
no pircēja nodot atpakaļ neatbilstošo preci.”

BGB
346. panta ar nosaukumu “Līguma atcelšanas sekas” 1.–3. punktā ir paredzēts šādi:
“1.      Ja kāds no līguma slēdzējiem līgumā rezervējis sev tiesības pārtraukt līgumu vai šādas tiesības viņam paredzētas likumā, tad
līguma atcelšanas gadījumā tam ir jāatdod saņemtie pakalpojumi un jāatlīdzina gūtais labums.
2.      Atdošanas vai atlīdzināšanas vietā parādniekam ir jākompensē preces vērtības starpība tajos gadījumos:
1)      ja atdošana vai atlīdzināšana pēc ieguvuma rakstura ir izslēgta;
2)      viņš saņemto priekšmetu ir nolietojis, pārdevis, apgrūtinājis, pārstrādājis vai pārveidojis,
3)      saņemtā priekšmeta vērtība ir samazinājusies vai tas ir pilnīgi sabojāts; šeit netiek ņemts vērā priekšmeta vērtības samazinājums,
kas radies noteikumiem atbilstošas ekspluatācijas laikā.
Ja līgumā ir paredzēts pretpakalpojums, tad tas jāņem vērā, aprēķinot kompensējamo preces vērtības starpību; ja ir jākompensē
preces vērtības starpība no aizdevuma gūtajām priekšrocībām, tad ir iespēja pierādīt, ka šo gūto priekšrocību vērtība ir bijusi
mazāka.
3.      Pienākums kompensēt preces vērtības starpību nepastāv:
1)      ja preces neatbilstība, kā dēļ tika izmantotas tiesības atkāpties no līguma, ir pamanīta tikai priekšmeta pārstrādes vai pārveidošanas
brīdī,
2)      ciktāl kreditoram ir jāuzņemas atbildība par priekšmeta vērtības samazināšanos vai tā pilnīgu sabojāšanu, vai arī attiecīgā
neatbilstība būtu radusies arī pie kreditora,
3)      ja likumā paredzētu līguma atcelšanas tiesību gadījumā priekšmeta vērtības samazināšanās vai tā pilnīga sabojāšanās ir iestājusies
pie pilnvarotā, lai gan viņš ir ievērojis tādu pašu rūpību kā veicot savus darījumus.
Paliekoša iedzīvošanās ir jāatlīdzina.”

BGB
100. pants ar nosaukumu “Gūtais labums” ir šāds:
“Kādas lietas vai tiesību augļi [gūtais labums], kā arī priekšrocības, ko garantē šīs lietas vai tiesību izmantošana.”

Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
2002. gada augustā
Quelle
Brīningai piegādāja “plīts komplektu” privātai lietošanai. 2004. gada sākumā viņa ierīcei konstatēja atbilstības trūkumu.
Tā kā remonts nebija iespējams, Brīninga ierīci atgrieza
Quelle
, kura to nomainīja pret jaunu ierīci. Šī sabiedrība tomēr pieprasīja Brīningai samaksāt tai EUR 69, 97 kā atlīdzību par labumu,
ko tā guva no sākotnēji piegādātās ierīces.

Bundesverband
, rīkodamās kā Brīningas pārstāve, lūdza, lai minētā summa tiktu atmaksāta. Turklāt tā pieprasīja, lai gadījumā, kad pārdota
prece, kas neatbilst pirkuma līgumā paredzētajam (turpmāk tekstā – “neatbilstīga prece”),
Quelle
vairs nepieprasītu atlīdzību par šādas preces lietošanu.
Pirmajā instancē prasījums par atmaksāšanu tika apmierināts, bet noraidīti tika prasījumi par to, lai
Quelle
pārtrauktu pieprasīt atlīdzību par neatbilstīgas preces lietošanu. Apelācijas sūdzības, ko par šo spriedumu iesniedza gan
Quelle
, gan arī
Bundesverband
, tika noraidītas. Izskatot kasācijas sūdzību,
Bundesgerichtshof
konstatēja, ka no
BGB
439. panta 4. punkta un 346. panta 1. punkta un 2. punkta 1) apakšpunkta kombinācijas izriet, ka, nomainot neatbilstīgu preci,
pārdevējam ir tiesības uz atlīdzību kā kompensāciju par labumu, ko saņēmējs ir guvis no šīs preces lietošanas līdz brīdim,
kad tā tikusi nomainīta pret jaunu.

