CELEX: 62003CJ0145
Szociális biztonság
Az 1408/71 rendelet 3. és 22. cikke
Az 574/72 rendelet 22. cikke
Kórházi ápolás az illetékes tagállamon kívüli tagállamban
Sürgős, életmentő ellátás szükségessége
Biztosított átszállíttatása harmadik állam kórházába
Az E 111 és az E 112 nyomtatvány alkalmazási köre

1       Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a szociális biztonsági rendszereknek a Közösségen belül mozgó munkavállalókra és
önálló vállalkozókra, valamint családtagjaikra történő alkalmazásáról szóló, 1971. június 14‑i 1408/71/EGK tanácsi rendelet
(a továbbiakban: 1408/71 rendelet) 3., 19. és 22. cikkének, valamint az 1983. június 2‑i 2001/83/EGK tanácsi rendelettel (HL L
230., 6. o.) módosított és naprakésszé tett, az 1408/71/EGK rendelet végrehajtására vonatkozó szabályok megállapításáról szóló,
1972. március 21‑i 574/72/EGK tanácsi rendelet (a továbbiakban: 574/72 rendelet) 22. cikke (1) és (3) bekezdésének értelmezésére
vonatkozik.
2       Ezt a kérelmet az A. Keller örökösei – akik az alapeljárásban jogutódként A. Keller helyébe léptek – és az Instituto Nacional
de la Seguridad Social (INSS), valamint az Instituto Nacional de Gestión Sanitaria (Ingesa) (a továbbiakban együttesen: az
alapeljárás alperesei) közötti jogvitában terjesztették elő. Ez a jogvita abból ered, hogy az Ingesa – amelynek elnevezése
az alapeljárás tényállása időpontjában Instituto Nacional de la Salud (a továbbiakban: Insalud) volt – megtagadta A. Keller
svájci klinikán igénybe vett kórházi ellátása költségeinek megtérítését.

Jogi háttér

A közösségi szabályozás
3       Az 1408/71 rendelet 3. cikkének (1) bekezdése értelmében „[e] rendelet különös rendelkezéseire is figyelemmel az e rendelet
hatálya alá tartozó olyan személyeket, akik egy tagállam területén lakóhellyel rendelkeznek, bármely tagállam jogszabályai
szerint ugyanolyan kötelezettségek terhelik és ugyanolyan előnyök illetik [helyes fordítása: kedvezmények illetik meg], mint
az adott tagállam állampolgárait.”
4       Az említett rendelet 19. cikke, amelynek címe „Az illetékes államon kívüli lakóhely – általános szabályok”, a következőképpen
rendelkezik:
„(1) Az a munkavállaló vagy önálló vállalkozó, aki az ellátásra való jogosultság tekintetében kielégíti az illetékes állam
jogszabályai által előírt feltételeket, de az illetékes államon kívüli tagállamban rendelkezik lakóhellyel – szükség esetén
a 18. cikk rendelkezéseinek figyelembevételével – a lakóhelye szerinti államban:
a)      természetbeni ellátásban részesül, amelyet az illetékes intézmény nevében a lakóhely szerinti tagállam intézménye nyújt az
általa alkalmazott jogszabályoknak megfelelően, mintha a munkavállaló vagy önálló vállalkozó ott lenne biztosított
[…].”
5       Az 1408/71 rendelet 22. cikke, amelynek címe „Tartózkodás az illetékes állam területén kívül – Visszatérés vagy a lakóhely
áthelyezése egy másik tagállam területére a betegség vagy anyaság időtartama alatt – Más tagállamba való utazás szükségessége
megfelelő ellátás igénybevétele céljából”, (1) és (2) bekezdésében a következőképpen rendelkezik:
(1) Az a munkavállaló vagy önálló vállalkozó, aki az ellátásra való jogosultság tekintetében kielégíti az illetékes állam
jogszabályaiban előírt feltételeket, szükség esetén a 18. cikk rendelkezéseinek figyelembevételével, és:
a) aki állapota miatt azonnali ellátást igényel, mialatt egy másik tagállam területén tartózkodik; vagy
[…]
c) akit az illetékes intézmény feljogosított arra, hogy egy másik tagállamba utazzon az állapotának megfelelő ellátás igénybevétele
céljából, jogosult:
i. természetbeni ellátásra, amelyet az illetékes intézmény nevében a tartózkodási hely […] szerinti tagállam intézménye nyújt
az általa alkalmazott jogszabályoknak megfelelően, mintha a munkavállaló vagy önálló vállalkozó ott lenne biztosított; ugyanakkor
az ellátás nyújtásának időtartamát az illetékes állam jogszabályai határozzák meg;
[…].
(2)      […]
Az (1) bekezdés c) pontjában előírt engedély megadását nem lehet megtagadni, ha az adott ellátás szerepel annak a tagállamnak
a jogszabályaiban meghatározott ellátások között, amely tagállam területén az érintett személy lakóhellyel rendelkezett [helyes
fordítása: rendelkezik], és ha nem részesülhet ilyen ellátásban az adott ellátásban való részesüléshez általában szükséges
időn belül a lakóhely szerinti tagállamban, jelenlegi egészségi állapotának és a betegség valószínű lefolyásának figyelembevételével.”
6       Az 1408/71 rendelet 36. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1) A 32. cikk rendelkezéseinek sérelme nélkül, e fejezet rendelkezéseinek megfelelően egy tagállam intézménye által egy
másik tagállam intézménye nevében nyújtott természetbeni ellátások teljes összegét meg kell téríteni.
(2) Az (1) bekezdésben említett megtérítéseket a 98. cikkben említett végrehajtási rendeletben előírt szabályoknak megfelelően
határozzák meg és hajtják végre, akár a tényleges kiadások igazolása ellenében, akár átalány formájában.
Az utóbbi lehetőség alkalmazásakor az átalányösszeget úgy kell megállapítani, hogy a megtérítés a lehető legnagyobb mértékben
közelítse meg a tényleges kiadásokat.
(3) Két vagy több tagállam vagy azok hatáskörrel rendelkező hatóságai előírhatnak más megtérítési módszereket, illetve lemondhatnak
az illetékességükbe tartozó intézmények közötti megtérítésekről.”
7       Az 574/72 rendelet 22. cikkének (1) és (3) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(1)      Ahhoz, hogy egy munkavállaló vagy önálló vállalkozó a[z 1408/71] rendelet 22. cikke (1) bekezdése b) pontjának i. alpontja
alapján természetbeni ellátásokban részesülhessen, igazolást kell benyújtania a lakóhelye szerinti intézményhez, amellyel
tanúsítja, hogy továbbra is jogosult az említett ellátásokra. Ez az igazolás, amelyet az illetékes intézmény állít ki, mindenekelőtt
– amennyiben ez szükséges – azt a leghosszabb időtartamot határozza meg, ameddig az illetékes állam jogszabályai rendelkezéseinek
megfelelően ezek az ellátások továbbra is biztosíthatók. Az igazolás, a munkavállaló [helyes fordítása: az érdekelt] kérelmére,
annak távozása után is kiállítható, ha azt vis maior következtében korábban nem lehetett elkészíteni.
[…]
(3)      Az (1) és (2) bekezdést megfelelően kell alkalmazni a rendelet 22. cikke (1) bekezdése c) pontjának i. alpontjában említett
esetben a természetbeni ellátások biztosítása tekintetében.”
