CELEX: 62002CJ0373
ETY
Turkki-assosiaatiosopimuksen 9 artikla
Päätöksen N:o 3/80 3 artikla
Yhdenvertaisen kohtelun periaate
Asetuksen (ETY) N:o 1408/71 45 artiklan 1 kohta
Siirtotyöläisten sosiaaliturva
Työeläke
Työttömyyden perusteella varhennettu eläke
Vaatimus siitä, että työntekijän on täytynyt saada työttömyysetuuksia siinä jäsenvaltiossa, jossa eläkettä haetaan

Oberster Gerichtshof on esittänyt yhteisöjen tuomioistuimelle 17.9.2002 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut yhteisöjen
tuomioistuimeen 17.10.2002, EY 234 artiklan nojalla kaksi ennakkoratkaisukysymystä yhtäältä Turkin tasavallan ja toisaalta
ETY:n jäsenvaltioiden sekä yhteisön toisaalta Ankarassa 12 päivänä syyskuuta 1963 allekirjoittaman ja 23 päivänä joulukuuta
1963 tehdyllä neuvoston päätöksellä 64/732/ETY (EYVL 1964, 217, s. 3685) yhteisön puolesta tehdyn, hyväksytyn ja vahvistetun
Euroopan talousyhteisön ja Turkin välisen assosiaatiosopimuksen (jäljempänä assosiaatiosopimus) 9 artiklan sekä sosiaaliturvajärjestelmien
soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä
14 päivänä kesäkuuta 1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle
saatettuna 2 päivänä joulukuuta 1996 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 118/97 (EYVL 1997, L 28, s. 1; jäljempänä asetus
N:o 1408/71) 45 artiklan 1 kohdan tulkinnasta.
Nämä kysymykset on esitetty Öztürkin ja Pensionsversicherungsanstalt der Arbeiterin (itävaltalainen työntekijöiden työeläkelaitos)
välisessä asiassa, joka koskee sitä, että viimeksi mainittu on kieltäytynyt myöntämästä Öztürkille työttömyyden perusteella
varhennettua vanhuuseläkettä.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
ETY–Turkki-assosiaatio
Assosiaatiosopimuksen 2 artiklan 1 kohdan mukaan sopimuksen tavoitteena on edistää sopimuspuolten välisten kaupallisten ja
taloudellisten suhteiden jatkuvaa tasapainoista vahvistamista. Tätä varten sopimus sisältää valmistelevan vaiheen, jonka aikana
Turkin tasavalta voi vahvistaa talouttaan yhteisön avustuksella (3 artikla), siirtymävaiheen, jonka aikana toteutetaan asteittain
tulliliitto ja lähennetään talouspolitiikkaa (4 artikla) sekä loppuvaiheen, joka perustuu tulliliittoon ja joka merkitsee
talouspolitiikan yhteensovittamisen vahvistamista (5 artikla). Viimeksi mainittu vaihe on saavutettu 31.12.1995 (ks. tulliliiton
viimeisen vaiheen aloittamisesta 22 päivänä joulukuuta 1995 tehty EY–Turkki-assosiointineuvoston päätös N:o 1/95) (EYVL 1996,
L 35, s. 1).
Assosiaatiosopimuksen 9 artiklassa, joka on lisätty sopimuksen II osastoon, jonka otsikkona on ”Siirtymävaiheen täytäntöönpano”,
määrätään seuraavaa:
”Sopimuspuolet toteavat, että sopimuksen soveltamisalalla kaikki kansalaisuuteen perustuva syrjintä on kiellettyä yhteisön
perustamissopimuksen 7 artiklassa ilmaistun periaatteen mukaisesti, sanotun kuitenkaan rajoittamatta sellaisten erityissäännösten
ja määräysten soveltamista, jotka voidaan antaa 8 artiklan nojalla.”
Assosiaatiosopimuksen 12 artiklassa määrätään seuraavaa:
”Sopimuspuolet sopivat toimivansa yhteisön perustamissopimuksen 48, 49 ja 50 artiklan hengessä toteuttaakseen työntekijöiden
vapaan liikkuvuuden asteittaisesti välillään.”
Brysselissä 23.11.1970 allekirjoitetun ja 19.12.1972 annetulla neuvoston asetuksella (ETY) N:o 2760/72 yhteisön nimissä tehdyn,
hyväksytyn ja vahvistetun lisäpöytäkirjan (EYVL L 293, s. 1; jäljempänä pöytäkirja) 1 artiklan mukaan siinä vahvistetaan assosiaatiosopimuksen
4 artiklassa tarkoitetun siirtymävaiheen edellytykset, yksityiskohtaiset säännöt ja aikataulu. Pöytäkirjan 62 artiklan mukaan
pöytäkirja on erottamaton osa assosiaatiosopimusta.
Pöytäkirjan II osaston, jonka otsikkona on ”Henkilöiden ja palveluiden liikkuvuus”, I luku koskee työntekijöitä.
Sen 36 artiklassa vahvistetaan asteittain toteutettava työntekijöiden vapaa liikkuvuus jäsenvaltioiden ja Turkin tasavallan
välillä assosiaatiosopimuksen 12 artiklassa ilmaistujen periaatteiden mukaisesti ja siinä määrätään, että assosiaationeuvosto
päättää tätä varten tarvittavista yksityiskohtaisista säännöistä.
Pöytäkirjan 39 artiklan 1 ja 2 kohta kuuluvat seuraavasti:
”1.

