CELEX: 62009CJ0261
Præjudiciel forelæggelse
retligt samarbejde i straffesager
europæisk arrestordre
rammeafgørelse 2002/584/RIA
artikel 3, nr. 2)
ne bis in idem
begrebet »samme handlinger«
mulighed for den fuldbyrdende judicielle myndighed for at afslå at fuldbyrde en europæisk arrestordre
endelig dom i den udstedende medlemsstat
besiddelse af narkotika
handel med narkotika
kriminel organisation

Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 3, nr. 2), i Rådets rammeafgørelse 2002/584/RIA af
13. juni 2002 om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne (EFT L 190, s. 1, herefter
»rammeafgørelsen«), herunder om princippet ne bis in idem.
Anmodningen er indgivet i forbindelse med fuldbyrdelsen i Tyskland af en europæisk arrestordre vedrørende en sag indledt af
de italienske myndigheder mod G. Mantello og 76 andre personer, der er mistænkt for at have organiseret handel med kokain
i regionen Vittoria (Italien).

Retsforskrifter

EU-retlige forskrifter
Rammeafgørelsens 1., 5., 8., 10. og 12. betragtning er affattet som følger:
»(1)      Ifølge konklusionerne fra Det Europæiske Råd i Tammerfors den 15. og 16. oktober 1999, særlig punkt 35, bør den formelle udleveringsprocedure
afskaffes mellem medlemsstaterne for personer, der forsøger at unddrage sig straffuldbyrdelse efter at være blevet endeligt
domfældt, og der bør indføres hurtigere procedurer for udlevering af personer, som mistænkes for lovovertrædelser.
[…]
(5)      Den Europæiske Unions erklærede mål at blive et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed har skabt et ønske om at afskaffe
udlevering mellem medlemsstaterne og indføre en ordning for overgivelse mellem judicielle myndigheder. Endvidere vil indførelsen
af en ny forenklet ordning for overgivelse af dømte eller mistænkte personer med henblik på straffuldbyrdelse eller retsforfølgning
gøre det muligt at mindske den kompleksitet og den risiko for forsinkelser, der er en følge af de nuværende udleveringsprocedurer.
De traditionelle samarbejdsrelationer, som hidtil har bestået mellem medlemsstaterne, bør erstattes med en ordning med fri
bevægelighed for afgørelser på det strafferetlige område, både afgørelser før domsafsigelsen og endelige afgørelser, i et
område med frihed, sikkerhed og retfærdighed.
[…]
(8)      Afgørelser om fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre skal underkastes tilstrækkelig kontrol, hvilket betyder, at en judiciel
myndighed i den medlemsstat, hvor den eftersøgte er blevet anholdt, skal træffe afgørelse om den pågældendes overgivelse.
[…]
(10)      Ordningen med den europæiske arrestordre er baseret på en høj grad af tillid mellem medlemsstaterne. Anvendelsen af den kan
kun suspenderes i tilfælde af, at en medlemsstat groft og vedvarende overtræder de principper, der er fastlagt i artikel 6,
stk. 1, i traktaten om Den Europæiske Union, hvilket skal fastslås af Rådet i henhold til samme traktats artikel 7, stk. 1,
med de følger, der er fastsat i stk. 2 i samme artikel.
[…]
(12)      Denne rammeafgørelse respekterer de grundlæggende rettigheder og principper, som er anerkendt i artikel 6 i traktaten om Den
Europæiske Union, og som afspejles i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder […], navnlig kapitel VI. Intet
i denne rammeafgørelse kan fortolkes som et forbud mod at nægte at overgive en person, der er omfattet af en europæisk arrestordre,
hvis der er objektive grunde til at formode, at den europæiske arrestordre er udstedt med det formål at retsforfølge eller
straffe en person på grund af den pågældendes køn, race, religion, etniske baggrund, nationalitet, sprog, politiske overbevisning
eller seksuelle orientering, eller at den pågældendes situation kan blive skadet af en af disse grunde.
[…]«
Rammeafgørelsens artikel 1 bestemmer:
»1.      Den europæiske arrestordre er en retsafgørelse truffet af en medlemsstat med det formål, at en anden medlemsstat anholder
og overgiver en eftersøgt person med henblik på strafforfølgning eller fuldbyrdelse af en frihedsstraf eller en anden frihedsberøvende
foranstaltning.