8       Amint az az Európai Közösségek Bizottsága migráns munkavállalók szociális biztonságával foglalkozó igazgatási bizottságának
az 1408/71/EGK és az 574/72/EGK  rendelet végrehajtásához szükséges formanyomtatványok (E 001, E 103 – E 127) mintájáról szóló
[nem hivatalos fordítás], 1993. október 7‑i 153. (94/604/EK) határozatából (HL 1994. L 244., 22. o.) következik, az E 111-es
formanyomtatvány az 1408/71 rendelet 22. cikke (1) bekezdése a) pontja i. alpontjának, míg a E 112 formanyomtatvány ugyanezen
rendelet 22. cikke (1) bekezdése c) pontja i. alpontjának alkalmazásához szükséges.

A spanyol szabályozás
9       Az alapeljárás tényállásának időpontjában hatályos változata szerint a Ley General de la Seguridad Social (Általános törvény
a szociális biztonságról) 102. cikkének (3) bekezdése úgy rendelkezik, hogy „[a]z orvosi ellátás nyújtására köteles szervek
a jogszabályban előírt esetek kivételével nem viselik azokat a költségeket, amelyek akkor merülhetnek fel, amikor a kedvezményezett
a neki javasolt orvosi szolgáltatásoktól eltérő szolgáltatásokat vesz igénybe”.
10     Az 1973. szeptember 14‑i 2575/73 rendelettel módosított 1967. november 16‑i 2766/67 rendelet (a továbbiakban: 2766/67 rendelet)
„Társadalombiztosításon kívüli szolgálatok által nyújtott orvosi ellátások” című 18. cikkének (1) és (4) bekezdése a következőképpen
rendelkezik:
„(1)      Amennyiben a kedvezményezett saját vagy családtagja kezdeményezésére a javasoltaktól eltérő szolgáltatásokat vesz igénybe,
az orvosi ellátás nyújtására köteles szervek – a jelen cikk (3) és (4) bekezdésében előírt esetek kivételével – nem viselik
az így felmerült költségeket.
[…]
(4)      Amennyiben a kedvezményezett a társadalombiztosítás által javasolt orvosi szolgáltatásoktól eltérő szolgáltatásokat sürgős,
életmentő ellátás szükségessége miatt vesz igénybe, kérelmet nyújthat be az orvosi ellátás nyújtására köteles szervhez a felmerült
költségek megtérítése iránt, amely kérelemnek helyt kell adni, ha az e tekintetben elvégzett ellenőrzés eredménye alapján
a megtérítés megalapozott.”

A német szabályozás
11     A Fünftes Buch des Sozialgesetzbuches – Gesetzliche Krankenversicherung (A szociális biztonsági törvénykönyv ötödik könyve
– A betegségbiztosítás törvényi rendszere) 18. §‑a (1) bekezdésének az alapeljárás tényállásának időpontjában hatályos változata
a következőképpen rendelkezik:
„Amennyiben az általánosan elfogadott orvosi ismeretek szerint a betegség kezelése csak külföldön lehetséges, a betegségbiztosítás
részben vagy egészben fedezheti a szükséges kezelés költségeit […]”.

Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
12     A. Keller, aki német állampolgár, az alapeljárás tényállásának időpontjában Spanyolországban lakott, és e tagállam általános
szociális biztonsági rendszeréhez tartozott.
13     Mivel családi okokból Németországba kívánt utazni, A. Keller kérelmet nyújtott be az Insaludhoz, hogy állítsák ki számára
a E 111-es formanyomtatványt, amelyet elutazása előtt megkapott, és amely az 1994. szeptember 15‑e és október 15‑e közötti
időszakra szólt.
14     E tartózkodása alatt A. Kellert beutalták a Kölni Egyetemi Klinikához tartozó, gummersbachi körzeti kórházba (Németország).
Rosszindulatú daganatot diagnosztizáltak nála az orrban, az orrüregben, a szemüregben és a koponyaalapon, amelynek már a koponyaüregen
belülre terjedő része is volt; a betegség olyan súlyos volt, hogy bármelyik pillanatban a beteg halálát okozhatta.
15     Annak érdekében, hogy a betegsége által szükségessé tett orvosi ellátást továbbra is Németországban vehesse igénybe, A. Keller
az E 112-es formanyomtatvány kiállítása iránti kérelmet nyújtott be az Insaludnál. Amint az e szerv 1995. február 23‑i belső
feljegyzéséből kiderül, kiállították a formanyomtatványt az érintett számára, mert súlyos egészségi állapota miatt a Spanyolországba
történő átszállíttatása nem volt ajánlatos. Többszöri meghosszabbítás után e formanyomtatvány érvényességi ideje 1994. október
24‑től 1996. június 21‑ig terjedt.
16     Számos vizsgálatot és a kínálkozó terápiás lehetőségek alapos elemzését követően a Kölni Egyetemi Klinika orvosai úgy vélték,
hogy az A. Kellernél azonnal elvégzendő – életmentő – műtéti beavatkozást, tekintettel annak rendkívüli nehézségére és az
ahhoz szükséges különleges szakértelemre, csak a Zürichi Egyetemi Klinikán (Svájc) lehet elvégezni. Egy fül-orr-gégész jelentése,
amelyet a kérdést előterjesztő bíróság előtt mutattak be, igazolja, hogy ez a magánklinika volt Európában az egyetlen, amely
tudományosan elismert hatékonysággal tudta kezelni A. Keller betegségét.
17     A Kölni Egyetemi Klinika orvosai ezért átszállíttatták A. Kellert a Zürichi Egyetemi Klinikára, ahol az érintett 1994. november
10‑től 25‑ig kórházi ápolásban részesült, és megoperálták, amelynek eredményét kielégítőnek ítélték. Az operációt követően
A. Kellernek 1994. december 15. és 1995. február 22. között sugárkezelésen kellett részt vennie. A kezelés összköltsége 87 030 CHF-et
tett ki, és azt teljes egészében A. Keller fizette.
18     1995. április 26‑án A. Keller kérelmet nyújtott be az Insaludhoz ezen összeg megtérítése végett.
19     E kérelmet az Insalud 1995. augusztus 10‑én elutasította. Az Insalud a Ley General de la Seguridad Social 102. cikkére és
a 2766/67 rendelet 18. cikkének (1) bekezdésére támaszkodva az Insalud határozatának indokolásaképpen azzal érvelt, hogy a
harmadik országban igénybe vett orvosi ellátások költségeinek megtérítéséhez az Insalud előzetes kifejezett engedélyére van
szükség.
20     Az A. Keller által e határozat ellen benyújtott kifogást az Insalud 1995. december 7‑én elutasította.
21     1999. május 3‑án A. Keller ismét kérelmezte a svájci kórházi ellátásával kapcsolatos költségek megtérítését. Ezt a kérelmet
az Insalud Egészségügyi Felügyelete 1999. július 26‑i határozatában elutasította azzal az indokolással, hogy „[…] a betegség,
bár súlyos volt, nem rendelkezett az életmentő sürgősség valamennyi jellemzőjével, amely igazolhatta volna a nemzeti és/vagy
a közösségi állami egészségügy kereteiből való kilépést és a közösségen kívüli magánszektorhoz folyamodást, és hogy a spanyol
igazgatási szervnek nem biztosították azt a lehetőséget, hogy megvizsgálja és felkínálja a beteg betegségének megfelelő kezelési
lehetőségeket”.