Ennen tämän pöytäkirjan voimaantuloa seuraavan ensimmäisen vuoden loppua assosiointineuvosto antaa sosiaaliturvan alalla määräyksiä
yhteisön alueella liikkuvien turkkilaisten työntekijöiden ja heidän yhteisön alueella asuvien perheittensä hyväksi.
2.

Näiden määräysten on mahdollistettava se, että vahvistettavien yksityiskohtaisten sääntöjen mukaisesti turkkilaisten työntekijöiden
eri jäsenvaltioissa täyttyneet vakuutus- ja työskentelykaudet lasketaan yhteen vanhuuden, kuoleman ja työkyvyttömyyden perusteella
maksettavien eläkkeiden ja elinkorkojen osalta sekä heidän ja heidän yhteisön alueella asuvien perheenjäsentensä terveydenhuollon
osalta. Näillä määräyksillä ei voida velvoittaa yhteisön jäsenvaltioita ottamaan huomioon Turkissa täyttyneitä kausia.”
Tämän pöytäkirjan 39 artiklan nojalla assosiaationeuvosto teki Euroopan yhteisöjen jäsenvaltioiden sosiaaliturvajärjestelmien
soveltamisesta turkkilaisiin työntekijöihin ja heidän perheenjäseniinsä 19 päivänä syyskuuta 1980 päätöksen N:o 3/80 (EYVL 1983,
C 110, s. 60; jäljempänä päätös 3/80).
Tämän päätöksen tavoitteena on jäsenvaltioiden sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittaminen siten, että perinteisille sosiaaliturva-aloille
kuuluvat etuudet voitaisiin myöntää sellaisille turkkilaisille työntekijöille, jotka työskentelevät tai ovat työskennelleet
yhdessä tai useammassa yhteisön jäsenvaltiossa, sekä heidän perheenjäsenilleen ja heidän jälkeensä jääneille.
Tätä varten päätöksen N:o 3/80 määräyksissä viitataan olennaisin osin tiettyihin asetuksen N:o 1408/71 säännöksiin ja vähäisemmässä
määrin asetuksen (ETY) N:o 1408/71 täytäntöönpanomenettelystä 21 päivänä maaliskuuta 1972 annetun neuvoston asetuksen (ETY)
N:o 574/72 (EYVL L 74, s. 1) säännöksiin.
Päätöksen N:o 3/80  2 artiklassa, jonka otsikkona on ”Henkilöllinen soveltamisala”, määrätään seuraavaa:
”Tätä päätöstä sovelletaan:
–
työntekijöihin, jotka kuuluvat tai ovat kuuluneet yhden tai useamman jäsenvaltion lainsäädännön soveltamisalaan ja jotka ovat
Turkin kansalaisia,
–
näiden työntekijöiden perheenjäseniin, jotka asuvat jonkin jäsenvaltion alueella,
–
näiden työntekijöiden jälkeen jääneisiin.”
Päätöksen N:o 3/80  3 artiklassa, jonka otsikkona on ”Yhdenvertainen kohtelu” ja jossa toistetaan asetuksen N:o 1408/71  3 artiklan
1 kohdan sanamuoto, määrätään seuraavaa:
”Jollei tämän päätöksen erityisistä määräyksistä muuta johdu, jäsenvaltion alueella asuvat henkilöt, joihin tätä päätöstä
sovelletaan, ovat jäsenvaltion lainsäädännön mukaan samojen velvoitteiden alaisia ja nauttivat samoja etuja kuin tämän valtion
kansalaiset.”
Päätöksen 3/80  4 artiklassa, jonka otsikkona on ”Aineellinen soveltamisala”, määrätään seuraavaa:
”Tätä päätöstä sovelletaan kaikkeen sosiaaliturva-alaa koskevaan lainsäädäntöön, joka koskee:
– –
b)
työkyvyttömyysetuuksia, mukaan lukien ansaitsemiskyvyn ylläpitämiseksi tai parantamiseksi tarkoitetut etuudet;
c)
vanhuusetuuksia;
– –
g)
työttömyysetuuksia;
– – ”
Päätöksen N:o 3/80  III osasto, jonka otsikkona on ”Eri etuusryhmiä koskevat erityismääräykset”, sisältää asetuksen N:o 1408/71
kaltaiset yhteensovittamismääräykset, jotka koskevat muun muassa työkyvyttömyyden, vanhuuden ja kuoleman johdosta maksettavia
etuuksia (eläkkeet).
Päätöksen N:o 3/80  32 artikla kuuluu seuraavasti:
”Turkki ja yhteisö toteuttavat kumpikin osaltaan tämän päätöksen määräysten täytäntöönpanemiseksi tarvittavat toimenpiteet.”
Euroopan yhteisöjen komissio teki 8.2.1983 neuvoston ehdotuksen asetukseksi (ETY) päätöksen N:o 3/80 soveltamisesta Euroopan
talousyhteisössä (EYVL C 110, s. 1); tämän ehdotuksen mukaan tätä päätöstä ”sovelletaan yhteisössä” (1 artikla) ja ehdotuksessa
vahvistetaan kyseistä päätöstä koskevat ”täydentävät yksityiskohtaiset soveltamissäännöt”.
Euroopan unionin neuvosto ei ole tähän mennessä hyväksynyt tätä asetusehdotusta.
