CELEX: 62002TJ0043
Kilpailu
Kartellit tai muut yhteisjärjestelyt
Sitruunahappo
EY 81 artikla
Sakko
Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta
Tytäryhtiön vastuuseen joutuminen toiminnasta
Legaliteettiperiaate
Sakkojen määrän laskennasta annetut suuntaviivat
Suhteellisuusperiaate
Ne bis in idem -periaate
Oikeus tutustua asiakirjavihkoon

Tosiseikat
1       Kantaja, Jungbunzlauer AG (jäljempänä Jungbunzlauer tai kantaja), on perustettu 1993, ja sen omistaa kokonaan holdingyhtiö
Jungbunzlauer Holding AG, jonka omistaa holdingyhtiö Montana AG (jäljempänä myös Jungbunzlauer-konserni). Yhdysvalloissa konsernia
edustaa Jungbunzlauer International AG, joka on Jungbunzlauer-konsernin tytäryhtiö. Konsernin pääkonttori sijaitsee Jungbunzlauerin
tiloissa Baselissa (Sveitsi). Ennen vuotta 1993 koko konsernia johti Jungbunzlauer GmbH, jonka pääkonttori sijaitsi Wienissä
(Itävalta).
2       Jungbunzlauer-konserni on keskittynyt elintarvike- ja juomateollisuudessa, lääke- ja kosmetiikkateollisuudessa sekä monilla
muilla teollisuudenaloilla käytettyjen aineiden valmistukseen ja markkinointiin. Se on yksi maailman johtavia sitruunahapon
valmistajia.
3       Sitruunahappo on maailman eniten käytetty happamuudensäätö- ja säilöntäaine. On olemassa erilaisia sitruunahappotyyppejä,
joita käytetään monenlaisiin käyttötarkoituksiin, erityisesti elintarvikkeissa ja juomissa, kotitalouspesuaineissa ja puhdistusaineissa,
lääkevalmisteissa ja kosmetiikassa sekä eri teollisissa prosesseissa.
4       Vuonna 1995 sitruunahapon maailmanlaajuinen myynti oli noin 894,72 miljoonaa euroa ja Euroopan talousalueella (ETA) toteutettu
myynti noin 323,69 miljoonaa euroa. Vuonna 1996 sitruunahapon maailmanmarkkinoiden markkinaosuuksista noin 60 prosenttia oli
käsiteltävänä olevan kanteen kohteena olevan päätöksen viiden adressaatin hallussa, joita ovat Jungbunzlauerin lisäksi F.
Hoffmann-La Roche AG (jäljempänä HLR), Archer Daniels Midland Co. (jäljempänä ADM), Haarmann & Reimer Corp. (jäljempänä H&R),
joka kuuluu Bayer AG -konserniin (jäljempänä Bayer), ja Cerestar Bioproducts BV (jäljempänä Cerestar), joita kutsutaan yhteisesti
osapuoliksi.
5       Yhdysvaltain oikeusministeriö ilmoitti komissiolle elokuussa 1995, että sitruunahappomarkkinoilla oli aloitettu tutkimus.
Lokakuun 1996 ja kesäkuun 1998 välisenä aikana kaikki osapuolet, mukaan lukien Jungbunzlauer International AG, tunnustivat
osallistuneensa kartelliin. Yhdysvaltain oikeusministeriön kanssa tehdyn sopimuksen perusteella Yhdysvaltain viranomaiset
määräsivät näille yrityksille sakkoja. Lisäksi tietyt syytteen saaneet johtohenkilöt määrättiin henkilökohtaisesti maksamaan
sakkoja. Myös Kanadassa toteutettiin tutkimuksia, joiden yhteydessä tietyille näistä yrityksistä, joiden joukossa oli Jungbunzlauer
International AG, määrättiin sakkoja.
6       Komissio lähetti 6.8.1997 6 päivänä helmikuuta 1962 annetun neuvoston asetuksen N:o 17 (perustamissopimuksen [81] ja [82]
artiklan ensimmäinen täytäntöönpanoasetus) (EYVL 1962, 13, s. 204) 11 artiklan mukaisen tietojensaantipyynnön Euroopan yhteisön
neljälle suurimmalle sitruunahapon tuottajalle, joiden joukossa oli Jungbunzlauer GmbH. Tammikuussa 1998 komissio lähetti
tietojensaantipyyntöjä myös yhteisön suurimmille sitruunahapon ostajille ja kesä- ja heinäkuussa 1998 se lähetti vielä lisää
tietojensaantipyyntöjä yhteisön suurimmille sitruunahapon tuottajille.
7       Sen jälkeen, kun Cerestarille oli lähetetty ensimmäinen tietojensaantipyyntö heinäkuussa 1998, Cerestar otti yhteyttä komissioon
ja ilmoitti 29.10.1998 pidetyn kokouksen aikana haluavansa tehdä yhteistyötä komission kanssa sakkojen määräämättä jättämisestä
tai lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa 18.7.1996 annetun komission tiedonannon (EYVL C 207, s. 4; jäljempänä yhteistyötiedonanto)
mukaisesti. Samassa tilaisuudessa Cerestar esitti suullisen selvityksen kartellitoiminnasta, johon se oli osallistunut. Cerestar
lähetti komissiolle 25.3.1999 kirjallisen lausunnon, jossa se vahvisti tässä kokouksessa suullisesti antamansa tiedot.
8       Komissio osoitti Jungbunzlauerille 28.7.1998 päivätyllä kirjeellä uuden tietojensaantipyynnön, johon tämä vastasi 28.9.1998
päivätyllä kirjeellä.
9       ADM ilmoitti 11.12.1998 pidetyssä kokouksessa olevansa halukas yhteistyöhön komission kanssa ja esitti suullisen selvityksen
kilpailua rajoittavasta toiminnasta, jossa se oli ollut osallisena. ADM vahvisti suullisen lausuntonsa 15.1.1999 päivätyllä
kirjeellä.
10     Komissio lähetti 3.3.1999 täydentävän tietojensaantipyynnön HLR:lle, Jungbunzlauerille ja Cerestarille.
11     Bayer toimitti 28.4.1999 H & R:n nimissä, kantaja toimitti 21.5.1999 ja HLR toimitti 28.7.1999 lausunnon yhteistyötiedonannon
nojalla.
12     Komissio osoitti saamiensa tietojen perusteella 28.3.2000 väitetiedoksiannon kantajalle ja muille osapuolille EY 81 artiklan
1 kohdan ja ETA:sta tehdyn sopimuksen (jäljempänä ETA-sopimus) 53 artiklan 1 kohdan rikkomisen vuoksi. Kantaja ja muut osapuolet
lähettivät kirjalliset huomautuksensa vastaukseksi komission väitteisiin. Yksikään niistä ei pyytänyt suullista käsittelyä
eikä kiistänyt väitetiedoksiannossa esitettyjen tosiseikkojen paikkansapitävyyttä.
13     Jungbunzlauer GmbH esitti komissiolle 11.4.2001 osoittamassaan kirjeessä joitakin huomioita käynnissä olevasta menettelystä.
14     Komissio lähetti 27.7.2001 täydentävän tietojensaantipyynnön kantajalle sekä muille osapuolille. Kantaja vastasi omissa nimissään
ja Jungbunzlauer GmbH:n nimissä 3.8.2001 päivätyllä kirjeellä.
15     Komissio teki 5.12.2001 päätöksen 2002/742/EY EY:n perustamissopimuksen 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan soveltamisesta
(Asia COMP/E-1/36.604 – sitruunahappo) (jäljempänä päätös). Päätös annettiin kantajalle tiedoksi 18.12.2001 päivätyllä kirjeellä.
16     Päätös sisältää erityisesti seuraavat säännökset:
”1 artikla
[ADM], [Cerestar], [HLR], [H & R] ja [kantaja] ovat rikkoneet perustamissopimuksen 81 artiklan 1 kohtaa ja ETA-sopimuksen
53 artiklan 1 kohtaa osallistumalla jatkuvasti yritysten välisiin sopimuksiin ja/tai yritysten yhdenmukaistettuihin menettelytapoihin
sitruunahappoalalla.
Rikkominen on kestänyt:
–       [ADM:n], [HLR:n], [H & R:n] ja [kantajan] tapauksessa maaliskuusta 1991 toukokuuhun 1995;
–       [Cerestarin] tapauksessa toukokuusta 1992 toukokuuhun 1995.
– –
3 artikla
Edellä 1 artiklassa mainituille yrityksille määrätään seuraavat sakot:
a)      [ADM]: 39,69 miljoonaa euroa
b)      [Cerestar]: 170 000 euroa
c)      [HLR]: 63,5 miljoonaa euroa
d)      [H & R]: 14,22 miljoonaa euroa
e)      [Kantaja]: 17,64 miljoonaa euroa.”
17     Päätöksen 80–84 perustelukappaleessa komissio totesi, että kartelli käsitti myyntikiintiöiden jakamisen jäsenten kesken ja
niissä pysymisen, tavoite- ja/tai minimihintojen sopimisen, hinnanalennusten estämisen sekä yksityiskohtaisten asiakastietojen
vaihdon.
18     Päätöksen 185–188 perustelukappaleessa komissio katsoi, että Jungbunzlauer-konsernin osalta kilpailusääntöjen rikkominen oli
luettava Jungbunzlauerin syyksi.
19     Laskiessaan sakkojen määrää päätöksessä komissio sovelsi suuntaviivoissa asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen
65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa (EYVL 1998, C 9, s. 3; jäljempänä suuntaviivat) esitettyä
menetelmää sekä yhteistyötiedonantoa.
20     Ensiksi komissio määritti sakon perusmäärän kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden ja keston perusteella.
21     Kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden osalta komissio katsoi aluksi, että osapuolet olivat syyllistyneet erittäin vakavaan
kilpailusääntöjen rikkomiseen, kun otetaan huomioon toiminnan laatu, sen tosiasiallinen vaikutus ETA:n sitruunahappomarkkinoihin
ja merkityksellisten maantieteellisten markkinoiden laajuus (päätöksen 230 perustelukappale).
22     Tämän jälkeen komissio katsoi, että on otettava huomioon yritysten tosiasialliset taloudelliset mahdollisuudet haitata kilpailua
ja määrättävä sakko niin suureksi, että riittävä ehkäisevä vaikutus on taattu. Tämän vuoksi komissio tukeutui osapuolten sitruunahapon
myynnistä saamaan maailmanlaajuiseen liikevaihtoon rikkomisjakson viimeisenä vuonna eli vuonna 1995 ja jakoi osapuolet eri
luokkiin: ensimmäiseen luokkaan H & R:n, jonka osuus maailmanmarkkinoista oli 22 prosenttia, toiseen luokkaan ADM:n ja Jungbunzlauerin,
joiden kummankin markkinaosuus oli – –(
) prosenttia, sekä HLR:n, jolla oli 9 prosentin markkinaosuus, ja kolmanteen luokkaan Cerestarin, jonka osuus maailmanmarkkinoista
oli 2,5 prosenttia. Tällä perusteella komissio määritti sakon perusmääräksi 35 miljoonaa euroa ensimmäiseen luokkaan kuuluvalle
yritykselle, 21 miljoonaa euroa toiseen luokkaan kuuluvalle yritykselle ja 3,5 miljoonaa euroa kolmanteen luokkaan kuuluvalle
yritykselle (päätöksen 239 perustelukappale).
23     Jotta sakolla olisi riittävä ehkäisevä vaikutus, komissio tarkisti tätä perusmäärää. Tämän vuoksi komissio otti huomioon osapuolten
koon ja niiden kokonaisresurssit, jotka ilmenivät niiden maailmanlaajuisesta liikevaihdosta, ja sovelsi korotuskerrointa 2
ADM:lle ja HLR:lle määritettyihin perusmääriin ja korotuskerrointa 2,5 H & R:lle määritettyyn perusmäärään (päätöksen 50 ja
246 perustelukappale).
24     Kunkin yrityksen rikkomisen keston osalta näin määritettyä sakon perusmäärää korotettiin 10 prosentilla vuotta kohti, eli
ADM:n, H & R:n, HLR:n ja Jungbunzlauerin osalta 40 prosenttia ja Cerestarin osalta 30 prosenttia (päätöksen 249 ja 250 perustelukappale).
25     Näin ollen komissio määritti sakkojen perusmääräksi Jungbunzlauerin osalta 29,4 miljoonaa euroa. ADM:n osalta sakkojen perusmääräksi
määritettiin 58,8 miljoonaa euroa, Cerestarin osalta 4,55 miljoonaa euroa, HLR:n osalta 58,8 miljoonaa euroa ja H & R:n osalta
122,5 miljoonaa euroa (päätöksen 254 perustelukappale).
26     Toiseksi raskauttavien olosuhteiden vuoksi ADM:lle ja HLR:lle määrättyjen sakkojen perusmäärää korotettiin 35 prosentilla,
koska näillä yrityksillä oli johtava rooli kartellissa (päätöksen 273 perustelukappale).
27     Kolmanneksi komissio tutki ja hylkäsi tiettyjen yritysten väitteet, joiden mukaan niiden osalta olisi pitänyt ottaa huomioon
lieventäviä olosuhteita (päätöksen 274–291 perustelukappale).
28     Neljänneksi asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan mukaisesti komissio tarkisti näin laskettuja määriä Cerestarin ja H & R:n
osalta, jotta nämä määrät eivät ylittäisi 10 prosentin enimmäismäärää osapuolten kokonaisliikevaihdosta (päätöksen 293 perustelukappale).
29     Viidenneksi komissio myönsi yhteistyötiedonannon B kohdan mukaisesti Cerestarille ”hyvin huomattavan alennuksen” (eli 90 prosenttia)
sakon siitä määrästä, joka sille olisi määrätty ilman yhteistyötä. Komissio myönsi tämän tiedonannon D kohdan mukaisesti ”merkittävän
alennuksen” (eli 50 prosenttia) sakon määrästä ADM:lle, (40 prosenttia) Jungbunzlauerille, (30 prosenttia) H & R:lle ja (20
prosenttia) HLR:lle (päätöksen 326 perustelukappale).

Oikeudenkäyntimenettely ja asianosaisten vaatimukset
30     Jungbunzlauer nosti käsiteltävänä olevan kanteen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 25.2.2002 toimittamallaan
kannekirjelmällä.
31     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen presidentin 18.6.2002 antamalla määräyksellä neuvosto hyväksyttiin asiassa väliintulijaksi
tukemaan komission vaatimuksia.
32     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin (kolmas jaosto) päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa suullisen
käsittelyn ja esitti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 64 artiklan mukaisena prosessinjohtotoimena asianosaisille
kirjallisia kysymyksiä, joihin ne vastasivat asetetussa määräajassa.
33     Asianosaisten lausumat ja vastaukset ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin kuultiin 24.5.2004 pidetyssä
istunnossa.
34     Jungbunzlauer vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
–       kumoaa päätöksen
–       toissijaisesti alentaa sille asetetun sakon määrää
–       velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
35     Komissio ja väliintulijana oleva neuvosto vaativat, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
–       hylkää kanteen
–       velvoittaa Jungbunzlauerin korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudellinen arviointi
36     Kantaja esittää ensiksi lainvastaisuusväitteen ja väittää, että asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdalla loukataan laillisuusperiaatetta,
koska tässä säännöksessä ei määritetä ennalta riittävällä tavalla komission päätöskäytäntöä (jäljempänä laillisuusperiaate).
Tämän jälkeen kantaja väittää, että päätöstä rasittavat virheet siltä osin kuin kyse on päätöksen adressaatista, rikkomisen
vakavuuden arvioinnista, lieventävien olosuhteiden tunnustamisesta, siitä, ettei muissa valtioissa määrättyjä sakkoja ole
otettu huomioon, asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa asetetun sakkojen enimmäismäärän noudattamisesta ja oikeudesta tutustua
asiakirjavihkoon. Lopuksi kantaja väittää, että hallinnollisen menettelyn keston pitäisi vaikuttaa sakon määrään.
I
Laillisuusperiaatteen loukkaaminen
A
Lainvastaisuusväite, joka koskee asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohtaa
1.     Asianosaisten lausumat
37     Jungbunzlauer esittää EY 241 artiklan mukaisen lainvastaisuusväitteen ja väittää, että asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdalla,
jossa komissiolle myönnetään toimivalta määrätä sakkoja, jos yhteisöjen kilpailusääntöjä rikotaan, loukataan laillisuusperiaatetta,
joka liittyy erottamattomasti oikeusvarmuuden periaatteeseen, joka muodostaa yhteisön oikeuden yleisen periaatteen, koska
tässä säännöksessä ei määritetä ennalta riittävällä tavalla komission päätöskäytäntöä.
38     Aluksi Jungbunzlauer väittää, että laillisuusperiaate on vahvistettu Roomassa 4.11.1950 allekirjoitetun ihmisoikeuksien ja
perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn yleissopimuksen (jäljempänä Euroopan ihmisoikeussopimus) 7 artiklan 1 kappaleessa, jossa
määrätään seuraavaa:
”Ketään ei ole [pidettävä] syypäänä rikokseen sellaisen teon tai laiminlyönnin perusteella, joka ei ollut tekohetkellä kansallisen
lainsäädännön tai kansainvälisen oikeuden mukaan rikos. Rikoksen tekohetkellä sovellettavissa ollutta rangaistusta ankarampaa
rangaistusta ei saa määrätä.”
39     Jungbunzlauer vetoaa EU 6 artiklan 2 kohtaan, jonka mukaan ”unioni pitää arvossa yhteisön oikeuden yleisinä periaatteina perusoikeuksia,
sellaisina kuin ne taataan [Euroopan ihmisoikeussopimuksessa] ja sellaisina kuin ne ilmenevät jäsenvaltioiden yhteisessä valtiosääntöperinteessä”.
40     Lisäksi Jungbunzlauer korostaa, että yhteisöjen tuomioistuimen ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön
mukaan yhteisön säännöksissä, joissa säädetään rikosoikeudellisista tai muista seuraamuksista, (asia 117/83, Könecke, tuomio
25.9.1984, Kok. 1984, s. 3291, 11 kohta ja asia 137/85, Maizena, tuomio 18.11.1987, Kok. 1987, s. 4587, 15 kohta), on noudatettava
laillisuusperiaatetta, joka liittyy erottamattomasti oikeusvarmuuden periaatteeseen (asia 29/69, Stauder, tuomio 12.11.1969,
Kok. 1969, s. 419, Kok. Ep. I, s. 419, 7 kohta; asia C-143/93, Van Es Douane Agenten, tuomio 13.2.1996, Kok. 1996, s. I-431,
27 kohta; yhdistetyt asiat C-74/95 ja C-129/95, rikosoikeudenkäynnit X:ää vastaan, tuomio 12.12.1996, Kok. 1996, s. I-6609,
25 kohta ja asia T-112/98, Mannesmannröhren-Werke v. komissio, tuomio 20.2.2001, Kok. 2001, s. II-729, 59 kohta ja sitä seuraavat
kohdat).
41     Lopuksi Jungbunzlauer väittää, että laillisuusperiaate on vahvistettu myös Nizzassa 7.12.2000 allekirjoitetun Euroopan unionin
perusoikeuskirjan (EYVL 2000, C 364, s. 1; jäljempänä perusoikeuskirja) 41 ja 49 artiklassa ja että se kuuluu jäsenvaltioiden
yhteiseen valtiosääntöperinteeseen.
42     Jungbunzlauer väittää, että oikeusvarmuuden periaatteeseen erottamattomasti liittyvän laillisuusperiaatteen nojalla yhteisön
lainsäädännön on oltava yksityisille oikeushenkilöille selvää ja ennakoitavissa (yhdistetyt asiat 212/80–217/80, Salumi, tuomio
12.11.1981, Kok. 1981, s. 2735, 10 kohta; asia 70/83, Kloppenburg, tuomio 22.2.1984, Kok. 1984, s. 1075, Kok. Ep. VII, s.
513, 11 kohta; edellä 40 kohdassa mainittu asia Könecke, tuomion 11 kohta ja edellä 40 kohdassa mainittu asia Maizena, tuomion
15 kohta) ja että yhteisön lainsäädännön täsmällisyys ja ennakoitavuus on vaatimus, jota on noudatettava erityisen tiukasti
silloin kun on kysymys sellaisesta sääntelystä, joka saattaa saada aikaan taloudellisia seurauksia (asia C-30/89, komissio
v. Ranska, tuomio 13.3.1990, Kok. 1990, s. I-691, 23 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Tämä pätee varsinkin, kun kyse on
neuvoston säädöksestä, jolla komissiolle myönnetään toimivaltaa ja joka voi olla pätevä ainoastaan, jos se on riittävän täsmällinen
eli jos neuvosto osoittaa selvästi komissiolle myönnetyn toimivallan rajat (asia 291/86, Central-Import Münster, tuomio 5.7.1988,
Kok. 1988, s. 3679, 13 kohta).
43     Jungbunzlauer väittää, että laillisuusperiaate on olennaisen tärkeä sellaisten säännösten osalta, jotka koskevat seuraamuksia
(asia 32/79, komissio v. Yhdistynyt kuningaskunta, tuomio 10.7.1980, Kok. 1980, s. 2403, Kok. Ep. V, s. 285, 46 kohta; edellä
42 kohdassa mainittu asia Kloppenburg, tuomion 11 kohta; edellä 40 kohdassa mainittu asia Maizena, tuomion 15 kohta ja asia
C-352/92, Milchwerke Köln, tuomio 14.7.1994, Kok. 1994, s. I-3385, 22 ja 23 kohta). Jungbunzlauer korostaa, että näissä säännöksissä
on määritettävä ennakoitavalla tavalla paitsi kielletty toiminta, myös siitä yksityishenkilölle aiheutuvat oikeudelliset seuraamukset
(edellä 40 kohdassa mainittu asia rikosoikeudenkäynnit X:ää vastaan, tuomion 25 kohta).
44     Jungbunzlauer katsoo, että asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa säädetään mahdollisuudesta määrätä rikosoikeudellinen tai
rikosoikeudellisen kaltainen seuraamus.
45     Tältä osin Jungbunzlauer vetoaa aluksi kilpailupolitiikasta tuolloin vastanneen komission jäsenen Montin toteamuksiin, suuntaviivojen
sanamuotoon ja komission vastineessaan käyttämiin sanamuotoihin. Niissä on sen mukaan kyse EY 81 ja EY 82 artiklan rikkomisen
vuoksi määrättävistä ”seuraamuksista” ja ”rangaistuksista”, joiden olisi oltava riittävän ankarat, jotta niillä olisi ”ehkäisevä
vaikutus”.
46     Lisäksi Jungbunzlauer huomauttaa, että yhteisöjen tuomioistuin on jo todennut, että asetuksen N:o 17 15 artiklassa tarkoitetut
sakot eivät ole uhkasakon luonteisia, vaan niiden tavoitteena on sekä poistaa lainvastainen käyttäytyminen että ehkäistä tällaisen
käyttäytymisen toistuminen (asia 41/69, Chemiefarma v. komissio, tuomio 15.7.1970, Kok. 1970, s. 661, Kok. Ep. I, s. 455,
172 ja 173 kohta), mikä Jungbunzlauerin mukaan vastaa Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen rikossyytteen käsitteelle antamaa
laajaa tulkintaa. Jungbunzlauer toteaa myös, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tutki asiassa T-15/99, Brugg Rohrsysteme
vastaan komissio 20.3.2002 antamassaan tuomiossa (Kok. 2002, s. II-1613, 109 ja 122 kohta) asetuksen N:o 17 15 artiklan 2
kohdan nojalla määrätyn sakon pätevyyttä Euroopan ihmisoikeussopimuksen 7 artiklan valossa.
47     Jungbunzlauer katsoo, että asetuksen N:o 17 15 artiklan 4 kohdassa käytetty ilmaisu, jonka mukaan päätökset, joilla määrätään
sakkoja, ”eivät ole luonteeltaan rikosoikeudellisia”, ei voi muuttaa tätä arviota, koska Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen
oikeuskäytännön mukaan ratkaisevaa ei ole oikeustoimen nimitys vaan sen tosiasiallinen sisältö.
48     Tämän vuoksi Jungbunzlauerin mukaan menettelyn, jonka päätteeksi määrätään sakko asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan nojalla,
on täytettävä kaikki vähimmäisedellytykset perusoikeuksien kannalta, jotka seuraavat paitsi Euroopan ihmisoikeussopimuksesta,
sellaisena kuin Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on sitä tulkinnut, myös perusoikeuskirjasta, jossa vahvistetaan erityisesti
tähän oikeuskäytäntöön perustuvat oikeudet.
49     Tässä yhteydessä Jungbunzlauer väittää, että Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että sekä rikoksesta
että rikkomisesta seuraavasta rangaistuksesta on oltava ”säädetty laissa”, mikä edellyttää, että oikeussubjektien on voitava
ennakoida kohtuullisissa määrin kyseessä olevissa olosuhteissa tietyn toimen mahdolliset seuraukset. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen
mukaan laki, jossa annetaan harkintavaltaa, ei itsessään ole ristiriidassa tämän vaatimuksen kanssa edellyttäen, että tällaisen
harkintavallan laajuus ja sen käyttämistapa määritellään riittävän selvästi, kun otetaan huomioon kyseessä oleva hyväksyttävä
tavoite, jotta oikeussubjektia suojataan riittävästi mielivaltaisuudelta.
50     Edellä esitetyn perusteella Jungbunzlauer katsoo, että laillisuusperiaatetta loukataan, kun säännöksessä, joka koskee sakon
määräämistä, ei rajoiteta riittävästi asiassa tehdyn päätöksen mahdollisia oikeusvaikutuksia, vaan toimivaltaiselle viranomaiselle
jätetään kyseisen säännöksen epätäsmällisen muotoilun vuoksi laajat valtuudet säännöksen soveltamiselle käsiteltävänä olevassa
asiassa. Tässä asiassa lainsäätäjä ei ole määrittänyt oikeusvaikutuksia ennalta, toisin kuin laillisuusperiaate edellyttää,
vaan niistä määrää hallinto. Vaikka, kuten Jungbunzlauer myöntää, hallinnolle annettu harkintavalta ei itsessään merkitse
laillisuusperiaatteen loukkaamista, tämä harkintavalta ei kuitenkaan voi olla rajoittamaton.
51     Jungbunzlauer katsoo, että asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta ei täytä edellä mainittuja vähimmäisvaatimuksia.
52     Jungbunzlauer huomauttaa, että asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa annetaan komissiolle toimivalta määrätä perustamissopimuksen
kilpailumääräysten rikkomisen vuoksi sakko, joka on vähintään 1 000 euroa ja jonka enimmäismäärä on todettava kunkin yrityksen
osalta erikseen liikevaihdon perusteella. Se lisää, että sakon konkreettisen määrän osalta asetuksen N:o 17 15 artiklan 2
kohdan toisessa alakohdassa todetaan pelkästään, että ”sakon suuruutta määrättäessä on otettava huomioon rikkomuksen vakavuuden
lisäksi sen kesto”.
53     Jungbunzlauer katsoo, että tämän säännöksen ansiosta komissiolla on lähes rajoittamaton harkintavalta sakon määrän vahvistamisen
osalta.
54     Jungbunzlauer vetoaa ensiksi siihen, että koska nykyään, toisin kuin asetusta N:o 17 annettaessa, maailmanlaajuisten konsernien
liikevaihto voi olla jopa useita satoja miljardeja euroja, enimmäismäärä voi helposti kohota useisiin kymmeniin miljardeihin
euroihin. Se esittää esimerkkinä, että jos öljykonserni ExxonMobil – jonka liikevaihto on 248 miljardia euroa – osallistuisi
kartelliin, komissio voisi määrätä sille sakon, jonka määrä olisi 1 000 euron ja 24,8 miljardin euron välillä, joka vastaa
Luxemburgin bruttokansantuotetta. Jungbunzlauer katsoo, että jos tietyn kilpailusääntöjen rikkomisen osalta laissa annetaan
viranomaisen käyttöön sakkohaarukka, joka ulottuu 1 000 eurosta 24,8 miljardiin euroon – tai jopa täysi vapautus yhteistyötiedonannon
nojalla – sakkoa ei määritetä etukäteen laissa, vaan sen määrittää yksinomaan viranomainen. Jungbunzlauerin mukaan tällainen
säännös antaa varmasti mahdollisuuden sakon määrän mielivaltaiseen vahvistamiseen.
55     Toiseksi Jungbunzlauer katsoo, etteivät suuntaviivat muodosta Euroopan ihmisoikeussopimuksessa tarkoitettua ”lainsäädäntöä”.
Se korostaa, että suuntaviivat sitovat ainoastaan komissiota itseään, mutteivät tuomioistuimia (asia T-81/97, Regione Toscana
v. komissio, tuomio 16.7.1998, Kok 1998, s. II-2889, 49 kohta ja asia C-17/99, Ranska v. komissio, tuomio 22.3.2001, Kok.
2001, s. I-2481, julkisasiamies Alberin ratkaisuehdotus, s. I-2484, 23 kohta), joilla on täysi harkintavalta komission päätöksiin
nähden. Koska kantajan mukaan tuomioistuimilla on kuitenkin toimivalta vahvistaa lopullisesti sakkojen määrä ja koska suuntaviivat
eivät sido niitä, suuntaviivoilla ei ole mitään vaikutusta sen arviointiin, onko rikosoikeudellinen säännös Euroopan ihmisoikeussopimuksen
7 artiklassa tarkoitetulla tavalla riittävän laillinen. Kantaja toteaa myös, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on
hiljattain vahvistanut, että sakkoihin sovellettavat oikeudelliset puitteet määritetään yksinomaan asetuksessa N:o 17 (edellä
46 kohdassa mainittu asia Brugg Rohrsysteme v. komissio, tuomion 123 kohta).
56     Kolmanneksi Jungbunzlauer kiistää komission sen väitteen paikkansapitävyyden, jonka mukaan sakkojen määrän laskennan suurempi
ennakoitavuus ja luotettavuus on ristiriidassa sen periaatteen kanssa, jonka mukaan yhtäältä sakossa on otettava huomioon
asian erityispiirteet ja toisaalta sillä on oltava riittävä ehkäisevä vaikutus, jotta voidaan taata, että yritykset noudattavat
kilpailusääntöjä. Jungbunzlauerin mukaan komission toivoman ehkäisevän vaikutuksen voi itse asiassa tehokkaammin taata tietoisuus
tai mahdollisuus tulla tietoiseksi sääntöjen rikkomisen mahdollisista seuraamuksista. Ennen kaikkea tämän vuoksi jäsenvaltioiden
rikoslainsäädännöt sisältävät useita eri rikkomisia, joilla on kaikilla erilaiset seuraamukset. Oikeussubjekti voi näiden
säännösten perusteella ja sen perusteella, miten näitä säännöksiä tulkitaan kansallisessa oikeuskäytännössä, ennakoida riittävän
täsmällisesti toimiensa rikosoikeudelliset seuraukset. Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa säädetyllä lähes rajoittamattomalla
seuraamuksella ei Jungbunzlauerin mukaan ole juuri tällaista ehkäisevää vaikutusta, koska se ei tarjoa pienintäkään viitettä
sellaisen kilpailusääntöjen rikkomisen konkreettisesta sisällöstä, johon voidaan lähtökohtaisesti soveltaa kyseessä olevaa
sakon enimmäismäärää.
57     Jungbunzlauerin mukaan sitä, että suuntaviivoilla ei rajoiteta sakkojen laskentaa riittävästi, kuvastaa se, että niin kutsuttujen
”erittäin vakavien” kilpailusääntöjen rikkomisten osalta komissio ”voi” valita sakon perusmääräksi minkä tahansa 20 miljoonan
euron ylittävän määrän. Suuntaviivojen perusteella ei ole kuitenkaan lainkaan mahdollista tietää, millä edellytyksillä komissio
käyttää perusmääränä 20, 50 tai 100 miljoonaa euroa tai jopa suurempaa määrää.