Bundesgerichtshof,
kaut arī pauzdama aizdomas par pircējam vienpusēji uzliktu finansiālu apgrūtinājumu, tomēr nesaskata nekādas iespējas valsts
tiesisko regulējumu labot interpretācijas ceļā. Tāda interpretācija, saskaņā ar kuru pārdevējam nebūtu tiesības pieprasīt
no pircēja atlīdzību par nomainītās preces lietošanu, būtu pretrunā ar atbilstošajām
BGB
normām, kā arī ar skaidri pausto likumdevēja gribu, un tā ir aizliegta ar Konstitucionālā likuma (
Grundgesetz
) 20. panta 3. punktu, saskaņā ar kuru tiesām ir saistoši likumi un tiesības.
Tomēr, tā kā
Bundesgerichtshof
pastāvēja šaubas par
BGB
normu saderīgumu ar Kopienu tiesībām, tā nolēma tiesvedību apturēt un uzdot Tiesai šādu prejudiciālo jautājumu:
“Vai direktīvas [..] 3. panta 2. punkta noteikumi savienojumā ar 3. punkta pirmo daļu un 4. punktu vai 3. panta 3. punkta
trešo daļu ir interpretējami tādējādi, ka valsts tiesību norma, kurā noteikts, ka pārdevējs, atjaunojot patēriņa preču atbilstību,
tās nomainot, var no patērētāja pieprasīt atlīdzību par iepriekš piegādātas, līguma noteikumiem neatbilstīgas patēriņa preces
lietošanu, ir pretrunā šiem noteikumiem?”

Par prejudiciālo jautājumu
Ar šo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai direktīvas 3. pants ir interpretējams tādējādi, ka tas ir pretrunā
tādam valsts tiesiskajam regulējumam, ar kuru pārdevējam gadījumā, ja tas pārdevis neatbilstīgu patēriņa preci, ir tiesības
no patērētāja pieprasīt atlīdzību par neatbilstīgās preces lietošanu līdz tās nomaiņai pret jaunu preci.

Par pieņemamību
Tiesas sēdē
Quelle
apgalvoja, ka prejudiciālais jautājums nav pieņemams, jo iesniedzējtiesa esot norādījusi, ka valsts tiesību normas, ar kurām
transponēta direktīva, ir interpretējamas tikai vienā veidā un ka Vācijas konstitucionālās tiesības tai liedz veikt interpretāciju
contra legem.
Gadījumā, ja Tiesa direktīvas 3. pantu interpretētu citādi, tad minētā tiesa tomēr nevarētu Tiesas atbildi ņemt vērā.
Šajā sakarā jāatgādina, ka EKL 234. pantā noteiktās procedūras ietvaros, kuras pamatā ir funkciju sadale starp valsts tiesām
un Tiesu, tikai valsts tiesa, kura iztiesā prāvu un kurai jāuzņemas atbildība par pieņemamo tiesas nolēmumu, ir tā, kas, ņemot
vērā lietas īpatnības, var noteikt, cik lielā mērā vajadzīgs ir prejudiciālais nolēmums, lai šī tiesa taisītu spriedumu, un
cik atbilstīgi ir Tiesai uzdotie jautājumi. Tātad gadījumā, ja uzdotie jautājumi skar Kopienu tiesību interpretāciju, Tiesai
principā ir pienākums pieņemt nolēmumu (skat. it īpaši 2006. gada 22. jūnija spriedumu lietā C‑419/04
Conseil général de la Vienne
, Krājums, I‑5645. lpp., 19. punkts, un 2007. gada 18. jūlija spriedumu lietā C‑119/05
Lucchini
, Krājums, I‑6199. lpp., 43. punkts).
Atteikums lemt par valsts tiesas uzdotu prejudiciālu jautājumu ir iespējams tikai tad, ja acīmredzami ir skaidrs, ka prasītajai
Kopienu tiesību interpretācijai nav nekādas saistības ar realitāti vai pamata prāvas priekšmetu, ja problēma ir hipotētiska
vai arī ja Tiesas rīcībā nav tādu vajadzīgo faktisko un tiesību apstākļu, lai varētu sniegt noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem
jautājumiem (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā
Conseil général de la Vienne
, 20. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā
Lucchini
, 44. punkts).
Izskatāmajā lietā tas tā nav.
Šaubas par valsts tiesas iespēju pēc tam, kad Tiesa ir sniegusi atbildi par direktīvas interpretāciju, ievērojot Tiesas atbildē
ietvertos principus (šajā sakarā skat. 2004. gada 5. oktobra spriedumu apvienotajās lietās no C‑397/01 līdz C‑403/01
Pfeiffer
u.c., Krājums, I‑8835. lpp., 113.–116. punkts, kā arī 2006. gada 4. jūlija spriedumu lietā C‑212/04
Adeneler
u.c., Krājums, I‑6057. lpp., 110.–112. punkts), interpretēt valsts tiesības, ņemot vērā šo atbildi, neietekmē Tiesas pienākumu
sniegt atbildi uz šo jautājumu. Jebkurš cits risinājums faktiski būtu pretrunā ar Tiesai EKL 234. pantā paredzētās kompetences
mērķi, kas ir nodrošināt vienveidīgu Kopienu tiesību interpretāciju valsts tiesās (2005. gada 6. decembra spriedums lietā
C‑461/03
Gaston Schul Douane‑expediteur
, Krājums, I‑10513. lpp., 21. punkts, un 2006. gada 10. janvāra spriedums lietā C‑344/04
IATA
un
ELFAA
, Krājums, I‑403. lpp., 27. punkts).
No tā izriet, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir pieņemams.