Asetus N:o 1408/71
Asetuksen N:o 1408/71  45 artiklan 1 kohta kuuluu seuraavasti:
”Jos jäsenvaltion lainsäädännön mukaan etuuksia koskevan oikeuden saavuttamiseksi, säilyttämiseksi tai takaisinsaamiseksi
järjestelmässä, joka ei ole 2 tai 3 kohdan mukainen erityisjärjestelmä, edellytetään tiettyjen vakuutus- tai asumiskausien
täyttymistä, tämän jäsenvaltion toimivaltainen vakuutuslaitos ottaa huomioon tarpeellisessa määrin muiden jäsenvaltioiden
lainsäädännön mukaan kertyneet vakuutus- tai asumiskaudet, olivatpa ne kertyneet yleisessä järjestelmässä tai erityisjärjestelmässä
ja joko palkattuna työntekijänä tai itsenäisenä ammatinharjoittajana. Nämä kaudet otetaan huomioon ikään kuin ne olisivat
sovellettavan lainsäädännön mukaisesti kertyneitä kausia.”
Itävallan lainsäädäntö
Allgemeines Sozialversicherungsgesetzin (yleinen sosiaaliturvalaki, jäljempänä ASVG) 253 a §:ssä, sellaisena kuin se on 1.1.2000
voimaan tulleessa muodossaan, taataan varhennetun vanhuuseläkkeen myöntäminen tiettyjen edellytysten täyttyessä muun muassa
pitkäaikaistyöttömyystapauksissa. Tämän säännöksen 1 momentti kuuluu seuraavasti:
”Työttömyyden perusteella varhennettuun vanhuuseläkkeeseen on työttömyyden jatkumisen ajan oikeus miespuolisella vakuutetulla,
joka on saavuttanut 60 vuoden iän, ja naispuolisella vakuutetulla, joka on saavuttanut 55 vuoden iän, jos
1.
vakuutettu osoittaa saaneensa työttömyysetuuksia karenssiajanjakson aikana;
2.
vakuutetulla on viiteajankohtana vähintään 180 pakollisten eläkevakuutusmaksujen mukaista vakuutuskuukautta, ja
3.
vakuutettu täyttää viiteajankohtana (223 § ja 2 momentti) 253 c §:n 1 momentin 4 kohdassa säädetyn edellytyksen ja on viiteajankohtaa
(223 § ja 2 momentti) edeltävien viimeisten 15 kuukauden aikana saanut työttömyysvakuutuksesta vähintään 52 viikon ajan rahaetuuksia
työttömyyden perusteella.”
Kun vakuutettu saavuttaa ASVG:n 253 §:ssä säädetyn normaalin eläkeiän (65 vuotta miesten osalta ja 60 vuotta naisten osalta),
eläke maksetaan saman lain 253 a §:n 5 momentin mukaan vanhuuseläkkeenä.
Itävallan ja Saksan välinen sosiaaliturvasopimus
Itävallan tasavallan ja Saksan liittotasavallan välillä tehtyä sosiaaliturvasopimusta (BGBl. III 1998/138; jäljempänä kahdenvälinen
sopimus), joka on tullut voimaan 1.10.1998, sovelletaan sen 2 artiklan 1 kohdan mukaan asetuksen N:o 1408/71
”aineelliseen soveltamisalaan kuuluvaan lainsäädäntöön, lukuun ottamatta työttömyysvakuutusta”.
Kahdenvälisen sopimuksen 3 artiklassa määrätään seuraavaa:
”(1)

Tätä sopimusta sovelletaan henkilöihin, jotka kuuluvat asetuksen [N:o 1408/71] henkilölliseen soveltamisalaan.
(2)

Tätä sopimusta sovelletaan myös henkilöihin, jotka eivät kuulu asetuksen [N:o 1408/71] henkilölliseen soveltamisalaan, ja
a)
joihin sovelletaan tai on sovellettu jommankumman tai kummankin sopimusvaltion lainsäädäntöä, tai
b)
jotka ovat edellä a alakohdassa tarkoitettujen henkilöiden perheenjäseniä tai heidän jälkeensä jääneitä.”
Kahdenvälisen sopimuksen 5 artiklan 1 ja 2 kohdassa määrätään seuraavaa:
”(1)

Asetusta [N:o 1408/71], täytäntöönpanoasetusta ja sen täytäntöönpanoa koskevia sopimuksia sovelletaan analogisesti edellä
3 artiklan 2 kohdassa mainittuihin henkilöihin sopimusvaltioiden välisissä suhteissa, ellei tässä sopimuksessa toisin määrätä.
(2)

Asetuksen [N:o 1408/71] 3 ja 10 artiklaa sovelletaan edellä 3 artiklan 2 kohdassa mainittuihin henkilöihin vain, jos kyseessä
ovat sopimusvaltioiden kansalaiset, pakolaiset ja valtiottomat henkilöt sekä näiden henkilöiden perheenjäsenet ja heidän jälkeensä
jääneet.”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Turkin kansalainen Öztürk, joka on syntynyt vuonna 1939, asuu tällä hetkellä Saksassa. Hän työskenteli Itävallassa vuodesta
1966 vuoteen 1970 ja tämän jälkeen Saksassa. Hän oli viimeksi mainitussa valtiossa työttömänä 20.7.1998 ja 31.12.1999 välisen
ajan ja sai Arbeitsamt Bremeniltä (Bremenin työvoimatoimisto) työttömyyskorvausta.
Öztürkille oli 1.1.2000 kertynyt 377 pakollisen eläkevakuutuksen maksukautta (joista 323 Saksassa ja 54 Itävallassa).
Hänelle myönnettiin 1.1.2000 alkaen saksalaisen järjestelmän mukainen varhennettu vanhuuseläke.