58     Neljänneksi Jungbunzlauer katsoo, ettei voida hyväksyä myöskään neuvoston väitettä, jonka mukaan yhteisöjen tuomioistuimet,
joille on annettu täysi harkintavalta, valvovat komission vahvistamia sakkoja. Jungbunzlauerin mukaan neuvosto ei ota huomioon
sitä, että oikeussääntöjen riittävän selkeyden vaatimuksen tarkoituksena on nimenomaan se, että yhteisöjen tuomioistuimet
voivat valvoa näiden säännösten perusteella tehtyjen päätösten laillisuutta. Neuvoston väite johtaisi siihen, että yhteisöjen
tuomioistuimille annettaisiin yhteisön lainsäätäjän tehtävä.
59     Viidenneksi Jungbunzlauer vetoaa siihen, että kansallisella tasolla viranomaiselle ei vastaavalla tavalla myönnetä toimivaltaa
määrätä sakkoja lähes rajattomalla tavalla. Ruotsin oikeuteen suoritetun vertailun osalta, johon neuvosto viittaa, Jungbunzlauer
katsoo, että Ruotsin oikeus on kehittynyt yhteisön oikeuden esimerkin mukaisesti eikä se siis ole keskustelun kannalta hyödyllinen.
Saksan oikeuden osalta, johon neuvosto myös viittaa, Jungbunzlauer väittää, että kilpailuoikeuden rikkomisesta määrättävien
sakkojen vahvistamiseen liittyvät Saksan säännökset muodostavat eriytetyn järjestelmän, joka ei ole verrattavissa asetuksen
N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa säädettyyn yleisen toimivallan myöntämiseen. Kyseisissä säännöksissä säädetään nimittäin enimmäismäärästä,
joka voi olla 500 000 euroa ja sen lisäksi jopa kolme kertaa rikkomisesta saadun hyödyn suuruinen, mikä käytännössä johtaa
sakkojen tasoon, joka on alhaisempi kuin asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdasta seuraava sakkojen taso. Lisäksi Jungbunzlauer
toteaa, että tätä sakkojen tasoa tarkistetaan vielä sen mukaan, millä tavoin kilpailusääntöjen rikkominen on toteutettu. Sakon
enimmäismäärää sovelletaan ainoastaan tahallisesti toteutettuun rikkomiseen, kun taas tuottamuksellisesti toteutetun rikkomisen
osalta voidaan vahvistaa ainoastaan puolet säädetystä enimmäismäärästä. Tässä yhteydessä sakko lasketaan tiukasti määritettyjen
kriteerien mukaisesti, jotka koskevat esimerkiksi kilpailusääntöjen rikkomisen merkitystä ja vakavuutta, henkilöön liittyviä
erityispiirteitä ja rikkomisen toteuttajan taloudellista asemaa. Jungbunzlauer myöntää, että myöskään näiden säännösten avulla
ei sakkojen määrää voida määrittää etukäteen aivan täsmällisesti. Nämä säännökset ovat kuitenkin huomattavasti täsmällisempiä
kuin asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta. Jungbunzlauer esittää, että siihen, että lainsäätäjä ei muuttanut asiaa koskevia
oikeussääntöjä vuonna 1999 tällä tavoin, johti lähinnä se ajatus, että yksinomaan liikevaihtoon perustuvassa lähestymistavassa
ei otettu riittävällä tavalla huomioon kilpailusääntöjen rikkomisen laajuutta ja merkitystä.
60     Kuudenneksi Jungbunzlauer katsoo, että sen väitteen pätevyyden osoittaa komission sakkoja koskeva päätöskäytäntö. Sen mukaan
komission käytännölle eivät ole tunnusomaisia ainoastaan sakkojen absoluuttisen määrän hyvin suuret erot vaan myös ja erityisesti
sakkojen määrän dramaattinen nousu vuodesta 2001 lähtien. Jungbunzlauer toteaa erityisesti, että yrityksille vuosien 1994
ja 2000 välisenä aikana määrättyjen sakkojen keskiarvon suhde vuonna 2001 EY:n perustamissopimuksen 81 artiklan ja ETA-sopimuksen
53 artiklan mukaisesta menettelystä (Asia COMP/Ensimmäinen liiketoimiryhmä-1/37.512 – Vitamiinit) 21.11.2001 tehdyssä komission
päätöksessä 2003/2/EY (EYVL 2003, L 6, s. 1) määrättyyn 462 miljoonan euron ennätyssakkoon vastaa lähes yhden suhdetta viiteentoista.
Myös toiseksi suurin yritykselle vuonna 2001 määrätty sakko eli EY:n perustamissopimuksen 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53
artiklan mukaisesta menettelystä (Asia COMP/Ensimmäinen liiketoimiryhmä-1/36.212 – Itsejäljentävä paperi) 20.12.2001 tehdyssä
komission päätöksessä 2004/337/EY (EUVL 2004, L 115, s. 1) määrätty 184,27 miljoonan euron suuruinen sakko oli lähes kuusi
kertaa niin suuri kuin tämä keskiarvo. Jungbunzlauer katsoo sen, että kaikki nämä päätökset – kuten myös komission aiempi
täysin erilainen käytäntö – perustuvat samoihin sakkoja koskeviin oikeussääntöihin eli asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohtaan,
osoittavan, että tällä säännöksellä ei tosiasiallisesti rajoiteta lainkaan komission käytäntöä. Tämä kehitys ei sen mukaan
merkitse sakkojen tason korottamista, vaan sakkojen tason moninkertaistamista.
61     Seitsemänneksi Jungbunzlauer toteaa, että vuonna 1993 julkaistusta artikkelissa komission virkamies myönsi, että asetuksen
N:o 17 mukainen menettely, joka voi johtaa sakon määräämiseen, ”[vaikuttaa] olevan kaukana oikeudenmukaiseksi menettelyksi
(due process) tavallisesti luonnehdittavasta menettelystä”.
62     Toissijaisesti Jungbunzlauer katsoo, että vaikka oletettaisiin, että asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta on laillisuusperiaatteen
mukainen, komission olisi ainakin tulkittava tätä säännöstä rajoittavasti ja kompensoitava tämän säännöksen puutteellista
ennakoitavuutta johdonmukaisella ja läpinäkyvällä sakkojärjestelmällä, jonka avulla kyseessä oleville yrityksille voidaan
taata välttämätön oikeusvarmuuden taso. Tällaisen tulkinnan pitäisi Jungbunzlauerin mukaan johtaa siihen, että komission pitäisi
olla valmis takaamaan sakkojen vahvistamisen vähimmäismääräinen läpinäkyvyys ja ennakoitavuus. Asetuksen N:o 17 15 artiklan
2 kohdassa myönnettyä laajaa toimivaltaa pitäisi sen mielestä konkretisoida vähintään komission päätöskäytännöllä, jolloin
suljetaan pois käsiteltävänä olevassa asiassa kyseessä olevan kaltaisten yllätyspäätösten mahdollisuus.
63     Komissio ja neuvosto katsovat, että asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta ei loukkaa laillisuusperiaatetta.
64     Komissio korostaa erityisesti, että sen sakkopäätökset ovat alisteisia yhteisöjen tuomioistuinten täydelle harkintavallalle.
Se korostaa myös, että asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa asetettuja kriteereitä on täsmennetty oikeuskäytännössä ja
suuntaviivoissa. Jos kriteerit olisi määritettävä täsmällisemmin, komissio ei omien sanojensa mukaan voisi yhtäältä ottaa
huomioon kunkin yksittäistapauksen erityispiirteitä ja toisaalta taata sakkojen ehkäisevää vaikutusta.
65     Komissio korostaa myös, että asetuksen N:o 17 15 artiklan 4 kohdan mukaan kilpailusäännöt eivät ole luonteeltaan rikosoikeudellisia.
Lisäksi se katsoo, että kantaja vetoaa virheellisesti Euroopan ihmisoikeussopimuksen 7 artiklan 1 kappaleeseen ja perusoikeuskirjan
41 ja 49 artiklaan.
66     Komissio huomauttaa myös, että sillä on toimivalta nostaa sakkojen tasoa ja että suuntaviivat eivät vaikuta sakkojen vahvistamiseen
sovellettaviin oikeussääntöihin.
67     Sikäli kuin on kyse vertailusta Saksan oikeuteen, komissio esittää esimerkin rikosoikeudellisesta säännöksestä havainnollistaakseen
sitä, että myös Saksan oikeudessa säädetään hyvin suuresta harkintavallasta yksittäisen konkreettisen seuraamuksen vahvistamisen
osalta.
68     Neuvosto katsoo, että mainittuja Euroopan ihmisoikeussopimuksen ja perusoikeuskirjan määräyksiä ei voida soveltaa asetuksen
N:o 17 15 artiklan 2 kohtaan. Sen mukaan asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta on täysin selvä ja yksiselitteinen säännös.
2.     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
69     Asetuksen N:o 17, sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna asetuksella (EY) N:o 1216/1999 (EYVL L 148, s. 5), 15 artiklan
2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Komissio voi päätöksellään määrätä yrityksille tai yritysten yhteenliittymille sakon, joka on vähintään [1 000 euroa] ja
enintään [1 000 000 euroa] taikka tätä suurempi mutta enintään 10 prosenttia kunkin rikkomukseen osallisen yrityksen edellisen
tilikauden liikevaihdosta, jos ne tahallaan tai tuottamuksesta:
a)      rikkovat perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa tai 86 artiklaa;
b)      rikkovat jotakin 8 artiklan 1 kohdan nojalla määrättyä velvoitetta.
Sakon suuruutta määrättäessä on otettava huomioon rikkomuksen vakavuuden lisäksi sen kesto.”
70     On tutkittava, loukkaako asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta laillisuusperiaatetta, kuten kantaja väittää, kun siinä ei määritetä
ennalta riittävässä määrin komission päätöskäytäntöä.
71     Tältä osin on huomautettava, että yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan laillisuusperiaate liittyy erottamattomasti
oikeusvarmuuden periaatteeseen, joka on puolestaan yhteisön oikeuden yleinen periaate, jonka mukaan muun muassa kaiken yhteisön
lainsäädännön on oltava selvää ja täsmällistä erityisesti, kun siinä asetetaan tai sen perusteella voidaan asettaa seuraamuksia,
jotta ne, joita asia koskee, voivat tuntea ilman epäselvyyttä siihen perustuvat oikeudet ja velvollisuudet ja ryhtyä tilanteen
edellyttämiin toimiin (ks. vastaavasti asia 169/80, Gondrand, tuomio 9.7.1981, Kok. 1981, s. 1931, 17 kohta; edellä 40 kohdassa
mainittu asia Maizena, tuomion 15 kohta; edellä 40 kohdassa mainittu asia Van Es Douane Agenten, tuomion 27 kohta ja edellä
40 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat rikosoikeudenkäynnit X:ää vastaan, tuomion 25 kohta).
72     Oikeuskäytännöstä ilmenee myös, että tämä periaate koskee sekä luonteeltaan rikosoikeudellisia normeja että erityisiä hallinnollisia
keinoja, joilla määrätään tai voidaan määrätä hallinnollisia seuraamuksia (ks. edellä 40 kohdassa mainittu asia Maizena, tuomion
14 ja 15 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), ja että sitä sovelletaan sekä normeihin, joissa vahvistetaan rikkomisen muodostavat
tekijät, että normeihin, joissa määritellään ensiksi mainittujen normien rikkomisen seuraukset (ks. vastaavasti edellä 40
kohdassa mainitut yhdistetyt asiat rikosoikeudenkäynnit X:ää vastaan, tuomion 12 ja 15 kohta).
73     Lisäksi on huomautettava, että laillisuusperiaate kuuluu jäsenvaltioiden yhteisen valtiosääntöperinteen perustana oleviin
yleisiin oikeusperiaatteisiin ja että se on vahvistettu myös kansainvälisissä sopimuksissa, erityisesti Euroopan ihmisoikeussopimuksen
7 artiklassa, muun muassa rikosten ja rikosoikeudellisten seuraamusten osalta (ks. vastaavasti edellä 40 kohdassa mainitut
yhdistetyt asiat rikosoikeudenkäynnit X:ää vastaan, tuomion 25 kohta).
74     Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan perusoikeudet ovat yleisten oikeusperiaatteiden, joiden noudattaminen yhteisöjen tuomioistuinten
on varmistettava, erottamaton osa (yhteisöjen tuomioistuimen lausunto 2/94, 28.3.1996, Kok. 1996, s. I‑1759, 33 kohta ja asia
C-299/95, Kremzow, tuomio 29.5.1997, Kok. 1997, s. I‑2629, 14 kohta). Tällöin jäsenvaltioiden yhteinen valtiosääntöperinne
sekä niistä ihmisoikeuksien suojaamista koskevista kansainvälisistä sopimuksista, joiden osalta jäsenvaltiot ovat toimineet
yhteistyössä ja joihin ne ovat liittyneet, ilmenevät näkemykset ohjaavat yhteisöjen tuomioistuinta ja ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuinta. Euroopan ihmisoikeussopimuksella on tässä yhteydessä erityinen merkitys (asia 222/84, Johnston, tuomio 15.5.1986,
Kok. 1986, s. 1651, Kok. Ep. VIII, s. 621, 18 kohta ja em. asia Kremzow, tuomion 14 kohta). EU 6 artiklan 2 kohdassa määrätään
lisäksi, että ”unioni pitää arvossa yhteisön oikeuden yleisinä periaatteina perusoikeuksia, sellaisina kuin ne taataan [Euroopan
ihmisoikeussopimuksessa] ja sellaisina kuin ne ilmenevät jäsenvaltioiden yhteisessä valtiosääntöperinteessä” (asia C-94/00,
Roquette Frères, tuomio 22.10.2002, Kok. 2002, s. I-9011, 23 ja 24 kohta ja edellä 40 kohdassa mainittu asia Mannesmannröhren-Werke
v. komissio, tuomion 60 kohta).
75     Tältä osin on todettava, että Euroopan ihmisoikeussopimuksen 7 artiklan 1 kappaleessa määrätään seuraavaa:
”Ketään ei ole [pidettävä] syypäänä rikokseen sellaisen teon tai laiminlyönnin perusteella, joka ei ollut tekohetkellä kansallisen
lainsäädännön tai kansainvälisen oikeuden mukaan rikos. Rikoksen tekohetkellä sovellettavissa ollutta rangaistusta ankarampaa
rangaistusta ei saa määrätä.”
76     Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen mukaan tästä määräyksestä seuraa, että laissa on määriteltävä selvästi rikokset ja rangaistukset,
jotka niistä määrätään. Tämä edellytys täyttyy, kun yksityinen oikeussubjekti voi tietää kyseessä olevan säännöksen tai määräyksen
sanamuodon ja tarvittaessa tuomioistuinten siitä tekemän tulkinnan perusteella, mitkä toimet tai laiminlyönnit synnyttävät
sen rikosoikeudellisen vastuun (asia Coëme v. Belgia, Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 22.6.2000, Recueil des arrêts
et décisions, 2000‑VII, 145 kohta).
77     Komissio ja neuvosto viittaavat asetuksen N:o 17 15 artiklan 4 kohtaan, jossa säädetään, että komission tämän säännöksen 2
kohdan nojalla tekemät päätökset eivät ole luonteeltaan rikosoikeudellisia, ja epäilevät sitä, voiko ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuin tukeutua Euroopan ihmisoikeussopimuksen 7 artiklan 1 kappaleeseen ja Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tätä
artiklaa koskevaan oikeuskäytäntöön arvioidessaan asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan laillisuutta.
78     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin korostaa tältä osin ensiksi, ettei sillä ole toimivaltaa arvioida asetuksen N:o 17 15
artiklan 2 kohdan laillisuutta Euroopan ihmisoikeussopimuksen 7 artiklan 1 kappaleeseen nähden, koska Euroopan ihmisoikeussopimuksen
määräykset eivät sellaisinaan ole osa yhteisön oikeutta (ks. vastaavasti edellä 40 kohdassa mainittu asia Mannesmannröhren-Werke
v. komissio, tuomion 59 kohta). Kuten edellä 74 kohdassa todetaan, perusoikeudet ovat kuitenkin yleisten oikeusperiaatteiden,
joiden noudattaminen yhteisöjen tuomioistuinten on varmistettava tukeutuen erityisesti Euroopan ihmisoikeussopimukseen, erottamaton
osa.
79     Ilman, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tarvitsisi lausua siitä, voidaanko Euroopan ihmisoikeussopimuksen 7 artiklan
1 kappaletta soveltaa komission asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan nojalla määräämiin sakkoihin muun muassa tällaisten
hallinnollisten seuraamusten luonteen ja ankaruuden vuoksi ja voiko ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin näin ollen tukeutua
siihen (ks. tältä osin yhdistetyt asiat C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P, C-208/02 P ja C-213/02 P, Dansk Rørindustri ym.
v. komissio, tuomio 28.6.2005, Kok. 2005, s. I-5425, 215–223 kohta), riittää, kun todetaan, että Euroopan ihmisoikeussopimuksen
7 artiklan 1 kappaleessa ei edellytetä, että niiden säännösten sanamuoto, joiden nojalla nämä seuraamukset määrätään, on niin
täsmällinen, että näiden säännösten rikkomisen mahdolliset seuraukset olisivat ennakoitavissa täysin varmasti.
80     Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan säännöksen epämääräinen sanamuoto ei välttämättä merkitse Euroopan
ihmisoikeussopimuksen 7 artiklan rikkomista. Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on todennut, että Euroopan ihmisoikeussopimuksen
7 artiklassa käytetty oikeuden käsite vastaa Euroopan ihmisoikeussopimuksen muissa artikloissa käytettyä lain käsitettä (ks.
asia Baskaya ja Okçuoglu v. Turkki, Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 8.7.1999, Recueil des arrêts et décisions 1999-IV,
s. 308, 36 kohta ja edellä 79 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomion 216 kohta). Lisäksi
Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on todennut, että lait eivät ole täydellisen täsmällisiä ja monissa niistä käytetään käytännön
syistä sekä sen vuoksi, että on tarpeen välttää liiallista jäykkyyttä ja mukautua olosuhteiden muutoksiin, jokseenkin epätarkkoja
ilmauksia ja että niiden tulkinta ja soveltaminen riippuvat käytännöstä (ks. asia Kokkinakis v. Grèce, Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen
tuomio 25.5.1993, A-sarja nro 260-A, 40 ja 52 kohta). Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on todennut kuitenkin myös, että lakien
osalta edellytetään tiettyjä laadullisia vaatimuksia, joita ovat muiden muassa lain saatavilla oloa ja ennakoitavuutta koskevat
vaatimukset (edellä mainittu asia Baskaya ja Okçuoglu v. Turkki, tuomion 36 kohta). Se, että laissa annetaan harkintavaltaa,
ei itsessään ole ristiriidassa ennakoitavuuden vaatimuksen kanssa edellyttäen, että tällaisen harkintavallan laajuus ja sen
käyttämistapa määritellään riittävän selvästi, kun otetaan huomioon kyseessä oleva hyväksytty tavoite, jotta oikeussubjektia
suojataan riittävästi mielivaltaisilta toimilta (ks. asia Margareta ja Roger Andersson v. Ruotsi, Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen
tuomio 25.2.1992, A-sarja nro 226-A, 75 kohta). Euroopan ihmisoikeustuomioistuin toteaa lopuksi, että se ottaa käytettyjen
käsitteiden täsmällisyyttä arvioidessaan huomioon paitsi lain sanamuodon myös vakiintuneen ja julkaistun oikeuskäytännön (asia
G. v. Ranska, Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 27.9.1995, A-sarja, nro 325-B, 25 kohta ja asia E.K. v. Turkki, Euroopan
ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 7.2.2002, 51 kohta).
81     Jäsenvaltioiden yhteisen valtiosääntöperinteen osalta on todettava, ettei ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin voi antaa
yhteisön oikeuden yleiselle periaatteelle, jollainen laillisuusperiaate on, erilaista tulkintaa kuin mikä seuraa edellä esitetyistä
näkökohdista. Siltä osin kuin kantaja vetoaa Saksan oikeuden sellaisen säännöksen sanamuotoon, jonka nojalla Saksan toimivaltaiset
viranomaiset määräävät sakkoja kilpailusääntöjen rikkomisen vuoksi, on huomautettava, että jäsenvaltioiden yhteistä valtiosääntöperinnettä
ei voida johtaa yhden ainoan jäsenvaltion oikeudellisesta tilanteesta. Kuten kantaja on myöntänyt suullisessa käsittelyssä,
muiden jäsenvaltioiden asianomaisessa lainsäädännössä kansallisten kilpailusääntöjen rikkomisesta määrättyjen hallinnollisten
seuraamusten kaltaiset seuraamukset on määritetty ennalta vastaavassa määrin kuin asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa,
ja niitä koskevat jopa samankaltaiset tai samanlaiset kriteerit kuin tässä yhteisön säännöksessä.
82     Näin ollen sitä, onko asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta laillisuusperiaatteen mukainen, on arvioitava edellä esitettyjen
periaatteiden valossa.
83     Tältä osin on huomautettava, että asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa tarkoitetut EY 81 ja EY 82 artiklan rikkomisen vuoksi
määrättävät seuraamukset ovat komission keskeinen keino valvoa sitä, että yhteisössä luodaan ”järjestelmä, jolla taataan,
ettei kilpailu sisämarkkinoilla vääristy” (EY 3 artiklan 1 kohdan g alakohta). Yhteisö voi tämän järjestelmän avulla saavuttaa
päämääränsä, joka on yhteismarkkinoiden toteuttamisella edistää erityisesti taloudellisen toiminnan sopusointuista, tasapainoista
ja kestävää kehitystä koko yhteisössä ja hyvää kilpailukykyä (EY 2 artikla). Tämä järjestelmä on lisäksi tarpeellinen sellaisen
talouspolitiikan käyttöön ottamiseksi yhteisössä, jota harjoitetaan vapaaseen kilpailuun perustuvan avoimen markkinatalouden
periaatteen mukaisesti (EY 4 artiklan 1 ja 2 kohta). Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan avulla otetaan käyttöön järjestelmä,
jolla pyritään saavuttamaan yhteisön perustavanlaatuisia päämääriä.
84     Lisäksi on todettava, että tietty jostakin rikkomisesta mahdollisti määrättävän seuraamuksen ennakoimattomuus on hyväksyttävä,
jotta voidaan välttää liiallista normatiivista jäykkyyttä ja jotta oikeussääntö voi mukautua olosuhteisiin. Sakko, johon liittyy
riittävästi rajoitettu vaihtelu sellaisten vähimmäissakon ja enimmäissakon välillä, jotka voidaan määrätä tietyn rikkomisen
vuoksi, voi näin ollen tehostaa sekä tämän seuraamuksen soveltamista että sen ehkäisevää vaikutusta.
85     Käsiteltävänä olevassa asiassa asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa säädetään seuraamukseksi yritykselle, joka on rikkonut
EY 81 artiklan 1 kohtaa tai EY 82 artiklaa, sakko, jonka määrä on 1 000 eurosta 10 prosenttiin kyseessä olevan yrityksen edellisen
tilikauden liikevaihdosta. Näin ollen on todettava, että toisin kuin kantaja väittää, komissiolla ei ole rajatonta harkintavaltaa
kilpailusääntöjen rikkomisesta määrättyjen sakkojen vahvistamisessa.
86     Lisäksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että kun neuvosto on säätänyt kilpailusääntöjen rikkomisen osalta sakoista,
joiden määrä on 1 000 eurosta 10 prosenttiin kyseessä olevan yrityksen liikevaihdosta, se ei ole jättänyt komissiolle liiallista
liikkumavaraa. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo erityisesti, että enimmäismäärä, joka on 10 prosenttia kyseessä
olevan yrityksen liikevaihdosta, on kohtuullinen, kun otetaan huomioon komission tällaisten rikkomisten yhteydessä suojaamat
intressit. On lisäksi korostettava, että toisin kuin kantaja väittää, sellaisten sakkojen, joita voidaan määrätä asetuksen
N:o 17 15 artiklan 2 kohdan nojalla, kohtuullisuuden arviointia ei ole suoritettava absoluuttisesti vaan suhteellisesti eli
suhteessa kilpailusääntöjen rikkojan liikevaihtoon.
87     Lisäksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin korostaa, että vahvistaessaan sakkojen määrää asetuksen N:o 17 15 artiklan 2
kohdan nojalla komission on noudatettava yleisiä oikeusperiaatteita, erityisesti yhdenvertaisen kohtelun periaatetta ja suhteellisuusperiaatetta,
sellaisina kuin yhteisöjen tuomioistuin ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ovat ne vahvistaneet. Yhteisöjen tuomioistuimen
ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen vakiintuneessa oikeuskäytännössä on myös selvennetty niitä kriteereitä ja laskentatapoja,
joita komission on sovellettava sakkojen määrää vahvistaessaan (ks. erityisesti jäljempänä 213 kohta ja sitä seuraavat kohdat).
Kantaja viittaa sitä paitsi itsekin tähän oikeuskäytäntöön kanneperusteidensa ja väitteidensä tueksi (ks. erityisesti jäljempänä
199 kohta).
88     Lisäksi niiden kriteerien perusteella, jotka mainitaan asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa ja joita täsmennetään yhteisöjen
tuomioistuimen ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen oikeuskäytännössä, komissio on itse kehittänyt hallinnollisen käytännön,
joka on tunnettu ja johon on mahdollista tutustua. Vaikka komission päätöskäytäntö ei sellaisenaan sido komissiota sen määrittäessä
sakon määrää (ks. vastaavasti asia T-23/99, LR AF 1998, tuomio 20.3.2002, Kok. 2002, s. II-1705, 234 kohta ja asia T-203/01,
Michelin v. komissio, tuomio 30.9.2003, Kok. 2003, s. II-4071, 254 kohta), on kuitenkin niin, että yhdenvertaisen kohtelun
periaatteen perusteella, joka on yleinen oikeusperiaate, jota komission on noudatettava, komissio ei voi kohdella toisiinsa
rinnastettavia tapauksia eri tavalla tai erilaisia tapauksia samanlaisella tavalla, ellei tällaista eroa voida objektiivisesti
perustella (asia 106/83, Sermide, tuomio 13.12.1984, Kok. 1984, s. 4209, 28 kohta ja asia T-311/94, BPB de Eendracht v. komissio,
tuomio 14.5.1998, Kok. 1998, s. II-1129, 309 kohta).
89     Lisäksi on otettava huomioon se, että avoimuuden vuoksi ja kyseessä olevien yritysten oikeusvarmuuden lisäämiseksi komissio
on julkaissut suuntaviivat, joissa se vahvistaa laskentatavan, jota se tulee käyttämään kussakin yksittäistapauksessa.
90     Näiden seikkojen perusteella asiantunteva toimija voi, toisin kuin kantaja väittää, tarvittaessa oikeudelliseen neuvonantajaan
turvautuen ennakoida riittävän täsmällisesti sille tietystä käyttäytymisestä määrättävien sakkojen laskentatavan ja suuruusluokan.
Se seikka, jota komissio ja neuvosto eivät ole kiistäneet, että toimija ei voi tietää etukäteen täsmällisesti komission kussakin
tapauksessa määräämien sakkojen tasoa, ei voi osoittaa sitä, että asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta loukkaisi laillisuusperiaatetta.
91     Vaikka yritykset eivät voi ennakolta tietää täsmällisesti komission kussakin yksittäistapauksessa määräämien sakkojen tasoa,
on myös totta, että EY 253 artiklan mukaan komission on päätöksessä sakon määräämisestä esitettävä muun muassa määrätyn sakon
määrää ja valittua laskentatapaa koskevat perustelut. Näistä perusteluista on selkeästi ja yksiselitteisesti ilmettävä komission
päättely siten, että niille, joita toimenpide koskee, selviävät sen syyt, jotta ne voivat arvioida, onko tarkoituksenmukaista
saattaa asia yhteisöjen tuomioistuinten käsiteltäväksi, ja jotta nämä voivat tarvittaessa tutkia sen laillisuuden.
92     Edellä esitetyn perusteella asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan lainvastaisuutta koskeva väite on hylättävä.
B
Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan asianmukainen tulkinta
93     Kantaja väittää, että vaikka oletettaisiin, että asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta on laillisuusperiaatteen, joka liittyy
erottamattomasti oikeusvarmuuden periaatteeseen, mukainen, komission pitäisi vähintään tulkita tätä säännöstä rajoittavasti
ja kompensoida tämän säännöksen riittämätöntä ennakoitavuutta johdonmukaisella ja läpinäkyvällä sakkojärjestelmällä, jolla
voidaan taata kyseessä oleville yrityksille välttämätön oikeusvarmuuden taso.
94     Komissio huomauttaa, että se on antanut suuntaviivat nimenomaan taatakseen riittävän läpinäkyvyyden ja että niiden antamisesta
lähtien niillä on rajoitettu komission vapautta valita sakon määrä.
95     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa, että tämän kanneperusteen toisen osan yhteydessä, joka on esitetty ensimmäiseen
osaan nähden toissijaisesti, kantaja ei esitä yhtäkään konkreettista väitettä päätöstä vastaan, vaan muotoilee yleisiä väittämiä,
joiden mukaan komission on yleisesti ottaen muutettava sakkopolitiikkaansa alentamalla sakkojen määrää tai täsmentämällä suuntaviivojen
sanamuotoa.
96     Näin ollen kanneperusteen tämä osa on jätettävä tutkimatta.
II
Päätöksen adressaatti
97     Kantaja esittää kanneperusteet, joista ensimmäinen koskee perusteluvelvollisuuden laiminlyömistä ja toinen päätöksen adressaattia
koskevia virheitä.
A
Perusteluvelvollisuuden laiminlyönti
98     Jungbunzlauer katsoo, että päätöksessä ei perustella lainkaan sitä, miksi Jungbunzlauer GmbH:n ennen vuotta 1993 toteuttama
kilpailua rajoittava toiminta on luettava sen syyksi.
99     Komissio ei ole esittänyt erityisiä väitteitä tältä osin.
100   Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin huomauttaa, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan EY 253 artiklassa edellytetyistä
perusteluista on selkeästi ja yksiselitteisesti ilmettävä riidanalaisen toimenpiteen tehneen yhteisön toimielimen päättely
siten, että niille, joita toimenpide koskee, selviävät sen syyt ja että toimivaltainen tuomioistuin voi tutkia toimenpiteen
laillisuuden. Perusteluvelvollisuuden täyttymistä on arvioitava asiaan liittyvien olosuhteiden perusteella, joita ovat muun
muassa toimenpiteen sisältö, esitettyjen perustelujen luonne ja se tarve, jota niillä, joille päätös on osoitettu tai joita
se koskee suoraan ja erikseen, voi olla saada selvennystä tilanteeseen. Perusteluissa ei tarvitse esittää kaikkia asiaan liittyviä
tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, sillä tutkittaessa sitä, täyttävätkö päätöksen perustelut EY 253 artiklassa asetetut
vaatimukset, on otettava huomioon päätöksen sanamuodon lisäksi myös asiayhteys ja kaikki asiaa koskevat oikeussäännöt (asia
C-367/95 P, komissio v. Sytraval ja Brink’s France, tuomio 2.4.1998, Kok. 1998, s. I-1719, 63 kohta, ja asia C-301/96, Saksa
v. komissio, tuomio 30.9.2003, Kok. 2003, s. I-9919, 87 kohta).
101   Käsiteltävänä olevassa asiassa komissio vetosi seuraaviin syihin perustellakseen päätöstään lukea kilpailusääntöjen rikkominen
Jungbunzlauerin syyksi paitsi elokuun 2003 jälkeisen ajan osalta, myös sen ajanjakson osalta, joka kesti rikkomisen alusta
maaliskuussa 1991 heinäkuuhun 1993 saakka.