22     E határozat ellen A. Keller keresetet nyújtott be a Juzgado de lo Social n°20 de Madridhoz (Spanyolország). Az Insalud 2000. november
2‑i kérelme alapján a jogvitát az Instituto Nacional de la Seguridad Socialra is kiterjesztették, azzal az indokolással, hogy
amennyiben a keresetnek helyt adnak, ez az intézmény köteles megtéríteni az alapeljárásban szóban forgó költségeket.
23     A. Keller 2001. október 30‑án elhunyt. Örökösei folytatták az alapeljárást.
24     A Juzgado de lo Social n°20 de Madrid elsősorban azt a kérdést vizsgálja, vajon az illetékes spanyol intézmény számára jogilag
kötelező‑e az érintett német intézmény által elismert orvosok diagnózisa és választott terápiája.
25     A bíróság másodsorban azt a kérdést vizsgálja, hogy tekintettel az 1408/71 rendelet 3., 19. és 22. cikkében kimondott egyenlő
bánásmód elvére, meg kell‑e téríteni A. Kellernek a Zürichi Egyetemi Klinikán való ápolása költségeit, annak a ténynek a figyelembevételével,
hogy igazolást nyert, hogy a Németországban – ahol A. Keller tartózkodott, amikor kórházi ápolása szükségessé vált – alkalmazandó
jogszabályok értelmében az említett költségeket teljes egészében fedezték volna, ha A. Keller AOK Rheinland (Rajna-vidéki
Általános Egészségbiztosítási Pénztár) tagja lett volna.
26     E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság két, az AOK Rheinland – amelynél A. Keller 1996. március 25‑től biztosítva volt
– által 2000-ben kiállított tanúsítványra hivatkozik. Az első, 2000. május 4‑én kelt, és az eljárás irataihoz csatolt tanúsítványból
kiderül, hogy a német szociális biztonsági intézmény teljes mértékben fedezte annak a műtéti beavatkozásnak és az operációt
követő kezeléseknek a költségeit, amelyeket a daganat kiújulása miatt 1999-ben végeztek el A. Kelleren a Zürichi Egyetemi
Klinikán. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozat szerint a második, 2000. december 22‑i tanúsítványból kiderül, hogy
az A. Keller által a Zürichi Egyetemi Klinikán 1994-ben és 1995-ben igénybe vett orvosi ellátásokkal kapcsolatos költségeket
az AOK Rheinland teljes mértékben fedezte volna, ha A. Keller már akkor ott lett volna biztosított.
27     Ilyen körülmények között a Juzgado de lo Social n° 20 de Madrid úgy határozott, hogy felfüggeszti az eljárást, és előzetes
döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1) Az E 111-es formanyomtatvány és különösen az E 112-es formanyomtatvány, amelyek kiállítását az 1408/71 rendelet 22. cikke
(1) bekezdésének c) pontja és az 574/72 rendelet 22. cikkének (1) és (3) bekezdése írja elő, köti‑e az azokat kiállító illetékes
intézményt (jelen esetben a spanyol szociális biztonsági intézményt) a lakóhely szerinti intézmény (jelen esetben a német
közegészségügyi szolgálatok) diagnózisa vonatkozásában, pontosabban azzal kapcsolatban, hogy a munkavállalónak élete megmentése
érdekében egyedüli terápiás beavatkozásként azonnali műtéti beavatkozásra volt szüksége, és hogy e beavatkozást csak egy harmadik
ország kórházában – nevezetesen Svájcban, a Zürichi Egyetemi Klinikán – lehetett elvégezni oly módon, hogy a lakóhely szerinti
intézmény a munkavállalót e kórházba átszállíttathatja, anélkül hogy az illetékes intézmény megkövetelhetné az említett munkavállaló
azon célból történő visszatérését, hogy az általa szükségesnek tartott orvosi vizsgálatoknak vesse alá, és a betegségének
megfelelő kezelési lehetőségeket kínáljon fel számára?
2) Az egyenlő bánásmód elvét, amelyet az 1408/71 rendelet 3. cikkében rögzítettek, amelynek értelmében a munkavállalókat »[…]
bármely tagállam jogszabályai szerint ugyanolyan kötelezettségek terhelik, és ugyanolyan előnyök illetik [helyes fordítása:
kedvezmények illetik meg], mint az adott tagállam állampolgárait«, együtt olvasva ugyanezen rendelet 19. cikke (1) bekezdésének
a) pontjával és 22. cikke (1) bekezdése [c) pontjának] i. alpontjával, amelynek értelmében a Közösségen belül mozgó munkavállaló
természetbeni ellátásra jogosult, amelyet az illetékes intézmény nevében a lakóhely szerinti tagállam intézménye nyújt az
általa alkalmazott jogszabályoknak megfelelően, mintha a munkavállaló ott lenne biztosított, úgy kell‑e értelmezni, hogy az
illetékes intézmény köteles arra, hogy fedezze az olyan országban végzett orvosi ellátás költségeit, amely nem tagja az Európai
Uniónak, amikor tanúsítvány áll rendelkezésre arról, hogy ha a munkavállaló a lakóhely szerinti intézménynél tag vagy biztosított
lett volna, jogosult lett volna ezen orvosi ellátásokra, és amikor ezek az orvosi ellátások – azaz a sürgős, életveszélyes
esetben magánintézmények által, legyenek azok akár harmadik országokban nyújtott orvosi ellátások – ráadásul az illetékes
állam jogszabályai által előírt ellátások közé tartoznak?”

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

Az elfogadhatóságról
28     Az alapeljárás alperesei először is rámutatnak az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban található, a tényállás leírása
és az első kérdés szövege közötti ellentmondásokra. Szerintük ezen ellentmondások megnehezítik a kérdés megértését és következésképpen
a vonatkozó írásbeli észrevételek megfogalmazását, valamint azt, hogy a Bíróság hasznos választ adjon a kérdést előterjesztő
bíróság számára.
29     Megjegyzendő, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a közösségi jog nemzeti bíróság számára hasznos értelmezésének
szüksége megköveteli, hogy a nemzeti bíróság meghatározza az általa feltett kérdés ténybeli és jogszabályi hátterét, vagy
legalábbis kifejtse azokat a ténybeli körülményeket, amelyeken e kérdés alapul (lásd különösen a C‑72/03. sz., Carbonati Apuani
ügyben 2004. szeptember 9‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑0000. o.] 10. pontját).
30     Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatokban szolgáltatott információknak nemcsak azt kell lehetővé tenniük, hogy a Bíróság
hasznos válaszokat adhasson, hanem arra is lehetőséget kell adniuk, hogy a tagállamok kormányai, valamint más érdekelt felek
– a Bíróság alapokmánya 23. cikkének megfelelően – előterjeszthessék észrevételeiket. A Bíróságra hárul e lehetőség védelmének
biztosítása, tekintettel arra, hogy az említett rendelkezés értelmében az érdekelt feleket csak az előzetes döntéshozatalra
utaló határozatokról értesítik (a C‑67/96. sz. Albany-ügyben 1999. szeptember 21‑én hozott ítélet [EBHT I‑5751. o.] 40. pontja).