Par lietas būtību

Bundesverband
, Spānijas un Austrijas valdības, kā arī Eiropas Kopienu Komisija uzskata, ka ar direktīvas 3. panta 3. punktu ir skaidri
paredzēts, ka pārdevējam ir ne tikai jāsalabo neatbilstīgā prece, bet arī vajadzības gadījumā tā jānomaina ar atbilstīgu preci,
par to neprasot samaksu patērētājam. Prasība par samaksas neprasīšanu esot nedalāms kopums, kura mērķis ir aizsargāt pircēju
no finansiālu apgrūtinājumu riskiem, kas viņam varētu traucēt īstenot savas tiesības.
Vācijas valdība norāda, ka direktīvas tekstā nav noregulēts jautājums, vai pārdevējs, nomainot neatbilstīgu preci, var pieprasīt
atlīdzību par tās lietošanu. Tā uzsver, ka no sistēmiskā viedokļa direktīvas piecpadsmitajā apsvērumā ir ietverts ļoti vispārīgs
tiesību princips, saskaņā ar kuru dalībvalstīm ir rīcības brīvība, pieņemot tiesisko regulējumu attiecībā uz tādiem jautājumiem
kā gadījumi, kad patērētājam ir pienākums maksāt atlīdzību par preces lietošanu.
Pakārtoti ir jāatgādina, ka saskaņā ar direktīvas 3. panta 1. punktu pārdevējs ir atbildīgs patērētājam par jebkuru preču
piegādes brīdī esošu neatbilstību.
Direktīvas 3. panta 2. punktā ir uzskaitītas patērētāja tiesības, kuras tas var īstenot attiecībā pret pārdevēju piegādātās
preces neatbilstīguma gadījumā. Vispirms patērētajam ir tiesības prasīt, lai preces padarītu atbilstīgas. Ja šo atbilstīgumu
nav iespējams panākt, viņš kā nākamo var prasīt attiecīgu cenas samazinājumu vai atcelt līgumu.
Attiecībā uz preces atbilstīguma atjaunošanu direktīvas 3. panta 3. punktā ir precizēts, ka pircējam ir tiesības prasīt preci
salabot vai nomainīt to – abos gadījumos bez maksas –, ja vien tas nav neiespējami vai nesamērīgi.
Vācijas valdība norāda, ka gan Priekšlikuma 307/09 Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvai 96/C par patēriņa preču pārdošanu
un saistītajām garantijām (OV 1996, C 307, 8. lpp.), gan arī Grozītā priekšlikuma 148/11 Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvai
98/C (OV 1998, C 148, 12. lpp.), ko iesniegusi Komisija, tekstā bija paredzēta tikai “preces salabošana bez maksas”, kā arī
minētās preces “nomaiņa”. Noklusējums attiecībā uz nomaiņas finansiālajām sekām apstiprinot to, ka neesot bijis paredzēts,
ka direktīvā būs reglamentēta iespējamā atlīdzība par lietošanu.
Tomēr šo apstākli nevar ņemt vērā, jo Padomes 1998. gada 24. septembra Kopējā nostājā (EK) Nr. 51/98 direktīvas pieņemšanai
(OV C 333, 46. lpp.) izmantotā frāze “abos gadījumos bez maksas”, kas saglabāta arī direktīvas galīgajā redakcijā, tādējādi
pauž Kopienu likumdevēja gribu veicināt patērētāju aizsardzību.
Frāze “bez atlīdzības” kā tāda ir definēta direktīvas 3. panta 4. punktā un ietver “nepieciešamās izmaksas, kādas radušās,