102   Komissio totesi päätöksen 30 ja 33 perustelukappaleessa, että kantajana oleva yhtiö Jungbunzlauer oli hallinnointiyhtiö, joka
vuonna 1993 tapahtuneesta konsernin uudelleenjärjestelystä lähtien johti Jungbunzlauer-konsernin, jonka omisti holdingyhtiö
Jungbunzlauer Holding AG, toimintaa. Komissio totesi, että kantajana oleva yhtiö Jungbunzlauer oli vuodesta 1993 lähtien johtanut
myös konsernin toimintaa sitruunahapon markkinoilla, jonka tuotantoa konsernissa hoiti Jungbunzlauer GmbH, jonka omistaa kokonaan
Jungbunzlauer Holding AG. Komissio totesi myös, että ennen vuonna 1993 tapahtunutta konsernin uudelleenjärjestelyä konsernia
johti Jungbunzlauer GmbH. Sitruunahapon jakelua hoiti vuoteen 1993 saakka Jungbunzlauer GmbH ja tämän jälkeen toinen Jungbunzlauer
Holding AG:n tytäryhtiö, Jungbunzlauer International AG.
103   Päätöksen 70 perustelukappaleessa komissio toteaa, että Jungbunzlauer-konsernia edusti kartellikokouksissa konsernin pääjohtaja
ja Jungbunzlauer GmbH:n johtaja.
104   Päätöksen 186 perustelukappaleessa komissio totesi, että Jungbunzlauer ja Jungbunzlauer GmbH lausuivat vastauksessaan väitetiedoksiantoon
yhteisesti, että Jungbunzlauer GmbH:ta oli pidettävä päätöksen adressaattina. Komissio esitti tältä osin seuraavat perustelut:
”187      – – Vuoden 1993 jälkipuoliskolla Jungbunzlauer [GmbH] ei ensinnäkään ollut pelkkä sitruunahapon tuotantoa ja jakelua harjoittava
tytäryhtiö, vaan myös koko Jungbunzlauer-konsernin johtamisesta vastaava oikeushenkilö. Vuonna 1993 tämä vastuu siirtyi Jungbunzlauer
AG:lle, jota voidaan pitää Jungbunzlauer [GmbH:n] seuraajana Jungbunzlauer-konsernin johdossa. Tämän jälkeen Jungbunzlauer
[GmbH:sta] tuli konsernin täysin omistama tytäryhtiö, joka ei päättänyt itsenäisesti omasta markkinakäyttäytymisestään, vaan
noudatti olennaisilta osin konsernin johtamisesta vastaavan yhtiön, Jungbunzlauer AG:n, ohjeita.
188      Tietyllä aikavälillä tässä päätöksessä tarkastellusta jaksosta Jungbunzlauer AG osallistui suoraan kartellitapaamisiin etenkin
pääjohtajansa edustamana. Sen vuoksi on pääteltävä, että koko Jungbunzlauer-konsernin johdosta vastaava oikeushenkilö osallistui
kartelliin suoraan ja aktiivisesti kaikkina tässä päätöksessä tarkasteltuina jaksoina. Koska kyseinen oikeushenkilö on nykyisin
Jungbunzlauer AG, tämä päätös on osoitettava sille.”
105   Näissä toteamuksissa, vaikka ne ovat suppeita, esitetään ne olennaiset seikat, joilla komissio perusteli kilpailusääntöjen
rikkomisen lukemista Jungbunzlauerin syyksi vuoden 1993 jälkeisen ajanjakson osalta. Komissio nimittäin totesi, että se katsoi
konsernin erityisesti sitruunahappomarkkinoilla harjoittaman toiminnan johtotehtävien Jungbunzlauer GmbH:lta Jungbunzlauerille
tapahtuneen siirtämisen perusteella, että Jungbunzlauer oli vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta vuonna 1993 tapahtuneen
konsernin uudelleenjärjestelyn jälkeisenä aikana.
106   Perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä koskeva kanneperuste on näin ollen hylättävä.
B
Kanneperuste, joka koskee virheitä päätöksen adressaatin osalta
1.     Asianosaisten lausumat
107   Jungbunzlauer katsoo, että päätös on osoitettu virheellisesti sille. Se väittää kanteessa, että päätös olisi pitänyt osoittaa
Jungbunzlauer GmbH:lle. Jungbunzlauer toteaa, että viimeksi mainittu vastasi konsernissa sitruunahapon tuotannosta ja jakelusta
ja lisäksi vuoteen 1993 saakka koko konsernin johdosta. Se korostaa vastauskirjelmässään, että senkin jälkeen, kun se perustettiin
vuonna 1993 hallinnointiyhtiöksi, Jungbunzlauer Holding AG ”johti tosiasiallisesti” konsernia.
108   Vuoden 1993 jälkeisen ajanjakson osalta Jungbunzlauer huomauttaa ensiksi, että vuodesta 1993 lähtien sekä Jungbunzlauer GmbH
että se itse olivat Jungbunzlauer Holding AG:n kokonaan omistamia tytäryhtiöitä, joten se ei ollut Jungbunzlauer GmbH:n emoyhtiö
vaan ainoastaan sisaryhtiö.
109   Tämän vuoksi komissio ei voi Jungbunzlauerin mukaan pätevästi vedota yhteisöjen tuomioistuimen asiassa 107/82, AEG vastaan
komissio, 25.10.1983 antamaan tuomioon (Kok. 1983, s. 3151, Kok. Ep. VII, s. 281, jäljempänä AEG-tapaus, 50 kohta) ja sen
asiassa C-286/98 P, Stora Kopparbergs Bergslags vastaan komissio, 16.11.2000 antamaan tuomioon (Kok. 2000, s. I-9925, jäljempänä
Stora-tapaus, 28 kohta), jotka koskivat tytäryhtiön toiminnan lukemista emoyhtiön syyksi. Tämä emoyhtiön ja tytäryhtiön välinen
suhde on laadullisesti erilainen kuin sen ja Jungbunzlauer GmbH:n välinen suhde, koska niiden yhteisellä emoyhtiöllä Jungbunzlauer
Holding AG:lla oli mahdollisuus poistaa milloin tahansa joltakin tytäryhtiöltään oikeus valvoa jotakin sisaryhtiötään.
110   Jungbunzlauer toteaa myös, että se on yksinomaan tarjonnut konsernin muille yhtiöille hallinnointi- ja neuvontapalveluja yrityspolitiikan,
organisaation ja investointien osalta. Jungbunzlauer harjoitti toimintaansa Jungbunzlauer Holding AG:n pyynnöstä, joka johti
konsernia ja jolla yksinomaan oli oikeus antaa ohjeita konsernin yhtiöille. Jungbunzlauerilla ei varsinaisesti ollut tällaista
oikeutta konsernin eri yhtiöiden suhteen eikä sitä ollut annettu sille myöskään Jungbunzlauer Holding AG:n ”Treuhänderinä”
(valtuutettuna). Sen toiminta rajoittui päinvastoin siihen, että se saattoi konsernin muiden yhtiöiden saataville palveluksessaan
olevien henkilöiden palvelut. Sikäli kuin nämä henkilöt ovat erityistapauksessa välittäneet ohjeita konsernin yhtiöille (esimerkiksi
Jungbunzlauer GmbH:lle), ne eivät ole tehneet sitä omissa nimissään, vaan Jungbunzlauer Holding AG:n edustajina
.
111   Jungbunzlauer päättelee tämän perusteella, että Jungbunzlauer Holding AG:n ja koko konsernin liiketoimintaa ”johti tosiasiallisesti”
yksinomaan Jungbunzlauer Holding AG. Tätä tukee Jungbunzlauerin mukaan Itävallan yhteisöoikeus, jota sovelletaan Jungbunzlauer
GmbH:hon. Yhtiötä, joka on perustettu GmbH:n muodossa, johtavat sen johtoelimet eli hallitus ja hallintoneuvosto, kun taas
sen liiketoimintaa koskevan politiikan määrittää viime kädessä yhtiökokous, jossa käsiteltävänä olevassa asiassa Jungbunzlauer
Holding AG:lla oli ainoana osakkaana kaikki äänioikeudet.
112   Toiseksi Jungbunzlauer väittää, että senkin jälkeen, kun se perustettiin vuonna 1993, Jungbunzlauer GmbH:n johtotehtävissä
olivat pitkään toimineet pääasialliset keskusteluihin osallistujat, lukuun ottamatta Jungbunzlauerin johtajaa, joka oli aloittanut
tehtävässään kesällä 1993. Lisäksi sen jälkeen, kun Jungbunzlauer perustettiin vuonna 1993, nämä henkilöt jatkoivat tehtävissään
Jungbunzlauer GmbH:ssa. Suurin osa toiminnasta oli näin ollen Jungbunzlauer GmbH:n vastuulla. Komission väitteellä, jonka
mukaan jotkut kyseessä olevista henkilöistä olivat toimineet konsernissa, ei Jungbunzlauerin mukaan ole merkitystä tässä yhteydessä.
Jungbunzlauerin mukaan komission olisi pitänyt ainakin mainita ne konsernin yhtiöt, joissa nämä henkilöt työskentelivät ja
jotka oli lueteltu vastauksessa väitetiedoksiantoon. Jungbunzlauer toteaa esimerkiksi, että on virheellistä väittää, että
H. ja R. olisivat työskennelleet siinä tai Jungbunzlauer Holding AG:ssa.
113   Kolmanneksi Jungbunzlauer katsoo, että hallinnollisen menettelyn kulun kannalta oli keinotekoista lukea kartelli sen syyksi.
Se toteaa, että komissio osoitti 6.8.1997, 28.7.1998 ja 3.3.1999 päivätyt tietojensaantipyyntönsä Jungbunzlauer GmbH:lle ja
että tämä toteutti myös yhteistyön yhteistyötiedonannon puitteissa.
114   Toisaalta vuotta 1993 edeltäneen ajanjakson osalta Jungbunzlauer väittää ensiksi, että vuoteen 1993 saakka Jungbunzlauer GmbH
johti konsernia ja että ennen sitä Jungbunzlauer ei ollut edes toiminnassa. Näin ollen vuotta 1993 edeltäneen ajanjakson osalta
vastuuta kilpailua rajoittavasta toiminnasta ei sen mukaan voida missään tapauksessa lukea sen syyksi.
115   Toiseksi Jungbunzlauer katsoo, että asioilla, joihin komissio vetoaa, ei voida tukea komission teoriaa Jungbunzlauer GmbH:n
toteuttamaa kilpailusääntöjen rikkomista koskevan vastuun siirtämisestä sen syyksi. Se korostaa, että yhdistetyt asiat 40/73–48/73,
50/73, 54/73–56/73, 111/73, 113/73 ja 114/73, Suiker Unie ym. vastaan komissio (tuomio 16.12.1975, Kok. 1975, s. 1663, 84–87
kohta), koskivat oikeuden siirtämistä ja asia T-134/94, NMH Stahlwerke vastaan komissio (tuomio 11.3.1999, Kok. 1999, s. II-239,
35–38 kohta), koski selvitystilassa olevan yhtiön toiminnan jatkamista.
116   Kolmanneksi Jungbunzlauer katsoo, ettei sitä voida pitää Jungbunzlauer GmbH:n ”taloudellisena seuraajana” eikä tämän toimintaa
ennen vuotta 1993 voida lukea sen syyksi. Tämän osoittaa se, että sen rooli konsernissa rajoittui palvelujen tarjoamiseen
konsernin muille yhtiöille (ks. edellä 110 kohta). Jungbunzlauer väittää myös, että vuoden 1993 jälkeenkin Jungbunzlauer GmbH
jatkoi sitruunahapon tuotanto- ja jakelutoimintaansa. Vaikka Jungbunzlauer GmbH tukeutui tältä osin joskus muihin yhtiöihin,
kuten Jungbunzlaueriin, näillä oli ainoastaan asiamiehen asema. Jungbunzlauer GmbH määräsi yhä määriä ja hintoja koskevasta
politiikasta.
117   Neljänneksi Jungbunzlauerin mukaan ei pidä paikkaansa, että B. ja H. olisivat johtaneet Jungbunzlaueria tai toimineet sen
nimissä. Jungbunzlauer toteaa, että H. ei missään tapauksessa ollut sen työntekijä vaan konsernin muiden yhtiöiden työntekijä.
118   Viidenneksi Jungbunzlauer korostaa, että sen taloudelliset resurssit olivat rajalliset.
119   Komissio korostaa tukeutuneensa Jungbunzlauer GmbH:n ja Jungbunzlauerin itsensä hallinnollisen menettelyn aikana toimittamiin
tietoihin.
120   Vuoden 1993 jälkeisen ajanjakson osalta komissio katsoo näistä tiedoista ilmenevän, että vuoteen 1993 sakka Jungbunzlauer
GmbH vastasi konsernin johdosta ja että vuonna 1993 tämä tehtävä siirtyi Jungbunzlauerille, joten kartellia koskeva toiminta
siirtyi taloudellisesti yhtiöltä toiselle. Se, että kantaja oli ainoastaan Jungbunzlauer GmbH:n sisaryhtiö, ei horjuta tätä
toteamusta. Komissio korostaa, että yhteisöjen tuomioistuin on vakiintuneesti päätellyt pääoman omistamisen perusteella, että
emoyhtiö voi vaikuttaa ratkaisevasti tytäryhtiönsä kaupalliseen politiikkaan, ellei tätä kiistetä. Komission mukaan ratkaisevaa
ei näin ollen ole pääoman omistaminen sellaisenaan vaan sen emoyhtiölle tarjoama mahdollisuus vaikuttaa ratkaisevalla tavalla
tytäryhtiön kaupalliseen politiikkaan. Komission mukaan emoyhtiö voi kuitenkin siirtää mahdollisuuden vaikuttaa jonkin tytäryhtiönsä
toimintaan jollekin konsernin muulle yhtiölle. Sen mukaan näin on käsiteltävänä olevassa asiassa.
121   Vuotta 1993 edeltäneen ajanjakson osalta komissio katsoo, että Jungbunzlauer GmbH:n ennen vuotta 1993 toteutettua uudelleenjärjestelyä
toteuttama kilpailusääntöjen rikkominen oli luettava Jungbunzlauerin syyksi Jungbunzlauer-konsernin toimintaan sitruunahappomarkkinoilla
liittyvien johtotehtävien edellä mainitun taloudellisen siirtymisen vuoksi. Sillä, että Jungbunzlaueria ei ollut olemassa
ennen vuotta 1993 ja että Jungbunzlauer GmbH oli olemassa tämän jälkeenkin, ei ole komission mukaan merkitystä, kuten yhteisöjen
tuomioistuimen ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee.
2.     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
122   Oikeuskäytännöstä ilmenee, että EY 81 artiklan 1 kohta, jossa yrityksiä kielletään tekemästä sopimuksia tai osallistumasta
yhdenmukaistettuihin menettelytapoihin, jotka ovat omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan ja joiden tarkoituksena
on estää, rajoittaa tai vääristää kilpailua yhteismarkkinoilla tai joista seuraa, että kilpailu estyy, rajoittuu tai vääristyy
yhteismarkkinoilla, on osoitettu sellaisille taloudellisille yksiköille, jotka muodostuvat joukosta aineellisia ja inhimillisiä
tekijöitä, jotka voivat myötävaikuttaa siihen, että tässä määräyksessä tarkoitettu rikkominen toteutuu (asia T-6/89, Enichem
Anic v. komissio, tuomio 17.12.1991, Kok. 1991, s. II-1623, Kok. Ep. XI, s. II-1, 235 kohta).
123   Käsiteltävänä olevassa asiassa kantaja ei kiistä sitä, että EY 81 artiklan 1 kohtaa on rikottu. Se väittää sen sijaan, että
komissio ei voi katsoa sen olevan vastuussa tästä rikkomisesta.
124   Tältä osin on huomautettava, että Jungbunzlauer-konsernia johti vuoteen 1993 saakka Jungbunzlauer GmbH, joka tuotti myös sitruunahappoa,
mutta vuonna 1993 toteutetun konsernin uudelleenjärjestelyn jälkeen Jungbunzlauer johti hallinnointiyhtiönä konsernin kaikkea
liiketoimintaa, sitruunahappomarkkinoita koskeva toiminta mukaan lukien, ja konsernin omisti holdingyhtiö Jungbunzlauer Holding
AG (ks. edellä 102 kohta).
125   Vuonna 1993 toteutetun konsernin uudelleenjärjestelyn jälkeisen ajanjakson osalta on todettava, että Jungbunzlauer, joka oli
Jungbunzlauer Holding AG:n kokonaan omistama tytäryhtiö, oli Jungbunzlauer GmbH:n sisaryhtiö eikä tämän emoyhtiö. Tässä yhteydessä
kantaja väittää oikeutetusti, että käsiteltävänä oleva asia poikkesi asioista, joissa yhteisöjen tuomioistuin ja ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuin ovat antaneet tuomionsa (ks. erityisesti asia T-354/94, Stora Kopparbergs Bergslags v. komissio,
tuomio 14.5.1998, Kok. 1998, s. II-2111, 80 kohta, joka on vahvistettu muutoksenhaun perusteella edellä 109 kohdassa mainitussa
asiassa Stora, tuomion 27–29 kohta; edellä 109 kohdassa mainittu asia AEG, tuomion 50 kohta ja asia T-65/89, BPB Industries
ja British Gypsum v. komissio, tuomio 1.4.1993, Kok. 1993, s. II-389, Kok. Ep. XIV, s. II-1, 149 kohta), joiden mukaan komissiolla
on oikeus olettaa, että kokonaan omistettu tytäryhtiö soveltaa emoyhtiönsä antamia ohjeita, eikä sen tarvitse tarkistaa, onko
emoyhtiö käyttänyt tosiasiallisesti tätä määräysvaltaa.
126   Kuten päätöksen perustelukappaleista ilmenee ja toisin kuin kantaja väittää, komissio ei ole tukeutunut tällaiseen olettamaan,
vaan on sen sijaan tutkinut Jungbunzlauerin ja Jungbunzlauer GmbH:n hallinnollisen menettelyn aikana antamien vastausten perusteella,
pitikö kilpailusääntöjen rikkominen edellä analysoidusta Jungbunzlauer-konsernin rakenteesta huolimatta lukea Jungbunzlauerin
syyksi.
127   Tältä osin on huomautettava, että Jungbunzlauer GmbH on erityisesti komission sille 3.3.1999 osoittaman tietojensaantipyynnön
perusteella komission kanssa harjoittamansa yhteistyön puitteissa kuvannut 21.5.1999 päivätyssä kirjeessä Jungbunzlauer-konsernin
rakennetta ja ilmoittanut erityisesti, että ”konsernia johti Jungbunzlauer AG – – joka hallinnointiyhtiönä johti Jungbunzlauer
Holding AG:n omistamia yhtiöitä”.
128   Lisäksi komissio osoitti 29.3.2000 väitetiedoksiantonsa Jungbunzlauerille. Jungbunzlauer katsoi 22.6.2000 ”Jungbunzlauer GmbH:n
nimissä” antamassaan vastauksessa tähän väitetiedoksiantoon, ettei sille voitu osoittaa mitään tähän menettelyyn liittyvää
asiakirjaa. Tässä yhteydessä se kuvasi Jungbunzlauer-konsernin organisaatiorakennetta ja liitti mukaan kaaviokuvan. Kantaja
totesi, että Jungbunzlauer oli yksinomaan hallinnointiyhtiö, joka johti konsernin, jonka omisti Jungbunzlauer Holding AG,
omistamia yhtiöitä. Jungbunzlauer totesi, että sitruunahappomarkkinoilla ”toimi” Jungbunzlauer GmbH, lukuun ottamatta sitruunahapon
jakelua, joka oli vuodesta 1993 lähtien uskottu Jungbunzlauer GmbH:n lukuun Jungbunzlauer Holding AG:n toiselle tytäryhtiölle,
Jungbunzlauer International AG:lle. Jungbunzlauer totesi myös, että ”vuoden 1993 puoliväliin saakka kaikki johtamistehtävät
oli uskottu Jungbunzlauer [GmbH:lle]” ja että ”vuodesta 1993 lähtien Jungbunzlauer AG – – on toiminut johtavana yhtiönä”.
129   Päätöksen 187 perustelukappaleessa mainittujen Jungbunzlauerin ja Jungbunzlauer GmbH:n lausuntojen perusteella komissio saattoi
oikeutetusti katsoa, että vuonna 1993 tapahtuneen Jungbunzlauer-konsernin uudelleenjärjestelyn jälkeen Jungbunzlauer GmbH
toimi ainoastaan sitruunahapon tuottajana, kun taas konsernin toiminnan, myös sitruunahappoon liittyvän toiminnan, johtamisesta
vastasi Jungbunzlauer siten, että Jungbunzlauer GmbH ei päättänyt itsenäisesti omasta markkinakäyttäytymisestään, vaan noudatti
olennaisilta osin Jungbunzlauerin ohjeita. Komissio saattoi pätevästi päätellä tämän perusteella, että Jungbunzlauer GmbH:n
ja Jungbunzlauerin yhteinen emoyhtiö oli päättänyt uskoa Jungbunzlauerille johtotehtävän, joka koski konsernin koko liiketoimintaa
ja tämän vuoksi myös konsernin toimintaa kartellin kohteena olevilla markkinoilla eli sitruunahapon markkinoilla.
130   Näin ollen komissio ei ole tehnyt virhettä, kun se on todennut, että vuonna 1993 tapahtuneen Jungbunzlauer-konsernin uudelleenjärjestelyn
jälkeisen ajanjakson osalta kilpailusääntöjen rikkominen on luettava Jungbunzlauerin syyksi.
131   Vuonna 1993 tapahtunutta Jungbunzlauer-konsernin uudelleenjärjestelyä edeltävän ajanjakson osalta on todettava, kuten komissio
on todennut päätöksen 187 perustelukappaleessa, että vuoteen 1993 saakka Jungbunzlauer GmbH ei ensinnäkään vastannut pelkästään
konsernin toiminnasta sitruunahappomarkkinoilla, vaan myös konsernin koko toiminnan johtamisesta. Viimeksi mainittu tehtävä,
joka käsitti konsernin toiminnan, myös toiminnan sitruunahappomarkkinoilla, johtamisen, siirrettiin kuitenkin vuonna 1993
Jungbunzlauerille, josta tuli näin ollen GmbH:n taloudellinen seuraaja konsernin toiminnan johtamisen osalta.
132   Se, että yhtiö on edelleen olemassa oikeushenkilönä, ei sulje pois sitä mahdollisuutta, että yhteisön kilpailuoikeuden valossa
osa tämän yhtiön toiminnasta siirretään toiselle yhtiölle, joka joutuu vastuuseen ensimmäisen yhtiön toimista (ks. vastaavasti
yhdistetyt asiat C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P ja C-219/00 P, Aalborg Portland ym. v. komissio,
tuomio 7.1.2004, Kok. 2004, s. I-123, 356–359 kohta).
133   Näin ollen komissio ei tehnyt virhettä myöskään, kun se totesi, että vuonna 1993 tapahtunutta Jungbunzlauer-konsernin uudelleenjärjestelyä
edeltävän ajanjakson osalta kilpailusääntöjen rikkominen oli luettava Jungbunzlauerin syyksi.
134   Tämän vuoksi on hylättävä kanneperuste, joka koskee virheitä päätöksen adressaatin osalta.
III
Kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuus
135   Kantaja katsoo yhtäältä, ettei komissio ole arvioinut oikein kartellin todellista vaikutusta sitruunahapon markkinoihin eikä
ole esittänyt tältä osin riittäviä perusteluja. Kantaja katsoo toisaalta, ettei komissio ole ottanut riittävästi huomioon
kantajan suhteellisen heikkoa markkinavoimaa muihin osapuolina oleviin yrityksiin nähden.
A
Todellinen vaikutus markkinoihin
1.     Johdanto
136   Aluksi on huomautettava, että kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuus on määritettävä useiden seikkojen perusteella, joihin
kuuluvat erityisesti asian erityisolosuhteet ja asiayhteys, mutta niistä perusteista, jotka on välttämättä otettava huomioon,
ei kuitenkaan ole vahvistettu sitovaa tai tyhjentävää luetteloa (asia C-137/95 P, SPO ym. v. komissio, määräys 25.3.1996,
Kok. 1996, s. I-1611, 54 kohta; asia C-219/95 P, Ferriere Nord v. komissio, tuomio 17.7.1997, Kok. 1997, s. I-4411, 33 kohta
ja asia T-9/99, HFB ym. v. komissio, tuomio 20.3.2002, Kok. 2002, s. II-1487, 443 kohta). Tässä yhteydessä kartellin todellinen
vaikutus merkityksellisiin markkinoihin voidaan ottaa huomioon yhtenä merkityksellisistä kriteereistä.
137   Komissio totesi suuntaviivoissaan (1 A kohdan ensimmäinen alakohta), että kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden arvioinnissa
on otettava huomioon tämän rikkomisen laadun ja kyseisten maantieteellisten markkinoiden laajuuden lisäksi ”[kilpailusääntöjen
rikkomisen] todellinen vaikutus markkinoihin, jos se on mitattavissa”.
138   Käsiteltävänä olevassa asiassa päätöksen 210–230 perustelukappaleesta ilmenee, että komissio on todellakin vahvistanut sakon
määrän, joka on määritetty rikkomisen vakavuuden perusteella, ottaen huomioon nämä kolme kriteeriä. Komissio on tässä yhteydessä
katsonut erityisesti, että kartellilla on ollut ”tosiasiallinen vaikutus” sitruunahappomarkkinoihin (päätöksen 230 perustelukappale).
139   Jungbunzlauerin mukaan komissio ei ole tässä yhteydessä arvioinut oikein kartellin todellista vaikutusta sitruunahappomarkkinoihin
eikä esittänyt tältä osin riittäviä perusteluja.
2.     Arviointivirheet
140   Jungbunzlauerin mukaan komissio on tehnyt useita arviointivirheitä, jotka vaikuttavat sakkojen määrän laskentaan.
a)     Väite, jonka mukaan komissio on valinnut virheellisen lähestymistavan osoittaakseen, että rikkomisella on ollut todellinen
vaikutus markkinoihin
Asianosaisten lausumat
141   Jungbunzlauer arvostelee komissiota siitä, että se ei ole osoittanut kartellin todellista vaikutusta markkinoihin ja että
se on kääntänyt todistustaakan osapuolina oleville yrityksille. Näiden todisteiden esittäminen on kuitenkin komission tehtävänä,
jos se aikoo ottaa ne huomioon sakkoa vahvistaessaan (asia T-308/94, Cascades v. komissio, tuomio 14.5.1998, Kok. 1998, s.
II-925, 180 kohta ja sitä seuraavat kohdat ja yhdistetyt asiat T-25/95, T-26/95, T-30/95–T-32/95, T-34/95–T-39/95, T-42/95–T
46/95, T-48/95, T-50/95–T-65/95, T-68/95–T-71/95, T-87/95, T-88/95, T-103/95 ja T-104/95, Cimenteries CBR ym. v. komissio,
tuomio 15.3.2000, Kok. 2000, s. II-491, 4863 kohta).
142   Todisteita koskevat vaatimukset eivät tässä yhteydessä voi olla lievemmät kuin muita aineellisia toteamuksia koskevat vaatimukset:
epäilys koituu kyseessä olevien yritysten hyödyksi (in dubio pro reo). Tämän vuoksi Jungbunzlauer katsoo, että jos komission
toteamilla olosuhteilla voi olla muu vakuuttava selitys kuin komission käyttämä selitys, komissiolle asetetut todisteiden
esittämistä koskevat vaatimukset eivät täyty (edellä 115 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Suiker Unie ym. v. komissio; asia
27/76, United Brands v. komissio, tuomio 14.2.1978, Kok. 1978, s. 207, Kok. Ep. IV, s. 9, 267 kohta ja yhdistetyt asiat C-29/83
ja C-30/83, CRAM v. komissio, tuomio 28.3.1984, Kok. 1984, s. 1679, 20 kohta).
143   Jungbunzlauer väittää, että päätöksen 211, 213, 216, 218 ja 226 perustelukappaleesta ilmenee, että komissio on sen sijaan,
että se olisi esittänyt todisteita kartellin vaikutuksista markkinoihin, päätellyt kartellin olemassaolon perusteella, että
sillä on ollut vaikutuksia markkinoihin. Tällaiset perustelut muodostavat kuitenkin kehäpäätelmän, sillä jos näin olisi, kaikilla
kartelleilla olisi väistämättä vaikutuksia markkinoihin ja komission tutkinta olisi tarpeeton. Komission käytännöstä ilmenee
Jungbunzlauerin mukaan, että on olemassa kartelleja, joilla ei ole lainkaan vaikutuksia markkinoihin, mikä vahvistetaan suuntaviivoissa
(3 kohta) ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen oikeuskäytännössä (edellä 141 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Cimenteries
CBR ym. v. komissio, tuomion 4863 kohta ja sitä seuraavat kohdat).
144   Komissio ei kiistä sitä, että kartellin täytäntöönpanoa ja todellista vaikutusta markkinoihin koskevia edellytyksiä ei voida
sekoittaa keskenään ja että sen on esitettävä todisteet tältä osin. Komissio ei kuitenkaan käsiteltävänä olevassa asiassa
ole omien sanojensa mukaan kääntänyt todistustaakkaa, vaan esittänyt oikeudellisesti riittävän näytön.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
145   Kun otetaan huomioon Jungbunzlauerin väitteet, jotka koskevat komission valitsemaa lähestymistapaa sen osoittamiseksi, että
kartellilla on ollut todellinen vaikutus sitruunahappomarkkinoihin, on esitettävä yhteenveto komission analyysistä, joka ilmenee
päätöksen 210–228 perustelukappaleesta, ennen kuin lausutaan Jungbunzlauerin esittämien väitteiden pätevyydestä.
–       Yhteenveto komission analyysistä
146   Aluksi komissio totesi, että ”rikkomiseen syyllistyneiden yritysten keskimääräinen osuus oli tarkastelujaksolla yli 60 prosenttia
sitruunahapon maailmanmarkkinoista ja noin 70 prosenttia sitruunahapon Euroopan markkinoista” (päätöksen 210 perustelukappale).
147   Tämän jälkeen komissio totesi, että ”koska nämä järjestelyt pantiin täytäntöön, ne vaikuttivat tosiasiallisesti sitruunahappomarkkinoihin”
(päätöksen 210 perustelukappale). Päätöksen 212 perustelukappaleessa komissio viittasi päätöksensä tosiseikkoja koskevaan
osaan ja toisti väitteen, jonka mukaan kartellisopimukset ”pantiin huolellisesti täytäntöön”, ja lisäsi, että ”yksi osallistujista
huomautti olleensa ’yllättynyt siitä, miten muodolliseksi ja organisoiduksi muut osallistujat olivat kehittäneet toimintansa
saadakseen tämän järjestelyn onnistumaan’”. Päätöksen 216 perustelukappaleessa komissio totesi, että ”edellä esitetyn perusteella
täytäntöönpanon tehokkuutta ei voida kyseenalaistaa, kun lisäksi otetaan huomioon, miten paljon kukin osallistuja panosti
kartellin monimutkaiseen organisointiin”.