31     Jelen esetben az előzetes döntéshozatalra utaló határozat lehetővé teszi annak megértését – mint azt az alapeljárás feleinek
és a tagállamok kormányainak észrevételei tanúsítják –, hogy a kérdést előterjesztő bíróság első kérdése mire vonatkozik,
és mi a jelentősége. E kérdésével az említett bíróság lényegében arra szeretne választ kapni, hogy az E 111-es formanyomtatvány
vagy az E 112-es formanyomtatványnak – az 1408/71 rendelet 22. cikke (1) bekezdése a) pontja i. alpontjának vagy c) pontja
i. alpontjának végrehajtása érdekében – annak az intézmény által történő kiállítása, amelynek az érdekelt tagja (a továbbiakban:
az illetékes intézmény), azt jelenti‑e, hogy ezt az intézményt a műtéti beavatkozás sürgős, életmentő szükségességére vonatkozásában
a biztosított betegségére tekintettel kötik egyrészt azon tagállam egészségügyi szolgálatainak megállapításai, amelyben a
szociális biztosított tartózkodik (a továbbiakban: a tartózkodás helye szerinti tagállam), másrészt köti az e szolgálatok
által meghatározott azon terápiás lehetőség, hogy a biztosítottat olyan állam kórházába szállítsák át, amely nem tagja az
Európai Uniónak.
32     Másodsorban a spanyol kormány azt állítja, hogy –az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban foglaltakkal ellentétben –
A. Kellernek a Zürichi Egyetemi Klinikára történt felvétele nem a Kölni Egyetemi Klinika orvosai által hozott átszállíttatási
döntésen alapul, hanem az érdekelt személyes kezdeményezésén, aki a német orvosok tanácsa ellenére hagyta el a kórházat, ahol
ellátásban részesült. Ebből a spanyol kormány szerint az következik, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelem teljesen
hipotetikus eseten alapul, az alapeljárás tényleges körülményei pedig a közösségi jog értelmezésének semmilyen kérdését nem
vetik fel.
33     E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az EK 234. cikkben említett eljárás keretében, amely a nemzeti bíróságok és a Bíróság
feladatainak világos szétválasztásán alapul, az ügy konkrét tényállásának megítélése a nemzeti bíróság hatáskörébe tartozik.
Ugyancsak kizárólag az ügyben eljáró és határozathozatalra hivatott nemzeti bíróság hatáskörébe tartozik annak megítélése
is, hogy – tekintettel az ügy különleges jellemzőire – ítélete meghozatalához szükségesnek tartja‑e az előzetes döntéshozatalt,
és ha igen, a Bíróságnak feltett kérdései relevánsak-e. Következésképpen, amennyiben a feltett kérdések a közösségi jog értelmezésére
vonatkoznak, a Bíróság – főszabály szerint – köteles határozatot hozni (lásd különösen a C‑326/00. sz. IKA-ügyben 2003. február
25‑én hozott ítélet [EBHT 2003., I‑1703. o.] 27. pontját).
34     Jelen esetben, amint az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban ismertetett tényállásból következik, a nemzeti bíróság
azon a véleményen volt, hogy A. Kellernek a Zürichi Egyetemi Klinikára történt felvétele a Kölni Egyetemi Klinika orvosainak
döntésére vezethető vissza, amely döntést számos vizsgálatot és az érdekelt betegsége alapján szóba jöhető terápiás lehetőségek
alapos elemzését követően hoztak meg. A nemzeti bíróság e tekintetben egy fül-orr-gégész jelentésére támaszkodik, amely igazolja,
hogy a tényállás időpontjában a Zürici Egyetemi Klinika volt Európában az egyetlen, amely a siker valódi esélyével végezhette
el az A. Kellernél diagnosztizált betegség következtében megkívánt speciális műtéti beavatkozást.
35     Ami A. Keller nyilatkozatát illeti, amelyet a spanyol kormány azon állításának alátámasztására nyújtott be, miszerint A. Keller
megerősíti, hogy önként, saját kezdeményezésére és a német orvosok tanácsa ellenére hagyta el a gummersbachi kórházat, az
nem A. Keller Svájcba történt elutazására vonatkozik, hanem A. Kellernek a kórházból való, az egyik családtagjának meglátogatása
céljából történt rövid eltávozására; ez kiderül azon iratok tartalmából, amelyeket A. Keller örökösei a Bíróság írásban feltett
kérdésére benyújtottak; a tárgyaláson az iratok tartalmát nem vitatták.
36     Ezért nem lehet elfogadni a spanyol kormánynak az előzetes döntéshozatal iránti kérelem teljesen hipotetikus jellegére alapozott
érvelését.
37     Harmadsorban az alapeljárás alperesei és a spanyol kormány azzal érvelnek, hogy az 1408/71 és az 574/72 rendelet a jelen esetben
nem alkalmazható, mivel az alapeljárásban szóban forgó orvosi ellátásokat Svájcban nyújtották. Az alapeljárás eldöntése ezért
szerintük nem függ a közösségi jog értelmezésétől, hanem kizárólag a nemzeti jog vonatkozik rá.
38     Rá kell azonban mutatni arra, hogy pusztán az a körülmény, hogy az említett ellátásokat a Közösség területén kívül nyújtották,
nem elégséges e rendeletek alkalmazásának kizárásához, mivel alkalmazhatóságuk meghatározó kritériuma az, hogy az érintett
biztosított kapcsolódjék az egyik tagállam szociális biztonsági rendszeréhez (lásd ebben az értelemben a 300/84. sz. Roosmalen-ügyben
1986. október 23‑án hozott ítélet [EBHT 1986., 3097. o.] 30. pontját, a 82/86. és 103/86. sz., Laborero és Sabato ügyben 1987. július
9‑én hozott ítélet [EBHT 1987., 3401. o.] 25. pontját, valamint a C‑60/93. sz. Aldewereld-ügyben 1994. június 29‑én hozott
ítélet [EBHT 1994., I‑2991. o.] 14. pontját).
39     Jelen esetben A. Keller az alapeljárás tényállásának időpontjában tagja volt a spanyol szociális biztonsági rendszernek, és
rendelkezett az Insalud által az 1408/71 rendelet 22. cikke alapján kiállított formanyomtatványokkal. Következésképpen nem
vonható kétségbe az 1408/71 és az 574/72 rendelet alapeljárásbeli alkalmazhatósága.
40     Az a kérdés, hogy az E 111-es vagy az E 112-es formanyomtatvány illetékes intézmény általi kiállítása azt jelenti‑e, hogy
ez utóbbi köteles viselni a szociális biztosított számára harmadik országban nyújtott orvosi ellátások költségeit, a közösségi
jog rendelkezéseinek értelmezésétől függ, amelyek a kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdések tárgyát képezik.

Az ügy érdeméről
Előzetes megfontolások
41     A feltett kérdések olyan nemzeti jogszabályok összefüggésében vetődnek fel, amelyek szerint a szociális biztosított jogosult
az olyan igénybevett orvosi ellátások költségeinek megtérítésére, amelyeket a nemzeti egészségügyi rendszeren kívüli szolgáltatók
nyújtottak számára anélkül, hogy a nemzeti rendszer illetékes szolgálataitól ezt előzetesen megkérdezte volna, amikor bizonyítást
nyert, hogy sürgős, életmentő ellátásról volt szó.