lai panāktu preču atbilstību, jo īpaši pasta izmaksas, darbaspēka izmaksas un materiālu izmaksas”. No tā, ka Kopienu likumdevējs
izmantojis apstākļa vārdu “jo īpaši”, izriet, ka šis uzskaitījums ir norādošs un tas nav izsmeļošs.
Vācijas valdības norādītais apstāklis, ka Samierināšanas komitejas “Parlaments – Padome” 1999. gada 18. marta paziņojumā presei
C/99/77 par garantijām patērētājiem ir ietverta frāzes “bez atlīdzības” šaura definīcija, šajā lietā nav piemērojams. Pastāvīgajā
judikatūrā ir atzīts, ka, ja Padomes sēdes protokolā ietverts paziņojums nav atspoguļots atvasināto tiesību noteikuma tekstā,
uz to nevar atsaukties, veicot minētā noteikuma interpretāciju (skat. it īpaši 1991. gada 26. februāra spriedumu lietā C‑292/89
Antonissen
,
Recueil
, I‑745. lpp., 18. punkts, un 2006. gada 10. janvāra spriedumu lietā C‑402/03
Skov
un
Bilka
, Krājums, I‑199. lpp., 42. punkts).
Arī no teksta, kā arī no attiecīgajiem direktīvas sagatavošanas dokumentiem izriet, ka Kopienu likumdevējs faktu, ka prece
pārdevējam ir jāpadara atbilstīga bez atlīdzības, ir vēlējies padarīt par būtisku elementu aizsardzībā, kas tiek nodrošināta
ar šo direktīvu.
Šī pārdevēja pienākuma bez atlīdzības atjaunot preces atbilstīgumu – vai nu to salabojot, vai arī neatbilstīgo preci nomainot
– mērķis ir aizsargāt patērētāju no finansiālu apgrūtinājumu riska, kurš, kā to savu secinājumu 49. punktā ir norādījusi arī
ģenerāladvokāte, šīs aizsardzības neesamības gadījumā varētu atturēt patērētāju izmantot savas tiesības. Šīs Kopienu likumdevēja
iecerētās bezatlīdzības darbības rezultātā būtu jāizslēdz visas pārdevēja finansiāla rakstura pretenzijas, izpildot savu pienākumu
atjaunot līgumā paredzētās preces atbilstīgumu.
Šādu interpretāciju apstiprina direktīvas 3. panta 3. punkta trešajā daļā skaidri paustā Kopienu likumdevēja griba nodrošināt
efektīvu patērētāju aizsardzību. Šajā normā ir precizēts, ka jebkura preču labošana vai nomaiņa jāveic ne tikai pieņemamā
laikā, bet arī, nesagādājot ievērojamas neērtības patērētājam.
Šāda interpretācija atbilst arī direktīvas mērķim, kurš, kā norādīts tās pirmajā apsvērumā, ir panākt augstu patērētāju aizsardzības
līmeni. Kā izriet no šīs pašas direktīvas 8. panta 2. punkta, tajā paredzētā aizsardzība ir minimālā un, ja dalībvalstis var
pieņemt stingrākus noteikumus, tie nedrīkst ietekmēt Kopienu likumdevēja paredzētās garantijas.
Pārējie Vācijas valdības izvirzītie argumenti nav pietiekami, lai šādu interpretāciju atspēkotu.
Pirmkārt, attiecībā uz direktīvas piecpadsmitā apsvēruma tvērumu, kurā ietilpst neatbilstīgas preces lietošana, ir jāatgādina,
ka minētā apsvēruma pirmajā daļā ir ietverta atsauce uz “atlīdzinājumu”, bet otrajā – uz “noteikumiem, saskaņā ar kuriem var