148   Lisäksi komissio katsoi, ettei ollut tarpeen ”määritellä tarkasti, miten paljon hinnat poikkesivat siitä, mitä ne olisivat
voineet olla ilman näitä järjestelyjä” (päätöksen 211 perustelukappale). Komissio nimittäin väitti, että ”tätähän ei aina
voida arvioida luotettavasti, koska tuotteen hintakehitykseen voivat samanaikaisesti vaikuttaa monet ulkoiset tekijät, joten
on erittäin vaikea tehdä mitään johtopäätöksiä kaikkien mahdollisten kausaalisten tekijöiden suhteellisesta merkityksestä”
(ibidem.). Päätöksen 213 perustelukappaleessa komissio kuitenkin kuvasi sitruunahapon hintojen kehitystä maaliskuusta 1991
vuoteen 1993 ja totesi, että maaliskuun 1991 ja vuoden 1993 puolivälin välisenä aikana sitruunahapon hinta oli noussut 40
prosenttia ja että tämän jälkeen se pysyi käytännössä tällä tasolla. Päätöksen 214 ja 215 perustelukappaleessa komissio huomautti,
että kartellin jäsenet olivat vahvistaneet myyntikiintiöt ja soveltaneet raportointi-, seuranta- ja korvausjärjestelmää varmistaakseen
kiintiöiden soveltamisen.
149   Lopuksi päätöksen 217–228 perustelukappaleessa komissio esitti yhteenvetona osapuolten, myös Jungbunzlauerin, hallinnollisen
menettelyn aikana esittämät väitteet, analysoi niitä ja hylkäsi tietyt niistä. Päätöksen 226 perustelukappaleessa komissio
katsoi kuitenkin seuraavin sanakääntein, että osapuolten esittämiä väitteitä ei voida hyväksyä:
”ADM:n, [H & R:n] ja Jungbunzlauerin selitykset vuosien 1991–1992 hinnankorotuksille voivat osittain pitää paikkansa, mutta
ne eivät vakuuttavasti osoita, ettei kartellisopimuksen täytäntöönpano vaikuttanut mitenkään hintavaihteluihin. Vaikka edellä
kuvailtuja ilmiöitä voi toki tapahtua ilman kartelliakin, ne toisaalta sopivat täydellisesti yhteen kartellitilanteen kanssa.
Sitä seikkaa, että sitruunahapon hinnat nousivat 40 prosenttia 14 kuukaudessa, ei voida selittää yksin kilpailureaktiona,
vaan sitä on tulkittava ottaen huomioon, että osallistujat olivat sopineet yhteisesti hinnankorotuksista ja markkinoiden jakamisesta
ja perustaneet raportointi- ja seurantajärjestelmän. Kaikki nämä tekijät nimittäin edistivät hinnankorotusten onnistumista.”
150   Päätöksen 228 perustelukappaleessa komissio vastasi Jungbunzlauerin esittämiin väitteisiin seuraavasti:
”Se Jungbunzlauerin korostama seikka, jonka mukaan kartellin yhteinen ’markkinaosuus’ pieneni ajan myötä noin 70 prosentista
52 prosenttiin vuonna 1994, kuvastaa toki vaikeuksia, joita kartellin jäsenillä oli pitää hinnat kilpailukykyistä tasoa korkeampina.
Tämä ei kuitenkaan todista, ettei lainvastaisella toiminnalla ollut mitään vaikutusta markkinoihin. Kiinasta tulevan tuonnin
voimakas kasvu vuodesta 1992 eteenpäin päinvastoin osoittaa, että kartellin jäsenet eivät sopeutuneet tuonnin aiheuttamaan
hintapaineeseen, kuten ne normaalisti olisivat toimineet.
–       Arviointi
151   Aluksi on huomautettava, että suuntaviivojen 1 A kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan komission on laskiessaan sakkoa kilpailusääntöjen
rikkomisen vakavuuden osalta otettava huomioon ”[kilpailusääntöjen rikkomisen] todellinen vaikutus markkinoihin, jos se on
mitattavissa”.
152   Tältä osin on arvioitava ilmaisun ”jos se [eli todellinen vaikutus] on mitattavissa” täsmällistä merkitystä. Erityisesti on
määritettävä, voiko komissio tämän sanamuodon mukaan ottaa sakkoja laskiessaan huomioon kilpailusääntöjen rikkomisen todellisen
vaikutuksen yksinomaan, jos se voi mitata tämän vaikutuksen ja siinä määrin kuin se voi sen tehdä.
153   Kuten komissio on oikeutetusti väittänyt, kartellin markkinoihin kohdistuvan vaikutuksen tutkiminen edellyttää väistämättä
tukeutumista olettamuksiin. Tässä yhteydessä komission on erityisesti tutkittava, mikä kyseessä olevan tuotteen hinta olisi
ollut ilman kartellia. Tutkittaessa hintojen tosiasiallisen kehityksen syitä on kuitenkin uskallettua spekuloida kunkin syyn
osuudella asiassa. On otettava huomioon se objektiivinen seikka, että hintakartellin vuoksi osapuolet ovat nimenomaan luopuneet
vapaudestaan kilpailla hinnoilla. Muiden tekijöiden kuin tämän kartellin osapuolten vapaaehtoisen luopumisen vaikutuksen arviointi
perustuu näin ollen väistämättä kohtuullisiin todennäköisyyksiin, joita ei voida täsmällisesti mitata.
154   Näin ollen komissiota ei voida ilman, että suuntaviivojen 1 A kohdan ensimmäisen alakohdan kriteeriltä poistettaisiin tehokas
vaikutus, arvostella siitä, että se on tukeutunut hintakartellin tai kiintiöitä koskevan kartellin kaltaisen kilpailua rajoittavan
kartellin todellisiin vaikutuksiin markkinoilla siten, että se ei ole mitannut tätä vaikutusta tai arvioinut sitä numeromääräisesti.
155   Tämän vuoksi kartellin todellinen vaikutus markkinoihin on katsottava riittävästi toteen näytetyksi, jos komissio kykenee
esittämään konkreettisia ja uskottavia aihetodisteita, jotka osoittavat kohtuullisella todennäköisyydellä, että kartelli on
vaikuttanut markkinoihin.
156   Käsiteltävänä olevassa asiassa komission tekemän analyysin yhteenvedosta (ks. edellä 146–150 kohta) ilmenee, että komissio
on tukeutunut kahteen aihetodisteeseen todetakseen, että kartellilla on ollut ”todellinen vaikutus” markkinoihin. Yhtäältä
komissio totesi, että kartellin jäsenet ovat panneet kartellisopimukset täytäntöön huolellisesti (ks. erityisesti edellä 147
ja 148 kohdassa mainittu päätöksen 210, 212, 214 ja 215 perustelukappale) ja että tarkastelujaksolla kartellin jäsenillä oli
yli 60 prosentin osuus sitruunahapon maailmanmarkkinoista ja 70 prosentin osuus Euroopan markkinoista (edellä 146 kohdassa
mainittu päätöksen 210 perustelukappale). Toisaalta komissio arvioi, että osapuolten hallinnollisen menettelyn aikana toimittamat
tiedot osoittivat tietyn yhtäläisyyden kartellin vahvistamien hintojen ja kartellin jäsenten tosiasiallisesti käyttämien hintojen
välillä (edellä 148 kohdassa mainittu päätöksen 213 perustelukappale).
157   Vaikka on totta, että päätöksen 210 ja 216 perustelukappaleen sanamuodon (ks. edellä 147 kohta) sellaisenaan voitaisiin ymmärtää
tarkoittavan, että komissio on tukeutunut kartellin täytäntöönpanon ja sen markkinoihin kohdistuvan todellisen vaikutuksen
väliseen syy-seuraus-suhteeseen, on myös selvää, että komission analyysi, kun sitä tarkastellaan kokonaisuutena, osoittaa,
toisin kuin Jungbunzlauer väittää, ettei komissio ole päätellyt pelkästään kartellin täytäntöönpanon perusteella, että kartellilla
on ollut todellisia vaikutuksia markkinoihin.
158   Komissio on tukeutunut sen lisäksi, että kartellisopimukset on pantu täytäntöön ”huolellisesti”, myös sitruunahapon hintakehitykseen
kartellin toteuttamisjaksolla. Päätöksen 213 perustelukappaleessa komissio kuvasi kartellin jäsenten vahvistamia, asiakkaille
ilmoittamia ja osapuolten suurelta osin käyttämiä sitruunahapon hintoja vuosina 1991–1995. Jäljempänä tutkitaan, tekikö komissio
virheitä, kuten Jungbunzlauer väittää, arvioidessaan tosiseikkoja, joihin se perusti toteamuksensa. Näin ollen, kuten edellä
160 kohdassa todetaan, komissiota ei voida arvostella siitä, ettei se ole pyrkinyt mittaamaan kartellin vaikutusta markkinoihin
tai arvioimaan sitä numeromääräisesti.
159   Tässä yhteydessä komissiota ei voida arvostella myöskään siitä, että se on katsonut sen, että kartellin jäsenillä oli erittäin
suuri markkinaosuus sitruunahapon markkinoilla (60 prosentin osuus maailmanmarkkinoista ja 70 prosentin osuus Euroopan markkinoista),
muodostavan tärkeän tekijän, joka sen on otettava huomioon tutkiessaan kartellin todellista vaikutusta markkinoihin. Ei nimittäin
voida kiistää, että hintojen ja myyntikiintiöiden vahvistamista koskevan kartellin tehokkuuden todennäköisyys kasvaa sen myötä,
mitä suuremmat ovat tämän kartellin jäsenten markkinaosuudet. Vaikka tämä seikka ei yksinään osoita todellisen vaikutuksen
olemassaoloa, on kuitenkin todettava, ettei komissio ole päätöksessä millään lailla osoittanut tällaista syy-seuraus suhdetta,
vaan on yksinomaan ottanut sen huomioon yhtenä seikkana muiden joukossa.
160   Jungbunzlauerin mainitsemien yhteisöjen tuomioistuimen ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen eri tuomioiden osalta on
todettava ensiksi, että edellä 142 kohdassa mainitut asiat koskevat komission todistustaakkaa sen todetessa EY 81 artiklan
alaan kuuluvan yhdenmukaistetun menettelytavan eivätkä, kuten käsiteltävänä olevassa asiassa, rikkomisen vaikutusta markkinoihin,
kun on todettu, että rikkomisen tarkoituksena oli kiistatta rajoittaa kilpailua.
161   Toiseksi siltä osin kuin kantaja vetoaa edellä 141 kohdassa mainituissa yhdistetyissä asioissa Cimenteries CBR ym. vastaan
komissio annetun tuomion 4863 kohdassa esitettyihin perusteluihin, on todettava, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
totesi siinä, että jos komissio nojautuu kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta arvioidessaan tämän rikkomisen vaikutuksiin,
sen on kyettävä ”näyttämään [ne] toteen tai esittämään hyviä perusteluja niiden huomioon ottamisesta”. Toisin kuin Jungbunzlauer
tulkitsee tätä tuomiota, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on näin ollen todennut selvästi, että rikkomisen vaikutuksia
merkityksellisiin markkinoihin koskeva todistustaakka, joka komissiolla on, kun se ottaa sen huomioon laskiessaan sakkoa rikkomisen
vakavuuden perusteella, on kevyempi kuin komission todistustaakka, kun sen on osoitettava pelkkä kilpailusääntöjen rikkominen,
kun kyse on kartellista. Kartellin markkinoihin kohdistuvan todellisen vaikutuksen huomioon ottamiseksi on tämän tuomion mukaan
riittävää, että komissio esittää ”hyviä perusteluja niiden huomioon ottamisesta”.
162   Kolmanneksi on totta, että edellä 141 kohdassa mainitussa asiassa Cascades vastaan komissio ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
tutki, oliko komissio näyttänyt toteen rikkomisen vaikutukset merkityksellisiin markkinoihin. Kyseisen tuomion 181–185 kohdasta
ilmenee kuitenkin, että kyseisessä asiassa näyttääkseen toteen vaikutukset komissio tukeutui kertomukseen, joka ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuimen mukaan tuki ainoastaan osittain komission sen perusteella tekemiä päätelmiä.
163   Edellä esitetystä seuraa, ettei komissio ole valinnut ilmeisen virheellistä lähestymistapaa arvioidakseen kartellin todellista
vaikutusta sitruunahappomarkkinoihin.
b)     Sitruunahapon hintojen kehitystä koskeva arviointi
Asianosaisten lausumat
164   Yhtäältä Jungbunzlauer kiistää sen, että komissio olisi näyttänyt toteen kartellin todellisen vaikutuksen markkinoihin päätöksen
213 ja 214 perustelukappaleeseen sisältyvällä arvioinnillaan, joka koskee sitruunahapon hintojen kehitystä.
165   Vaikka Jungbunzlauer ei kiistä sitä, että yleisesti ottaen hintoja koskevilla sopimuksilla on vaikutuksia, kun tosiasialliset
hinnat kehittyvät sovittujen hintojen tapaan, se katsoo, että käsiteltävänä olevassa asiassa komissio ei ole osoittanut juuri
tätä. Jungbunzlauer huomauttaa, että toisin kuin (edellä 141 mainitussa) asiassa Cascades vastaan komissio (tuomion 180 kohta
ja sitä seuraavat kohdat), käsiteltävänä olevassa asiassa se on koko ajan kiistänyt, että kartellikokouksissa sovittuja hintoja
olisi sovellettu asiakkaisiin. Jungbunzlauer väittää selvittäneensä tämän yksityiskohtaisesti koko vuosien 1991 ja 1995 välisen
ajan osalta sekä vastauksessa väitetiedoksiantoon että kanteessa.
166   Toisaalta Jungbunzlauer väittää, ettei komissio ole ottanut asianmukaisesti huomioon niitä eri seikkoja, joihin se oli vedonnut
hallinnollisen menettelyn aikana kiistääkseen kartellin vaikutuksen markkinoihin.
167   Ensinnäkin Jungbunzlauer arvostelee komissiota siitä, että se on ottanut huomioon sitruunahapon hintojen kehityksen vuosina
1991 ja 1992 (päätöksen 213 perustelukappale) ja hylännyt sen väitteen, jonka mukaan tämä hintojen kehitys ei johtunut kartellista
(päätöksen 224–226 perustelukappale). Jos komissio olisi tutkinut kyseiselle ajanjaksolle ominaisia taloudellisia olosuhteita,
kuten sen olisi pitänyt tehdä, se olisi Jungbunzlauerin mukaan havainnut, ettei ollut mahdollista osoittaa riittävällä varmuudella,
että tämä hintojen kehitys oli johtunut kartellista.
168   Jungbunzlauer huomauttaa todenneensa jo väitetiedoksiantoon antamansa vastauksen III 1 kohdan a alakohdassa, että hintojen
nousu vuosina 1991 ja 1992 johtui pääasiassa pesuaineteollisuudessa käytettävän sitruunahapon tai natriumsitraatin (joka on
sitruunahapon johdannainen) markkinoiden kehittymisestä aiheutuneesta kysynnän selvästä kasvusta. Jungbunzlauer toteaa, että
80-luvun lopussa ja 90-luvun alussa pesuaineteollisuus alkoi ympäristönsuojeluun ja markkinapolitiikkaan liittyvistä syistä
korvata fosfaattien käyttöä sitruunahappojohdannaisilla, jotka ovat ekologisempia, mikä aiheutti sitruunahapon ja sitraattien
käytön kaksinkertaistumisen. Sen mukaan kysynnän kasvun ennakoitiin jatkuvan seuraavinakin vuosina. Se päättelee tämän perusteella,
että 90-luvulle ennustetun kysynnän ja kulutuksen tosiasiallisen kasvun perusteella sitruunahapon tuottajat saattoivat pyytää
korkeampia hintoja.
169   Jungbunzlauer huomauttaa, että tämän väitteensä tueksi se toimitti sisäisiä tutkimuksia sekä ammattilehdessä julkaistun artikkelin,
joista ilmeni ensinnäkin, että natriumsitraattien käyttö pesuaineina Euroopassa oli 22-kertaistunut vuodesta 1989 vuoteen
1990 mennessä, toiseksi, että vuodelle 1993 saatettiin realistisesti ennustaa 44 000 tonnin myyntimäärää (mikä vastasi 100
prosentin kasvua vuosien 1990 ja 1993 välisenä aikana), ja kolmanneksi, että tämän kehityksen lisäksi astianpesuaineiden alalle
ennakoitiin merkittävää kasvua, jonka määrä oli 22 000 tonnia vuodessa vuoden 1993 osalta.
170   Jungbunzlauer lisää, että vuosina 1991 ja 1992 sitruunahapon kysynnän kasvua ei voitu tyydyttää voimassaolevalla tuotantokapasiteetilla.
Jungbunzlauer-konserni ja muut tuottajat olivat tehneet lisähankintoja Indonesiasta tai Kiinasta kysynnän kattamiseksi. Tämä
osoittaa Jungbunzlauerin mukaan, että oli olemassa huomattavaa ylikysyntää, joka aiheutti hinnankorotukset vuosina 1991 ja
1992.
171   Jungbunzlauer vetoaa myös siihen, että se esitti jo väitetiedoksiantoon antamansa vastauksen III 1 kohdan a alakohdassa, että
komission vuosien 1991 ja 1992 osalta toteama hintojen nousu on suhteutettava siihen, että vuosien 1986 ja 1990 välisenä aikana
markkinahinnat olivat laskeneet noin 45 prosentilla. Se päättelee tämän perusteella, että vuosien 1991 ja 1992 osalta todettu
hintojen nousu merkitsee loppujen lopuksi markkinavoimien aiheuttamaa hintojen korjausta.
172   Toiseksi Jungbunzlauer katsoo, että komissio on päätöksen 227 perustelukappaleessa hylännyt virheellisesti sen väitteet, jotka
perustuvat vastauksiin, joita sitruunahapon ostajat antoivat komission 20.1.1998 lähettämiin tietojensaantipyyntöihin. Jungbunzlauerin
mukaan nämä vastaukset, joista se on esittänyt otteita kanteessaan ja vastauskirjelmässään, vahvistavat sen, ettei kartelli
ole vaikuttanut kielteisesti ostajiin. Jungbunzlauerin mukaan komissio ei sen sijaan ole toimittanut sellaisia ostajien vastauksia,
jotka osoittaisivat päinvastaista.
173   Jungbunzlauer katsoo, että komissio on päätöksen 227 perustelukappaleessa koettanut virheellisesti vähätellä näiden vastausten
merkitystä vedoten siihen, että kysymys, joihin nämä vastaukset oli annettu, oli esitetty ”kilpailun kovuudesta kyseisillä
markkinoilla – – yleisestä näkökulmasta” ja ”esitutkintavaiheessa, jossa vasta kartoitettiin sitruunahappomarkkinoiden ominaispiirteitä”.
Sen mukaan keskeinen kysymys oli päinvastoin seuraava: ”Esiintyykö sitruunahapon markkinoilla voimakasta hintakilpailua? Voisitteko
vastata tähän kysymykseen yksityiskohtaisesti.” Jungbunzlauerin mukaan asiakkaiden antamat vastaukset antoivat tältä osin
selvän kuvan, jonka komissio vain jätti täysin huomiotta. Komissio ei sen mukaan voi laatia tietojensaantipyyntöä ja lähettää
sitä suurin kustannuksin lukuisille yrityksille vain julistaakseen sen myöhemmin epäasianmukaiseksi ilmeisesti sen vuoksi,
että sen tuottama tulos ei ollut toivottu. Lisäksi Jungbunzlauer katsoo, toisin kuin komissio väittää, että esitettyjen kysymysten
asiayhteydestä käy selvästi ilmi, että kaikki kysymykset koskevat vuoden 1990 jälkeistä aikaa.
174   Jungbunzlauerin mukaan komissio on lisäksi päätöksen 227 perustelukappaleessa vedonnut näitä vastauksia vastaan siihen, että
”koska lainvastaiset järjestelyt olivat laadultaan erittäin monimutkaisia, voidaan tuskin olettaa asiakkaiden pystyvän vahvistamaan,
ettei kyseisillä markkinoilla ollut kilpailua”. Jungbunzlauer katsoo päinvastoin, ettei ole uskottavaa, että mainitut ostajat
eivät olisi huomanneet hintarakenteen epätavallisia muutoksia. Sen mukaan tämä pätee varsinkin, kun tietojensaantipyyntö osoitettiin
asiakkaille kartellioikeuden nojalla aloitetun tutkinnan yhteydessä ja kun sitruunahappoon liittyvä menettely oli jo päättynyt
Yhdysvalloissa. Hinnankorotusten ja kilpailua rajoittavien sopimusten välisen yhteyden olisi näin ollen pitänyt olla ilmeinen
– lähes kaikki mainitut asiakkaat olivat sitä paitsi suuria yrityksiä, jotka olivat täysin kykeneviä havaitsemaan tällaisen
yhteyden. Jungbunzlauerin mukaan se, ettei yksikään yrityksistä, joille kysymykset oli esitetty, ollut tehnyt tällaista päätelmää,
korostaa sitä, ettei sopimuksilla ollut vaikutuksia markkinoihin.
175   Kolmanneksi Jungbunzlauer toteaa, että päätöksen 225 perustelukappaleesta ilmenee sen jo väittäneen hallinnollisen menettelyn
aikana, että sen mielestä ”kartelli ei pystynyt enää vaikuttamaan hintarakenteeseen, mistä on osoituksena se seikka, että
jäsenten kokonaisosuus maailmanmarkkinoilla pieneni alun perin 70 prosentista 52 prosenttiin vuonna 1994”. Sen mukaan komissio
ei ole käsitellyt tätä seikkaa. Tästä seuraa Jungbunzlauerin mukaan, että kartellin osapuolilla ei ollut enää markkinavoimaa,
joka olisi ollut tarpeen toivottujen hintojen soveltamiseksi, ja että kartellin merkitys väheni jatkuvasti eikä kartelli vuonna
1993 enää varmastikaan kyennyt vaikuttamaan hintojen kehittymiseen maailmanmarkkinoilla. Tämän vahvisti selvästi myös Procter
& Gamblen vastaus komission sille 20.1.1998 osoittamaan tietojensaantipyyntöön.
176   Komissio kiistää Jungbunzlauerin väitteet ja väittää näyttäneensä oikeudellisesti riittävällä tavalla toteen kartellin todellisen
vaikutuksen markkinoihin.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
177   Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kartellin todellisia vaikutuksia markkinoihin koskevan komission arvioinnin lainmukaisuuden
valvomiseksi on ennen kaikkea tutkittava kartellin vaikutuksia hintoihin koskevaa komission arviointia (asia T-224/00. Archer
Daniels Midland ja Archer Daniels Midland Ingredients v. komissio, tuomio 9.7.2003, Kok. 2003, s. II-2597 ja vastaavasti edellä
141 kohdassa mainittu asia Cascades v. komissio, tuomion 173 kohta ja asia T-347/94, Mayr-Melnhof v. komissio, tuomio 14.5.1998,
Kok. 1998, s. II-1751, 225 kohta)
178   Lisäksi oikeuskäytännössä huomautetaan, että kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta määritettäessä on otettava huomioon tutkittavana
olevan toiminnan normatiivinen ja taloudellinen asiayhteys (edellä 115 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Suiker Unie ym.
v. komissio, tuomion 612 kohta ja edellä 136 kohdassa mainittu asia Ferriere Nord v. komissio, tuomion 38 kohta) ja että arvioidakseen
rikkomisen todellista vaikutusta markkinoihin komission on viitattava kilpailuun, joka olisi normaalisti vallinnut ilman kilpailusääntöjen
rikkomista (ks. vastaavasti edellä 115 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Suiker Unie ym. v. komissio, tuomion 619 ja 620
kohta; edellä 177 kohdassa mainittu asia Mayr-Melnhof v. komissio, tuomion 235 kohta ja asia T-141/94, Thyssen Stahl v. komissio,
tuomio 11.3.1999, Kok. 1999, s. II-347, 645 kohta).
179   Yhtäältä tästä seuraa, että hintakartelleiden osalta on todettava – kohtuullisella todennäköisyydellä (ks. edellä 155 kohta)
– että osapuolet ovat sopimusten avulla voineet saavuttaa korkeamman hintatason kuin olisi vallinnut ilman kartellia. Toisaalta
tästä seuraa, että komission on arvioinnissaan otettava huomioon kaikki merkityksellisten markkinoiden objektiiviset olosuhteet
vallitsevan taloudellisen ja mahdollisesti normatiivisen asiayhteyden valossa. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kartonkikartelliin
liittyvässä asiassa (ks. erityisesti edellä 177 kohdassa mainittu asia Mayr-Melnhof v. komissio, tuomion 234 ja 235 kohta)
antamista tuomioista ilmenee, että on otettava huomioon mahdollisten ”objektiivisten taloudellisten tekijöiden” olemassaolo,
joista ilmenee, että ”vapaan kilpailun” vallitessa hintataso ei olisi kehittynyt samalla tavoin kuin nyt käytettyjen hintojen
taso (ks. myös edellä 177 kohdassa mainittu asia, Archer Daniels Midland ja Archer Daniels Midland Ingredients v. komissio,
tuomion 151 ja 152 kohta ja edellä 141 kohdassa mainittu asia Cascades v. komissio, tuomion 183 ja 184 kohta).
180   Käsiteltävänä olevassa asiassa komissio kuvasi päätöksen 213 perustelukappaleessa kartellin jäsenten sopimien ja soveltamien
sitruunahapon hintojen kehitystä seuraavasti:
”Kartellissa sovitut hinnat ilmoitettiin asiakkaille maaliskuusta 1991 vuoden 1993 puoliväliin ja niitä noudatettiin laajalti
etenkin kartellin alkuvuosina. Hinnan korottamisesta 2,25 Saksan markkaan kilolta – – huhtikuuhun 1991 mennessä päätettiin
maaliskuussa 1991 pidetyssä kartellitapaamisessa, ja se saatiin helposti toteutettua. Sitä seurasi heinäkuussa puhelimitse
tehty päätös nostaa hintaa vielä 2,70 markkaan kilolta – – elokuuhun mennessä. Myös tämä hinnankorotus pantiin menestyksekkäästi
täytäntöön. Toukokuussa 1992 pidetyssä kokouksessa sovittiin viimeisestä korotuksesta 2,80 Saksan markkaan kilolta – –, joka
toteutettiin kesäkuussa 1992. Tämän jälkeen hintoja ei enää korotettu, ja kartelli keskittyi säilyttämään tämän hintatason.”
181   Jungbunzlauer ei kiistä komission tosiseikkoja koskevia toteamuksia, jotka liittyvät sovittujen hintojen kehitykseen ja myyntikiintiöiden
vahvistamiseen, vaan ainoastaan vetoaa siihen, että näitä hintoja ei tosiasiallisesti sovellettu asiakkaisiin.
182   Tältä osin on todettava, että 29.4.1999 päivätyssä kirjeessään, jolla kantaja toimitti komissiolle asetuksen N:o 17 11 artiklan
nojalla pyydettyjä tietoja, kantaja kuvasi kartellin yhteydessä sovittuja hintoja. Lisäksi kantaja toimitti komissiolle väitetiedoksiantoon
antamansa vastauksen liitteenä sitruunahapon hintakehitykseen vuosien 1991 ja 1995 välisenä aikana liittyviä kaaviokuvia.
183   Näistä kaaviokuvista ilmenee, että Jungbunzlauer osoitti ja ilmoitti omasta aloitteestaan komissiolle, että asiakkailta tosiasiallisesti
pyydetyt hinnat seurasivat kartellin jäsenten vahvistamien hintojen kehitystä, vaikka ne olivat yleisesti ottaen sovittuja
hintoja alhaisemmat. Näistä kaaviokuvista ilmenee erityisesti, että kun kartellin jäsenet päättivät maaliskuussa ja heinäkuussa
1991 korottaa elintarviketeollisuudessa käytettävän sitruunahapon hintoja 2,25 DEM:sta kilolta noin 2,7 DEM:aan kilolta, asiakkailta
tosiasiallisesti pyydetyt hinnat, jotka huhtikuussa 1991 olivat 1,9–2,1 DEM kilolta, nousivat 2,7–2,75 DEM:aan kilolta. Näistä
kaaviokuvista ilmenee myös, että kun kartellin jäsenet sopivat tämän hinnankorotuksen jälkeen hintojen säilyttämisestä tasolla
2,7–2,8 DEM kilolta, asiakkailta tosiasiallisesti pyydetyt hinnat olivat 2,6–2,75 DEM kilolta. Niistä ilmenee myös, että asiakkailta
tosiasiallisesti pyydetyt hinnat seurasivat kartellin jäsenten vuonna 1994 tekemiä päätöksiä alentaa sitruunahapon hintaa
2,65 DEM:aan kilolta, tosin ne alenivat enemmän ollen 2,45–2,6 DEM kilolta.
184   Tästä seuraa, että toisin kuin Jungbunzlauer väittää, sen komissiolle hallinnollisen menettelyn aikana toimittamista tiedoista
ilmenee selvästi, että kartellin jäsenten vahvistamat hinnat ja tosiasiallisesti sovelletut hinnat kehittyivät samaan tahtiin.
185   Tällaisessa tilanteessa komissio saattoi päätöksen 219 perustelukappaleessa oikeutetusti vedota edellä 141 kohdassa mainittuun
asiaan Cascades vastaan komissio (tuomion 179 kohta) ja katsoa, että ilmoitettujen hintojen kehityksen ja sovellettujen hintojen
kehityksen välillä oli suora yhteys, todetakseen, että näiden seikkojen perusteella oli osoitettu oikeudellisesti riittävällä
tavalla, että kartellilla oli markkinoihin todellinen vaikutus, joka oli suuntaviivoissa tarkoitetulla tavalla ”mitattavissa”
vertaamalla hypoteettista hintaa, jota olisi käytetty ilman kartellia, käsiteltävänä olevassa asiassa kartellin perustamisen
vuoksi käytettyyn hintaan.
186   Jungbunzlauerin esittämä vastaväite, jonka mukaan hinnat olisivat nousseet ilman kartelliakin, ei voi vaikuttaa tähän toteamukseen.
Vaikka tällainen mahdollisuus ei ole poissuljettu, komissio saattoi nimittäin päätöksen 226 perustelukappaleessa oikeutetusti
katsoa, että hintojen nousua ei voida selittää yksinomaan markkinoiden kilpailureaktiona, vaan sitä on tulkittava sellaisen
kartellin valossa, jonka avulla kartellin jäsenet saattoivat koordinoida hintojen kehitystä. Näin ollen ei voida väittää,
että hintataso ilman kartellia olisi kehittynyt samalla tavoin kuin kartellin vuoksi sovelletut hinnat. Tämän vahvistaa Jungbunzlauerin
itsensä 21.5.1999 päivätyssä kirjeessään antama lausunto. Vaikka ei voida sulkea pois sitä mahdollisuutta, että muut syyt
kuin kartellin tehokkuuden tavoittelu olisivat kannustaneet sen jäseniä ottamaan käyttöön yhteensovittamis-, tietojenvaihto-
ja valvontajärjestelmät, komission selitys eli kartellin tehokkuuden maksimoiminen on kuitenkin, kun otetaan huomioon erityisesti
hallinnointikulut ja tällaisen kartellin paljastumiseen liittyvät riskit, uskottavin selitys (ks. edellä 154 kohta).
187   Toisin kuin Jungbunzlauer väittää, komissio saattoi myös oikeutetusti hylätä päätöksen 227 perustelukappaleessa sitruunahapon
ostajien sen 20.1.1998 lähettämään tietojensaantipyyntöön antamat vastaukset, koska ne eivät olleet ratkaisevia.
188   Yhtäältä komissio pyrki tämän tietojensaantipyynnön kysymyksellä nro 4 selvittämään, olivatko sitruunahapon ostajat havainneet
sitruunahapon hintojen huomattavia korotuksia ajanjaksolla, joka alkoi vuonna 1990 ja päättyi tämän pyynnön lähettämiseen
vuonna 1998. Vaikka tietyt ostajat ilmoittivat vastauksessaan havainneensa tietyillä ajanjaksoilla hintojen korotuksia, jotka
vastasivat kartellissa sovittuja korotuksia, toiset ostajat viittasivat ainoastaan vuonna 1995 tapahtuneen kartellin lopettamisen
jälkeisiin ajanjaksoihin tai ilmoittivat havainneensa hintojen laskua. Toisaalta muut kysymykset, kuten ne, jotka komissio
esitti 20.1.1998 päivätyssä kirjeessään, eivät koskeneet kartellin voimassaoloaikaa vaan markkinatilannetta tämän kirjeen
lähettämishetkellä. Tämän vuoksi ostajien vastaukset eivät olleet ratkaisevia kartellin markkinoihin kohdistuvan todellisen
vaikutuksen osalta.