2.      Medlemsstaterne fuldbyrder enhver europæisk arrestordre på grundlag af princippet om gensidig anerkendelse og i overensstemmelse
med bestemmelserne i denne rammeafgørelse.
3.      Denne rammeafgørelse indebærer ikke nogen ændring af pligten til at respektere de grundlæggende rettigheder og grundlæggende
retsprincipper, således som de er defineret i artikel 6 i traktaten om Den Europæiske Union.«
Rammeafgørelsens artikel 2, stk. 1 og 2, bestemmer:
»1.      En europæisk arrestordre kan udstedes for forhold, der efter den udstedende medlemsstats lovgivning kan straffes med frihedsstraf
eller en anden frihedsberøvende foranstaltning af en maksimal varighed på mindst tolv måneder eller, når der er idømt en straf
eller pålagt en anden frihedsberøvende foranstaltning, for straffe af en varighed på mindst fire måneder.
2.      Følgende lovovertrædelser som defineret i den udstedende medlemsstats lovgivning medfører fuldbyrdelse på grundlag af en europæisk
arrestordre på de betingelser, der er fastsat i denne rammeafgørelse, og uden kontrol af dobbelt strafbarhed, hvis de i den
udstedende medlemsstat kan straffes med frihedsstraf af en maksimal varighed på mindst tre år:
–        deltagelse i en kriminel organisation
[…]
–        ulovlig handel med narkotika og psykotrope stoffer
[…]«
Rammeafgørelsens artikel 3, der har overskriften »Obligatoriske grunde til at afslå fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre«,
bestemmer:
»Den judicielle myndighed i den fuldbyrdende medlemsstat (i det følgende benævnt »den fuldbyrdende judicielle myndighed«)
afslår at fuldbyrde en europæisk arrestordre i følgende tilfælde:
[…]
2)      hvis det af de oplysninger, den fuldbyrdende judicielle myndighed er i besiddelse af, fremgår, at den eftersøgte person er
blevet endeligt dømt for de samme handlinger af en anden medlemsstat, på betingelse af at sanktionen i tilfælde af domfældelse
er fuldbyrdet, er ved at blive fuldbyrdet eller ikke længere kan fuldbyrdes efter domslandets lovgivning
[…]«
Rammeafgørelsens artikel 15, der har overskriften »Afgørelse om overgivelse«, bestemmer:
»1.      Den fuldbyrdende judicielle myndighed træffer afgørelse om overgivelse af den pågældende inden for de frister og på de betingelser,
der er fastsat i denne rammeafgørelse.
2.      Hvis den fuldbyrdende judicielle myndighed finder, at de oplysninger, den udstedende medlemsstat har fremsendt, ikke er tilstrækkelige
til, at den kan træffe afgørelse om overgivelsen, anmoder den om straks at få de nødvendige supplerende oplysninger, navnlig
i forbindelse med artikel 3-5 og 8, og kan fastsætte en tidsfrist for fremsendelsen af disse oplysninger under hensyn til
nødvendigheden af at overholde fristerne i artikel 17.
3.      Den udstedende judicielle myndighed kan til enhver tid fremsende supplerende nyttige oplysninger til den fuldbyrdende judicielle
myndighed.«
Artikel 54 i konventionen om gennemførelse af Schengenaftalen af 14. juni 1985 mellem regeringerne for staterne i Den Økonomiske
Union Benelux, Forbundsrepublikken Tyskland og Den Franske Republik om gradvis ophævelse af kontrollen ved de fælles grænser
(EFT 2000 L 239, s. 1, herefter »gennemførelseskonventionen«), undertegnet den 19. juni 1990 i Schengen (Luxembourg), bestemmer:
»En person, over for hvem der er afsagt endelig dom af en kontraherende part, kan ikke retsforfølges af en anden kontraherende
part for de samme strafbare handlinger, dersom sanktionen, i tilfælde af domfældelse, er fuldbyrdet, er ved at blive fuldbyrdet
eller ikke længere kan kræves fuldbyrdet efter den dømmende kontraherende parts lovgivning.«
Gennemførelseskonventionens artikel 57, stk. 1 og 2, bestemmer:
»1.      Hvis der af en kontraherende part rejses tiltale mod en person for en strafbar handling, og hvis denne parts kompetente myndigheder
har grund til at antage, at tiltalen vedrører de samme strafbare handlinger som dem, en anden kontraherende part har afsagt
endelig dom for, kan disse myndigheder, hvis de skønner det nødvendigt, anmode de kompetente myndigheder i den kontraherende
stat, på hvis område dommen blev afsagt, om alle relevante oplysninger i sagen.