Itävallan eläketurvalaitos sitä vastoin kieltäytyi 10.4.2000 tekemällään päätöksellä myöntämästä Öztürkille ASVG:n 253 a §:n
mukaista työttömyyden perusteella varhennettua vanhuuseläkettä sillä perusteella, että asianomainen henkilö ei ollut saanut
Itävallasta työttömyyskorvausta viiteajankohtaa eli päivämäärää 1.1.2000 edeltäneiden viidentoista viimeisen kuukauden aikana
eikä hän voinut myöskään vedota tällaisen etuuden saamiseen rinnastettaviin tosiseikkoihin.
Alioikeus hylkäsi Öztürkin tästä päätöksestä tekemän valituksen sillä perusteella, että ASVG:n 253 a § perustuu olennaisin
osin Itävallan työmarkkinatilanteeseen, eikä sitä, että asianomainen henkilö saa Saksasta työttömyysvakuutuksesta maksettavan
rahaetuuden, voida rinnastaa itävaltalaisen työttömyysvakuutuksen perusteella maksettavaan etuuteen. Kahdenvälisen sopimuksen
tai asetuksen N:o 1408/71 perusteella ei voida alioikeuden mukaan päätyä erilaiseen lopputulokseen.
Muutoksenhakutuomioistuin vahvisti alioikeuden tuomion. Öztürk teki tämän jälkeen Revision-muutoksenhaun Oberster Gerichtshofissa.
Oberster Gerichtshof pohtii, merkitseekö se, että ASVG:n 253 a §:n mukaisesta eläkkeestä päätettäessä jätetään ottamatta huomioon
kaudet, joiden aikana hakija on saanut työttömyyskorvausta toisessa jäsenvaltiossa, pääasian kantajaan kohdistuvaa välillistä
syrjintää, joka on ristiriidassa assosiaatiosopimuksen 9 artiklan kanssa. Tältä osin ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin
viittaa asiassa C‑277/94, Taflan-Met ym., 10.9.1996 annettuun tuomioon (Kok. 1996, s. I‑4085, 38 kohta), jossa yhteisöjen
tuomioistuin katsoi, että päätöksen N:o 3/80 12 ja 13 artiklalla, jotka sisältävät vakuutuskausien yhteenlaskemissäännöt,
ei ole välitöntä oikeusvaikutusta niin kauan kuin neuvosto ei toteuta täytäntöönpanotoimenpiteitä, sekä asiassa C‑262/96,
Sürül, 4.5.1999 annettuun tuomioon (Kok. 1999, s. I‑2685, 64 kohta), jossa yhteisöjen tuomioistuin kuitenkin totesi, että
täytäntöönpanotoimenpiteiden puuttuminen ei kumoa päätöksen N:o 3/80  3 artiklan 1 kohdassa vahvistetun yhdenvertaisen kohtelun
periaatetta sosiaaliturvan alalla (ks. myös vastaavasti yhdistetyt asiat C‑102/98 ja C‑211/98, Kocak ja Örs, tuomio 14.3.2000,
Kok. 2000, s. I‑1287, 35 ja 36 kohta).
Nyt esillä olevassa asiassa Oberster Gerichtshof lähtee siitä periaatteesta, että Öztürk ei voi pätevästi vedota päätöksen
N:o 3/80  3 artiklan 1 kohtaan sisältyvään kansalaisuuteen perustuvan syrjinnän kiellon periaatteeseen, koska tämä määräys
koskee vain Turkin kansalaisen asemaa siinä jäsenvaltiossa, jossa hän asuu. Saattaisi kuitenkin olla mahdollista, että asianosainen
voi pätevästi vedota assosiaatiosopimuksen 9 artiklassa määrättyyn kansalaisuuteen perustuvan syrjinnän yleiseen kieltoon.
Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin viittaa kuitenkin asiassa 20/75, D’Amico, 9.7.1975 annettuun tuomioon (Kok. 1975,
s. 891), jossa sen ratkaistavana nyt olevan asian tosiseikkoihin rinnastettavien seikkojen osalta yhteisöjen tuomioistuin
katsoi, ettei välillistä syrjintää ollut, ja totesi, että asetuksen N:o 1408/71  45 artiklan 1 kohdan kanssa ei ole ristiriidassa
sellainen kansallinen lainsäädäntö, jossa varhennetun vanhuuseläkkeen saamiseksi edellytetään, että etuuden saaja on ollut
tietyn ajan työttömänä ja kyseisen jäsenvaltion työvoimaviranomaisten käytettävissä. Oberster Gerichtshof epäilee kuitenkin
sitä, onko tämä tuomio edelleen asianmukainen syrjintäkiellon periaatteen valossa, kun otetaan erityisesti huomioon tosiseikkojen
rinnastamista koskevan yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön kehittyminen.
Vaikka yhteisöjen tuomioistuin katsoisikin, että Öztürk ei pätevästi voi perustaa vaatimuksiaan assosiaatiosopimuksen 9 artiklaan,
olisi kuitenkin kansallisen tuomioistuimen mukaan varmistettava, voiko Öztürk vedota kahdenvälisen sopimuksen määräyksiin
ja asetuksen N:o 1408/71 säännöksiin. Kun otetaan huomioon ennakkoratkaisukysymysten tutkittavaksi ottamista koskeva yhteisöjen
tuomioistuimen oikeuskäytäntö (ks. mm. yhdistetyt asiat C‑297/88 ja C‑197/89, Dzodzi, tuomio 18.10.1990, Kok. 1990, s. I‑3763,
Kok. Ep. X, s. 555, 16–18 kohta; asia C‑231/89, Gmurzynska-Bscher, tuomio 8.11.1990, Kok. 1990, s. I‑4003, 18–26 kohta ja
asia C‑130/95, Giloy, tuomio 17.7.1997, Kok. 1997, s. I‑4291, 20–29 kohta), on yhteisöjen tuomioistuimen kansallisen tuomioistuimen
mielestä toimivaltainen lausumaan asetuksen N:o 1408/71  45 artiklan 1 kohdan tulkinnasta pääasian riitakysymyksen ratkaisemiseksi.