189   Myöskään se Jungbunzlauerin mainitsema seikka, että vuonna 1994 osapuolten yhteinen osuus maailmanmarkkinoista pieneni kartellin
alkuaikojen 70 prosentista 52 prosenttiin, ei voi horjuttaa sitä, että kartellilla oli todellinen vaikutus merkityksellisiin
markkinoihin. Kuten komissio toteaa oikeutetusti, se on nimittäin yhtäältä todennut tällaisen vaikutuksen markkinoihin lähinnä
sen perusteella, että sitruunahapon hinta nousi vuodesta 1991 vuoteen 1993. Toisaalta komission havaitsema vaikutus muodostui
vuosien 1993–1995 osalta lähinnä hintojen pysyttämisestä korkeammalla tasolla kuin joka oli vallinnut ennen hintojen korotusta
vuonna 1991. Se, että kartellin jäsenillä oli yhteensä ainoastaan 52 prosentin markkinaosuus, ei osoita, etteivät ne olisi
kyenneet vähintäänkin suosimaan tätä hintojen pysyvyyttä koskevaa suuntausta.
190   Edellä esitetyn perusteella komissio ei ole tehnyt ilmeisiä arviointivirheitä sitruunahapon hintakehityksen osalta.
3.     Perusteluvelvollisuuden laiminlyöminen
191   Jungbunzlauer väittää, että päätöstä rasittaa perusteluvelvollisuuden laiminlyöminen. Sen mukaan komissio ei ole ilmoittanut,
millaisia vaikutuksia sopimuksilla oli markkinoihin, vaan ainoastaan hylännyt Jungbunzlauerin hallinnollisen menettelyn aikana
toimittamat vastakkaiset todisteet todeten niiden olevan riittämättömiä perustelematta toteamustaan mitenkään. Jungbunzlauer
arvostelee erityisesti sitä, ettei komissio ole ottanut kantaa eri yritysten sen lähettämiin tietojensaantipyyntöihin antamiin
vastauksiin, vaikka kantaja on nimenomaisesti maininnut tämän seikan vastauksessaan väitetiedoksiantoon.
192   Komissio katsoo perustelleensa päätöstä riittävästi tältä osin.
193   Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa, että komissio kuvasi päätöksen 92–111 perustelukappaleessa täsmällisesti kartellin
jäsenten täytäntöönpanemia sopimuksia, mukaan lukien hintoja koskevat sopimukset (päätöksen 95 ja 96 perustelukappale). Lisäksi
komissio analysoi näitä tietoja tosiseikkojen oikeudellista arviointia koskevassa osassa. Todetakseen kartellin todellisen
vaikutuksen markkinoihin komissio tukeutui siihen, että sopimukset pantiin huolellisesti täytäntöön (212 perustelukappale),
että kartellin jäsenet noudattivat ostajille ilmoitettua sitruunahapon hintaa (213 perustelukappale) ja että kartellin jäsenet
olivat ottaneet käyttöön myyntikiintiöt, joiden noudattamista valvottiin jatkuvasti, sekä korvausjärjestelmän (214 ja 215
perustelukappale). Lopuksi komissio analysoi osapuolten, myös kantajan, väitteitä ja esitti tältä osin lyhyet mutta riittävät
perustelut (päätöksen 226–228 perustelukappale).
194   Tästä seuraa, että komissio on selvittänyt, millaisia todellisia vaikutuksia kartellilla sen mielestä oli sitruunahappomarkkinoihin.
195   Tämän vuoksi päätöksen perustelut ovat tältä osin riittävät.
B
Sakon määrän tarkistaminen osapuolina olevien yritysten koon perusteella
1.     Asianosaisten lausumat
196   Jungbunzlauer väittää, että kun komissio laskiessaan sakkoja rikkomisen vakavuuden perusteella tarkisti sakkojen määrää osapuolina
olevien yritysten koon ja kokonaisresurssien perusteella, se ei ottanut asianmukaisesti huomioon Jungbunzlauerin muihin osapuolina
oleviin yrityksiin verrattuna hyvin heikkoa taloudellista voimaa ja loukkasi tällöin suhteellisuusperiaatetta, yhdenvertaisen
kohtelun periaatetta ja ”sakkojen arviointia yksittäistapauksessa koskevaa periaatetta” sekä rikkoi omia suuntaviivojaan.
197   Jungbunzlauer toteaa, että päätöksen 240–246 perustelukappaleesta ilmenee, että ottaakseen huomioon osapuolina olevien yritysten
koon ja kokonaisresurssit komissio vertasi osapuolina olevien yritysten tai niiden konsernien, joihin ne kuuluivat, maailmanlaajuisia
liikevaihtoja, jotka ilmenevät päätöksen 50 perustelukappaleessa esitetystä taulukosta 3. Jungbunzlauer huomauttaa, että sakkojen
riittävän ehkäisevän tason takaamiseksi komissio korotti tällä perusteella ADM:n ja HLR:n sakkojen perusmäärää 100 prosentilla
ja H & R:n sakkojen perusmäärää 150 prosentilla.
198   Jungbunzlauer väittää, että soveltamalla tätä sakkojen määrän tarkistusmenetelmää komissio päätyi absurdiin tulokseen, sillä
se rankaisee selvästi ankarammin huomattavasti pienempiä yrityksiä, kuten Jungbunzlaueria, ja vähentää suurille yrityksille
määrättyjen sakkojen ehkäisevää vaikutusta.
199   Jungbunzlauer myöntää, että sakkoa laskettaessa voidaan ottaa huomioon lukuisia tekijöitä ja että komissiolla on tämän laskennan
suhteen hyvin laaja harkintavalta. Jungbunzlauer vetoaa kuitenkin yhteisöjen tuomioistuimen asiassa 183/83, Krupp vastaan
komissio, 12.11.1985 antamaan tuomioon (Kok. 1985, s. 3609, 37 kohta); yhdistetyissä asioissa 100/80–103/80, Musique diffusion
française ym. vastaan komissio, 7.6.1983 antamaan tuomioon (Kok. 1983, s. 1825, Kok. Ep. VII, s. 133, 121 kohta) ja asiassa
T-77/92, Parker Pen vastaan komissio, 14.7.1994 antamaan tuomioon (Kok. 1994, s. II-549, 94 kohta) ja väittää, että tässä
yhteydessä osapuolena olevan yrityksen taloudelliselle voimalle on annettava pääasiallinen merkitys.
200   Jungbunzlauer katsoo erityisesti edellä 199 kohdassa mainittujen yhdistettyjen asioiden Musique diffusion française ym. vastaan
komissio osalta, että näissä asioissa oli kyse suuresta yrityksestä, joka oli osallistunut sellaista tuotetta koskeviin sopimuksiin,
joka muodosti ainoastaan vähäisen osan sen kokonaisliikevaihdosta. Jungbunzlauerin mukaan kyseisissä asioissa yhteisöjen tuomioistuin
seurasi komission kantaa ja totesi selvästi, että yrityksen koon ja sen taloudellisen voiman on heijastuttava asianmukaisesti
määrätyssä sakossa (edellä 199 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Musique diffusion française ym. vastaan komissio, tuomion
121 kohta). Jungbunzlauerin mukaan yhteisöjen tuomioistuin halusi nimenomaisesti välttää sen, että suuren yrityksen pitäisi
maksaa sakko, joka verrattuna yrityksen taloudelliseen voimaan on suhteellisen pieni, pelkästään siksi, että kyseinen tuote
muodostaa vähäisen osan kokonaisliikevaihdosta.
201   Jungbunzlauer korostaa, että näin kuitenkin tapahtui käsiteltävänä olevassa asiassa, kuten useista vertailuista ilmenee.
202   Jungbunzlauer korostaa, että käsiteltävänä olevassa asiassa päätöksen adressaatteina olevien yritysten taloudelliseen kapasiteettiin
verrattuna kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden perusteella laskettu sakon perusmäärä vaikuttaa Jungbunzlauer-konserniin
paljon ankarammin kuin muihin osapuoliin.
203   Tältä osin Jungbunzlauer tukeutuu päätöksen 239 ja 246 perustelukappaleessa esitettyihin tietoihin ja esittää seuraavan taulukon:
Yritys
Kokonaisliikevaihto
(miljoonaa euroa)
Perusmäärä (rikkomisen vakavuuteen perustuva määrä)
(miljoonaa euroa)
Perusmäärä prosentteina kokonaisliikevaihdosta
Jungbunzlauer
6,69
HLR
18.403
0,23
ADM
13.936
0,30
H & R/Bayer AG
30.971
87,5
0,29
Cerestar/
Cerestar AG
1.693
3,5
0,20
204   Tästä seuraa Jungbunzlauerin mukaan, että vaikka HLR:n liikevaihto on 58,6-kertainen Jungbunzlauer-konsernin liikevaihtoon
nähden ja vaikka ADM:n liikevaihto on 44,38-kertainen Jungbunzlauer-konsernin liikevaihtoon nähden, näille yrityksille määrättävä
sakko ainoastaan kaksinkertaistettiin tässä sakkojen laskennan vaiheessa. Samoin huolimatta siitä, että Bayer-konsernin, johon
H & R kuului, liikevaihto, jonka komissio otti huomioon sakkoa tarkistaessaan (243 ja 244 perustelukappale), on 99,8-kertainen
Jungbunzlauer-konsernin liikevaihtoon nähden, H & R:lle määrättävään sakkoon sovellettiin ainoastaan korotuskerrointa 2,5,
mikä on yllättävää, koska Bayer-konsernin markkinaosuus oli osapuolten markkinaosuuksista selvästi suurin.
205   Jungbunzlauerin mukaan tällaista epäyhdenvertaista kohtelua ei voida perustella, koska kaikki päätöksen adressaatteina olleet
yritykset ovat niiden kokoa lukuun ottamatta vastaavanlaisia erityisesti sen osalta, miten ne ovat osallistuneet kilpailusääntöjen
rikkomiseen ja mikä on niiden asema markkinoilla.
206   Jungbunzlauerin mukaan komissio on lisäksi virheellisesti hylännyt sen esittämät väitteet vetoamalla sen markkinaosuuden suuruuteen
sitruunahapon markkinoilla. Se huomauttaa, että yhtäältä Jungbunzlauer-konsernilla oli – –(
) prosentin osuus sitruunahapon markkinoista, mutta sille määrättiin sakko, joka oli 23-kertainen H&R:lle, jonka markkinaosuus
kuitenkin oli suurempi (22 prosenttia), määrättyyn sakkoon nähden. Toisaalta Jungbunzlauer väittää, että komissio oli ottanut
huomioon eri yritysten markkinaosuudet jo sakkojen laskennan aikaisemmassa vaiheessa eli kun se luokitteli yritykset kolmeen
luokkaan (päätöksen 233–239 perustelukappale).
207   Pienempien yritysten epäsuhtainen kohtelu ilmenee Jungbunzlauerin mukaan myös vertailemalla perusmääriä, jotka on laskettu
rikkomisen vakavuuden perusteella ja joita komissio on käyttänyt Jungbunzlauerin osalta päätöksessä ja muiden asianosaisten
osalta käsiteltävänä olevassa asiassa kyseessä olevan päätöksen aikoihin tehdyissä vastaavissa päätöksissä. Jungbunzlauer
viittaa tältä osin päätöksiin, jotka komissio on tehnyt niin kutsutussa natriumglukonaattitapauksessa (EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen
53 artiklan soveltamisesta 2 päivänä lokakuuta 2001 tehty komission päätös (asia COMP/E-1/36.756 – Natriumglukonaatti) (jäljempänä
natriumglukonaattipäätös)), aminohappotapauksessa (EY:n perustamissopimuksen 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan soveltamisesta
7 päivänä kesäkuuta 2000 tehty komission päätös 2001/418/EY (asia COMP/36.545/F3 – aminohapot) (EYVL 2001, L 152, s. 24) (jäljempänä
aminohappopäätös)) ja vitamiinitapauksessa (EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan soveltamismenettelystä (asia COMP/Ensimmäinen
liiketoimiryhmä-1/37.512 – Vitamiinit) 21 päivänä marraskuuta 2001 tehty komission päätös 2003/2/EY (EYVL L 6, s. 1; jäljempänä
vitamiinipäätös)). Näissä tapauksissa perusmäärät, joita komissio käytti osapuolina olleiden eri yritysten osalta, olivat
prosentteina niiden kokonaisliikevaihdosta natriumglukonaattitapauksessa 0,04–0,58 prosenttia, aminohappotapauksessa 0,24–1,59
prosenttia ja vitamiinitapauksessa 0,7–2,0 prosenttia, kun taas tämä prosenttimäärä on käsiteltävänä olevassa asiassa Jungbunzlauerin
osalta 6,69 prosenttia.
208   Jungbunzlauer vertailee myös päätöksessä sen osalta mainittuja sakkojen määriä ennen yhteistyön perusteella annettavaa alennusta
(päätöksen 293 ja 326 perustelukappale) sakkoihin, jotka päätöksessä määrätään HLR:lle ja ADM:lle, prosenttiosuutena näiden
yritysten kokonaisliikevaihdosta. Jungbunzlauer toteaa tältä osin, että verrattuna eri yritysten markkinavoimaan kokonaisliikevaihtona
ilmaistuna (edellä 203 kohta), sille määrätyn sakon määrä ennen yhteistyön perusteella annettavaa alennusta (eli 29,4 miljoonaa
euroa tai 9,36 prosenttia sen kokonaisliikevaihdosta) on prosenttimäärinä ilmaistuna 21,8-kertainen HLR:lle määrättyyn sakkoon
nähden (eli 79,38 miljoonaa euroa tai 0,43 prosenttia HLR:n kokonaisliikevaihdosta) ja 16,4-kertainen ADM:lle määrättyyn sakkoon
nähden (eli 79,38 miljoonaa euroa tai 0,57 prosenttia ADM:n kokonaisliikevaihdosta).
209   Jungbunzlauer katsoo, että sille käsiteltävänä olevassa asiassa määrätyn sakon määrän kohtuuttomuus on vieläkin selvempi,
kun verrataan päätöksessä sen osalta määrätyn lopullisen sakon määrää HLR:lle ja ADM:lle määrättyjen sakkojen määrään prosentteina
näiden yritysten kokonaisliikevaihdosta. Jungbunzlauer toteaa, että verrattuna yritysten kokonaisliikevaihtona ilmaistuun
markkinavoimaan (ks. edellä 203 kohta) sille määrätyn sakon lopullinen määrä (17,64 miljoonaa euroa) on 16-kertainen HLR:lle
määrätyn sakon määrään nähden (63,5 miljoonaa euroa) ja 20-kertainen ADM:lle määrätyn sakon määrään nähden (39,69 miljoonaa
euroa).
210   Lisäksi Jungbunzlauer vertailee sitä koskevassa päätöksessä määrättyjen sakkojen lopullisia määriä natriumglukonaattitapauksessa,
aminohappotapauksessa ja vitamiinitapauksessa sekä EY:n perustamissopimuksen 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan soveltamisesta
(asia COMP.D.2 37.444 – SAS/Maersk Air ja asia COMP.D.2 37.386 – Sun-Air v. SAS ja Maersk Air) 18 päivänä heinäkuuta 2001
tehdyssä komission päätöksessä 2001/726/EY (EYVL L 265, s. 15) määrättyihin sakkoihin. Jungbunzlauerin mukaan tästä vertailusta
ilmenee, että verrattuna eri yritysten kokonaisliikevaihtona ilmaistuun markkinavoimaan näille muille yrityksille määrätyn
sakon lopullinen määrä oli ainoastaan 0,06–2,61 prosenttia niiden liikevaihdosta.
211   Edellä esitetyn perusteella Jungbunzlauer katsoo, että komission olisi pitänyt sakkojen määrän laskennan siinä vaiheessa,
jossa pyrittiin takaamaan sakkojen riittävä ehkäisevä vaikutus, alentaa Jungbunzlauer-konsernin osalta käytettyä perusmäärää.
212   Komissio kiistää kantajan väitteet.
2.     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
a)     Johdanto
213   Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuus on määritettävä useiden seikkojen perusteella,
joihin kuuluvat erityisesti asian erityisolosuhteet ja asiayhteys, mutta niistä perusteista, jotka on välttämättä otettava
huomioon, ei kuitenkaan ole vahvistettu sitovaa tai tyhjentävää luetteloa (edellä 136 kohdassa mainittu asia SPO ym. v. komissio,
määräyksen 54 kohta; edellä 136 kohdassa mainittu asia Ferriere Nord v. komissio, tuomion 33 kohta ja edellä 136 kohdassa
mainittu asia HFB ym. v. komissio, tuomion 443 kohta).
214   Vakiintuneessa oikeuskäytännössä on lisäksi katsottu, että rikkomisen vakavuuden arvioinnissa huomioon otettaviin seikkoihin
voivat tapauksen mukaan kuulua kilpailusääntöjen rikkomisen kohteena olevien tavaroiden määrä ja arvo, yrityksen koko ja taloudellinen
valta ja näin ollen myös se vaikutusvalta, jota yritys on voinut käyttää markkinoilla. Tästä seuraa yhtäältä, että sakon suuruuden
määrittämiseksi on sallittua ottaa huomioon yhtä hyvin yrityksen kokonaisliikevaihto, joka osoittaa – vaikkakin vain likimääräisesti
ja epätäydellisesti – yrityksen kokoa ja taloudellista valtaa, kuin se osa liikevaihdosta, joka kertyy kilpailusääntöjen rikkomisen
kohteena olevien tavaroiden myynnistä ja joka on omiaan osoittamaan rikkomisen laajuutta. Tästä seuraa toisaalta, ettei kummallekaan
näistä luvuista pidä antaa sellaista merkitystä, joka olisi suhteeton verrattuna muihin arvioinnissa huomioon otettaviin seikkoihin,
ja että sakon asianmukaisen määrän vahvistaminen ei näin ollen voi olla pelkän kokonaisliikevaihtoon perustuvan laskelman
tulos (ks. vastaavasti edellä 199 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Musique diffusion française ym. v. komissio, tuomion
120 ja 121 kohta; edellä 199 kohdassa mainittu asia Parker Pen v. komissio, tuomion 94 kohta; asia T-327/94, SCA Holding v.
komissio, tuomio 14.5.1998, Kok. 1998, s. II-1373, 176 kohta; edellä 177 kohdassa mainittu asia Archer Daniels Midland ja
Archer Daniels Midland Ingredients v. komissio, tuomion 187 kohta, ja edellä 136 kohdassa mainittu asia HFB v. komissio, tuomion
444 kohta).
215   Käsiteltävänä olevassa asiassa komissio on ottanut huomioon sekä osapuolina olevien yritysten kyseessä olevien tuotteiden
myynnistä saaman liikevaihdon että niiden kokonaisliikevaihdon. Komissio nimittäin totesi, että kilpailusääntöjen rikkomista
on pidettävä suuntaviivojen 1 A kohdan toisessa alakohdassa tarkoitettuna ”erittäin vakavana” rikkomisena (päätöksen 230 perustelukappale),
minkä jälkeen se arvioi sakkojen määrää tämän erittäin vakavien rikkomisten luokan sisällä, joiden osalta suuntaviivojen mukaan
”mahdollinen” määrä on yli 20 miljoonaa euroa, näiden kahden kriteerin suhteen.
216   Päätöksen 233, 234 ja 240 perustelukappaleesta ilmenee, että komissio on tältä osin tukeutunut suuntaviivojen 1 A kohdan neljänteen
ja kuudenteen alakohtaan. Suuntaviivojen näissä kohdissa komissio toteaa, että kun kyse on kilpailusääntöjen rikkomisesta,
johon on osallistunut useita yrityksiä, ja kun rikkomiseen osallistuneet yritykset ovat huomattavan erikokoisia, se kohtelee
osapuolina olevia yrityksiä eri tavoin ottaakseen huomioon niiden todellisen taloudellisen kapasiteetin aiheuttaa merkittävää
vahinkoa kilpailulle ja määrittääkseen sakon määrän tasolle, joka on riittävän varoittava.
217   Yhtäältä komissio tukeutui osapuolten kyseessä olevien tuotteiden myynnistä saamaan liikevaihtoon ja luokitteli osapuolet
kolmeen luokkaan. Tämän luokittelun tarkoituksena oli, kuten komissio toteaa päätöksen 234 perustelukappaleessa, ottaa huomioon
kunkin osapuolen toiminnan todellinen vaikutus kilpailuun. Tällöin komissio tavoitteli myös ehkäisevää vaikutusta ilmoittamalla
avoimesti siitä, että se määrää ankaramman seuraamuksen yrityksille, jotka olivat osallistuneet kartelliin markkinoilla, joilla
niillä on merkittävä asema.
218   Koska kantajan osuus sitruunahapon maailmanmarkkinoilla on keskisuuri, komissio luokitteli sen toiseen yritysluokkaan, jonka
osalta se vahvisti perusmääräksi 21 miljoonaa euroa.
219   Toisaalta komissio tukeutui osapuolten kokonaisliikevaihtoon ja katsoi asianmukaiseksi tarkistaa sakkojen perusmäärää kolmen
yrityksen osalta sillä perusteella, että näiden yritysten koko ja kokonaisresurssit olivat sellaiset, että ilman näiden määrien
korottamista sakolla ei olisi ehkäisevää vaikutusta, koska se muodostaisi aivan liian pienen murto-osan osapuolten kokonaisliikevaihdosta.
220   Kantajan arvostelu koskee yksinomaan edeltävässä kohdassa kuvattua tiettyä sakon laskennan vaihetta. Tässä arvostelussa todetaan
lähinnä, että kun komissio sovelsi korotuskerrointa 2 tai 2,5 sakon perusmäärään sellaisten kartellin jäsenten osalta, jotka
ovat suuria monikansallisia konserneja tai osa tällaista konsernia, mutta jätti samalla alentamatta sakon perusmäärää selvästi
pienempien yritysten osalta, se syrji viimeksi mainittuja yrityksiä ensiksi mainittuihin nähden. Kantaja päättelee tältä osin
päätöksen perustelukappaleista, ilman että tästä on esitetty vastaväitteitä, että sille kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden
perusteella määrätty sakon perusmäärä muodostaa 6,69 prosenttia sen kokonaisliikevaihdosta, kun taas suurille monikansallisille
konserneille (eli käsiteltävänä olevassa asiassa HLR:lle, ADM:lle ja Bayerille, johon H & R kuuluu) vahvistettu sakon perusmäärä
muodostaa 0,23–0,30 prosenttia kunkin yrityksen kokonaisliikevaihdosta vielä korotuskertoimen, jonka avulla on tarkoitus ottaa
huomioon näiden yritysten koko ja kokonaisresurssit, soveltamisen jälkeen.
221   Tässä yhteydessä kantaja esittää kolme kanneperustetta, joiden mukaan ensinnäkin ”sakkojen arviointia yksittäistapauksessa
koskevaa periaatetta” on loukattu ja suuntaviivoja on rikottu, toiseksi suhteellisuusperiaatetta on loukattu ja kolmanneksi
yhdenvertaisen kohtelun periaatetta on loukattu.
b)     Väitteet, joiden mukaan ”sakkojen arviointia yksittäistapauksessa koskevaa periaatetta” on loukattu ja suuntaviivoja on rikottu
222   Siltä osin kuin kantaja vetoaa siihen, että ”sakkojen arviointia yksittäistapauksessa koskevaa periaatetta” on loukattu ja
suuntaviivoja on rikottu, se väittää lähinnä, että komissiolla oli velvollisuus vahvistaa sakot perustuen prosenttiosuuteen
kunkin yrityksen kokonaisliikevaihdosta.
223   On huomautettava, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on jo todennut useaan otteeseen, että vakiintuneessa oikeuskäytännössä
mainittujen periaatteiden nojalla komissio voi suuntaviivojensa mukaisesti olla vahvistamatta sakkoja kunkin osapuolena olevan
yrityksen merkityksellisillä markkinoilla saaman liikevaihdon perusteella, ja käyttää laskennan lähtökohtana kaikkien osapuolina
olevien yritysten osalta absoluuttista määrää, joka on vahvistettu kilpailusääntöjen rikkomisen luonteen perusteella ja jota
tämän jälkeen tarkistetaan kunkin osapuolena olevan yrityksen osalta useiden tekijöiden perusteella (ks. vastaavasti yhdistetyt
asiat 96/82–102/82, 104/82, 105/82, 108/82 ja 110/82, IAZ ym. v. komissio, tuomio 8.11.1983, Kok. 1983, s. 3369, 51–53 kohta;
edellä 88 kohdassa mainittu asia LR AF 1998 v. komissio, tuomion 281 kohta ja asia T-213/00, CMA CGM ym. v. komissio, tuomio
19.3.2003, Kok. 2003, s. II-913, 384, 385, 416 ja 437 kohta).
224   Kantaja ei kiistä sitä, että käsiteltävänä olevassa asiassa komissio sovelsi tätä suuntaviivoissa esitettyä menetelmää.
225   Tämän vuoksi kantaja ei voi vedota siihen, että suuntaviivoja on rikottu. Väitetyn ”sakkojen arviointia yksittäistapauksessa
koskevan periaatteen” loukkaamisen osalta on riittävää todeta, että kantaja ei ole määritellyt tätä periaatetta täsmällisesti
eikä tätä periaatetta ole nimenomaisesti tunnustettu oikeuskäytännössä. Se seikka, että kantaja vetoaa tähän periaatteeseen,
ei tämän vuoksi voi sellaisenaan kyseenalaistaa päätöksen pätevyyttä. Näin ollen on hylättävä kantajan väitteet, jotka koskevat
suuntaviivojen rikkomista ja väitetyn ”sakkojen arviointia yksittäistapauksessa koskevan periaatteen” loukkaamista.
c)     Suhteellisuusperiaatteen loukkaaminen
226   Suhteellisuusperiaate edellyttää, että yhteisön toimielinten säädöksillä, päätöksillä ja muilla toimenpiteillä ei saa ylittää
niitä rajoja, jotka johtuvat siitä, mikä on tarpeellista tavoitellun päämäärän toteuttamiseksi ja tähän soveltuvaa (asia T-260/94,
Air Inter v. komissio, tuomio 19.6.1997, Kok. 1997, s. II-997, 144 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja asia T-65/98, Van
den Bergh Foods v. komissio, tuomio 23.10.2003, Kok. 2003, s. II-4653, 201 kohta).
227   Sakkojen laskennan osalta vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuus on osoitettava
lukuisten seikkojen perusteella eikä millekään näistä seikoista pidä antaa sellaista merkitystä, joka olisi suhteeton verrattuna
muihin arvioinnissa huomioon otettaviin seikkoihin (ks. edellä 213 ja 214 kohta).
228   Suhteellisuusperiaate edellyttää tässä yhteydessä, että komission on vahvistettava sakko suhteessa rikkomisen vakavuuden arvioimiseksi
huomioon otettuihin seikkoihin ja että sen on tältä osin sovellettava näitä seikkoja johdonmukaisesti ja objektiivisesti perustellulla
tavalla (ks. vastaavasti yhdistetyt asia T-202/98, T-204/98 ja T-207/98, Tate & Lyle ym. v. komissio, tuomio 12.7.2001, Kok.
2001, s. II-2035, 106 kohta; edellä 223 kohdassa mainittu asia CMA CGM ym. v. komissio, tuomion 416–418 kohta ja yhdistetyt
asiat T-191/98, T-212/98–T-214/98, Atlantic Container Line ym. v. komissio, tuomio 30.9.2003, Kok. 2003, s. II-3275, 1541
kohta).
229   Käsiteltävänä olevassa asiassa todettuaan, että kilpailusääntöjen rikkominen oli luonteeltaan erittäin vakava rikkominen,
josta voidaan määrätä yli 20 miljoonan euron sakko, komissio arvioi sakon perusmäärää. Tällöin se otti edellä 214 kohdassa
mainitun oikeuskäytännön mukaisesti huomioon yhtäältä kunkin osapuolena olevan yrityksen osalta rikkomisen kohteena olevien
tuotteiden määrän ja arvon, jotka antavat viitteitä näiden yritysten merkityksellisillä tuotemarkkinoilla toteuttaman kilpailusääntöjen
rikkomisen laajuudesta, ja toisaalta kunkin osapuolena olevan yrityksen koon ja taloudellisen vallan. Vaikka komissio on ottanut
huomioon nämä kaksi kriteeriä saman laskentatoimenpiteen yhteydessä, kyseessä on kaksi erillistä kriteeriä. Näin ollen on
tutkittava erikseen, onko komissio antanut toiselle näistä kriteereistä suhteettoman merkityksen.
230   Ensinnäkin kun komissio vahvisti perusmääräksi suuremman määrän sellaisten yritysten osalta, joilla on merkityksellisillä
markkinoilla suhteessa suurempi markkinaosuus kuin muilla, se otti huomioon yrityksen todellisen vaikutusvallan markkinoilla
ja näin ollen yrityksen erityisen vastuun vapaan kilpailun säilyttämisestä osapuolina olevien yritysten käyttäytymisen vakavuuteen
liittyvänä subjektiivisena tekijänä. Tämä tekijä ilmentää nimittäin sellaisten yritysten, joilla on merkityksellisillä markkinoilla
suhteessa suurempi markkinaosuus kuin muilla, suurempaa vastuuta kilpailulle ja loppujen lopuksi kuluttajille salaisen kartellin
vuoksi aiheutuneesta vahingosta.
231   Kun komissio käsiteltävänä olevassa asiassa luokitteli kantajan toiseen osapuolina olevien yritysten luokkaan ja vahvisti
sille perusmääräksi saman määrän kuin kahdelle muulle yritykselle, joilla oli näillä markkinoilla vastaava markkinaosuus kuin
kantajalla, se ei määrittänyt tätä määrää suhteettomalla tavalla, kun otetaan huomioon kantajan toteuttaman kilpailusääntöjen
rikkomisen vakavuus ja tarve taata sakon ehkäisevä vaikutus tähän rikkomisen vakavuuteen nähden. Tätä arviointia ei kyseenalaista
se seikka, että nämä muut yritykset olivat kokonaisuutena suurempia kuin kantaja. Sillä, että kantajan toiminta on vaikuttanut
merkityksellisiin markkinoihin, voidaan nimittäin perustella komission sakkojen laskennan tässä vaiheessa tekemä arviointi.
232   Toiseksi kun komissio sovelsi korotuskerrointa ADM:n, HLR:n ja H & R:n osalta, se arvioi osapuolina olevien yritysten kokoa
ja kokonaisresursseja asianmukaisesti ja näin ollen pyrki tavoitteeseen asettaa sakot ehkäisevälle tasolle.
233   Jungbunzlauer ei voi väittää pätevästi, että suhteellisuusperiaatteen vuoksi komission olisi pitänyt tässä yhteydessä alentaa
sille määrätyn sakon määrää sillä perusteella, että se olisi verratessaan tätä määrää Jungbunzlauerin kokonaisliikevaihtoon
ylittänyt ne rajat, jotka johtuvat siitä, mikä on asianmukaista ja tarpeellista tavoitellun päämäärän toteuttamiseksi eli
sakon ehkäisevän tason takaamiseksi.
234   Kuten edellä 231 kohdassa todetaan, vahvistaessaan sakon määrän komissio ei ottanut huomioon suhteetonta määrää, kun otetaan
huomioon kantajan merkityksellisillä tuotemarkkinoilla toteuttaman kilpailusääntöjen rikkomisen laajuus. Tätä arviointia ei
kyseenalaista se, että tämä sakko muodostaa 6,69 prosenttia kyseessä olevan yrityksen liikevaihdosta.