īstenot līguma pārtraukšanu”. Šīs frāzes atbilst Kopējā nostājā, uz kuru atsaukusies arī Vācijas valdība, lietotajām.
Šī terminoloģija skaidri atspoguļo, ka piecpadsmitajā apsvērumā minētais gadījums aprobežojas tikai ar līguma izbeigšanu,
kas paredzēta direktīvas 3. panta 5. punktā, kad, piemērojot gūtā labuma abpusējas atdošanas pamatprincipu, pārdevējam ir
jāatlīdzina patērētājam pirkuma cena. Pretēji Vācijas valdības apgalvotajam, piecpadsmitais apsvērums nav interpretējams kā
vispārīgs princips, kas ļauj dalībvalstīm visās situācijās, kad vien tās vēlas, tostarp, kad tiek lūgta nomaiņa saskaņā ar
direktīvas 3. panta 3. punktu, ņemt vērā faktu, ka patērētājs ir lietojis neatbilstīgu preci.
Otrkārt, attiecībā uz Vācijas valdības apgalvojumu, ka no tā, ka patērētājs ir lietojis neatbilstīgu preci, kura nomainīta
pret atbilstīgu preci, rodas nepamatota iedzīvošanās, ir jānorāda, ka saskaņā ar direktīvas 3. panta 1. punktu pārdevējam
ir paredzēta atbildība par jebkādu neatbilstību, kas pastāv preces pārdošanas brīdī.
Gadījumā, kad pārdevējs piegādā neatbilstīgu preci, viņš pienācīgi nepilda pienākumu, kuru tas uzņēmies, noslēdzot pirkuma
līgumu, un tādēļ viņam ir jāuzņemas šīs neizpildes sekas. Saņemot atbilstīgu preci neatbilstīgās vietā, patērētājs, kurš savukārt
ir samaksājis pirkuma cenu un tādējādi pareizi izpildījis savu līgumisko pienākumu, nepamatoti neiedzīvojas. Viņš tikai novēloti
saņem līguma noteikumiem atbilstošu preci, kuru viņam bija vajadzējis saņemt jau sākumā.
Turklāt pārdevēja finansiālas intereses tiek aizsargātas, pirmkārt, ar direktīvas 5. panta 1. punkta paredzēto divu gadu noilguma
termiņu un, otrkārt, ar viņam direktīvas 3. panta 3. punkta otrajā daļā paredzēto iespēju atteikties veikt nomaiņu, ja šāds
atlīdzinājuma veids izrādās nesamērīgs vai ar to ir saistītas izmaksas, kas izrādās nepamatotas.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka direktīvas 3. pants ir interpretējams tādējādi,
ka tam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, ar kuru pārdevējam gadījumā, ja tas pārdevis neatbilstīgu patēriņa preci,
ir tiesības no patērētāja pieprasīt atlīdzību par neatbilstīgās preces lietošanu līdz tās nomaiņai pret jaunu preci.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
Eiropas Parlamenta un Padomes 1999. gada 25. maija Direktīvas 1999/44/EK par dažiem patēriņa preču pārdošanas aspektiem un
saistītajām garantijām 3. pants ir interpretējams tādējādi, ka tam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, ar kuru
pārdevējam gadījumā, ja tas pārdevis neatbilstīgu patēriņa preci, ir tiesības no patērētāja pieprasīt atlīdzību par neatbilstīgās
preces lietošanu līdz tās nomaiņai pret jaunu preci.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – vācu.