Oberster Gerichtshof on näin ollen päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Onko Euroopan talousyhteisön ja Turkin välistä assosiaatiota koskevaa säännöstöä (erityisesti [assosiaatio]sopimuksen 9 artiklaa)
tulkittava siten, että tämän säännöstön kanssa on ristiriidassa sellainen jäsenvaltion lainsäädäntö, jonka mukaan oikeus saada
työttömyyden perusteella varhennettua vanhuuseläkettä edellyttää muun muassa, että työntekijä on viiteajankohtaa edeltäneenä
tiettynä ajanjaksona saanut rahaetuuksia kyseisen jäsenvaltion työttömyysvakuutuksesta?
Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan kieltävästi:
2)
Onko – – asetuksen N:o 1408/71 – – 45 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että sen kanssa on ristiriidassa sellainen jäsenvaltion
lainsäädäntö, jonka mukaan oikeus saada työttömyyden perusteella varhennettua vanhuuseläkettä edellyttää muun muassa sitä,
että työntekijä on viiteajankohtaa edeltäneenä tiettynä ajanjaksona saanut rahaetuuksia kyseisen jäsenvaltion työttömyysvakuutuksesta?”
Ensimmäinen kysymys
Ensimmäisellä kysymyksellään ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin tiedustelee sitä, onko assosiaatiosopimuksen 9 artiklaa
taikka päätöksen N:o 3/80  3 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että niiden kanssa on ristiriidassa sellaisen kansallisen
lainsäädännön soveltaminen, jonka mukaan työttömyyden perusteella varhennetun vanhuuseläkkeen saamisen edellytyksenä on, että
etuuden saaja on eläkehakemusta edeltäneenä tiettynä ajanjaksona saanut työttömyysetuuksia ainoastaan kyseisen jäsenvaltion
työttömyysvakuutuksesta.
Yhteisöjen tuomioistuimelle esitetyt huomautukset
Öztürk väittää, että Saksan liittotasavallalla ja Itävallan tasavallalla on melkein samanlainen lainsäädäntö siitä, että tietyn
iän saavuttanut työtön työntekijä, jolla ei ole todellisia mahdollisuuksia päästä takaisin työmarkkinoille, voi saada varhennetun
eläkkeen. Hän ilmoittaa siten saavansa Saksassa, jossa hän on viimeksi työskennellyt, tällaista vanhuuseläkettä, jonka määrä
on laskettu niiden vakuutuskausien perusteella, jotka ovat täyttyneet tässä jäsenvaltiossa. Jos hänelle hänen vaatimuksensa
mukaisesti myönnettäisiin tällaista eläkettä myös Itävallassa, tämän viimeksi mainitun etuuden määrä laskettaisiin Itävallassa
täyttyneiden vakuutuskausien perusteella.
Öztürk katsoo, että hän on assosiaatiosopimuksella kielletyn syrjinnän uhri siitä syystä, että hän on työskennellyt useammassa
kuin yhdessä jäsenvaltiossa. Jos hän olisi työskennellyt siihen päivään asti, kunnes hänen työttömyyskautensa alkoi, ainoastaan
jommassakummassa edellä mainituista jäsenvaltioista, hän olisi kyseisen jäsenvaltion lainsäädännön nojalla saanut varhennetun
eläkkeen, jonka määrä vastaisi koko hänen työuraansa.
Itävallan hallitus katsoo, että assosiaatiosopimuksen 9 artiklan sijasta on viitattava päätöksen N:o 3/80  3 artiklan 1 kohtaan,
koska viimeksi mainittu sisältää sosiaaliturva-alaa koskevan erityisen syrjintäkiellon säännön (ks. em. yhdistetyt asiat Kocak
ja Örs, tuomion 36 kohta).
Kyseinen hallitus ei ole ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen kanssa samaa mieltä siitä tulkinnasta, jonka mukaan
päätöksen N:o 3/80  3 artiklan 1 kohtaa sovellettaisiin vain kyseessä olevan Turkin kansalaisen asuinvaltiossa. Itävallan
hallituksen mukaan tämä säännös on samanlainen kuin asetuksen N:o 1408/71 3 artiklan 1 kohta. Viimeksi mainitun säännöksen
soveltamisen kannalta ei kuitenkaan ole merkitystä sillä, asuuko etuuden saaja siinä jäsenvaltiossa, jonka lainsäädännön soveltamisalalla
vedotaan syrjintäkiellon sääntöön (ks. vastaavasti asia C‑124/99, Borawitz, tuomio 21.9.2000, Kok. 2000, s. I‑7293, 23–35 kohta).
Itävallan hallituksen mukaan päätöksen N:o 3/80  3 artiklan 1 kohdassa ei kielletä sitä, että toisessa jäsenvaltiossa saatujen
työttömyysetuuksien maksukaudet jätetään huomiotta määritettäessä oikeus saada varhennettua vanhuuseläkettä. Vastakkainen
näkökanta johtaisi siihen, että kaikkia kansallisten sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamistoimia, kuten vakuutuskausien
yhteenlaskemissääntöä, olisi pidettävä piilosyrjinnän poistamiseksi tarkoitettuina toimenpiteinä. Yhteisöjen tuomioistuin
ei kuitenkaan Itävallan hallituksen mukaan ole omaksunut tällaista välillisen syrjinnän laajaa käsitettä edellä mainitussa
asiassa Taflan-Met ym. antamassaan tuomiossa, joka koskee juuri kieltäytymistä laskea mukaan kaikkia toisessa jäsenvaltiossa
täyttyneitä vakuutuskausia. Näin ollen pääasiassa ei ole kyse välillisestä syrjinnästä.