42     E kérdések megválaszolása előtt meg kell állapítani, hogy annak ellenére, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozat
a német szociális biztonsági intézmény és az ezen intézmény által elismert orvosok megjelölésekor a „lakóhely” szerinti intézményre
utal, tény az, hogy A. Keller az alapeljárás tényállásának időpontjában az illetékes tagállamban, azaz Spanyolországban rendelkezett
lakóhellyel. Amint azt az alapeljárás alperesei kifejtik, A. Keller akkori németországi tartózkodása nem az 1408/71 rendelet
19. cikkében előírt esetnek, hanem az ugyanezen rendelet 22. cikkében említett esetnek felel meg. Ebből az következik, hogy
nem szükséges válaszolni az előzetes döntéshozatal iránti kérelemre annyiban, amennyiben az az 1408/71 rendelet 19. cikke
(1) bekezdése a) pontjának értelmezésére vonatkozik.
Az első kérdésről
43     Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy az E 111-es formanyomtatványnak az illetékes
intézmény általi kiállítása, amely az 1408/71 rendelet 22. cikke (1) bekezdése a) pontja i. alpontjának alkalmazásához szükséges,
vagy az E 112-es formanyomtatvány kiállítása, amely ugyanezen rendelet 22. cikke (1) bekezdése c) pontja i. alpontjának végrehajtásához
szükséges, azt jelenti‑e, hogy az említett intézményt köti a tartózkodás helye szerinti tagállam intézménye által elismert
orvosok azon diagnózisa, amely szerint sürgős, életveszélyes, azonnali műtéti beavatkozást megkövetelő helyzet áll fenn, valamint
ezen orvosok azon döntése, hogy a biztosítottat egy harmadik ország területén levő kórházba szállítsák át azzal az indokolással,
hogy az akkori orvosi ismeretek szerint az az egyetlen olyan intézmény, amelyben a szükséges speciális műtéti beavatkozást
a siker valódi esélyével végezhetik el.
44     Ahhoz hogy e kérdésre válaszolni lehessen, az 1408/71 rendelet 22. cikkének célkitűzésére kell hivatkozni – amint azt indítványának
15–17. pontjában a főtanácsnok is javasolta –, valamint az E 111-es és az E 112‑es formanyomtatványoknak az e cikk által létrehozott
rendszerben betöltött funkciójára.
45     E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az 1408/71 rendelet  22. cikke az EK‑Szerződés általános célkitűzéseinek keretében
azon intézkedések közé tartozik, amelyeknek célja az, hogy azoknak a munkavállalóknak, akik valamely tagállam állampolgárai,
lehetővé tegye, hogy az e rendelkezésben előírt feltételek szerint természetbeni ellátásokban részesüljenek, tekintet nélkül
arra, hogy melyik nemzeti intézménynél vannak biztosítva, illetve hogy hol van a lakóhelyük (a C‑156/01. sz., Van der Duin
és ANOZ Zorgverzekeringen ügyben 2003. július 3‑án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑7045. o.] 50. pontja).
46     Az 1408/71 rendelet 22. cikke az egyik tagállam jogszabályai szerint biztosított azon személy számára, akinek egészségi állapota
azonnali orvosi ellátás igénybevételét teszi szükségessé a valamely másik tagállamban történő tartózkodás során, illetve azon
személy számára, aki az illetékes hatóság által kiállított olyan engedéllyel rendelkezik, amely alapján e személy másik tagállam
területére utazhat az egészségi állapotának megfelelő ellátás igénybevétele céljából, az utóbbi tagállam jogszabályai szerint
biztosítottakéval megegyező kedvező költségtérítési feltételek mellett történő hozzáférés garantálásával hozzájárul a biztosítottak
szabad mozgásának és a tagállamok közötti, határokon átnyúló orvosi szolgáltatások nyújtásának előmozdításához (lásd a C‑368/98. sz.,
Vanbraekel és társai ügyben 2001. július 12‑én hozott ítélet [EBHT 2001., I‑5363. o.] 32. pontját és a C‑56/01. sz. Inizan-ügyben
2003. október 23‑án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑12403. o.] 21. pontját).
47     Amint azt írásbeli észrevételeiben a holland kormány megjegyezte, az 1408/71 rendelet 22. cikke (1) bekezdése a) pontja i. alpontja
és c) pontja i. alpontja célkitűzésének megvalósítása az illetékes intézmény és a tartózkodási hely szerinti tagállam intézménye
felelősségének megosztásán alapul.
48     Ugyanis az 1408/71 rendelet 22. cikkének szövege értelmében egyrészt az illetékes intézmény feladata, hogy az e cikk (1) bekezdésének
c) pontja szerinti esetben döntsön azon engedély megadásáról, amely lehetővé teszi, hogy a szociális biztosított orvosi célból
másik tagállamba utazhasson, továbbá hogy nemzeti jogszabályainak megfelelően meghatározza a tartózkodás helye szerinti tagállamban
nyújtott ellátások időtartamát, és viselje az említett ellátások költségeit. Másrészt a tartózkodás helye szerinti tagállam
intézményének feladata ezen ellátások nyújtása – az általa alkalmazandó jogszabályok rendelkezései szerint –, és ezt úgy kell
tennie, mintha az érintett szociális biztosított az általa biztosított személyek egyike lenne.
49     Ebben az összefüggésben az E 111-es és E 112-es formanyomtatványok célja az, hogy garantálják a tartózkodás helye szerinti
tagállam intézményének és az ezen intézmény által elismert orvosoknak, hogy e formanyomtatványok birtokosa – a formanyomtatványban
meghatározott időtartam alatt – ebben a tagállamban jogosult ellátások igénybevételére, és ezek költségeit az illetékes intézmény
fogja viselni.
50     A felelősség megosztásának ezen szabályából – az orvosi oklevelek, bizonyítványok és képesítés megszerzéséről szóló egyéb
tanúsítványok kölcsönös elismeréséről szóló közösségi intézkedésekkel (lásd e tekintetben a C‑120/95. sz. Decker-ügyben 1998. április
28‑án hozott ítélet [EBHT 1998., I‑1831. o.] 42. pontját és a C‑158/96. sz. Kohll-ügyben 1998. április 28‑án hozott ítélet
[EBHT 1998., I‑1931. o.] 47. és 48. pontját) összefüggésben – az következik, hogy amint az illetékes intézmény az E 111-es
vagy az E 112-es formanyomtatvány kiállításával hozzájárulását adta, hogy egyik szociális biztosítottja, akire az 1408/71
rendelet 22. cikkének (1) bekezdésében előírt eset vonatkozik, az illetékes tagállamon kívül részesüljön orvosi ellátásban,
a tartózkodási hely szerinti tagállam által elismert orvosokra hagyatkozik, akik feladatuk keretén belül járnak el, és akiknek
az érdekeltet ez utóbbi államban el kell látniuk, valamint köteles elfogadni és elismerni az ezen orvosok által tett megállapításokat
és választott terápiát, úgy tekintve, mintha a biztosítottat az illetékes tagállamban elismert orvosok látták volna el, kivéve
ha esetleg visszaélésszerű magatartás történt (a lakóhely vagy a tartózkodási hely szerinti tagállam intézménye által az 574/72
rendelet 18. cikkének megfelelően elvégzett, a szociális biztosított keresőképtelenségének orvosi megállapításával összefüggésben
lásd a C‑206/94. sz. Paletta-ügyben 1996. május 2‑án hozott ítélet [EBHT 1996., I‑2357. o.] 24–28. pontját).