2.      Disse oplysninger meddeles hurtigst muligt og indgår i vurderingen af, hvorvidt tiltalen skal opretholdes.«
Det fremgår af meddelelsen om Amsterdamtraktatens ikrafttrædelsesdato, offentliggjort i
De Europæiske Fællesskabers Tidende
den 1. maj 1999 (EFT L 114, s. 56), at Forbundsrepublikken Tyskland har fremsat en erklæring i henhold til artikel 35, stk. 2,
EU, hvorved denne medlemsstat godkendte Domstolens kompetence til at træffe præjudiciel afgørelse i henhold til bestemmelserne
i artikel 35, stk. 3, litra b), EU.

Nationale bestemmelser
Tysk ret
Rammeafgørelsens artikel 3, nr. 2), er blevet gennemført i tysk ret ved § 83, nr. 1), i lov af 23. december 1982 om international
retshjælp i kriminalsager (Gesetz über die internationale Rechtshilfe in Strafsachen (IRG)), som affattet ved lov af 20. juli
2006 om den europæiske arrestordre (Europäisches Haftbefehlsgesetz, BGBl. 2006 I, s. 1721 (EuHbG)).  I denne bestemmelse,
der har overskriften »Supplerende betingelser«, fastsættes:
»Udlevering er ikke tilladt, når
1.      der allerede i en anden medlemsstat over den tiltalte er blevet afsagt en endelig dom for det samme forhold, som danner grundlag
for udleveringsbegæringen, på betingelse af at sanktionen i tilfælde af domfældelse allerede er fuldbyrdet, er ved at blive
fuldbyrdet eller ikke længere kan fuldbyrdes efter domsstatens lovgivning […]
[…]«
Italiensk ret
Artikel 73 og 74 i dekret fra republikkens præsident nr. 309 af 9. oktober 1990 om den konsoliderede version af lovene om
narkotika og psykotrope stoffer, om forebyggelse og behandling af stofmisbrug og om revalidering (herefter »DPR nr. 309/90«)
er affattet som følger:
»Artikel 73. Ulovlig fremstilling af, handel med og opbevaring af narkotika og psykotrope stoffer
1.      Den, som uden den i artikel 17 omhandlede autorisation dyrker, producerer, fremstiller, udvinder, raffinerer, sælger, udbyder,
udbyder til salg, overdrager, distribuerer, forhandler, transporterer, skaffer, sender, videresender, ekspederer i transit
eller leverer narkotika eller psykotrope stoffer, uanset formålet hermed, straffes med fængsel fra 6 til 20 år og en bøde
på 26 000 – 260 000 EUR […]
[…]
6.      Straffen forhøjes, dersom forholdet er begået af tre eller flere personer, som handler sammen.
Artikel 74. Organisation, som ulovligt handler med narkotika eller psykotrope stoffer
1.      Når tre eller flere personer indgår i en organisation med henblik på at begå flere af de lovovertrædelser, som er nævnt i
artikel 73, straffes den, der fremmer, udgør, leder, organiserer eller finansierer organisationen, med fængsel i mindst 20
år.
2.      Enhver, som deltager i organisationen, straffes med fængsel i mindst 10 år.
3.      Straffen forhøjes, dersom antallet af deltagere i organisationen er 10 […]
[…]«
I henhold til artikel 649 i den italienske strafferetsplejelov »[kan] en tiltalt, som ved en endelig dom eller strafferetlig
kendelse er blevet frikendt eller domfældt, ikke på ny strafforfølges for den samme handling, selv om sidstnævnte handling
på grund af dens retlige kvalificering, grovhed eller omstændighederne i øvrigt vurderes anderledes«.
Ifølge den italienske regerings oplysninger fremgår det imidlertid af retspraksis ved Corte suprema di cassazione, at »undtagelsen
i strafferetsplejelovens artikel 649 ikke kan påberåbes, når den handling, som har ført til en endelig dom, omhandler et tilfælde
af idealkonkurrence, idet den adfærd, som allerede har været genstand for en endelig dom, ifølge en anden bedømmelse alternativt
kan kvalificeres som en handling, der kan henføres under en grovere lovovertrædelse«.