Itävallan hallituksen mukaan tätä näkemystä tukee edellä mainitussa asiassa D’Amico annettu tuomio, joka koskee tilannetta,
joka on verrattavissa pääasiaan, ja jossa yhteisöjen tuomioistuin on tarkastellut kysymystä yksinomaan asetuksen N:o 1408/71  45 artiklassa
säädetyn kaikkien vakuutuskausien yhteenlaskemisjärjestelmän kannalta.
Saksan hallitus väittää, että pääasiassa kyseessä oleva kansallinen lainsäädäntö ei merkitse päätöksen N:o 3/80  3 artiklan
1 kohdan kanssa ristiriidassa olevaa syrjintää. Tätä lainsäädäntöä sovelletaan hakijan kansalaisuudesta riippumatta, ja sen
legitiiminä tavoitteena on työttömyyden seurausten vähentäminen sellaisten henkilöiden osalta, joilla on vain vähäiset mahdollisuudet
päästä takaisin kansallisille työmarkkinoille. Näin ollen ei ole ollut tarpeen ulottaa kyseisen lainsäädännön mukaisia etuuksia
henkilöihin, jotka asuvat toisessa jäsenvaltiossa kuin Itävallan tasavallassa ja joita Itävallan työttömyysvakuutus ja itävaltalaiset
työmarkkinat eivät koske. Yhteisön oikeudessa on myös hyväksytty työttömyysetuuksien alueellinen luonne.
Saksan hallituksen mukaan edellä mainitussa asiassa D’Amico annettu tuomio tukee tätä analyysiä ja se on yhä tänäänkin merkityksellinen
huolimatta siitä kehityksestä, joka on voinut tapahtua tällä välin sisämarkkinoiden toteuttamisen yhteydessä, koska tänä päivänä
ei ole olemassa yksiä ainoita eurooppalaisia työmarkkinoita sen enempää kuin vuonna 1975, jolloin edellä mainittu tuomio annettiin.
Komission mukaan on viitattava assosiaatiosopimuksen 9 artiklaan, joka on välittömästi sovellettavissa. Päätöksen N:o 3/80  3 artiklan
1 kohtaa voidaan sitä vastoin soveltaa vain kyseessä olevan Turkin kansalaisen vastaanottaneessa jäsenvaltiossa.
Komissio väittää, että assosiaatiosopimuksen 9 artikla estää sen, että jäsenvaltion toimivaltainen laitos kieltäytyy ottamasta
varhennetun vanhuuseläkkeen myöntämisessä huomioon niitä kausia, joiden aikana Turkin kansalainen on saanut työttömyysetuuksia
toisessa jäsenvaltiossa sellaisina kausina, joiden aikana saatuja etuuksia pidettäisiin ensiksi mainitun jäsenvaltion lainsäädännön
nojalla maksettuina etuuksina. Tällainen kieltäytyminen merkitsee komission mukaan välillistä syrjintää.
Komissio viittaa tältä osin edellä mainitussa asiassa D’Amico annettua tuomiota myöhempään yhteisöjen tuomioistuimen viimeaikaiseen
oikeuskäytäntöön, joka koskee missä tahansa jäsenvaltiossa vallinneiden tosiseikkojen yhdenvertaisen kohtelun periaatteen
nojalla tapahtuvaa rinnastamista sosiaaliturvaetuuksia koskevien oikeuksien saamiseksi.
Yhteisöjen tuomioistuimen vastaus
On todettava, että assosiaatiosopimuksen 9 artiklassa kielletään kaikki kansalaisuuteen perustuva syrjintä kyseisen sopimuksen
soveltamisalalla, sanotun kuitenkaan rajoittamatta sellaisten erityissäännösten ja määräysten soveltamista, jotka assosiaationeuvosto
voi antaa. Tämä merkitsee sitä, että samoin kuin EY 12 artiklaa suhteessa EY:n perustamissopimuksen erityismääräyksiin taikka
johdetun oikeuden säännöksiin, tätä 9 artiklaakaan ei sovelleta autonomisesti, jos assosiaationeuvosto on antanut päätöksen
N:o 3/80  3 artiklan 1 kohdan kaltaisen erityisen syrjintäkieltosäännön sosiaaliturvan erityisalalla (ks. vastaavasti em.
yhdistetyt asiat Kocak ja Örs, tuomion 36 kohta).
Näin ollen nyt esillä olevassa asiassa on ensinnäkin tutkittava, onko päätöksen N:o 3/80  3 artiklan 1 kohdassa vahvistettuun
yhdenvertaisen kohtelun periaatteeseen mahdollista vedota pääasiassa kyseessä olevan tilanteen kaltaisessa tilanteessa, jossa
kyseessä oleva Turkin kansalainen asuu toisessa jäsenvaltiossa kuin siinä, jota vastaan kyseiseen sääntöön vedotaan.
Kuten Itävallan hallitus on perustellusti maininnut ja julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 28 kohdassa todennut, tältä
osin ei voida päätellä sanamuodoltaan asetuksen N:o 1408/71  3 artiklan 1 kohdan kanssa samanlaisesta päätöksen N:o 3/80  3 artiklan
1 kohdan sanamuodosta eikä sen tavoitteesta, että sillä vahvistetaan ainoastaan asuinvaltiolle velvollisuus varmistaa sen
kansallisen lainsäädännön soveltamisessa Turkin kansalaisten eduksi kansalaisuudesta riippumaton yhdenvertainen kohtelu sosiaaliturva-alalla.