235   Tämän vuoksi suhteellisuusperiaatteen loukkaamista koskeva kanneperuste on hylättävä.
d)     Yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaaminen
236   Yhdenvertaisen kohtelun periaatteen vastaista on, että toisiinsa rinnastettavissa olevia tapauksia kohdellaan eri tavalla
tai että erilaisia tapauksia kohdellaan samalla tavalla, ellei tällainen kohtelu ole objektiivisesti perusteltua (edellä 88
kohdassa mainittu asia BPB de Eendracht v. komissio, tuomion 309 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja asia T-67/01, JCB Service
v. komissio, tuomio 13.1.2004, Kok. 2004, s. II-49, 187 kohta).
237   Käsiteltävänä olevassa asiassa komissio ei kiistä sitä, että kantaja on muiden yritysten, joiden komissio katsoi olevan vastuussa
kilpailusääntöjen rikkomisesta, tilanteeseen rinnastettavissa olevassa tilanteessa, koska ehkäisevyyttä koskeva tavoite pätee
yhtä paljon kantajaan kuin muihin osapuolina oleviin yrityksiin. Sikäli kuin kyse on sakon määrän ja osapuolien liikevaihdon
välisestä suhteesta, jonka komissio on ottanut huomioon vahvistaessaan osapuolten sakon määrän rikkomisen vakavuuden perusteella,
komissio ei myöskään kiistä sitä, että kantajan osalta rikkomisen vakavuuden perusteella vahvistettu sakon perusmäärä muodostaa
6,69 prosenttia sen kokonaisliikevaihdosta, kun taas suurten monikansallisten konsernien (eli käsiteltävänä olevassa asiassa
HLR:n, ADM:n ja Bayerin, johon H & R kuuluu) osalta vahvistettu sakon perusmäärä on 0,23–0,30 prosenttia niiden kokonaisliikevaihdosta
senkin jälkeen, kun on sovellettu korotuskerrointa, jonka tarkoituksena on ottaa huomioon viimeksi mainittujen yritysten koko
ja kokonaisresurssit.
238   Kuitenkin yhtäältä, ellei sakkoa vahvisteta suhteessa osapuolina olevien yritysten liikevaihtoon, suuntaviivoissa ehkäisevän
vaikutuksen tavoitteen saavuttamiseksi valitun menetelmän, jonka yhteisöjen tuomioistuin on todennut lailliseksi, soveltamiseen
sisältyy väistämättä tietty osapuolina olevien yritysten erilainen kohtelu (edellä 88 kohdassa mainittu asia LR AF 1998 v.
komissio, tuomion 222 kohta).
239   Toisaalta koska komission arviota sakon perusmäärän oikeasuhteisuudesta ei ole pidetty virheellisenä (ks. edellä 226–235 kohta),
kantajan väite merkitsee tosiasiallisesti sitä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta pyydetään tutkimaan suurille
yrityksille vahvistettujen sakkojen määrien, joihin kantaja vertaa sille määrättyä sakkoa, laillisuus. Kantaja ei voi kuitenkaan
vedota asiavaltuuteen tältä osin. Yhdenvertaisen kohtelun periaatteen noudattamisen on oltava sopusoinnussa sen periaatteen
kanssa, jonka mukaan kukaan ei voi edukseen vedota lainvastaisuuteen, joka hyödyttää jotakuta (ks. edellä 136 kohdassa mainittu
asia HFB ym. v. komissio, tuomion 515 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
240   Tämän vuoksi yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista koskeva kanneperuste on hylättävä.
IV
Lieventävät olosuhteet
241   Jungbunzlauer esittää kanneperusteet, joista ensimmäisen mukaan suuntaviivoja on rikottu ja toisen mukaan perusteluvelvollisuutta
on laiminlyöty.
A
Suuntaviivojen rikkominen
242   Jungbunzlauer väittää, että komission olisi pitänyt suuntaviivojen 3 kohdan ensimmäisen ja toisen luetelmakohdan mukaisesti
katsoa, että sen osalta on otettava huomioon lieventäviä olosuhteita, koska yhtäältä Jungbunzlauer GmbH oli seurailijan asemassa
rikkomisen toteuttamisessa ja toisaalta Jungbunzlauer GmbH ei ole tosiasiallisesti noudattanut kartellia.
1.     Se, että Jungbunzlauer GmbH oli seurailijan asemassa rikkomisen toteuttamisessa
a)     Asianosaisten lausumat
243   Jungbunzlauer katsoo, että komission olisi pitänyt suuntaviivojen 3 kohdan ensimmäisen luetelmakohdan mukaisesti katsoa, että
sen osalta on otettava huomioon lieventäviä olosuhteita, koska Jungbunzlauer GmbH oli seurailijan asemassa rikkomisen toteuttamisessa.
Jungbunzlauer katsoo, että sitä mahdollisuutta, että sen katsottaisiin olevan ”seurailijan” asemassa, mitä käsitettä ei ole
määritelty suuntaviivoissa, ei voida sulkea pois pelkästään siksi, että yritys noudattaa ainakin osittain kartellin sääntöjä.
Sen mukaan seurailijan asemalle on ominaista se, että kun otetaan huomioon kartellin muiden jäsenten aiheuttama huomattava
painostus, se osallistuu mahdollisimman vähäisessä määrin sopimusten täytäntöönpanoon hoitamalla tiettyjä tehtäviä kartellissa
ja osallistumalla neuvotteluihin. Muunlaisesta tulkinnasta seuraisi se, että seurailijalla olisi vaara joutua kartellissa
seuraamusten ja muiden yritysten kostotoimien kohteeksi.
244   Jungbunzlauer väittää, että kartellin alkuaikoina Jungbunzlauer GmbH ei kyennyt välttämään sopimuksia ja sen oli lähestulkoon
pakko liittyä sopimuksiin vuonna 1991. Pienenä sitruunahappoon erikoistuneena myyjänä yritys oli vaarassa joutua suurempien,
taloudellisesti voimakkaampien kilpailijoiden (joiden liikevaihto oli jopa 58,6-kertainen Jungbunzlauer-konsernin liikevaihtoon
nähden), joilla – toisin kuin sillä – oli hyvin suuri tuotantokanta, markkinoilta sulkemaksi. Lisäksi Jungbunzlauer väittää,
että vuosien 1991 ja 1995 välisenä aikana Jungbunzlauer-konserni oli erittäin hankalassa taloudellisessa tilanteessa, jonka
seurauksena Jungbunzlauer GmbH ei olisi kyennyt säilyttämään itsenäisyyttään, jos se ei olisi liittynyt kartelliin vuoden
1991 alussa. Jungbunzlauer korostaa, että tämän lisäksi 40 prosenttia sitruunahapon tuotannon kokonaiskustannuksista koostuu
raaka-aineen, erityisesti glukoosin, hinnasta. Muut kartellin jäsenet tuottivat osan glukoosista, joten ne kykenivät vaikuttamaan
huomattavasti Jungbunzlauer GmbH:n, jolla tuolloin ei ollut käytännössä vaihtoehtoisia hankintalähteitä, sitruunahappopohjaisten
tuotteiden omakustannushintaan.
245   Jungbunzlauer arvostelee komission kantaa ja katsoo, että päätöksen 282 ja 284 perustelukappaleessa komissio ainoastaan hylkäsi
nämä väitteet summittaisesti väittäen, että Jungbunzlauer oli vuodesta 1994 alkaen ottanut vastuun myyntitietojen kokoamisesta
ja että sen pääjohtaja toimi kartellitapaamisten puheenjohtajana. Komission mukaan tämä riitti osoittamaan, että Jungbunzlauer
”osallistui aktiivisesti kartellin toimintaan ja että se meni siinä paljon pidemmälle kuin itse myöntää” (päätöksen 284 perustelukappale).
246   Jungbunzlauer katsoo, että komissio liioitteli kartellikokousten puheenjohtajan tehtävän merkitystä. Kuten komissio totesi
päätöksen 120 perustelukappaleessa, tämä tehtävä liittyi Euroopan sitruunahappotuottajien yhdistyksen puheenjohtajuuteen,
ja Jungbunzlauerin edustaja siirtyi tähän tehtävään ainoastaan, koska tästä määrättiin kartellin säännöissä kiertojärjestelmän
mukaisesti. Jungbunzlauerin mukaan tämä tehtävä käsitti pääasiassa tietojen keräämisen varmistamisen ja oli ”epäkiitollinen”
tehtävä, joka koski ennen kaikkea hallinnollisia näkökohtia. Tähän tehtävään ei missään tapauksessa liittynyt suurempaa vaikutusmahdollisuutta
kartellissa. Kantaja viittaa lisäksi edellä 244 kohdassa mainittuihin perusteluihin ja katsoo, ettei se voinut kieltäytyä
tästä tehtävästä. Tämä puheenjohtajan tehtävä, sellaisena kuin komissio sen käsitti, on kantajan mukaan ristiriidassa sen
kanssa, että Jungbunzlauer GmbH:ta arvosteltiin jatkuvasti siitä, ettei se noudattanut täysimääräisesti tehtyjä sopimuksia.
Jungbunzlauer katsoo lopuksi, että edellä 244 kohdassa kuvattuihin voimasuhteisiin nähden se, että Jungbunzlauer-konsernin
kaltainen keskisuuri perheyritys voisi pakottaa muut kartellin jäsenet tiettyyn toimenpiteeseen, vaikuttaa epärealistiselta.
247   Jungbunzlauer arvioi, että kartellikokousten puheenjohtajan tehtävän siirtyminen sille voi korkeintaan osoittaa, että Jungbunzlauerilla
on ollut merkittävä rooli kartellissa vasta vuodesta 1994 lähtien eli komission toteaman ajanjakson viimeisen vuoden osalta.
Tämä seikka ei sen sijaan missään tapauksessa voi kyseenalaistaa edellä 243 ja 244 kohdassa esitettyjä perusteluja. Jungbunzlauerin
mukaan tämän tehtävän siirtyminen sille noin kolme vuotta myöhemmin ei missään tapauksessa sulje pois sitä mahdollisuutta,
että vuonna 1991 Jungbunzlauer GmbH:n oli pakko osallistua kartelliin.
248   Jungbunzlauerin mukaan komissio vetoaa lisäksi virheellisesti siihen, että sen johtajat olivat säännöllisesti läsnä kartellikokouksissa.
Jungbunzlauer väittää nimittäin, että yhtäältä näin ei ollut R:n ja H:n osalta ja toisaalta Jungbunzlauerin kaltaiselle suhteellisen
pienelle yritykselle on ominaista ”huomaamaton” hierarkia. Siltä osin kuin komissio toteaa päätöksen 122 perustelukappaleessa
ja vastineessaan, että Jungbunzlauer oli ”puhemiehen” roolissa kartellin kiinalaisia tuottajia vastaan toteuttamien toimenpiteiden
yhteydessä, Jungbunzlauer toteaa, että kyse oli ainoastaan komissiolle tehtävän polkumyyntiä koskevan kantelun valmistelemisesta,
mikä on laillinen keino puolustautua omakustannushintaa alhaisemmalla hinnalla tapahtuvan tuonnin aiheuttamilta kilpailun
vääristymiltä eikä merkitse EY 81 artiklan rikkomista.
249   Lopuksi Jungbunzlauer arvostelee komissiota siitä, että se on omaksunut kartellin kahden jäsenen, nimittäin H & R:n ja HLR:n,
hallinnollisen menettelyn aikana esittämät väitteet, jotka on esitetty yhteenvetona päätöksen 279–281 perustelukappaleessa.
Tältä osin se väittää ensiksi, että näiden yritysten väitteet eivät pidä paikkaansa, toiseksi, etteivät ne ole todistusvoimaisia,
sillä kyse on rikkomiseen osallistuneiden yritysten, jotka luonnollisesti pyrkivät vyöryttämään päävastuun rikkomisesta muille
yrityksille, antamista lausunnoista, ja kolmanneksi, että komissio ei ole esittänyt näitä väitteitä väitetiedoksiannossa,
joten se on rikkonut kantajan puolustautumisoikeuksia, kun se on esittänyt ne päätöksessä (ks. tämän kolmannen seikan osalta
jäljempänä 336 kohta).
250   Komissio kiistää kantajan väitteet.
b)     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
251   Suuntaviivojen 3 kohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa todetaan, että sakon määrää voidaan alentaa lieventävien olosuhteiden
perusteella, joita ovat esimerkiksi osapuolena olevan yrityksen ”passiivisuus tai seurailijan asema rikkomisen toteuttamisessa”.
252   Tältä osin oikeuskäytännöstä (yhdistetyt asiat T-236/01, T-239/01, T-244/01–T-246/01, T-251/01 ja T-252/01, Tokai Carbon ym.
v. komissio, tuomio 29.4.2004, Kok. 2004, s. I-1181, 331 kohta) ilmenee, että yrityksen passiivisuutta kartellissa osoittavana
seikkana voidaan ottaa huomioon se, että yritys on osallistunut huomattavasti satunnaisemmin kokouksiin kuin kartellin muut
jäsenet (edellä 88 kohdassa mainittu asia BPB de Eendracht v. komissio, tuomion 343 kohta), samoin kuin se, että yritys on
tullut myöhemmin kilpailusääntöjen rikkomisen kohteena olleille markkinoille, riippumatta siitä, miten pitkän ajan se on kartelliin
osallistunut (yhdistetyt asiat 240/82–242/82, 261/82, 262/82, 268/82 ja 269/82, Stichting Sigarettenindustrie ym. v. komissio,
tuomio 10.12.1985, Kok. 1985, s. 3831, 100 kohta), sekä lisäksi se, että kilpailusääntöjen rikkomiseen osallistuneiden kolmansien
yritysten edustajat ovat tehneet tämänsuuntaisia nimenomaisia ilmoituksia (asia T-317/94, Weig v. komissio, tuomio 14.5.1998,
Kok. 1998, s. II-1235, 264 kohta). Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on lisäksi todennut, että kartellin jäsenen ”passiivisuus”
merkitsee, että kyseessä oleva yritys on omaksunut ”matalan profiilin” eli se ei osallistu aktiivisesti kilpailua rajoittavan
sopimuksen tai rajoittavien sopimusten laatimiseen (asia T-220/00, Cheil Jedang v. komissio, tuomio 9.7.2003, Kok. 2003, s.
II-2473, 167 kohta).
253   Komissio ei päätöksessä luokittele Jungbunzlaueria johtajaksi, mutta kiistää, että tämä olisi ollut passiivinen tai seurailijan
asemassa, kun otetaan huomioon se, että Jungbunzlauer oli vuodesta 1994 alkaen ottanut vastuun myyntitietojen kokoamisesta
ja että sen pääjohtaja toimi kartellitapaamisten puheenjohtajana (päätöksen 284 perustelukappale).
254   Käsiteltävänä olevassa asiassa kantaja ei voi ensinnäkään pätevästi väittää, että sen oli pakko osallistua kartelliin, vaatiakseen,
että sen osalta on otettava huomioon lieventäviä olosuhteita. Vaikka oletettaisiin, että olisi osoitettu, että kartellin muut
jäsenet olisivat painostaneet Jungbunzlauer GmbH:ta taloudellisesti, jotta se osallistuisi kartellisopimuksiin, on kuitenkin
totta, että se on kartelliin liityttyään noudattanut kartellin jäsenten päätöksiä olematta passiivinen tai seurailijan asemassa
rikkomisen toteuttamisessa. Komissio korostaa suuntaviivoissaan, että sakon määrää voidaan alentaa ainoastaan sen perusteella,
että yritys on ollut täysin(
) passiivinen tai seurailijan asemassa. Kartellin tiettyjen toimintajaksojen aikana tai tiettyjen kartellisopimusten suhteen
ei näin ollen ole riittävää, että kyseinen yritys on omaksunut ”matalan profiilin”.
255   Toiseksi tämän toteamuksen vahvistaa se, että Jungbunzlauer on osallistunut kartellikokouksiin säännöllisesti.
256   Kolmanneksi kantaja ei voi pätevästi vedota kartellin toteuttamisaikana kohtaamiinsa taloudellisiin vaikeuksiin. Tietyt sitruunahappomarkkinoilla
toimivat yritykset, myös kantaja, ovat nimenomaan kaikkien näiden markkinoiden toimijoiden 80-luvun lopulla kohtaamien vaikeuksien
vuoksi päättäneet kilpailua rajoittavasta menettelytavasta. Käsiteltävänä olevassa asiassa kyseessä olevan kartellin kaltaiset
kartellit syntyvät yleisesti ottaen silloin, kun alalla on vaikeuksia (ks. vastaavasti edellä 252 kohdassa mainitut yhdistetyt
asiat Tokai Carbon ym. v. komissio, tuomion 345 kohta).
257   Neljänneksi kantaja katsoo virheellisesti, että kartellikokousten puheenjohtajan rooli käsitti yksinomaan hallinnollisia tehtäviä
eikä antanut sille suurempaa vaikutusmahdollisuutta kartellissa. On kiistatonta, että kokousten koollekutsuminen, esityslistan
esittäminen ja kokouksia valmistelevien asiakirjojen jakeleminen eivät merkitse matalan profiilin omaksuneen seurailijan passiivisuutta.
Tällaiset aloitteet ilmentävät kantajan myönteistä ja aktiivista suhtautumista kartellin kehittämiseen, jatkamiseen ja valvontaan.
Kantaja vähättelee myös virheellisesti sitä seikkaa, että itse Jungbunzlauerin pääjohtaja osallistui kartellikokouksiin, koska
tässä yrityksessä ei ollut vastaavaa hierarkiaa kuin muissa kartellin jäsenissä. Vaikka oletetaan, että nämä seikat olisi
näytetty toteen, niihin voitaisiin vedota korkeintaan sen osoittamiseksi, ettei kantaja ollut kartellissa johtajan roolissa,
mutta niiden avulla ei voida näyttää toteen sitä, että kantaja olisi ollut passiivinen tai seuraajan asemassa. On kiistatonta,
ettei komissio ole arvioinut, että kantaja olisi ollut yksi kartellin johtajista.
258   Tämän vuoksi komissio ei ole rikkonut suuntaviivojaan, kun se ei ole katsonut, että kantajan osalta olisi otettava huomioon
lieventäviä olosuhteita sillä perusteella, että Jungbunzlauer GmbH olisi ollut passiivinen tai seurailijan asemassa rikkomisen
toteuttamisessa.
2.     Se, että Jungbunzlauer GmbH ei ole tosiasiallisesti noudattanut kartellia
a)     Asianosaisten lausumat
259   Jungbunzlauer katsoo, että komission olisi pitänyt suuntaviivojen 3 kohdan toisen luetelmakohdan mukaisesti katsoa, että sen
osalta on otettava huomioon lieventäviä olosuhteita, koska Jungbunzlauer GmbH ei ole tosiasiallisesti noudattanut kartellia.
Jungbunzlauer väittää, että vaikka Jungbunzlauer GmbH:n edustajat ovat osallistuneet kokouksiin säännöllisesti, Jungbunzlauer
GmbH on harjoittanut itsenäistä ja kilpailuhenkistä politiikkaa. Lisäksi Jungbunzlauer GmbH on enemmän kuin mikään muu kartelliin
osallistunut yritys väistänyt johdonmukaisesti ja suhteellisen pitkän ajan muiden kartellin jäsenten yritystä ”kurinalaistaa”
sen myyntiehtoja ja hintoja koskevaa politiikkaa.
260   Ensiksi Jungbunzlauer väittää, että kuten päätöksen 72 perustelukappaleesta ilmenee, Jungbunzlauer GmbH:n markkinakäyttäytyminen
vuoteen 1990 asti oli syynä sitruunahapon hintojen laskuun Euroopassa, mikä loppujen lopuksi sai aikaan kartellin perustamisen.
Se toteaa, että vuosien 1970 ja 1990 välisenä aikana Jungbunzlauer GmbH:n sitruunahapon myynti 30-kertaistui, kun taas markkinoiden
volyymi kasvoi samana aikana ainoastaan 96 prosentilla. Tämä markkinaosuuden kasvu tapahtui Jungbunzlauerin mukaan markkinoilla
toimivien suurten sitruunahapon myyjien vahingoksi. Kartelli osoittautui näin ollen erityisesti keinoksi saattaa Jungbunzlauer
yhteisen kurin alaiseksi, kuten ilmenee Baselissa 6.3.1991 pidetyn ensimmäisen kartellikokouksen kuvauksesta, joka sisältyy
Jungbunzlauerin väitetiedoksiantoon antamaan vastaukseen. Tämän ensimmäisen kokouksen kulku osoittaa Jungbunzlauerin mukaan,
että sopimukset olivat alusta saakka Jungbunzlauer GmbH:n taloudellisten intressien vastaisia.
261   Toiseksi Jungbunzlauer väittää, että Jungbunzlauer GmbH häiritsi kartellin koko olemassaolon ajan huomattavasti kartellin
toimintaa ja vähensi sen vaikutuksia markkinoihin. Vaikka Jungbunzlauer GmbH osallistui suurimpaan osaan kartellikokouksista,
muut kartellin jäsenet pitivät sitä ”häirikkönä”.
262   Jungbunzlauer toteaa, että kartellin ensimmäisen toimintajakson aikana, joka kesti maaliskuusta 1991 vuoden 1993 puoliväliin
(päätöksen 90 perustelukappale), Jungbunzlauer GmbH yritti pääasiassa rajoittaa kartellin tehoa. Sen suurin huolenaihe oli
välttää sellaisen korvausjärjestelmän käyttöönotto, jonka mukaisesti oli määrä rangaista kiintiöiden rikkomisesta. Tämän osoitti
Jungbunzlauerin mukaan Jungbunzlauer GmbH:n edustajien toiminta Jerusalemissa toukokuussa 1992 pidetyn kokouksen aikana, kuten
se totesi jo 29.4.1999 päivätyssä kirjeessään, 21.5.1999 päivätyssä yhteisötyötiedonannon nojalla esitetyssä lausunnossaan
ja vastauksessaan väitetiedoksiantoon.
263   Kartellin toisen toimintajakson osalta, joka kesti vuoden 1993 puolivälistä toukokuuhun 1995 (päätöksen 91 perustelukappale),
Jungbunzlauer toteaa, että osapuolten oli yhä vaikeampi ylläpitää sovittua hintatasoa. Jungbunzlauer väittää, että Kiinasta
peräisin olleen tuonnin lisäksi tästä oli vastuussa pääasiallisesti Jungbunzlauer GmbH, joka yritti poistua kartellista.
264   Kuten päätöksen 117 perustelukappaleesta ilmenee, Jungbunzlauerin mukaan vuoden 1993 alusta lähtien kartellin jäsenten välille
syntyi lisääntyviä erimielisyyksiä, ja Jungbunzlauer GmbH:n katsottiin olevan tästä pääasiallisessa vastuussa, sillä se ei
enää noudattanut sopimuksia ja muut kartellin jäsenet pitivät sitä kurittomana. Tämä vahvistetaan Chicagossa maaliskuussa
1993 pidetyn kokouksen osalta myös FBI:n kuulustelupöytäkirjassa. Jungbunzlauer väittää myös, että kuten se totesi komissiolle
jo 29.4.1999 päivätyssä kirjeessään, 21.5.1999 päivätyssä yhteisötyötiedonannon nojalla esitetyssä lausunnossaan ja vastauksessaan
väitetiedoksiantoon ja kuten ilmenee muiden kartellin jäsenten lausunnoista ja FBI:n pöytäkirjasta, jotka ovat väitetiedoksiantoon
annetun vastauksen liitteenä, muut kartellin jäsenet arvostelivat Jungbunzlauer GmbH:ta vuosina 1993–1995 pidetyissä eri kartellikokouksissa
siitä, että se vastusti kilpailua rajoittavia toimenpiteitä eikä noudattanut kaikkia tehtyjä sopimuksia. Vuoden 1995 alussa
oli suunniteltu jopa Jungbunzlauer GmbH:n erottamista kartellista, ja koska ratkaisua ei löydetty, kartellin toiminta lakkautettiin
22.5.1995 pidetyssä kokouksessa.
265   Kolmanneksi Jungbunzlauer katsoo sen, että Jungbunzlauer GmbH ei tosiasiallisesti noudattanut sopimuksia, ilmenevän myös tämän
yhtiön käyttämien hintojen osalta. Se viittaa itse asiassa neljään kaaviokuvaan, jotka se toimitti komissiolle väitetiedoksiantoon
antamansa vastauksen yhteydessä ja joissa se vertasi kartellin tavoitehintoja Jungbunzlauer GmbH:n markkinoilla tosiasiallisesti
käyttämiin hintoihin. Sen mukaan niistä ilmenee, että Jungbunzlauer GmbH:n tarjoukset olivat yleisesti ottaen kaukana tavoitehinnoista
ja että Jungbunzlauer GmbH näin ollen ”rikkoi” kartellin vahvistamia hintoja huomattavassa määrin eikä yksinomaan satunnaisesti.
Toisin kuin komissio väittää, Jungbunzlauer katsoo, että näistä kaaviokuvista ei ilmene tavoitehintojen ja Jungbunzlauer GmbH:n
tosiasiallisesti käyttämien hintojen välistä vastaavuutta.
266   Komissio kiistää kantajan väitteet.
b)     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
267   Suuntaviivojen 3 kohdan toisessa luetelmakohdassa todetaan, että sakon määrää voidaan alentaa lieventävien olosuhteiden perusteella,
jos esimerkiksi yritys ei ole tosiasiallisesti noudattanut sopimuksia.
268   Tätä varten on tutkittava, ovatko kantajan esittämät olosuhteet sellaisia, että ne osoittavat, että se olisi kilpailunvastaisiin
sopimuksiin osallistumisensa aikana tosiasiallisesti pidättäytynyt niiden noudattamisesta kilpailemalla markkinoilla (ks.
vastaavasti edellä 141 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Cimenteries CBR ym. v. komissio, tuomion 4872–4874 kohta ja edellä
252 kohdassa mainittu asia Cheil Jedang v. komissio, tuomion 192 kohta).
269   Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan se, että yritys, jonka on todettu osallistuneen hintoja koskevaan yhdenmukaistettuun menettelyyn
kilpailijoidensa kanssa, ei ole toiminut markkinoilla tavalla, josta se on sopinut kilpailijoidensa kanssa, ei välttämättä
ole seikka, joka on otettava huomioon lieventävänä olosuhteena määritettäessä sakon määrää. Yritys, joka kilpailijoidensa
kanssa harjoittamastaan yhteistoiminnasta huolimatta noudattaa sovitusta poikkeavaa politiikkaa, voi yksinkertaisesti yrittää
käyttää kartellia hyödykseen (edellä 141 kohdassa mainittu asia Cascades v. komissio, tuomion 230 kohta ja edellä 252 kohdassa
mainittu asia Cheil Jedang v. komissio, tuomion 190 kohta).
270   Joka tapauksessa käsiteltävänä olevassa asiassa edellä 183 ja 184 kohdassa on jo todettu, että kartellin vahvistamat hinnat
ja kantajan käyttämät hinnat todellakin kehittyivät samaan tahtiin, vaikka viimeksi mainitut olivat yleisesti ottaen ensiksi
mainittuja alhaisemmat. Tällaisessa tilanteessa kantaja ei voi pätevästi väittää edukseen, että kartelli olisi ollut sen intressien
vastainen, että se olisi häirinnyt kartellin työtä ja vähentänyt kartellin tehokkuutta ja että se olisi yleisesti ottaen laskuttanut
hintoja, jotka ovat kaukana sovituista hinnoista.
271   Tämän vuoksi komissio ei ole rikkonut suuntaviivojaan, kun se ei ole katsonut, että kantajan osalta olisi otettava huomioon
lieventäviä olosuhteita sillä perusteella, että Jungbunzlauer GmbH ei ole tosiasiassa noudattanut kartellia.
B
Perusteluvelvollisuuden laiminlyöminen
272   Jungbunzlauer katsoo, etteivät päätöksen perustelut ole riittävät sikäli kuin päätös koskee sekä sopimusten tosiasiallista
noudattamatta jättämistä että Jungbunzlauerin seurailijan asemaa kartellissa, kun otetaan huomioon se, että komissio ei ole
ottanut huomioon Jungbunzlauerin hallinnollisen menettelyn aikana esittämiä eri väitteitä.
273   Komissio vaatii kanneperusteen hylkäämistä.
274   Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin palauttaa mieliin edellä 100 kohdassa mainitun oikeuskäytännön ja toteaa, että päätöksen
284 perustelukappaleessa komissio katsoi, että ”jo pelkästään se seikka, että Jungbunzlauer otti vuodesta 1994 alkaen vastuun
myyntitietojen kokoamisesta ja että sen pääjohtaja toimi kartellitapaamisten puheenjohtajana, riittää osoittamaan, että Jungbunzlauer
osallistui aktiivisesti kartellin toimintaan ja että se meni siinä paljon pidemmälle kuin itse myöntää”.
275   Päätöksen 218 ja 219 perustelukappaleessa komissio arvioi kantajan väitettä, jonka mukaan se ei ollut aktiivisessa roolissa
kartellissa eikä pannut täytäntöön sen päätöksiä, ja hylkäsi tämän väitteen.
276   Lisäksi sen osalta, ettei kantaja ole pannut täytäntöön kartellin päätöksiä, komissio viittaa päätöksen 285 perustelukappaleessa
saman päätöksen 212–218 perustelukappaleessa esittämäänsä analyysiin, jossa se selvitti yksityiskohtaisesti, kuinka osapuolet
panivat kartellisopimukset täytäntöön sitruunahapon hinnan, kiintiöiden ja korvausjärjestelmän osalta.
277   Tämän vuoksi, toisin kuin kantaja väittää, päätöksen perustelut ovat tältä osin riittävät.
V
Se, että muissa valtioissa määrättyjä sakkoja ei ole otettu huomioon
A
Asianosaisten lausumat
278   Jungbunzlauer katsoo, että kun komissio ei ottanut huomioon Yhdysvalloissa ja Kanadassa käydyissä menettelyissä näiden maiden
kilpailusääntöjen rikkomisesta jo määrättyjä sakkoja eikä alentanut päätöksessä määrätyn sakon määrää tämän perusteella, se
ylitti harkintavaltansa rajat.
279   Jungbunzlauer toteaa, että Yhdysvalloissa käydyn menettelyn yhteydessä Jungbunzlauer-konserni teki vuonna 1997 kyseisen valtion
kilpailuviranomaisten kanssa syytettä koskevan sopimuksen (plea agreement), jossa se sitoutui maksamaan 11 miljoonan Yhdysvaltojen
dollarin (USD) suuruisen sakon. Tämän sopimuksen mukaan sitoumus koski paitsi kartellisopimusten sitä osaa, joka koski Yhdysvaltoja,
myös sopimusten osia, jotka oli määrä panna täytäntöön kolmansissa maissa. Tämän sopimuksen 2 kohdassa ja 4 kohdan b alakohdassa
Yhdysvaltojen viranomaiset ottivat sakkoa laskiessaan huomioon sen, että kyseessä oli maailmanlaajuinen kartelli (”Yhdysvalloissa
ja muualla”). Jungbunzlauer toteaa lisäksi, että tässä yhteydessä Yhdysvaltojen viranomaiset määräsivät ensimmäisen kerran
huomattavasti suuremman sakon viitaten erityisesti sopimusten kansainvälisyyteen. Näin ollen Yhdysvalloissa käyty menettely
koski myös osapuolten kaikkia sopimuksia ja toimia näiden sopimusten täytäntöönpanemiseksi siltä osin kuin ne koskivat Euroopan
markkinoita. Väitetiedoksiannossa kuvatuista toimenpiteistä ja niiden vaikutuksista Euroopan markkinoihin oli näin ollen sen
mukaan jo määrätty sakkoseuraamus.