De faktiske omstændigheder i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
Tribunale di Catania (Italien) udstedte den 7. november 2008 en europæisk arrestordre (herefter »arrestordren«) mod G. Mantello
for at få denne anholdt og overgivet til de italienske myndigheder med henblik på strafforfølgning. Den europæiske arrestordre
er baseret på en national arrestordre udstedt af samme ret den 5. september 2008 mod G. Mantello og 76 medtiltalte.
Arrestordren mod G. Mantello omhandler to forhold.
I perioden fra januar 2004 til november 2005 skulle G. Mantello i Vittoria, samt i andre byer i Italien og i Tyskland sammen
med mindst 10 andre personer, for det første have været del af en kriminel organisation, som handlede med kokain. Han skulle
ikke blot have virket som kurér og mellemmand, men også stået for forsyningen og virket som sælger af kokain. I medfør af
artikel 74, stk. 1-3, i DPR nr. 309/90 kan disse forhold efter italiensk ret straffes med fængsel i mindst 20 år.
I løbet af samme periode og på samme steder skulle G. Mantello, nogle gange alene, andre gange sammen med andre, for det andet
ulovligt have købt, været i besiddelse af, transporteret, solgt eller overdraget kokain til tredjemand. For disse forhold
kan en person efter italiensk ret idømmes fængselsstraf fra 8 til 20 år, hvilken straf kan forhøjes.
G. Mantello er også tiltalt for at have begået en særlig grov lovovertrædelse, idet kokain er blevet overdraget til en mindreårig
via netværket.
Det fremgår af den nationale arrestordre, at flere forskellige myndigheder siden januar 2004 har efterforsket ulovlig handel
med kokain i regionen Vittoria. Efterforskningen har hovedsageligt været baseret på omfattende telefonaflytninger og gjort
det klart, at der var tale om et organiseret netværk, der omfattede to kriminelle organisationer, hvilket indebar, at artikel
74 i DPR nr. 309/90 fandt anvendelse. Telefonaflytninger af G. Mantello i løbet af perioden fra 19. januar til 13. september
2005 bekræftede dennes deltagelse i dette netværk. Efterforskningsmyndighederne har desuden afsløret G. Mantello som narkokurér
under visse af hans rejser, bl.a. mellem Sicilien (Italien) og Milano (Italien) den 28. juli 2005 og den 12. august 2005 og
mellem Sicilien, Esslingen (Tyskland) og Catania den 12. september 2005.
I forbindelse med den sidstnævnte rejse købte G. Mantello 150 g kokain i Esslingen, og ved hans tilbagekomst om aftenen den
13. september 2005 blev han ved udstigningen af toget på Catania banegård kropsvisiteret af banegårdspolitiet, som fandt,
at han transporterede to konvolutter indeholdende henholdsvis 9,5 g og 145,96 g kokain, svarende til 599-719 individuelle
doser.
Ved dom af 30. november 2005 idømte Tribunale di Catania G. Mantello en fængselsstraf på tre år, seks måneder og tyve dage
og en bøde på 13 000 EUR. Af anklageskriftet fremgår, at anklagemyndigheden anklagede G. Mantello for den 13. september 2005
ulovligt at have været i besiddelse af 155,46 g kokain med henblik på videresalg. Tribunale di Catania fandt, at forholdene
var bevist. Efter anmodning fra G. Mantello afsagde retten dom inden for rammerne af en forenklet procedure, som gjorde det
muligt for ham at opnå strafnedsættelse. Dommen blev stadfæstet ved appeldom afsagt den 18. april 2006 af Corte d’appello
di Catania (appeldomstolen i Catania).
Tribunale di Catania nedsatte herefter G. Mantellos straf således, at han reelt kun afsonede en fængselsstraf på ti måneder
og tyve dage samt fik sin bøde nedsat.
Generalstaatsanwaltschaft Stuttgart (anklagemyndigheden i Stuttgart) fik via en indberetning til Schengen-informationssystemet
kendskab til arrestordren den 3. december 2008 og anholdt den 29. december 2008 G. Mantello på hans bopæl i Stuttgart og fremstillede
ham for Amtsgericht Stuttgart. Under forhøret for dommeren modsatte G. Mantello sig overgivelse til den udstedende judicielle
myndighed og gav ikke afkald på anvendelsen af specialitetsprincippet. Efter anmodning herom fra anklagemyndigheden har Oberlandesgericht
Stuttgart den 22. januar 2009 anmodet de italienske myndigheder om at efterprøve, hvorvidt dommen afsagt den 30. november
2005 af Tribunale di Catania var til hinder for fuldbyrdelse af arrestordren.