Tällainen velvollisuus kohdistuu myös muihin jäsenvaltioihin, joissa Turkin kansalainen on saanut sosiaaliturvaa koskevia
oikeuksia taikka joissa hänen osaltaan on kertynyt vakuutus-, asumis- tai työskentelykausia.
Tätä tulkintaa tukee päätöksen N:o 3/80  2 artikla, jossa määritellään kyseisen päätöksen soveltamisala siten, että sitä sovelletaan
muun muassa työntekijöihin, ”jotka kuuluvat tai ovat kuuluneet yhden tai useamman jäsenvaltion lainsäädännön soveltamisalaan”.
Tästä seuraa nyt esillä olevassa asiassa, että Öztürkilla on eläkeoikeuden saamiseksi oikeus vedota päätöksen N:o 3/80  3 artiklan
1 kohtaan Itävallan viranomaisia vastaan, kun vakuutuskausista, joita hänelle on kertynyt Itävallassa ennen hänen muuttoaan
Saksaan, huolimatta siitä, että hän asuu nykyisin viimeksi mainitussa jäsenvaltiossa.
Päätöksen N:o 3/80 3 artiklan 1 kohtaan sisältyvän kansalaisuuteen perustuvan syrjinnän kiellon periaatteen ulottuvuuden osalta
on todettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yhdenvertaista kohtelua koskevilla säännöillä kielletään paitsi kansalaisuuteen
perustuva avoin syrjintä myös kaikenlaiset peitellyn syrjinnän muodot, joissa muita erotteluperusteita soveltaen päädytään
tosiasiassa samaan lopputulokseen (em. yhdistetyt asiat Kocak ja Örs, tuomion 39 kohta).
Pääasiassa kyseessä olevan kaltaista lainsäädäntöä sovelletaan tietysti kyseessä olevien työntekijöiden kansalaisuudesta riippumatta.
Sitä vastoin kotimaiset työntekijät voivat Itävallassa työskennelleitä turkkilaisia siirtotyöläisiä helpommin täyttää edellytyksen
siitä, että asianomaisen henkilön on pitänyt saada etuuksia Itävallan työttömyysvakuutuksesta viiteajankohtaa edeltäneenä
tiettynä ajanjaksona, mikä tämän saman lainsäädännön mukaan on ehtona varhennetun vanhuuseläkkeen saamiselle.
Tältä osin ei ole välttämätöntä todeta, että kyseessä oleva kansallinen lainsäädäntö koskee käytännössä suhteessa paljon suurempaa
osaa tällaisista siirtotyöntekijöistä. Riittää, kun todetaan, että tällä säännöksellä voi olla tällainen vaikutus (ks. vastaavasti
asia C‑237/94, O’Flynn, tuomio 23.5.1996, Kok. 1996, s. I‑2617, 21 kohta).
Pääasiassa kyseessä olevan kaltainen lainsäädäntö johtaa siis epäyhdenvertaiseen kohteluun, vaikkei se perustukaan suoraan
kansalaisuuteen.
Ennen kuin lausutaan mainitun epäyhdenvertaisuuden mahdollisesta oikeusperusteesta, on kuitenkin kolmanneksi tutkittava kysymystä
siitä, riittääkö pelkkä syrjintäkiellon periaatteen soveltaminen, sellaisena kuin tämä periaate vahvistetaan päätöksen N:o
3/80 3 artiklan 1 kohdassa, poistamaan haitat, jotka aiheutuvat Turkin kansalaisille pääasiassa kyseessä olevan kaltaisesta
lainsäädännöstä, kun otetaan huomioon se, mitä on todettu em. asiassa Taflan-Met ym. annetun tuomion 38 kohdassa, jossa todetaan,
että niin kauan kuin neuvosto ei toteuta asetuksessa N:o 574/72 mainitun kaltaisia täydentäviä toimenpiteitä, jotka ovat välttämättömiä
kyseisen päätöksen täytäntöönpanemiselle, kyseisen päätöksen määräyksillä ei ole välitöntä oikeusvaikutusta jäsenvaltioiden
alueella eikä niihin siis voida vedota kansallisissa tuomioistuimissa (ks. vastaavasti em. asia Sürül, tuomion 54 kohta).
Näin on päätöksen N:o 3/80  4 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun sosiaaliturva-alan eri osa-alueiden vakuutuskausien yhteenlaskemissäännön
osalta. Sitä vastoin tämän päätöksen 3 artiklan 1 kohdassa vahvistetaan päätöksen soveltamisalalla täsmällinen ja ehdoton
periaate, joka on riittävän käyttökelpoinen, jotta kansalliset tuomioistuimet voivat soveltaa sitä (em. asia Sürül, tuomion
62–74 kohta).
Itävallan hallituksen mukaan se, että varhennetun vanhuuseläkeoikeuden myöntämiseksi jäsenvaltiossa turkkilaiselle työntekijälle
otetaan huomioon toisessa jäsenvaltiossa kertyneet työttömyysetuuksien maksukaudet, edellyttää turvautumista päätökseen N:o
3/80 sisältyviin vakuutuskausien yhteenlaskemista koskeviin teknisiin sääntöihin, joilla juuri edellä mainitussa asiassa Taflan-Met
ym. annetun tuomion mukaan ei ole katsottu olevan välitöntä oikeusvaikutusta ja joihin ei siis voida vedota kansallisissa
tuomioistuimissa.