51     Az 1408/71 rendelet 22. cikke (1) bekezdésének a) pontjában említett esetben nyilvánvalóan a tartózkodás helye szerinti tagállamban
letelepedett orvosok képesek a leginkább arra, hogy megítéljék az érdekelt egészségi állapotát és az annak alapján szükséges
azonnali beavatkozást. Az 1408/71 rendelet 22. cikke (1) bekezdésének c) pontjában előírt esetben az illetékes intézmény által
kiállított engedély azt jelenti, hogy az említett intézmény annak érvényességi ideje alatt bizalmat ad egyrészt azon tagállam
intézményének, amely tagállam vonatkozásában megengedte a biztosítottnak, hogy orvosi célból ott tartózkodjon, másrészt az
ottani intézmény által elismert orvosoknak.
52     Fontos rámutatni e tekintetben arra, hogy – amint arról a Bíróság a szolgáltatásnyújtás szabadsága terén határozott – a más
tagállamokban letelepedett orvosokat olyannak kell tekinteni, mint akik a belföldön letelepedett orvosokkal egyenértékű szakmai
biztosítékokat nyújtanak (lásd Kohll-ügyben hozott ítélet [hivatkozás fent] 48. pontját).
53     A fentiek figyelembevételével meg kell állapítani, hogy azt az illetékes intézményt, amely az E 111-es vagy az E 112-es formanyomtatvány
kiállításával hozzájárult ahhoz, hogy valamely szociális biztosítottja az illetékes tagállamon kívül vegyen igénybe orvosi
ellátást, kötik a tartózkodási hely szerinti tagállam intézménye által elismert orvosok által tett, a sürgős, életmentő ellátás
szükségességére vonatkozó megállapítások (az 1408/71 rendelet 19. cikke és az 574/72 rendelet 18. cikke összefüggésében lásd
a 22/86. sz. Rindone-ügyben 1987. március 12‑én hozott ítélet [EBHT 1987., 1339. o.], 9–14. pontját, valamint a C‑45/90. sz.
Paletta-ügyben 1992. június 3‑án hozott ítélet [EBHT 1992., I‑3423. o.] 28. pontját).
54     Ugyanígy kötik az illetékes intézményt az említett orvosok által a megállapításaik és az akkori orvosi ismeretek alapján választott
terápia, ideértve azt az esetet is, amikor ez a választás abban áll, hogy az érdekeltet valamely másik államba szállítják
át annak érdekében, hogy ott igénybe vehesse a betegsége miatt megkövetelt sürgős kezelést, amelyet a tartózkodás helye szerinti
tagállamban letelepedett orvosok nem tudnak számára nyújtani.
55     Amint azt indítványának 23. pontjában a főtanácsnok kifejtette, az ilyen megállapításoknak és döntéseknek az illetékes intézmény
vonatkozásában fennálló kötelező ereje szempontjából nincs jelentősége annak, hogy az az állam, ahová az érdekeltet ezen orvosok
döntése alapján át kell szállítani, nem tagja az Európai Uniónak, mivel az így választott terápia – az ezen ítélet 47–52. pontjában
kifejtett megfontolások fényében – a tartózkodás helye szerinti tagállam intézménye által elismert orvosok és ezen intézmény
hatáskörébe tartozik.
56     Ilyen körülmények között, és amint azt az alapeljárás alperesei írásbeli észrevételeikben maguk is elismerték, nem lehet az
E 111-es vagy az E 112-es formanyomtatvánnyal rendelkező érdekelttől megkövetelni, hogy visszatérjen az illetékes tagállamba
abból a célból, hogy ott orvosi vizsgálatnak vesse alá magát, amikor a tartózkodás helye szerinti tagállam intézménye által
elismert orvosok azon a véleményen vannak, hogy egészségi állapota sürgős, életmentő ellátást kíván (lásd ebben az értelemben
a Rindone-ügyben hozott ítélet [hivatkozás fent] 21. pontját).
57     Egyébiránt nem helytálló az – az alapeljárás alperesei által képviselt – álláspont, hogy a tartózkodás helye szerinti tagállam
intézménye által elismert orvosok megállapításait és terápiás döntéseit az illetékes intézménynek jóváhagyás végett elő kell
terjeszteni. Ez a feltételezés ugyanis arra vezetne, hogy nem ismernénk el a felelősség megosztásának szabályát, amelyen az
1408/71 rendelet 22. cikke (1) bekezdése a) pontjának i. alpontja és c) pontjának i. alpontja alapul, valamint az orvosok
szakmai alkalmassága kölcsönös elismerésének elvét, és ez ellentétes lenne a sürgős, életmentő ellátást igénylő beteg érdekével.
58     E tekintetben fontos kiemelni – amint azt A. Keller tette az alapeljárás során, valamint a holland kormány az írásos észrevételeiben
–, hogy a szociális biztosítottat, ha az illetékes tagállamtól eltérő tagállamban tartózkodik, az olyan pénzbeli ellátások
engedélyezéséhez, mint az 1408/71 rendelet 22. cikke (1) bekezdése a) pontjának ii. alpontja alapján fizetett járadék, az
illetékes intézmény az 574/72 rendelet 18. cikke (5) bekezdésének megfelelően kötelezheti olyan felülvizsgálatra, amelyet
az ezen intézmény által kiválasztott orvos végez el; az említett intézmény azonban az 1408/71 rendelet 22. cikke (1) bekezdése
a) pontjának i. alpontjában és c) pontjának i. alpontjában említett természetbeni ellátások esetében nem jogosult ilyen felülvizsgálatra.
59     A spanyol kormány előadja, hogy mivel az 1408/71 rendelet 22. cikke (1) bekezdése c) pontjában említett engedély célja az,
hogy lehetővé tegye az érdekeltnek, hogy valamely másik tagállamba utazzon annak érdekében, hogy „ott az állapotának megfelelő
ellátást vegyen igénybe”, az E 112-es nyomtatvánnyal rendelkező szociális biztosított – ugyanezen bekezdés c) pontjának i. alpontja
alapján fennálló – joga kizárólag a formanyomtatványban megjelölt azon tagállamban nyújtott ellátásokra vonatkozik, ahová
az illetékes intézmény engedélyezte az e célból történő utazást, kizárva minden olyan ellátást, amelyet más államban nyújtanak
számára.
60     Ha azonban a biztosítottnak az abban a tagállamban történő kezelése során, ahová az illetékes intézmény engedélyével orvosi
célból utazott, kiderül, hogy a diagnosztizált betegség olyan sürgős, életmentő ellátást követel meg, amelyről az említett
állam intézménye által elismert orvosoknak – az akkori orvosi ismeretekre tekintettel – az a véleménye, hogy azt csak valamely
más, e tagállamon kívüli állam területén található kórházban tudják nyújtani, az 1408/71 rendelet 22. cikke (1) bekezdése
c) pontjának i. alpontját úgy kell értelmezni, hogy a biztosítottnak a tartózkodás helye szerinti tagállam intézménye által
természetben nyújtott ellátásokra fennálló joga az e kórházban nyújtott ellátásra is kiterjed, feltéve hogy ez az intézmény
az általa alkalmazott jogszabályok szerint a nála biztosított személyeknek köteles biztosítani az ilyen ellátásnak megfelelő
természetbeni ellátást.