Da Oberlandesgericht Stuttgart ikke havde modtaget oplysninger fra de italienske myndigheder, udsatte den ved kendelse af
20. marts 2009 fuldbyrdelsen af arrestordren. I betragtning af de faktiske og juridiske vanskeligheder i hovedsagen udpegede
retten desuden en beskikket advokat for G. Mantello.
Undersøgelsesdommeren ved Tribunale di Catania har herefter den 4. april 2009 endelig forklaret som svar på den fuldbyrdende
judicielle myndigheds anmodning om oplysninger, at dommen af 30. november 2005 ikke var til hinder for den i arrestordren
omhandlede retsforfølgning, og at der således ikke forelå et tilfælde, der var omfattet af princippet ne bis in idem. Anklagemyndigheden
i Stuttgart anmodede derefter den forelæggende ret om fuldbyrdelse af arrestordren.
Oberlandesgericht Stuttgart har imidlertid rejst spørgsmålet, om den kan modsætte sig fuldbyrdelsen af arrestordren, der blev
udstedt for lovovertrædelsen organiseret kriminalitet, for så vidt som de italienske efterforskningsmyndigheder ifølge retten
allerede på tidspunktet for den efterforskning, der førte til G. Mantellos domfældelse for opbevaring af kokain med henblik
på videresalg, var i besiddelse af tilstrækkeligt bevismateriale til at sigte og retsforfølge ham for de anklagepunkter, der
var omhandlet i arrestordren, bl.a. for narkohandel i forbindelse med deltagelse i en kriminel organisation. Af hensyn til
efterforskningen, for at kunne optrevle denne handel og anholde de øvrige implicerede personer, havde efterforskningsmyndighederne
imidlertid ikke videregivet de oplysninger og det bevismateriale, de var i besiddelse af, til undersøgelsesdommeren eller
på det pågældende tidspunkt begæret retsforfølgning for disse forhold.
Den forelæggende ret har anført, at i tysk ret, som fortolket af Bundesgerichtshof, kan en lovovertrædelse i forbindelse med
deltagelse i en kriminel organisation i princippet retsforfølges på et senere tidspunkt, hvis det tidligere anklageskrift
og den tidligere retslige undersøgelse kun vedrørte isolerede handlinger foretaget af et medlem af en sådan organisation,
og forudsat den tiltalte ikke med rette kan påberåbe sig en berettiget forventning om, at den tidligere straffesag omfattede
alle handlinger udført i forbindelse med denne organisation. Den forelæggende ret kan imidlertid ikke fuldt ud tiltræde Bundesgerichtshofs
standpunkt. Den foreslår at tilføje en tredje betingelse, nemlig at efterforskningsmyndighederne på tidspunktet for retsafgørelsen
om det isolerede forhold ikke havde kendskab til, at der var blevet begået andre individuelle lovovertrædelser og en lovovertrædelse
i forbindelse med deltagelse i en kriminel organisation, hvilket netop ikke gjorde sig gældende for efterforskningsmyndighederne
i Italien.
Oberlandesgericht Stuttgart har i øvrigt påpeget, at der i hovedsagen for det første ikke foreligger noget overnationalt element,
for så vidt som det potentielle »idem« udgøres af en retsafgørelse fra den udstedende medlemsstat selv og ikke fra en anden
medlemsstat. Retten har for det andet bemærket, at begrebet »samme handlinger« endnu ikke har været genstand for en afgørelse
truffet af Domstolen i forbindelse med en europæisk arrestordre. Retten har derfor rejst spørgsmålet, om den retspraksis,
der er udviklet inden for rammerne af gennemførelseskonventionen, kan overføres til en situation som den i hovedsagen omhandlede.
Under disse omstændigheder har Oberlandesgericht Stuttgart besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle
spørgsmål:
»1)      Skal vurderingen af, om der er tale om de »samme handlinger« som omhandlet i [rammeafgørelsens] artikel 3, nr. 2), ske:
a)      under henvisning til lovgivningen i den udstedende medlemsstat, eller
b)      under henvisning til lovgivningen i den fuldbyrdende medlemsstat, eller
c)      ved en selvstændig fortolkning af begrebet »samme handlinger«, som er specifik for Unionen?