Tätä tulkintaa ei kuitenkaan voida hyväksyä.
Kuten julkisasiamies toteaa ratkaisuehdotuksensa 71 ja 72 kohdassa, pääasia ei koske sellaisten vanhuuseläkkeen maksukausien
huomioon ottamisen ongelmaa, joiden kertymisestä riippuu oikeus itävaltalaisen eläkkeen saamiseen taikka sen määrän laskeminen.
Sitä vastoin pääasia koskee yksinomaan sellaisen vähimmäisviiteajanjakson huomioon ottamista, jonka aikana kyseessä olevan
työntekijän on täytynyt saada työttömyysetuuksia, jotta hän voisi mahdollisesti vaatia työttömyyden perusteella varhennettua
vanhuuseläkettä.
Tällaista ajanjaksoa ei kuitenkaan eläkeoikeuksien saamisen, ylläpitämisen taikka toteutumisen kannalta voida sellaisenaan
pitää vakuutuskautena, jonka eri jäsenvaltioissa täyttyneiden vakuutuskausien tekniset yhteenlaskemissäännöt kattavat. Koska
tämän edellytyksen tarkoituksena on varmistaa, että etuuden saaja on tosiasiallisesti ollut työnhakija tiettynä ajanjaksona
ja että hänellä on ollut vaikeuksia päästä takaisin työmarkkinoille, kyseessä on eri edellytys kuin se, joka liittyy eläkeoikeuksien
konkreettiseen vahvistamiseen ja jonka soveltamisessa on täysin noudatettava päätöksen N:o 3/80  3 artiklan 1 kohdassa vahvistettua
syrjintäkiellon periaatetta (ks. vastaavasti asia C‑23/02, Alami, määräys 12.2.2003, Kok. 2003, s. I‑1399, 38 kohta).
Lopuksi on tutkittava, onko tämän tuomion 56–58 kohdassa todettu erilainen kohtelu legitiimin sosiaalipoliittisen tavoitteen
perusteella objektiivisesti perusteltavissa, kuten Saksan hallitus väittää, koska työttömyyden perusteella varhennettua vanhuuseläkettä
olisi pidettävä työttömien hyväksi toteutettuna sosiaalisena suojelutoimenpiteenä, kun otetaan huomioon kyseisen jäsenvaltion
työllisyystilanne. Tällöin ei olisi otettava huomioon toisessa jäsenvaltiossa täyttyneitä työttömyyskausia.
Tältä osin on todettava, että vaikka pitääkin paikkansa, että pääasiassa kyseessä olevan kaltainen etuus myönnetään työntekijälle,
jonka pääsy työmarkkinoille on vaikeaa, ja että se kuuluu selvästi kansalliseen työllisyyspolitiikkaan, se ei kuitenkaan ole
työttömyysetuus, vaan vanhuuseläke. On totta, että tämä eläke myönnetään ennen kuin etuuden saaja on saavuttanut eläkeiän,
jos hän on pitkäaikaistyötön. Tämän etuuden määrä kuitenkin lasketaan niiden maksukausien perusteella, jotka vakuutettu on
täyttänyt kyseisen jäsenvaltion vanhuuseläkejärjestelmässä.
Kun otetaan huomioon edellä esitetyt näkökohdat, ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen on vastattava, että päätöksen N:o
3/80  3 artiklan 1 kohtaa on tulkittava niin, että sen kanssa on ristiriidassa jäsenvaltion sellaisen lainsäädännön soveltaminen,
jossa asetetaan työttömyyden perusteella varhennetun vanhuuseläkkeen myöntämisen edellytykseksi se, että etuuden saaja on
saanut eläkehakemusta edeltäneenä tiettynä ajanjaksona etuuksia ainoastaan kyseisen jäsenvaltion työttömyysvakuutuksesta.
Toinen ennakkoratkaisukysymys
Ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen annettu vastaus huomioon ottaen toiseen kysymykseen ei ole tarpeen vastata.
Oikeudenkäyntikulut
Yhteisöjen tuomioistuimelle huomautuksensa esittäneille Itävallan ja Saksan hallituksille ja komissiolle aiheutuneita oikeudenkäyntikuluja
ei voida määrätä korvattaviksi. Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa
tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen
korvaamisesta.
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN (suuri jaosto)
on ratkaissut Oberster Gerichtshofin 17.9.2002 tekemällään päätöksellä esittämät kysymykset seuraavasti:
Euroopan yhteisöjen jäsenvaltioiden sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta turkkilaisiin työntekijöihin ja heidän perheenjäseniinsä
19 päivänä syyskuuta 1980 tehdyn assosiaationeuvoston päätöksen N:o 3/80  3 artiklan 1 kohtaa on tulkittava niin, että sen
kanssa on ristiriidassa jäsenvaltion sellaisen lainsäädännön soveltaminen, jossa asetetaan työttömyyden perusteella varhennetun
vanhuuseläkkeen myöntämisen edellytykseksi se, että etuuden saaja on saanut eläkehakemusta edeltäneenä tiettynä ajanjaksona
etuuksia ainoastaan kyseisen jäsenvaltion työttömyysvakuutuksesta.
Skouris
Jann
Timmermans
Gulmann
Cunha Rodrigues
Puissochet
Schintgen
Macken
Colneric
von Bahr
Lenaerts
Julistettiin Luxemburgissa 28 päivänä huhtikuuta 2004.
R. Grass
V. Skouris
kirjaaja
presidentti
–
Oikeudenkäyntikieli: saksa.