61     Az alapeljárás alperesei azzal érvelnek, hogy a kórházi kínálat tervezésének és megszervezésének célkitűzését veszélyeztetné,
ha a szociális biztosítottaknak megengednék, hogy bármely állam – ideértve a harmadik országokat is – egészségügyi szolgáltatásaihoz
szabadon hozzáférjenek.
62     Jóllehet a Bíróság valóban úgy határozott, hogy az ilyen cél igazolhatja, hogy az illetékes államon kívüli kórházi ellátás
költségeinek az illetékes intézmény általi fedezését ezen intézmény előzetes engedélyétől tegyék függővé (lásd a C‑157/99. sz.,
Smits és Peerbooms ügyben 2001. július 12‑én hozott ítélet [EBHT 2001., I‑5473. o.] 76–80. pontját és a C‑385/99. sz., Müller-Fauré
és van Riet ügyben 2003. május 13‑án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑4509. o.] 76–82. pontját), az e célhoz kapcsolódó megfontolások
viszont nem helytállóak, ha az illetékes intézmény az E 111-es vagy az E 112-es formanyomtatvány kiállításával pontosan ahhoz
járult hozzá, hogy biztosítottjainak egyike az illetékes tagállamon kívül vegyen igénybe kórházi ellátást.
63     A fentiekre tekintettel az első kérdésre a következő választ kell adni:
–       Az 1408/71 rendelet 22. cikke (1) bekezdése a) pontjának i. alpontját és c) pontjának i. alpontját, valamint az 574/72 rendelet
22. cikkének (1) és (3) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azt az illetékes intézményt, amely az E 111-es vagy az E 112-es
formanyomtatvány kiállításával hozzájárult ahhoz, hogy szociális biztosítottjainak egyike az illetékes tagállamon kívüli tagállamban
vegyen igénybe orvosi ellátást, kötik a tartózkodás helye szerinti tagállam intézménye által elismert orvosok által a formanyomtatvány
érvényességi ideje alatt tett, a sürgős, életmentő ellátás szükségességére vonatkozó megállapítások, valamint az ugyanezen
időtartam alatt az említett megállapítások és az akkori orvosi ismeretek alapján hozott azon döntés, hogy az érdekeltet valamely
másik állam kórházába szállítsák át, még akkor is, ha ez a másik állam harmadik ország. Az 1408/71 rendelet 22. cikke (1) bekezdése
a) pontjának i. alpontja és c) pontjának i. alpontja szerint az ilyen esetben azonban a biztosítottnak az illetékes intézmény
nevében nyújtott természetbeni ellátásokra fennálló joga attól a feltételtől függ, hogy a tartózkodás helye szerinti intézmény
– az általa alkalmazott jogszabályok szerint – a nála biztosított személyeknek köteles‑e biztosítani az ilyen ellátásnak megfelelő
természetbeni ellátást.
–       Ilyen körülmények között az illetékes intézmény nem jogosult sem arra, hogy az érdekelttől megkövetelje az illetékes tagállamba
történő visszatérést abból a célból, hogy ott orvosi vizsgálatnak vesse alá magát, sem arra, hogy az érdekeltet a tartózkodás
helye szerinti tagállamban vizsgáltassa meg, sem pedig arra, hogy a fent említett megállapításokat és döntéseket a saját jóváhagyásától
tegye függővé.
A második kérdésről
64     Második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kéri a Bíróságtól, hogy állapítsa meg azon költségek fedezésének
feltételeit és részletes szabályait, amelyek a valamely harmadik országban – az előző pontban említett körülmények között
– igénybe vett orvosi ellátással kapcsolatosak.
65     E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az 1408/71 rendelet 22. cikke (1) bekezdésének i. alpontja szerint az a biztosított,
akire az ugyanezen bekezdés a) és c) pontjában leírt eset vonatkozik, az illetékes intézmény által meghatározott időtartam
alatt annak nevében főszabály szerint jogosult a tartózkodás helye szerinti tagállam intézménye által nyújtott természetbeni
ellátások igénybevételére – az utóbbi intézmény által alkalmazott jogszabályok szerint –, úgy mintha ott lenne biztosított
(lásd a Vanbraekel és társai ügyben hozott ítélet 32. pontját és az Inizan-ügyben hozott ítélet 20. pontját [hivatkozások
fent]).
66     A szociális biztosítottnak ily módon biztosított jog következésképpen azt jelenti, hogy a nyújtott ellátások költségeit először
a tartózkodás helye szerinti tagállam intézménye fedezi az általa alkalmazott jogszabályok szerint azzal a feltétellel, hogy
ezeket az illetékes intézmény később – az 1408/71 rendelet 36. cikkében előírt feltételek szerint – megtéríti a tartózkodás
helye szerinti tagállam intézményének (lásd a Vanbraekel és társai ügyben hozott ítélet 33. pontját és az Inizan-ügyben hozott
ítélet 20., 22. és 23. pontját [hivatkozások fent]).
67     Abban az esetben, ha a tartózkodás helye szerinti tagállam intézménye által elismert orvosok – a meglévő orvosi ismereteik
alapján – sürgős, életmentő okból úgy döntöttek, hogy a biztosítottat egy harmadik ország területén található kórházba szállíttatják
át, az 1408/71 rendelet 22. cikke (1) bekezdése a) pontjának i. alpontját és c) pontjának i. alpontját úgy kell értelmezni,
hogy ennek alapján – amennyiben a tartózkodás helye szerinti tagállam intézményének semmilyen oka nincs arra, hogy kételkedjék
ezen orvosi döntés megalapozottságában – az intézménynek az utóbbi államban nyújtott ellátásokat az általa alkalmazott jogszabályok
szerint kell megtérítenie, éspedig ugyanolyan feltételekkel, mint az e jogszabályok hatálya alá tartozó szociális biztosítottak
esetében. Amennyiben olyan ellátásokról van szó, amelyek szerepelnek az illetékes tagállam jogszabályai által előírt ellátások
között, az illetékes intézmény feladata, hogy az 1408/71 rendelet 36. cikkében előírt feltételek szerint az így nyújtott ellátások
költségeit megtérítse a tartózkodás helye szerinti tagállam intézményének.
68     Ami az alapeljárás alpereseinek azon érveit illeti, amelyek a szociális biztonsági kiadások ellenőrzés alatt tartásának szükségességén
alapulnak, rá kell mutatni arra, hogy az a körülmény, hogy az orvosi ellátást a tartózkodás helye szerinti tagállamon kívül
nyújtják, az illetékes intézményt nem hozza más helyzetbe, mintha ugyanazt az ellátást e tagállam területén nyújtották volna,
mivel az alkalmazandó jogszabályok és a térítés azokból adódó esetleges korlátai mindkét esetben a tartózkodás helye szerinti
tagállam jogszabályai, illetve korlátai (lásd értelemszerűen a Decker-ügyben hozott ítélet 38–40. pontját és a Kohll-ügyben
hozott ítélet 40–42. pontját [hivatkozások fent]).