2)      I en situation, hvor efterforskningsmyndighederne på tidspunktet for en domfældelse for ulovlig indførsel af narkotika var
i besiddelse af oplysninger og beviser, som understøttede en stærk mistanke om deltagelse i en kriminel organisation, men
af taktiske årsager forbundet med deres efterforskning undlod at videregive disse oplysninger og beviser til domstolen og
undlod at indlede en retsforfølgning på grundlag heraf, udgør den nævnte ulovlige indførsel af narkotika da den »samme handling«
som omhandlet i rammeafgørelsens artikel 3, nr. 2), som deltagelse i en kriminel organisation, som handler med narkotika?«
Efter den forelæggende rets anmodning, der er begrundet i ikke at ville forlænge den overgivelsesprocedure, som de italienske
myndigheder har anmodet om, har den afdeling, der er udpeget, undersøgt, hvorvidt det er nødvendigt at undergive denne sag
hasteproceduren i henhold til artikel 104b i Domstolens procesreglement.  Den udpegede afdeling har ved afgørelse truffet
den 20. juli 2009 i henhold til artikel 104b, stk. 1, fjerde afsnit, efter at have hørt generaladvokaten besluttet ikke at
efterkomme anmodningen.

Om de præjudicielle spørgsmål
Med sine præjudicielle spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om den under omstændigheder som de i
hovedsagen foreliggende kan modsætte sig fuldbyrdelse af arrestordren i henhold til rammeafgørelsens artikel 3, nr. 2).
Det fremgår af det første præjudicielle spørgsmål, som vedrører problemet, om begrebet »samme handlinger« i rammeafgørelsens
artikel 3, nr. 2), udgør et selvstændigt EU-retligt begreb, at ifølge den forelæggende ret – hvis dette begreb alene skal
fortolkes i henhold til retten i den udstedende medlemsstat eller i henhold til retten i den fuldbyrdende medlemsstat – er
denne ret forpligtet til at foretage overgivelsen af G. Mantello. Det forholder sig således, når det for det første følger
af tysk ret, som fortolket af Bundesgerichtshof, at en lovovertrædelse i forbindelse med deltagelse i en kriminel organisation
i princippet kan retsforfølges på et senere tidspunkt, hvis det tidligere anklageskrift og den tidligere retslige undersøgelse
kun vedrørte isolerede handlinger foretaget af et medlem af en sådan organisation, og forudsat den tiltalte ikke med rette
kan påberåbe sig en berettiget forventning om, at den tidligere straffesag omfattede alle handlinger udført i forbindelse
med denne organisation. Under hensyn til retspraksis ved Corte suprema di cassazione, nævnt i denne doms præmis 14 og oplysningerne
anført i denne doms præmis 26, som er blevet tilsendt den forelæggende ret den 4. april 2009 af undersøgelsesdommeren ved
Tribunale di Catania, er denne rets dom af 30. november 2005 for det andet ikke ifølge italiensk ret til hinder for retsforfølgning
for lovovertrædelser som dem, der er omhandlet i arrestordren.
Hvis begrebet »samme handlinger« i rammeafgørelsens artikel 3, nr. 2), derimod skulle anses for et selvstændigt EU-retligt
begreb, ønsker den forelæggende ret med sit andet spørgsmål oplyst, om denne bestemmelse i rammeafgørelsen i modsætning til
italiensk og tysk ret, som fortolket af de øverste retsinstanser i disse medlemsstater, for at gøre det muligt at retsforfølge
en person for en grovere lovovertrædelse end den, der har været genstand for en endelig dom vedrørende et isoleret forhold,
kræver, at efterforskningsmyndighederne ikke på tidspunktet for den første anklage, der førte til den endelige dom, havde
kendskab til, at der var blevet begået andre individuelle lovovertrædelser og en lovovertrædelse i forbindelse med deltagelse
i en kriminel organisation, hvilket netop ikke var tilfældet med hensyn til efterforskningsmyndighederne i Italien.
Det bemærkes indledningsvis, således som det navnlig fremgår af rammeafgørelsens artikel 1, stk. 1 og 2, og af dennes femte
og syvende betragtning, at denne afgørelse har til formål at erstatte det multilaterale udleveringssystem mellem medlemsstaterne
med en ordning for overgivelse mellem judicielle myndigheder af dømte eller mistænkte personer med henblik på straffuldbyrdelse
eller retsforfølgning, hvilken ordning er baseret på princippet om gensidig anerkendelse (jf. dom af 6.10.2009, sag C-123/08,
Wolzenburg, Sml. I, s. 9621, præmis 56).