280   Jungbunzlauer vetoaa myös siihen, että myös Kanadan toimivaltaiset kilpailuviranomaiset olivat käynnistäneet menettelyn, jonka
päätteeksi voitiin kartellioikeuden nojalla määrätä sakko samoista sopimuksista. Vuonna 1998 tehdyssä syytettä koskevassa
sopimuksessa (plea agreement) Jungbunzlauer-konserni sitoutui maksamaan 2 miljoonan Kanadan dollarin (CAD) (eli 1,2 miljoonan
euron) suuruisen sakon Kanadan viranomaisten käynnistämän menettelyn päätteeksi samojen sopimusten perusteella.
281   Tässä yhteydessä Jungbunzlauer myöntää aluksi, että ne bis in idem ‑periaatetta ei voida soveltaa sellaisenaan käsiteltävänä
olevassa asiassa, koska kyse on yhteisön rikosoikeudellisten säännösten ja kansallisten rikosoikeudellisten säännösten välisestä
suhteesta. Jungbunzlauerin mukaan yleisen kohtuullisuuden periaatteen nojalla, jonka yhteisöjen tuomioistuin on tunnustanut
sellaisenaan (asia 14/68, Wilhelm ym., tuomio 13.2.1969, Kok. 1969, s. 1, Kok. Ep. I, s. 377, 11 kohta ja asia T-149/89, Sotralentz
v. komissio, tuomio 6.4.1995, Kok. 1995, s. II-1127, 29 kohta), komission olisi pitänyt ottaa käsiteltävänä olevassa asiassa
huomioon ne bis in idem -periaatteen taustalla oleva ajatus. Jungbunzlauer korostaa, että käsiteltävänä olevassa asiassa kyse
on maailmanmarkkinoista, joilla kartellisopimuksilla on ollut kansainvälisiä vaikutuksia, ja että Yhdysvaltojen ja Kanadan
viranomaiset ovat määränneet sakkoja samojen tosiseikkojen perusteella kuin komissio. Jungbunzlauerin mukaan kolmannen valtion
määräämän seuraamuksen on vaikutettava komission suorittamaan sakon laskemiseen ainakin, kun se ja kyseisen kolmannen valtion
viranomaiset tutkivat samoja tosiseikkoja. Alan kirjallisuudessa tämän käsityksen jakavat lukuisat tahot, mukaan lukien tietyt
komission entiset virkamiehet. Lisäksi Jungbunzlauerin mukaan yhteisöjen tuomioistuin on asiassa 7/72, Boehringer vastaan
komissio, 14.12.1972 antamassaan tuomiossa (Kok. 1972, s. 1281, Kok. Ep. II, s. 59, 3 kohta) pitänyt mahdollisena sitä, että
kolmansissa valtioissa määrätyt sakot otetaan huomioon, kun moititut teot ovat samat. Jungbunzlauerin mukaan yhteisöjen tuomioistuin
katsoi kyseisessä tuomiossa, että sakkojen määrää vahvistettaessa ei pitänyt ottaa huomioon muissa maissa jo määrättyjä sakkoja
sillä ainoalla perusteella, että tosiseikat eivät olleet samat. Tämä osoittaa sen mukaan, että huomioon ottaminen on pakollista,
kun tosiseikat ovat samat.
282   Tämän jälkeen Jungbunzlauer väittää, että useat sakon määräämisellä tavoitellut tavoitteet, kuten erityisesti rikastumisen
ehkäiseminen ja poistaminen, oli saavutettu jo kolmansissa maissa määrättyjen sakkojen avulla. Tässä yhteydessä Jungbunzlauer
korostaa erityisesti sitä, että sekä Yhdysvalloissa että Kanadassa käydyissä seuraamusmenettelyissä sen sallittiin sen käytössä
olevien rajallisten resurssien vuoksi suorittaa sakko usean vuoden ajalle porrastetuin maksusuorituksin. Sen mukaan sekä Yhdysvalloissa
että Kanadassa määrätyt huomattavat sakot vaikuttivat näin ollen jo raskaasti Jungbunzlauer-konsernin taloudelliseen kapasiteettiin.
Tämän vuoksi jo määrättyjen sakkojen huomioon ottaminen oli sen mukaan pakollista jo sakon määräämisellä tavoiteltujen tavoitteiden
näkökulmasta.
283   Lopuksi Jungbunzlauerin mukaan komissio väittää virheellisesti, että Yhdysvaltojen ja Kanadan viranomaisilla ei ole toimivaltaa
määrätä sakkoja yhteisön aluetta koskevien kilpailunrajoitusten vuoksi, koska Yhdysvaltojen viranomaisten kanssa tehdyn sopimuksen
sanamuodosta ilmenee, ettei niiden toimivalta rajoitu kyseisen maan markkinoille kohdistuviin vaikutuksiin.
284   Komissio vaatii kanneperusteen hylkäämistä.
B
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
285   On huomautettava, että ne bis in idem –periaatteen mukaan samalle henkilölle useamman kuin yhden kerran samasta lainvastaisesta
vastaisesta käyttäytymisestä saman oikeudellisen intressin suojelemiseksi on kiellettyä. Tämän periaatteen soveltaminen edellyttää
kolmen edellytyksen täyttymistä: tosiseikkojen, sääntöjen rikkojan ja sama suojattava oikeudellinen intressi (edellä 132 kohdassa
mainitut yhdistetyt asiat Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomion 338 kohta).
286   Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä on siis hyväksytty, että yritys voi asianmukaisesti olla kahden rinnakkaisen menettelyn
kohteena saman lainvastaisen käyttäytymisen vuoksi ja siis kaksinkertaisen seuraamuksen kohteena, joista yhden määrää asianomaisen
jäsenvaltion toimivaltainen viranomainen ja toisen yhteisön viranomainen, sikäli kuin kyseisillä menettelyillä on eri päämäärä
ja sikäli kuin rikotut säädökset eivät ole samat (edellä 281 kohdassa mainittu asia Wilhelm ym., tuomion 11 kohta; asia T-141/89,
Tréfileurope v. komissio, tuomio 6.4.1995, Kok. 1995, s. II-791, 191 kohta ja edellä 281 kohdassa mainittu asia Sotralentz
v. komissio, tuomion 29 kohta).
287   Näin ollen ne bis in idem -periaatetta ei sitäkään suuremalla syyllä voida soveltaa asiassa, jossa yhtäältä komission menettelyllä
ja toisaalta Yhdysvaltojen ja Kanadan viranomaisten alulle panemilla menettelyillä ja määräämillä seuraamuksilla ei ilmiselvästi
pyritä samaan tavoitteeseen. Ensin mainitussa tapauksessa pyritään säilyttämään vääristymätön kilpailu Euroopan unionin alueella
tai ETA:ssa, kun taas jälkimmäisessä tapauksessa pyritään suojelemaan Yhdysvaltojen tai Kanadan markkinoita (ks. vastaavasti
edellä 252 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Tokai Carbon ym. v. komissio, tuomion 134 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Edellytys, jonka mukaan suojatun oikeushyvän on oltava sama ja jonka on täytyttävä, jotta ne bis in idem ‑periaatetta voidaan
soveltaa, ei näin ollen täyty.
288   Tämän vuoksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että käsiteltävänä olevassa asiassa ei voida soveltaa ne bis in
idem ‑periaatetta. Tämä kanta vastaa edellä 281 kohdassa mainittua Jungbunzlauerin arviota.
289   Jungbunzlauer katsoo sen sijaan, että huolimatta siitä, että ne bis in idem -periaatetta ei sovelleta, komission piti ottaa
huomioon sakkoa määrittäessään Yhdysvaltojen ja Kanadan viranomaisten, jotka tutkivat samoja tosiseikkoja, määräämät sakot.
Jungbunzlauerin mukaan tällainen vaatimus johtuu sekä kohtuusperiaatteesta että siitä, että sakon tavoitteet, joita ovat rikastumisen
ehkäiseminen ja poistaminen, on saavutettu.
290   Kohtuusperiaatteen osalta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin huomauttaa, että sen edellytyksenä, että kahden tavoitteiltaan
erilaisen rinnakkaisen menettelyn, joiden sallittavuus johtuu yhteisön ja jäsenvaltioiden toimivallan jakamista kartelliasioissa
koskevasta erityisestä järjestelmästä, päätteeksi voidaan määrätä sekä yhteisön seuraamuksia että kansallisia seuraamuksia,
on kohtuullisuusvaatimus. Tämä kohtuullisuusvaatimus edellyttää, että komission on sakkojen määrää vahvistaessaan otettava
huomioon samalle yritykselle samasta teosta jo määrätyt seuraamukset, jos kyseessä oleva seuraamus on määrätty jäsenvaltion
kartellisääntöjen rikkomisesta, joka siis on toteutettu yhteisön alueella (edellä 281 kohdassa mainittu asia Wilhelm ym.,
tuomion 11 kohta; edellä 286 kohdassa mainittu asia Tréfileurope v. komissio, tuomion 191 kohta ja edellä 281 kohdassa mainittu
asia Sotralentz v. komissio, tuomion 29 kohta).
291   Tämän oikeuskäytännön mukainen velvollisuus ottaa huomioon kohtuullisuusvaatimus johtuu yhtäältä jäsenvaltioiden kansallisten
markkinoiden ja yhteismarkkinoiden tiiviistä keskinäisestä riippuvuudesta ja toisaalta siitä erityisestä tavasta, jolla kartelliasioita
koskeva toimivalta samalla alueella on jaettu yhteisön ja yhteisön jäsenvaltioiden välillä.
292   Käsiteltävänä olevassa asiassa näitä tekijöitä ei kuitenkaan ole, eikä komissiota näin ollen voida tällä perusteella arvostella
tämän velvoitteen laiminlyömisestä.
293   Tätä toteamusta ei kyseenalaista edellä 281 kohdassa mainitussa asiassa Boehringer vastaan komissio annettu tuomio, johon
Jungbunzlauer vetoaa. Kyseisessä asiassa yhteisöjen tuomioistuin ei ole todennut, että komission pitäisi ottaa huomioon seuraamus,
jonka kolmannen valtion viranomaiset ovat määränneet, jos tosiseikat, jotka komissio ja kyseiset viranomaiset ovat ottaneet
yritystä vastaan huomioon, ovat samat, vaan yhteisöjen tuomioistuin on ainoastaan todennut, että tämä kysymys on ratkaistava,
kun se tulee esille (edellä 281 kohdassa mainittu asia Boehringer v. komissio, tuomion 3 kohta).
294   Vaikka käsiteltävänä olevassa asiassa olisi katsottava, että kohtuullisuusperiaate velvoittaa komission ottamaan huomioon
kolmansien valtioiden viranomaisten määräämät seuraamukset, kun komission yritystä vastaan huomioon ottamat tosiseikat ovat
samat kuin kolmannen valtion tätä samaa yritystä vastaan huomioon ottamat tosiseikat, on todettava, että Jungbunzlauer ei
ole osoittanut, että Yhdysvaltojen ja Kanadan viranomaiset olisivat ottaneet huomioon muita kartellin täytäntöönpanotoimia
tai vaikutuksia kuin niitä, jotka koskevat niiden aluetta.
295   Pelkkä Yhdysvaltojen viranomaisten kanssa tehdyssä sopimuksessa esitetty viittaus siihen, että kartelli toteutettiin ”Yhdysvalloissa
ja muualla”, ei osoita, että Yhdysvaltojen viranomaiset olisivat sakon määrää laskiessaan ottaneet huomioon muita kartellin
täytäntöönpanotoimia tai vaikutuksia kuin niitä, jotka koskevat Yhdysvaltojen aluetta, erityisesti niitä, jotka koskevat ETA:n
aluetta (ks. vastaavasti edellä 252 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Tokai Carbon ym. v. komissio, tuomion 143 kohta). Tämä
loukkaisi lisäksi komission alueellista toimivaltaa.
296   Myöskään Kanadan viranomaisten kanssa tehdyn sopimuksen osalta Jungbunzlauer ei ole osoittanut, että nämä viranomaiset olisivat
sakon määrää määrittäessään ottaneet huomioon muita kartellin täytäntöönpanotoimia tai vaikutuksia kuin niitä, jotka koskevat
Kanadan aluetta, erityisesti niitä, jotka koskevat ETA:n aluetta.
297   Jo määrättyjen sakkojen ehkäisevän vaikutuksen ja jo määrättyjen sakkojen vuoksi toteutuneen rikastumisen poistamisen osalta
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin huomauttaa, että komission valta määrätä sakkoja sellaisille yrityksille, jotka tahallaan
tai tuottamuksesta rikkovat EY 81 artiklan 1 kohtaa tai EY 82 artiklaa, on yksi niistä komissiolle annetuista keinoista, joiden
avulla sen on mahdollista täyttää sille yhteisön oikeudessa annettu valvontatehtävä. Tähän tehtävään kuuluu velvollisuus harjoittaa
sellaista yleistä politiikkaa, jolla pyritään kilpailuasioiden osalta soveltamaan perustamissopimuksessa vahvistettuja periaatteita
ja ohjaamaan yritysten käyttäytymistä näiden periaatteiden mukaisesti (edellä 199 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Musique
diffusion française ym. v. komissio, tuomion 105 kohta).
298   Tästä seuraa, että komissiolla on valta päättää sakkojen tasosta vahvistaakseen sakkojen ehkäisevää vaikutusta, kun tietynlaiset
menettelytavat – vaikka ne on säädetty lainvastaisiksi jo yhteisön kilpailupolitiikan alussa – ovat vielä suhteellisen yleisiä
sen voiton vuoksi, jota tietyt yritykset voivat saada niiden avulla (edellä 199 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Musique
diffusion française ym. v. komissio, tuomion 108 kohta).
299   Jungbunzlauer ei voi pätevästi väittää, että jo määrättyjen sakkojen vuoksi toteutunut yrityksen rikastumisen poistaminen
oikeuttaisi väistämättä yhteisössä määrätyn sakon alentamisen, kun otetaan huomioon se, että komission on taattava määrättyjen
sakkojen ehkäisevä vaikutus.
300   Jungbunzlauer ei voi myöskään pätevästi väittää, ettei siihen tarvitse kohdistua ehkäisevää vaikutusta sillä perusteella,
että kolmansien valtioiden tuomioistuimet olivat jo tuominneet sen samojen tosiseikkojen perusteella. Komission tavoittelema
ehkäisevän vaikutuksen tavoite koskee yritysten toimintaa yhteisössä tai ETA:ssa. Tämän vuoksi Jungbunzlauerille yhteisön
kilpailusääntöjen rikkomisen vuoksi määrätyn sakon ehkäisevä vaikutus ei määräydy yksinomaan Jungbunzlauerin erityisen tilanteen
perusteella eikä sen perusteella, onko tämä noudattanut ETA:n ulkopuolisissa kolmansissa maissa vahvistettuja kilpailusääntöjä
(ks. vastaavasti edellä 252 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Tokai Carbon ym. v. komissio, tuomion 146 ja 147 kohta).
301   Näin ollen on hylättävä kanneperuste, joka koskee sitä, että muissa valtioissa määrättyjä sakkoja ei ole otettu huomioon.
VI
Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa säädetty sakkojen enimmäismäärä
A
Johdanto
302   Jungbunzlauer toteaa, että päätöksen 293 perustelukappaleessa komissio alensi sakkojen määrää Cerestarin ja H & R:n osalta
noudattaakseen asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa säädettyä sakkojen enimmäismäärää. Jungbunzlauer katsoo, että tässä
yhteydessä komissio on tehnyt arviointivirheitä, loukannut yhdenvertaisen kohtelun periaatetta ja laiminlyönyt perusteluvelvollisuutta.
303   Jungbunzlauerin väitteet jakautuvat kolmeen osaan, jotka koskevat komission toteuttamaa asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa
säädettyyn sakkojen enimmäismäärään liittyvää laskentaa ja joista ensimmäisen mukaan komissio ei ole ottanut huomioon niin
kutsutussa natriumglukonaattitapauksessa määrättyjä sakkoja, toisen mukaan komissio on ottanut huomioon Jungbunzlauer Holding
AG:n liikevaihdon ja kolmannen mukaan komissio ei ole ottanut huomioon muissa valtioissa määrättyjä sakkoja.
B
Se, että komissio ei ole ottanut huomioon niin kutsutussa natriumglukonaattitapauksessa määrättyjä sakkoja
1.     Asianosaisten lausumat
304   Jungbunzlauer katsoo, että komissio on rikkonut asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohtaa, kun se ei ole noudattaakseen kyseisessä
säännöksessä säädettyä sakkojen enimmäismäärää ottanut huomioon sakkoa, joka sille oli jo määrätty natriumglukonaattitapauksessa
noin kaksi kuukautta ennen päätöksen tekemistä. Jungbunzlauer tuo esiin sen, että jos komissio olisi laskenut yhteen nämä
sakot, asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa säädetyn sakkojen enimmäismäärän soveltaminen olisi aiheuttanut määrättävän
sakon alentamisen.
305   Jungbunzlauerin mukaan komissio on erottanut nämä asiat toisistaan keinotekoisesti. Jungbunzlauerin mukaan sitruunahappo ja
natriumglukonaatti ovat nimittäin samankaltaisia tuotteita ja kuuluvat samaan tuoteperheeseen, kun otetaan huomioon, että
molemmilla tuotteilla on sama raaka-aine, tuotantoprosessit ovat lähes samat, molempia tuotteita myydään pääasiassa samoissa
jakelukanavissa ja sitruunahapolla ja natriumglukonaatilla on samoja ostajia.
306   Jungbunzlauerin mukaan se, että näissä kahdessa asiassa kyseessä olevat osapuolet poikkeaisivat toisistaan, ei ole uskottavaa,
koska niissä kyseessä olevien tosiseikkojen yhdistäminen ei voi riippua yrityksen itsenäisestä päätöksestä valmistaa tai olla
valmistamatta tiettyä tuotetta. Lisäksi toisin kuin komissio väittää, näissä kahdessa asiassa kyseessä olevien rikkomisajanjaksojen
vertailu puhuu sen puolesta, että näissä asioissa tehtäisiin yksi ainoa päätös. Jungbunzlauer toteaa lisäksi, että Yhdysvaltojen
ja Kanadan toimivaltaiset viranomaiset ovat puolestaan yhdistäneet nämä asiat yhdeksi ainoaksi menettelyksi ja ovat määränneet
yhden ainoan sakon näihin kahteen tuotteeseen liittyvien kilpailusääntöjen rikkomisten osalta. Lopuksi Jungbunzlauer katsoo,
että vitamiinipäätös, jonka yhteydessä komissio käsitteli kahdeksaa kartellia yhdessä ainoassa päätöksessä, osoittaa, että
kartellioikeuden alaan kuuluvien itsenäisten väitteiden yhdistäminen menettelyllisistä syistä on yleinen käytäntö.
307   Komissio kiistää kantajan väitteet.
2.     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
308   Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan nojalla komissio voi määrätä yrityksille tai yritysten yhteenliittymille sakon, joka
voi olla enintään 10 prosenttia kunkin kilpailusääntöjen rikkomiseen osallistuneen yrityksen edellisen tilikauden liikevaihdosta.
309   Käsiteltävänä olevassa asiassa kantaja arvostelee komissiota siitä, että se on keinotekoisesti erottanut käsiteltävänä olevan
asian asiasta, jossa on tehty natriumglukonaattipäätös.
310   Päätöksen useista perustelukappaleista ja natriumglukonaattipäätöksestä ilmenee, että vuonna 2001 komissio määräsi kantajalle
kahdet sakot, koska se oli rikkonut kilpailusääntöjä osallistumalla kahteen kartelliin, jotka koskivat eri tuotteita, jotka
– vaikka niiden tietyt käyttötarkoitukset olivat samankaltaisia – muodostivat kahdet erilliset merkitykselliset markkinat.
Kuten natriumglukonaattipäätöksen 34–39 perustelukappaleesta ilmenee, sitruunahappo ei ole yleisesti korvaava tuote vaan ainoastaan
käyttötarkoituksesta riippuen natriumglukonaatin osittain korvaava tuote. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että
komission tämä arvio ei ole virheellinen ja että näin ollen komissio on tällaisessa tilanteessa objektiivisin – eikä keinotekoisin,
kuten kantaja väittää – perustein aloittanut kaksi erillistä menettelyä, todennut kaksi erillistä kilpailusääntöjen rikkomista
ja määrännyt itsenäisesti näihin kahteen rikkomiseen liittyvät kaksi erillistä sakkoa.
311   Toisin kuin kantaja väittää, tästä näkökulmasta komissio ei ole toiminut eri tavalla kuin vitamiinitapauksessa. Vaikka komissio
viimeksi mainitussa asiassa yhdisti vitamiinimarkkinoilla toteutettuihin kartelleihin liittyvät menettelyt ja teki yhden ainoan
päätöksen, on nimittäin kuitenkin niin, että se totesi erilliset kilpailusääntöjen rikkomiset kunkin kyseessä olevan vitamiinin
osalta ja määräsi osapuolina olleille yrityksille seuraamukset määräämällä kahdeksan itsenäistä sakkoa.
312   Lisäksi on todettava, että päätöksen kohteina olevien viiden sitruunahapon tuottajan joukosta ainoastaan kaksi, eli kantaja
ja ADM, on osallistunut natriumglukonaattialan kartelliin. Lisäksi natriumglukonaattialan kartelli toimi vuodesta 1987 vuoden
1995 kesäkuuhun saakka, kun taas sitruunahappokartelli toimi ainoastaan vuoden 1991 maaliskuusta vuoden 1995 touko-/kesäkuuhun
saakka, eikä näiden kahden kartellin jäsenillä ollut yhteistä hanketta tai tavoitetta, jolla olisi pyritty kilpailun koordinoituun
ja täydelliseen poistamiseen molemmilla merkityksellisillä markkinoilla.
313   Sillä kantajan mainitsemalla seikalla, että Yhdysvaltojen ja Kanadan toimivaltaiset viranomaiset ovat yhdistäneet yhtäältä
sitruunahappoon ja toisaalta natriumglukonaattiin liittyvät asiat, ei ole merkitystä arvioitaessa komission menettelyn laillisuutta
asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa säädetyn enimmäismäärän suhteen.
314   Tämän vuoksi on hylättävä tämän kanneperusteen ensimmäinen osa, jonka mukaan komissio ei ole ottanut huomioon natriumglukonaattitapauksessa
määrättyjä sakkoja asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa säädetyn enimmäismäärän suhteen.
C
Se, että komissio on ottanut huomioon Jungbunzlauer Holding AG:n liikevaihdon
1.     Johdanto
315   Sen osalta, että komissio on ottanut huomioon Jungbunzlauer Holding AG:n liikevaihdon, kantaja esittää kanneperusteet, joista
ensimmäisen mukaan yhdenvertaisen kohtelun periaatetta on loukattu, toisen mukaan perusteluvelvollisuutta on laiminlyöty ja
kolmannen mukaan on tehty arviointivirhe.
2.     Yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaaminen
Asianosaisten lausumat
316   Jungbunzlauer väittää, että komissio on loukannut yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, kun se on noudattaakseen asetuksen
N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa säädettyä sakkojen enimmäismäärää ottanut huomioon Jungbunzlauer-konsernin liikevaihdon, vaikka
kahden muun päätöksen adressaattina olleen yrityksen, nimittäin H & R:n ja Cerestarin, osalta se ei ole ottanut huomioon näiden
yritysten emoyritysten liikevaihtoa eikä näiden emoyritysten osakkuuksia.
317   Jungbunzlauer korostaa, ettei se kiistä komission H & R:n ja Cerestarin osalta toteuttaman laskennan pätevyyttä, vaikka sen
mukaan näin toimiessaan komissio poikkesi siihen mennessä käyttämästään laskentatavasta. Jungbunzlauer viittaa natriumglukonaattipäätökseen
ja vitamiinipäätökseen ja katsoo, että komission aiemmassa päätöskäytännössä asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa säädetyn
sakkojen enimmäismäärän laskentaan osapuolina olevien yritysten kokonaisliikevaihdon perusteella sisällytettiin konsernin,
eli yhden tai useamman emoyrityksen ja tämän tai näiden omistamien tytäryhtiöiden, liikevaihto. Jungbunzlauer väittää, että
komission olisi pitänyt kohdella myös sitä tällä edullisemmalla tavalla.
318   H & R:n kohtelun osalta Jungbunzlauer huomauttaa, että päätöksen 292 ja 293 perustelukappaleesta ilmenee, että komissio tukeutui
pelkästään H & R:n osakkuusyhtiöiden liikevaihtoon ja että tämän valinnan perusteella se alensi sakkoa 122,5 miljoonasta eurosta
20,31 miljoonaan euroon. Jos komissio olisi noudattanut aiempaa käytäntöään, tätä alentamista ei olisi Jungbunzlauerin mukaan
tarvinnut tehdä. Jungbunzlauer päätteleekin päätöksen 25 perustelukappaleesta ja sitä seuraavista perustelukappaleista sekä
50, 183 ja 243 perustelukappaleesta, että vuonna 2000 H & R kuului Bayer-konserniin, jonka liikevaihto kyseisenä vuonna oli
30 971 miljoonaa euroa.
319   Cerestarin kohtelun osalta Jungbunzlauer huomauttaa, että komissio alensi sakkoa erityisiä perusteluita esittämättä 4,55 miljoonasta
eurosta 1,75 miljoonaan euroon. Jungbunzlauer ilmoittaa olettavansa tältä osin, että komissio on tukeutunut Cerestarin liikevaihtoon,
joka on mainittu päätöksen 21 perustelukappaleessa. Jungbunzlauerin mukaan vuonna 2000 Cerestar kuului Eridania-Béghin-Say-konserniin,
jonka liikevaihto kyseisenä vuonna oli 98 053 miljoonaa euroa (19 perustelukappale).
320   Jungbunzlauer huomauttaa, että sen osalta komissio sen sijaan tukeutui Jungbunzlauer-konsernin liikevaihtoon (päätöksen 50,
185 ja 293 perustelukappale). Jos komissio olisi soveltanut siihen samaa laskentatapaa kuin H & R:ään ja Cerestariin, komission
olisi Jungbunzlauerin mukaan pitänyt ottaa huomioon ainoastaan Jungbunzlauerin, joka hallinnointiyhtiönä oli toteuttanut ainoastaan
vähäisen liikevaihdon (noin 3,5 miljoonaa euroa), liikevaihto. Tämä olisi 10 prosentin enimmäismäärän mukaisesti johtanut
sakon huomattavaan alentamiseen (noin 0,35 miljoonaa euroa). Jungbunzlauer lisää, että jos komissio olisi tukeutunut Jungbunzlauer
GmbH:n, jolle päätös sen mukaan olisi pitänyt osoittaa, liikevaihtoon – vuonna 2000 Jungbunzlauer GmbH:n liikevaihto oli ainoastaan
197,3 miljoonaa euroa – sakon lopullinen määrä olisi alentunut 29,4 miljoonasta eurosta 19,73 miljoonaan euroon.
321   Komissio kiistää Jungbunzlauerin väitteet.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
322   On palautettava mieliin, että yhdenvertaisen kohtelun periaatteen vastaista on, että toisiinsa rinnastettavissa olevia tapauksia
kohdellaan eri tavalla tai että erilaisia tapauksia kohdellaan samalla tavalla, ellei tällainen kohtelu ole objektiivisesti
perusteltua (edellä 88 kohdassa mainittu asia BPB de Eendracht v. komissio, tuomion 309 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
323   Käsiteltävänä olevassa asiassa päätöksen 30, 34 ja 187 perustelukappaleesta ilmenee, mitä Jungbunzlauer ei kiistä, että kilpailusääntöjen
rikkomiseen ovat syyllistyneet yritykset, jotka toinen toisensa perään ovat vastanneet koko konsernin hallinnosta, eli Jungbunzlauer
GmbH ja konsernin uudelleenjärjestelyn jälkeen Jungbunzlauer. Jungbunzlauer-konsernin johtajat osallistuivat kartellikokouksiin
ja tekivät päätöksiä konsernin osallistumisesta kartelliin ja sen toiminnasta kartellissa.
324   Jungbunzlauer ei edes pyri osoittamaan, että kahden muun yhtiön eli H & R:n ja Cerestarin tilanne vastasi sen tilannetta.
Se ei näin ollen ole osoittanut, että käsiteltävänä olevassa asiassa näiden kahden muun yrityksen tilanne olisi rinnastettavissa
sen tilanteeseen.
325   Tämän vuoksi yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista koskeva väite on hylättävä.
3.     Perusteluvelvollisuuden laiminlyönti
326   Jungbunzlauer arvostelee komissiota siitä, että se ei ole esittänyt riittäviä syitä sille, että se ei ole alentanut Jungbunzlauerille
määrättävän sakon määrää asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa säädetyn enimmäismäärän mukaisesti. Sen mukaan komissio on
vasta vastineessaan selittänyt Jungbunzlauerin sekä H & R:n ja Cerestarin erilaista kohtelua.
327   Komissio vaatii tämän väitteen hylkäämistä.
328   Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin huomauttaa, että päätöksen 30–34, 187 ja 188 perustelukappaleessa komissio esitti ne
syyt, joilla se luki kilpailusääntöjen rikkomisen Jungbunzlauerin, joka oli konsernin hallinnointiyritys, syyksi. Päätöksen
kaikkia perustelukappaleita lukemalla voidaan siis vaikeuksitta ymmärtää ne syyt, joiden vuoksi komissio ei ole, toisin kuin
se teki H & R:n ja Cerestarin osalta, alentanut sakon määrää asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa säädetyn enimmäismäärän
mukaisesti. Sen ei näin ollen tarvinnut esittää näitä syitä uudelleen päätöksen siinä osassa, joka koski tämän enimmäismäärän
soveltamista.
329   Tämän vuoksi myös perusteluvelvollisuuden laiminlyömistä koskeva väite on hylättävä.
4.     Arviointivirhe, joka johtuu siitä, että komissio ei ole ottanut huomioon muissa valtioissa määrättyjä sakkoja
330   Jungbunzlauer väittää, että sakon enimmäismäärän laskemiseksi asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan nojalla on laskettava
yhteen Jungbunzlauer-konsernille Yhdysvalloissa ja Kanadassa määrätyt sakot (10,9 miljoonaa euroa) ja komission määräämät
sakot (29,4 miljoonaa euroa ennen yhteistyötiedonannon soveltamista). Näin päädyttäisiin 40,3 miljoonan euron kokonaismäärään,
joka ylittää selvästi kyseisen enimmäismäärän.
331   Komissio kiistää tämän väitteen.
332   Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdasta ilmenee, että siinä säädetty sakon
enimmäismäärä soveltuu yksinomaan sakkoihin, joita komissio määrää yhteisön kilpailusääntöjen rikkomisen vuoksi. Tämä asetuksen
N:o 17 15 artiklan 2 kohdan tulkinta on yhdenmukainen sen edellä 285–301 kohdassa esitetyn toteamuksen kanssa, jonka mukaan
komissio ei loukannut ne bis in idem -periaatetta, kun se määräsi Jungbunzlauerille sakon ottamatta huomioon sen jo kolmansissa
maissa käytyjen menettelyjen yhteydessä maksamia sakkoja.
333   Näin ollen Jungbunzlauer arvostelee virheellisesti komissiota siitä, ettei se laskiessaan asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa
säädettyä sakkojen enimmäismäärää ottanut huomioon Jungbunzlauerille Yhdysvalloissa ja Kanadassa määrättyjä sakkoja.