69     Ezenkívül azt is hozzá kell tenni, hogy a szóban forgó közösségi rendelkezések hatékony érvényesülése, csakúgy mint e rendelkezések
szelleme szükségszerűen azon értelmezés irányába mutatnak, hogy mivel megállapítást nyert, hogy az érintett személy jogosult
lett volna arra, hogy a harmadik országban igénybe vett orvosi ellátás költségeit a tartózkodás helye szerinti tagállam intézménye
fedezze (lásd e tekintetben a jelen ítélet 25. és 26. pontját), és hogy ez az ellátás szerepel az illetékes tagállam jogszabályai
által előírt ellátások között, az illetékes intézmény köteles közvetlenül az említett személynek vagy jogutódainak megtéríteni
ezen ellátás költségeit oly módon, hogy annak mértéke megegyezzék azzal, amelyben ez a személy akkor részesült volna, ha az
1408/71 rendelet 22. cikke (1) bekezdése a) pontja i. alpontjának és c) pontja i. alpontjának rendelkezéseit alkalmazták volna
(lásd ebben az értelemben a Vanbraekel és társai ügyben hozott ítélet 34. pontját, és az IKA-ügyben hozott ítélet 61. pontját
[hivatkozások fent]).
70     A fentiekre tekintettel a második kérdésre a következő választ kell adni:
–       Amennyiben a tartózkodás helye szerinti tagállam intézménye által elismert orvosok – a meglévő orvosi ismereteik alapján –
sürgős, életmentő okból úgy döntöttek, hogy a biztosítottat egy harmadik ország területén található kórházba szállíttatják
át, az 1408/71 rendelet 22. cikke (1) bekezdése a) pontjának i. alpontját és c) pontjának i. alpontját úgy kell értelmezni,
hogy az ez utóbbi államban nyújtott ellátás költségeit ennek az intézménynek az általa alkalmazott jogszabályok szerint kell
fedeznie, éspedig ugyanolyan feltételekkel, mint amelyeket az e jogszabályok hatálya alá tartozó szociális biztosítottak esetében
alkalmaznak. Amennyiben olyan ellátásokról van szó, amelyek szerepelnek az illetékes tagállam jogszabályai által előírt ellátások
között, az illetékes intézmény feladata, hogy az 1408/71 rendelet 36. cikkében előírt feltételek szerint az így nyújtott ellátások
költségeit megtérítse a tartózkodás helye szerinti tagállam intézményének.
–       Mivel a harmadik ország kórházában igénybe vett orvosi ellátás költségeit a tartózkodás helye szerinti tagállam intézménye
nem térítette meg, de megállapítást nyert, hogy az érintett személy jogosult lett volna rá, és hogy az említett ellátások
szerepelnek az illetékes tagállam jogszabályai által előírt ellátások között, az illetékes intézmény köteles e személynek
vagy jogutódainak megtéríteni ezen ellátások költségeit, oly módon, hogy annak mértéke megegyezzék azzal, amelyben ez a személy
akkor részesült volna, ha az 1408/71 rendelet 22. cikke (1) bekezdése a) pontja i. alpontjának és c) pontja i. alpontjának
rendelkezéseit alkalmazták volna.
71     Ilyen körülmények között nem szükséges válaszolni az előzetes döntéshozatal iránti kérelemre annyiban, amennyiben az az 1408/71
rendelet 3. cikkének értelmezésére vonatkozik.

A költségekről
72     Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a nemzeti bíróság előtt folyamatban lévő ügy egy szakaszát
képezi, ez utóbbi bíróság dönt a költségek viseléséről. A Bíróság elé terjesztett észrevételekkel kapcsolatban felmerült költségek,
az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:
1)
A szociális biztonsági rendszereknek a Közösségen belül mozgó munkavállalókra és önálló vállalkozókra, valamint családtagjaikra
történő alkalmazásáról szóló, 1971. június 14‑i 1408/71/EGK tanácsi rendelet 22. cikke (1) bekezdése a) pontjának i. alpontját
és c) pontjának i. alpontját, valamint az 1983. június 2‑i 2001/83/EGK tanácsi rendelettel módosított és naprakésszé tett,
az 1408/71/EGK rendelet végrehajtására vonatkozó szabályok megállapításáról szóló, 1972. március 21‑i 574/72/EGK tanácsi rendelet
22. cikkének (1) és (3) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azt az illetékes intézményt, amely az E 111-es vagy az E 112-es
formanyomtatvány kiállításával hozzájárult ahhoz, hogy szociális biztosítottjainak egyike az illetékes tagállamon kívüli tagállamban
vegyen igénybe orvosi ellátást, kötik a tartózkodás helye szerinti tagállam intézménye által elismert orvosok által a formanyomtatvány
érvényességi ideje alatt tett, a sürgős, életmentő kezelés szükségességére vonatkozó megállapítások, valamint az ugyanezen
időtartam alatt az említett megállapítások és az akkori orvosi ismeretek alapján hozott azon döntés, hogy az érdekeltet valamely
másik állam kórházába szállítsák át, még akkor is, ha ez a másik állam harmadik ország. Az 1408/71 rendelet 22. cikke (1) bekezdése
a) pontjának i. alpontja és c) pontjának i. alpontja szerint az ilyen esetben azonban a biztosítottnak az illetékes intézmény
nevében nyújtott természetbeni ellátásokra fennálló joga attól a feltételtől függ, hogy a tartózkodás helye szerinti intézmény
– az általa alkalmazott jogszabályok szerint – a nála biztosított személyeknek köteles-e biztosítani az ilyen ellátásnak megfelelő
természetbeni ellátást.
Ilyen körülmények között az illetékes intézmény nem jogosult sem arra, hogy az érdekelttől megkövetelje az illetékes tagállamba
történő visszatérést abból a célból, hogy ott orvosi vizsgálatnak vesse alá magát, sem arra, hogy az érdekeltet a tartózkodás
helye szerinti tagállamban vizsgáltassa meg, sem pedig arra, hogy a fent említett megállapításokat és döntéseket a saját jóváhagyásától
tegye függővé.
2)
Amennyiben a tartózkodás helye szerinti tagállam intézménye által elismert orvosok – a meglévő orvosi ismereteik alapján –
sürgős, életmentő okból úgy döntöttek, hogy a biztosítottat egy harmadik ország területén található kórházba szállíttatják
át, az 1408/71 rendelet 22. cikke (1) bekezdése a) pontjának i. alpontját és c) pontjának i. alpontját úgy kell értelmezni,
hogy ennek az intézménynek az utóbbi államban nyújtott ellátás költségeit az általa alkalmazott jogszabályok szerint kell
fedeznie, éspedig ugyanolyan feltételekkel, mint amelyeket az e jogszabályok hatálya alá tartozó szociális biztosítottak esetében
alkalmaznak. Amennyiben olyan ellátásokról van szó, amelyek szerepelnek az illetékes tagállam jogszabályai által előírt ellátások
között, az illetékes intézmény feladata, hogy az 1408/71 rendelet 36. cikkében előírt feltételek szerint az így nyújtott ellátások
költségeit megtérítse a tartózkodás helye szerinti tagállam intézményének.
Mivel a harmadik ország kórházában igénybe vett orvosi ellátás költségeit a tartózkodás helye szerinti tagállam intézménye
nem térítette meg, de megállapítást nyert, hogy az érintett személy jogosult lett volna rá, és hogy az említett ellátások
szerepelnek az illetékes tagállam jogszabályai által előírt ellátások között, az illetékes intézmény köteles e személynek
vagy jogutódainak megtéríteni ezen ellátások költségeit, oly módon, hogy annak mértéke megegyezzen azzal, amelyben ez a személy
akkor részesült volna, ha az 1408/71 rendelet 22. cikke (1) bekezdése a) pontja i. alpontjának és c) pontja i. alpontjának
rendelkezéseit alkalmazták volna.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: spanyol.