334   Tämän vuoksi on hylättävä kanneperusteen tämä osa ja kanneperuste kokonaisuudessaan.
VII
Asiakirjavihkoon tutustumista koskevan oikeuden loukkaaminen
A
Asianosaisten lausumat
335   Jungbunzlauer katsoo, että komissio on loukannut sen oikeutta tutustua koko asiakirja-aineistoon, kun se on perustellut päätöstä
tietyillä asiakirjoilla, joiden osalta sitä ei ole kuultu. Näiden menettelyvirheiden vuoksi päätös tai ainakin päätöksen se
osa, jossa komissio tukeutuu asiakirjoihin, joihin kantaja ei ole voinut tutustua, on Jungbunzlauerin mukaan kumottava.
336   Jungbunzlauerin mukaan komissiolla on velvollisuus asettaa osapuolina olevien yritysten saataville koko tutkinta-aineisto,
jotta nämä voivat puolustautua tehokkaasti väitetiedoksiannossa niitä vastaan esitettyjä väitteitä vastaan (asia C-51/92 P,
Hercules Chemicals v. komissio, tuomio 8.7.1999, Kok. 1999, s. I-4235, 54 kohta ja edellä 141 kohdassa mainitut yhdistetyt
asiat Cimenteries CBR ym. v. komissio, tuomion 144 kohta). Oikeus tutustua asiakirjoihin koskee myös muiden osapuolina olevien
yritysten väitetiedoksiantoon antamia vastauksia (edellä 141 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Cimenteries CBR ym. v. komissio,
tuomion 384 kohta ja sitä seuraavat kohdat). Oikeus tutustua koko asiakirja-aineistoon koskee Jungbunzlauerin mukaan paitsi
kaikkia sitä vastaan puhuvia asiakirjoja myös sen puolesta puhuvia asiakirjoja. Jungbunzlauerin mukaan päätös on kumottava,
jos ei voida sulkea pois sitä mahdollisuutta, että se, että osapuolina olevat yritykset eivät ole voineet tutustua koko tutkinta-aineistoon,
on vaikuttanut niiden puolustautumiseen (edellä 141 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Cimenteries CBR ym. v. komissio, tuomion
156 kohta ja sitä seuraavat kohdat). Jungbunzlauer viittaa julkisasiamies Léger'n ratkaisuehdotukseen asiassa C-310/93 P,
BPB Industries ja British Gypsum vastaan komissio (tuomio 6.4.1995, Kok. 1995, s. I-865, I-987, ratkaisuehdotuksen 119 ja
120 kohta) ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen presidentin asiassa T-198/01 R, Technische Glaswerke Illmenau vastaan
komissio, 4.4.2002 antamaan määräykseen (Kok. 2002, s. II-2153, 85 kohta ja sitä seuraavat kohdat) ja arvioi, että näytölle
siitä, että se, että yritys ei ole voinut tutustua koko aineistoon, on rajoittanut sen puolustautumismahdollisuuksia, ei pitäisi
asettaa suuria vaatimuksia.
337   Käsiteltävänä olevassa asiassa Jungbunzlauer arvostelee komissiota siitä, että se ei ole toimittanut sille Cerestarin, H & R:n,
HLR:n ja ADM:n vastauksia väitetiedoksiantoon. Jungbunzlauer väittää, että komissio esitti päätöksen alaviitteissä 113 (217
perustelukappale), 118 (220 perustelukappale) ja 119 (223 perustelukappale) kyseisistä asiakirjoista otteita, jotka koskivat
erityisesti sopimusten tosiasiallista täytäntöönpanoa.
338   Ensinnäkin nämä asiakirjat olisivat Jungbunzlauerin mukaan voineet olla hyödyllisiä sen puolustautumisen kannalta, koska ne
tukivat sen omia väitteitä.
339   Toiseksi Jungbunzlauer väittää, että komissio käytti päätöksen 279 ja 281 perustelukappaleessa sitä vastaan H & R:n ja HLR:n
väitetiedoksiantoon antamien vastausten tiettyjä osia, jotka koskivat Jungbunzlauer GmbH:n seurailijan asemaa.
340   Jungbunzlauer lisää, että hallinnollisen menettelyn aikana komissio pyysi osapuolia toimittamaan sille vastauksestaan väitetiedoksiantoon
version, joka ei sisällä luottamuksellisia tietoja. Näin ollen komissio olisi voinut ilman ylimääräisiä hallintokuluja antaa
osapuolten tutustua näihin asiakirjoihin.
341   Komissio vaatii väitteen hylkäämistä.
B
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
1.     Johdanto
342   Kantaja arvostelee komissiota siitä, ettei kantajalle annettu mahdollisuutta tutustua muiden osapuolten väitetiedoksiantoon
antamiin vastauksiin, vaikka sen mukaan komissio käytti päätöksessä tiettyjä näiden vastausten sisältämiä tietoja sitä vastaan
puhuvina seikkoina ja tiettyjä muita tietoja sen puolesta puhuvina seikkoina.
2.     Kantajaa vastaan puhuvat seikat
343   Jos komissio aikoo perustaa kantansa väitetiedoksiantoon annetun vastauksen otteeseen tai tällaiseen vastaukseen liitettyyn
asiakirjaan näyttääkseen EY 81 artiklan 1 kohdan soveltamismenettelyssä toteen, että kilpailusääntöjä on rikottu, muille tässä
menettelyssä mukana oleville osapuolille on annettava mahdollisuus ottaa kantaa tällaiseen todisteeseen. Tässä tilanteessa
väitetiedoksiantoon annetun vastauksen kyseinen ote tai tähän vastaukseen liitetty asiakirja on todellisuudessa niitä eri
osapuolia vastaan puhuvaa näyttöä, jotka ovat osallistuneet kilpailusääntöjen rikkomiseen (edellä 141 kohdassa mainitut yhdistetyt
asiat Cimenteries CBR ym. v. komissio, tuomion 386 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
344   Osapuolena olevan yrityksen on osoitettava, että lopputulos, johon komissio on päätöksessä päätynyt, olisi ollut erilainen,
mikäli tätä yritystä vastaan puhuva asiakirja, jota ei ole annettu tiedoksi ja johon komissio on nojautunut todetessaan kyseisen
yrityksen rikkoneen kilpailusääntöjä, olisi pitänyt poistaa todisteiden joukosta (edellä 132 kohdassa mainittu asia Aalborg
Portland ym. v. komissio, tuomion 71–73 kohta).
345   Käsiteltävänä olevassa asiassa kantaja väittää, että komissio käytti päätöksen 279 ja 281 perustelukappaleessa sitä vastaan
H & R:n ja HLR:n väitetiedoksiantoon antamien vastausten tiettyjä osia, jotka koskivat Jungbunzlauer GmbH:n asemaa kartellissa.
346   Tältä osin on todettava, että esitettyään yhteenvedon kantajan väitteistä, jotka koskevat lieventäviä olosuhteita, joihin
se katsoo voivansa vedota passiivisuuden tai seurailijan aseman nojalla (päätöksen 275–278 perustelukappale), ja ennen vastaamista
näihin väitteisiin (päätöksen 282 ja 284 perustelukappale) komissio esitti yhteenvedon H & R:n ja HLR:n vastauksissaan väitetiedoksiantoon
esittämistä toteamuksista (279–281 perustelukappale). Näissä toteamuksissa nämä osapuolet lähinnä kiistivät sen, että kantaja
olisi ollut passiivinen tai seurailijan asemassa kartellissa.
347   Ilman, että on tarpeen tutkia sitä, soveltuvatko edellä 343 ja 344 kohdassa esitetyt periaatteet arvioon, joka koskee paitsi
kartellin olemassaoloa ja osallistumista siihen myös sakkojen määrän vahvistamista, on huomautettava, että komissio on voinut
hylätäkseen kantajan väitteet, jotka koskevat lieventävien olosuhteiden huomioon ottamista kantajan passiivisuuden tai seurailijan
aseman nojalla, oikeutetusti tukeutua yksinomaan tietoihin, jotka kantaja itse oli sille toimittanut hallinnollisen menettelyn
aikana.
348   Päätöksen 284 perustelukappaleessa komissio nimittäin käytti toteamuksensa tukena yksinomaan sitä, että ”Jungbunzlauer otti
vuodesta 1994 alkaen vastuun myyntitietojen kokoamisesta ja että sen pääjohtaja toimi kartellitapaamisten puheenjohtajana,
[mikä] riitti[i] osoittamaan, että Jungbunzlauer osallistui aktiivisesti kartellin toimintaan ja että se meni siinä paljon
pidemmälle kuin itse myöntää”. Kantaja itse oli toimittanut nämä tiedot komissiolle sekä 29.4.1999 päivätyssä kirjeessään
että 21.5.1999 päivätyssä kirjeessään.
349   Näin ollen lopputulos, johon komissio on päätöksessään päätynyt, ei olisi ollut erilainen, mikäli H & R:n ja HLR:n vastaukset
väitetiedoksiantoon olisi pitänyt poistaa todisteiden joukosta.
350   Näin ollen kanneperusteen tämä osa on hylättävä.
3.     Kantajan puolesta puhuvat seikat
351   Mikäli kyseessä on sitä vastoin tilanne, jossa tiedoksi antamatta on jätetty osapuolen puolesta puhuva asiakirja, kyseisen
yrityksen on ainoastaan osoitettava, että sen tiedoksi antamatta jättäminen on saattanut vaikuttaa yrityksen vahingoksi menettelyn
kulkuun ja komission päätöksen sisältöön. Riittää, että yritys osoittaa, että se olisi voinut käyttää kyseistä sen puolesta
puhuvaa asiakirjaa puolustuksessaan siten, että mikäli se olisi voinut vedota siihen hallinnollisessa menettelyssä, se olisi
voinut tuoda esiin seikkoja, jotka eivät olisi olleet sopusoinnussa komission siinä vaiheessa tekemien päätelmien kanssa,
ja olisi siten voinut jollain tavoin vaikuttaa arviointeihin, joita komissio on tehnyt päätöksessä ainakin sen osalta todetun
menettelytavan vakavuuden ja keston osalta ja samalla sakon määrän osalta. Tässä yhteydessä se mahdollisuus, että tiedoksi
antamatta jäänyt asiakirja olisi saattanut vaikuttaa menettelyn kulkuun ja komission päätöksen sisältöön, voidaan näyttää
toteen ainoastaan sen jälkeen, kun on tutkittu alustavasti tietyt todisteet, joista ilmenee, että tiedoksi antamatta jääneillä
asiakirjoilla on – näiden todisteiden osalta – saattanut olla merkitystä, jota ei olisi saanut vähätellä (edellä 132 kohdassa
mainitut yhdistetyt asiat Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomion 74–76 kohta).
352   Kantaja vetoaa ensiksi siihen, että päätöksen alaviitteessä 113 (217 perustelukappale) komissio viittasi Cerestarin väitetiedoksiantoon
antaman vastauksen siihen osaan, jossa tämä totesi kartellin tosiasiallisen täytäntöönpanon osalta, että se kieltäytyi liittymästä
tiettyihin hintojen vahvistamista koskeviin sopimuksiin ja tammikuusta 1992 lähtien käytti aina muiden valmistajien hintoja
alhaisempia hintoja. Kantajan mukaan nämä Cerestarin toteamukset olisivat voineet olla hyödyllisiä kantajan oman puolustautumisen
kannalta, koska ne tukevat sen omia väitteitä siitä, että kartellilla ei ollut todellisia vaikutuksia markkinoihin.
353   Kuitenkaan pelkästään se seikka, että Cerestar on esittänyt lähinnä samat väitteet kuin kantaja sen osalta, ettei sovittuja
sääntöjä väitteen mukaan noudatettu, ei voi muodostaa kantajan puolesta puhuvaa seikkaa.
354   Ensiksi on nimittäin todettava, että komissio hylkäsi päätöksen 218 perustelukappaleessa Cerestarin ja kantajan väitteet tukeutuen
erityisesti ADM:n lausuntoon, joka oli väitetiedoksiannon liitteenä. Tämän ADM:n lausunnon mukaan kantajalla oli aktiivinen
rooli kartellissa ja se pyrki saavuttamaan tietyn pysyvyyden markkinoilla. Lisäksi päätöksen 219 perustelukappaleessa komissio
vetoaa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen oikeuskäytäntöön, jonka mukaan yritys, joka kilpailijoidensa kanssa tekemästään
salaisesta sopimuksesta huolimatta noudattaa jokseenkin itsenäistä politiikkaa markkinoilla, voi yksinkertaisesti yrittää
käyttää kartellia hyväkseen. Pelkkä viittaaminen oikeuskäytäntöön ei voi muodostaa kantajaa vastaan puhuvaa seikkaa, sillä
oikeuskäytäntö on joka tapauksessa julkista ja siihen on mahdollista tutustua riippumatta tietyn hallinnollisen asiakirja-aineiston
sisältämistä asiakirjoista.
355   Toiseksi pelkästään se seikka, että ADM ja Cerestar ovat esittäneet samat väitteet kuin kantaja ja että yksi niistä on käyttänyt
enemmän resursseja puolustautumiseen, ei riitä siihen, että näitä väitteitä pidettäisiin kantajan ”puolesta puhuvina seikkoina”.
356   Tästä seuraa, että vaikka kantaja olisi voinut vedota Cerestarin hallinnollisen menettelyn aikana väitetiedoksiantoon antaman
vastauksen kyseessä olevaan osaan, tämä ei olisi voinut vaikuttaa komission esittämiin arvioihin.
357   Toiseksi kantaja vetoaa siihen, että päätöksen alaviitteissä 118 (220 perustelukappale) ja 119 (223 perustelukappale) komissio
tukeutui yhtäältä H & R:n väitetiedoksiantoon antamaan vastaukseen ja toisaalta ADM:n toimittamaan asiantuntijalausuntoon.
Kantaja olisi omien sanojensa mukaan voinut näiden kahden asiakirjan avulla syventää omia väitteitään, joiden mukaan kartellilla
ei ollut todellisia vaikutuksia.
358   Kuten edellä on jo todettu, komissio tukeutui useisiin seikkoihin, joista osa oli asiakirjatodisteita, ja saattoi päätöksen
226 perustelukappaleessa oikeutetusti katsoa, että vaikka näissä asiakirjoissa esitetyillä väitteillä on tietty merkitys,
ne eivät osoita, ettei kartelli vaikuttanut markkinoihin.
359   Vaikka kantaja olisi voinut vedota näihin asiakirjoihin hallinnollisen menettelyn aikana, nämä asiakirjat eivät näin ollen
olisi voineet vaikuttaa komission arviointeihin.
360   Edellä esitetyn perusteella on hylättävä kanneperuste, jonka mukaan oikeutta tutustua asiakirjoihin on loukattu.
VIII
Hallinnollisen menettelyn keston vaikutus sakon määrään
A
Johdanto
361   Jungbunzlauer toteaa, että päätös on tehty vasta lähes kuusi ja puoli vuotta rikkomisen lopettamisen jälkeen. Erityisesti
rikkomisen lopettamisen ja menettelyn virallisen aloittamisen, joka tapahtui 28.3.2000, välinen aika oli hyvin pitkä. Jungbunzlauerin
mukaan tämä on vaikuttanut sakon määrän vahvistamiseen kahdella tavalla.
B
Se, että komissio on ottanut huomioon osapuolina olevien yritysten vuonna 2000 toteuttaman liikevaihdon
1.     Asianosaisten lausumat
362   Jungbunzlauer viittaa päätöksen 50 perustelukappaleeseen sisältyvään taulukkoon ja huomauttaa, että ottaessaan sakon määrää
laskiessaan huomioon osapuolina olevien yritysten ja niiden konsernien, joihin ne kuuluvat, koon komissio ei ole ottanut huomioon
kartellin toiminta-ajan (1991–1995) liikevaihtoa vaan on tältä osin tukeutunut vuoden 2000 liikevaihtoon. Jungbunzlauer korostaa,
että sen jälkeen, kun kilpailusääntöjen rikkominen lopetettiin vuonna 1995, sen liikevaihto on kasvanut huomattavasti: vuonna
1995 Jungbunzlauer-konsernin liikevaihto oli ainoastaan 76,3 prosenttia sen nykyisestä liikevaihdosta ja vuodesta 1999 vuoteen
2000 konsernin liikevaihto kasvoi 13,5 prosentilla.
363   Jungbunzlauer väittää, että komissio totesi suuntaviivoissaan ottavansa huomioon ”se[n] todelli[sen] taloudelli[sen] kapasiteet[in],
joka on muille talouden toimijoille – – vahinkoa aiheuttaviin rikkomuksiin syyllistyneillä” (suuntaviivojen 1 A kohdan neljäs
alakohta). Tässä yhteydessä komissio saattoi Jungbunzlauerin mukaan tukeutua yksinomaan osapuolina olevien yritysten kokoon
rikkomisen toteuttamishetkellä, koska tähän kysymykseen voidaan vastata ainoastaan tämän tiedon perusteella ja koska näiden
yritysten paljon myöhemmin toteuttamalla liikevaihdolla ei ole mitään merkitystä.
364   Lisäksi komission valitseman laskentatavan seurauksena suositaan Jungbunzlauerin mukaan epäoikeudenmukaisesti yrityksiä, jotka
hyötyivät kartellista ja joiden liikevaihto väheni huomattavasti kartellin loputtua. Sen sijaan yrityksiä, joiden liikevaihto
kasvoi kartellin loputtua, kuten Jungbunzlaueria, kohdeltiin perusteettomasti huonommin, mikä on Jungbunzlauerin mukaan absurdi
tulos.
365   Jungbunzlauer katsoo, että komissio on vastannut tähän väitteeseen virheellisesti siten, että jos komissio olisi määrännyt
Jungbunzlauerille sakon aiemmin, sakko olisi vaikuttanut siihen vieläkin enemmän. Jos komissio olisi tehnyt päätöksensä ennen
vuotta 2001, sakko olisi nimittäin sen mukaan ollut huomattavasti alhaisempi.
366   Komissio kiistää kantajan väitteen.
2.     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
367   On huomautettava, että korotuskertoimen soveltamisen tarkoituksena on sakon ehkäisevän vaikutuksen takaaminen. Tämä ehkäisevä
vaikutus mahdollistaa osapuolina olevien yritysten koon ja kokonaisresurssien huomioon ottamisen sakon määräämishetkellä.
368   Vaikka oletettaisiin, kuten kantaja väittää, että osapuolina olevien yritysten liikevaihto olisi muuttunut kartellin loppumisen
ja vuoden 2000 välisenä aikana, on kuitenkin totta, että kun komissio on soveltanut ADM:n, HLR:n ja H & R:n osalta laskettuihin
sakkoihin korotuskerrointa 2 tai 2,5, se ei ole ottanut huomioon näihin liikevaihtoihin perustuvaa yksityiskohtaista laskelmaa,
vaan todennut, että nämä liikevaihdot olivat eri suuruusluokkaa. Kantaja ei kuitenkaan edes väitä, että tämä suuruusluokkien
olennainen ero olisi muuttunut vuosien 1995 ja 2000 välisenä aikana.
369   Näin ollen toisin kuin kantaja väittää, kun komissio tukeutui sakkojen määrää tarkistaessaan osapuolina olevien yritysten
vuonna 2000 toteuttamaan liikevaihtoon, se ei rikkonut suuntaviivoja eikä loukannut yhdenvertaisen kohtelun periaatetta.
370   Tämän vuoksi kantajan esittämät kanneperusteet on hylättävä.
C
Se, että komissio on tiukentanut sakkopolitiikkaansa
1.     Asianosaisten lausumat
371   Jungbunzlauer väittää, että komissio on vuonna 2001 tiukentanut huomattavasti sakkopolitiikkaansa tekemällä päätöksen ja yleisemminkin.
Jungbunzlauerin mukaan käsiteltävänä olevassa asiassa käydyn menettelyn epätavallisen keston vuoksi sille on määrätty sakko
komission uuden tiukemman käytännön mukaisesti. Jos menettely olisi päätetty aiemmin, se olisi sen sijaan hyötynyt aiemmasta
päätöskäytännöstä, joka oli osapuolina oleville yrityksille huomattavasti edullisempi.
372   Jungbunzlauer katsoo, että menettelyn epätavallisen keston vahvistaa vertailu aminohappopäätökseen ja vitamiinipäätökseen.
Jungbunzlauerin mukaan nämä muut tapaukset käsiteltiin paljon nopeammin kuin käsiteltävänä oleva asia: aminohappotapauksessa
kartelli lopetettiin vuoden 1995 puolivälissä ja päätös tehtiin alle viisi vuotta myöhemmin, vitamiinitapauksessa kartelli
lopetettiin vuoden 1999 keväällä ja päätös tehtiin vain kaksi vuotta ja yhdeksän kuukautta myöhemmin. Sen sijaan käsiteltävänä
olevassa asiassa päätös tehtiin vasta kuusi ja puoli vuotta sopimusten lopullisen päättymisen jälkeen. Tämä on Jungbunzlauerin
mukaan hämmästyttävää, varsinkin kun verrattuna näihin muihin tapauksiin käsiteltävänä oleva asia oli sen mukaan huomattavasti
yksinkertaisempi sekä aineellisesti että menettelyllisesti.
373   Jungbunzlauer katsoo, että realistisesti arvioiden käsiteltävänä olevaa asiaa koskeva menettely olisi pitänyt päättää kahdessa
tai kolmessa vuodessa. Lisäksi se katsoo, että jos menettely olisi päätetty aiemmin, käytetyt kriteerit olisivat olleet paljon
lievempiä kuin mitä päätöstä tehtäessä on käytetty ja päätös olisi voitu tehdä jopa ennen suuntaviivojen julkaisemista, jolloin
olisi sovellettu aiempaa laskentamenetelmää.
374   Jungbunzlauerin mukaan näiden tapausten käsittelyaikojen ero voi selittyä ainoastaan sillä, että niille on asetettu erilainen
prioriteetti. Jungbunzlauer ei kiistä sitä, että komissio voi asettaa prioriteetteja sen mukaan, miten tärkeinä tapauksia
pidetään kilpailupolitiikan kannalta. Tämä ei kuitenkaan voi johtaa siihen, että yritykselle, jota prioriteettijärjestyksessä
alempana oleva asia koskee, määrätään suurempi sakko kuin muille, prioriteettijärjestyksessä ylempänä olevissa asioissa kyseessä
oleville yrityksille. Tällainen menettelytapa toimii Jungbunzlauerin mukaan lisäksi sakkojen ehkäisevää tavoitetta vastaan.
375   Komissio kiistää kantajan väitteen.
2.     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
376   Kantaja katsoo, että jos komission tutkintamenettely olisi päätetty aiemmin, se olisi hyötynyt aiemmasta päätöskäytännöstä
ja lievemmistä sakon määrän määrittämistä koskevista kriteereistä. Se toteaa myös, että päätös olisi voitu tehdä jopa ennen
suuntaviivojen julkaisemista, jolloin siihen olisi voitu soveltaa sakkojen määrän aiempaa laskentamenetelmää.
377   Tältä osin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin huomauttaa, ettei se seikka, että komissio on aikaisemmin määrännyt tietyntasoisia
sakkoja tietyntyyppisistä rikkomisista, voi estää sitä korottamasta tätä tasoa asetuksessa N:o 17 säädetyissä rajoissa, jos
tämä on välttämätöntä yhteisön kilpailupolitiikan toteuttamiseksi. Yhteisön kilpailusääntöjen tehokas soveltaminen edellyttää
päinvastoin sitä, että komissio voi milloin tahansa mukauttaa sakkojen tasoa tämän politiikan tarpeita vastaavaksi (ks. edellä
88 kohdassa mainittu asia LR AF 1998 v. komissio, tuomion 237 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Tämän vuoksi kantaja ei
voi vedota aiempaan päätöskäytäntöön yksinomaan sillä perusteella, että myös sitä koskeva päätös olisi pitänyt tehdä aiemmin.
378   Lisäksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa, että joka tapauksessa komission sakon määrän määrittämistä koskeva päätöskäytäntö
perustuu suuntaviivoissa määritettyjen kriteerien soveltamiseen.
379   Yhdysvaltain oikeusministeriö ilmoitti komissiolle elokuussa 1995, että se oli aloittanut tutkimuksen sitruunahappomarkkinoilla.
Yhdysvaltain oikeusministeriö ilmoitti komissiolle huhtikuussa 1997, että kantaja oli osallistunut kartelliin Yhdysvalloissa.
Elokuussa 1997 komissio lähetti tietojensaantipyynnöt yhteisöjen neljälle suurimmalle sitruunahapon tuottajalle, joiden joukossa
oli Jungbunzlauer.
380   Näiden seikkojen perusteella ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa, että pelkästään se, että kolmannen maan kilpailuviranomaiset
toimittavat komissiolle tietoja, ei voi aiheuttaa komissiolle velvollisuutta aloittaa tutkinta. Komissiolle EY 85 artiklassa
uskottu kilpailualan yleinen valvontatehtävä ei merkitse, että komissiolla olisi velvollisuus aloittaa menettelyjä yhteisön
oikeuden mahdollisten rikkomisten toteamiseksi (yhdistetyt asiat C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99
P, C-252/99 P ja C-254/99 P, Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio, tuomio 15.10.2002, Kok. 2002, s. I-8375, 447 ja
448 kohta, ja asia T-24/90, Automec v. komissio, tuomio 18.9.1992, Kok. 1992, s. II-2223, Kok. Ep. XIII, s. II-65, 74 kohta).
Tästä seuraa, ettei komissiolla voi olla velvollisuutta aloittaa tutkintamenettelyä Yhdysvaltojen oikeusministeriön toimittamien
tietojen perusteella.
381   Vaikka komissiolla ei voi olla velvollisuutta aloittaa menettelyä kolmannen maan kilpailuviranomaisten toimittamien tietojen
vuoksi, komissio voi kuitenkin omasta aloitteestaan aloittaa tällaisen menettelyn tällaisten tietojen vuoksi. Käsiteltävänä
olevassa asiassa komissio on aloittanut menettelyn pian sen tiedon saatuaan, että kantaja on osallistunut kartelliin Yhdysvalloissa.
Tämän vuoksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että käsiteltävänä olevassa asiassa komissiota ei voida arvostella
siitä, että se on aloittanut asian tutkimisen vasta elokuussa 1997.
382   Lisäksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa, että kantaja katsoo olevan realistista, että komissio olisi tutkinut
käsiteltävänä olevan asian kahdessa tai kolmessa vuodessa.
383   Tästä seuraa, että vaikka olisi myönnettävä, että käsiteltävänä olevassa asiassa komission toteuttama tutkinta ei olisi voinut
kestää yli kolmea vuotta, kuten kantaja väittää, komissio olisi todennäköisesti ottanut huomioon 14.1.1998 julkaissut suuntaviivat
laskiessaan kantajan sakon määrää.
384   Tämän vuoksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, ettei kantaja ole osoittanut, että jos komissio ei olisi viivytellyt
väitetyllä tavalla käsiteltävänä olevaa asiaa käsitellessään, se olisi hyötynyt suuntaviivoja aikaisemmin voimassa olleista
sakon määrän määrittämistä koskevista kriteereistä ja päätöskäytännöstä.
385   Näin ollen on hylättävä kantajan väite, jonka mukaan sen sakon määrää määritettäessä on sovellettu tiukempia periaatteita
ja käytäntöä siksi, että komissio on väitteen mukaan viivytellyt asiaa tutkiessaan.
386   Koska yhtäkään päätöstä vastaan esitetyistä kanneperusteista ei ole hyväksytty, sakon määrää ei ole alennettava ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuimelle myönnetyn täyden harkintavallan nojalla. Näin ollen kanne on hylättävä kokonaisuudessaan.

Oikeudenkäyntikulut
387   Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan
korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska kantaja on hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan
oikeudenkäyntikulut vastaajan ja väliintulijan vaatimusten mukaisesti.
388   Työjärjestyksen 87 artiklan 4 kohdan mukaan toimielimet, jotka ovat asiassa väliintulijoina, vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Näin ollen neuvosto väliintulijana vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIN (kolmas jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Kanne hylätään.
2)
Jungbunzlauer AG vastaan omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan komission oikeudenkäyntikulut.
3)
Neuvosto vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Azizi
Jaeger
Dehousse
Julistettiin Luxemburgissa 27 päivänä syyskuuta 2006.
E. Coulon

J. Azizi
kirjaaja

kolmannen jaoston puheenjohtaja
Sisällys
Tosiseikat
Oikeudenkäyntimenettely ja asianosaisten vaatimukset
Oikeudellinen arviointi
I  Laillisuusperiaatteen loukkaaminen
A  Lainvastaisuusväite, joka koskee asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohtaa
1.  Asianosaisten lausumat
2.  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
B  Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan asianmukainen tulkinta
II  Päätöksen adressaatti
A  Perusteluvelvollisuuden laiminlyönti
B  Kanneperuste, joka koskee virheitä päätöksen adressaatin osalta
1.  Asianosaisten lausumat
2.  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
III  Kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuus
A  Todellinen vaikutus markkinoihin
1.  Johdanto
2.  Arviointivirheet
a)  Väite, jonka mukaan komissio on valinnut virheellisen lähestymistavan osoittaakseen, että rikkomisella on ollut todellinen
vaikutus markkinoihin
Asianosaisten lausumat
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
–  Yhteenveto komission analyysistä
–  Arviointi
b)  Sitruunahapon hintojen kehitystä koskeva arviointi
Asianosaisten lausumat
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
3.  Perusteluvelvollisuuden laiminlyöminen
B  Sakon määrän tarkistaminen osapuolina olevien yritysten koon perusteella
1.  Asianosaisten lausumat
2.  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
a)  Johdanto
b)  Väitteet, joiden mukaan ”sakkojen arviointia yksittäistapauksessa koskevaa periaatetta” on loukattu ja suuntaviivoja on
rikottu
c)  Suhteellisuusperiaatteen loukkaaminen
d)  Yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaaminen
IV  Lieventävät olosuhteet
A  Suuntaviivojen rikkominen
1.  Se, että Jungbunzlauer GmbH oli seurailijan asemassa rikkomisen toteuttamisessa
a)  Asianosaisten lausumat
b)  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
2.  Se, että Jungbunzlauer GmbH ei ole tosiasiallisesti noudattanut kartellia
a)  Asianosaisten lausumat
b)  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
B  Perusteluvelvollisuuden laiminlyöminen
V  Se, että muissa valtioissa määrättyjä sakkoja ei ole otettu huomioon
A  Asianosaisten lausumat
B  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
VI  Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa säädetty sakkojen enimmäismäärä
A  Johdanto
B  Se, että komissio ei ole ottanut huomioon niin kutsutussa natriumglukonaattitapauksessa määrättyjä sakkoja
1.  Asianosaisten lausumat
2.  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
C  Se, että komissio on ottanut huomioon Jungbunzlauer Holding AG:n liikevaihdon
1.  Johdanto
2.  Yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaaminen
Asianosaisten lausumat
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
3.  Perusteluvelvollisuuden laiminlyönti
4.  Arviointivirhe, joka johtuu siitä, että komissio ei ole ottanut huomioon muissa valtioissa määrättyjä sakkoja
VII  Asiakirjavihkoon tutustumista koskevan oikeuden loukkaaminen
A  Asianosaisten lausumat
B  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
1.  Johdanto
2.  Kantajaa vastaan puhuvat seikat
3.  Kantajan puolesta puhuvat seikat
VIII  Hallinnollisen menettelyn keston vaikutus sakon määrään
A  Johdanto
B  Se, että komissio on ottanut huomioon osapuolina olevien yritysten vuonna 2000 toteuttaman liikevaihdon
1.  Asianosaisten lausumat
2.  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
C  Se, että komissio on tiukentanut sakkopolitiikkaansa
1.  Asianosaisten lausumat
2.  Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Oikeudenkäyntikulut
*
Oikeudenkäyntikieli: saksa.
Luottamuksellinen tieto poistettu.
–	Luottamuksellinen tieto poistettu.
Suuntaviivojen ranskankielisessä versiossa on käytetty sanaa ”exclusivement”, jota ei ole käännetty suomenkielisessä versiossa.