Princippet om gensidig anerkendelse, der ligger til grund for rammeafgørelsens opbygning, indebærer i medfør af rammeafgørelsens
artikel 1, stk. 2, at medlemsstaterne i princippet har pligt til at fuldbyrde enhver europæisk arrestordre (dom af 1.12.2008,
sag C-388/08 PPU, Leymann og Pustovarov, Sml. I, s. 8983, præmis 51).
Medlemsstaterne kan således kun nægte at fuldbyrde en sådan ordre i de tilfælde med ikke-obligatorisk fuldbyrdelse, der er
opregnet i rammeafgørelsens artikel 3, samt i de tilfælde, som er opregnet i dennes artikel 4 (jf. i denne retning Leymann
og Pustovarov-dommen, præmis 51).
Begrebet »samme handlinger« i rammeafgørelsens artikel 3, nr. 2), kan derfor ikke overlades til en vurdering foretaget af
de judicielle myndigheder i hver medlemsstat i henhold til deres nationale ret. Det følger af kravet om en ensartet anvendelse
af EU-retten, at såfremt bestemmelsen ikke henviser til medlemsstaternes ret for så vidt angår dette begreb, skal begrebet
undergives en selvstændig og ensartet fortolkning i hele Unionen (jf. analogt dom af 17.7.2008, sag C-66/08, Kozłowski, Sml.
I, s. 6041, præmis 41 og 42). Det udgør således et selvstændigt EU-retligt begreb og kan derfor være genstand for en præjudiciel
forelæggelse fra enhver domstol, der har fået forelagt en tvist herom, på de betingelser, som er fastsat i afsnit VII i protokol
nr. 36 til TEUF vedrørende overgangsbestemmelser.
Det bemærkes, at begrebet »samme handlinger« også findes i gennemførelseskonventionens artikel 54. I denne sammenhæng er begrebet
blevet fortolket således, at det kun henviser til selve eksistensen af de faktiske omstændigheder og omfatter en helhed af
konkrete omstændigheder, der er indbyrdes uadskilleligt forbundne, uanset handlingernes retlige subsumption eller den retlige
interesse, der søges beskyttet (jf. dom af 9.3.2006, sag C-436/04, Van Esbroeck, Sml. I, s. 2333, præmis 27, 32 og 36, og
af 28.9.2006, sag C‑150/05, Van Straaten, Sml. I, s. 9327, præmis 41, 47 og 48).
Henset til, at gennemførelseskonventionens artikel 54 og rammeafgørelsens artikel 3, nr. 2), har samme formål, der består
i at undgå, at en person på ny bliver strafferetligt forfulgt eller dømt for de samme handlinger, må den fortolkning, der
gives af dette begreb inden for rammerne af gennemførelseskonventionen, også gælde i forbindelse med rammeafgørelsen.
Når den fuldbyrdende judicielle myndighed får kendskab til, at der eksisterer en endelig dom i en medlemsstat for de samme
handlinger som dem, der er omhandlet i den europæiske arrestordre, som den har fået forelagt, skal myndigheden i henhold til
rammeafgørelsens artikel 3, nr. 2), afslå at fuldbyrde arrestordren på betingelse af, at sanktionen i tilfælde af domfældelse
er fuldbyrdet, er ved at blive fuldbyrdet eller ikke længere kan fuldbyrdes efter domslandets lovgivning.
Den forelæggende ret angiver i sin anmodning om præjudiciel afgørelse, at den umiddelbart er af den opfattelse, at den handling,
som den endelige dom af 30. november 2005 er baseret på, nemlig G. Mantellos besiddelse af 155,46 g kokain den 13. september
2005 i Vittoria, med hensyn til begrebet »samme handlinger« er en anden end dem, der er omhandlet i arrestordren, nemlig dels
de handlinger, der fandt sted mellem januar 2004 og november 2005 vedrørende G. Mantellos deltagelse i den kriminelle organisation
som kurér, mellemmand og forsyner, dels handlingerne vedrørende den ulovlige besiddelse af narkotika i løbet af samme periode
og i flere tyske og italienske byer.
Det skal således vurderes, om den forelæggende rets spørgsmål i højere grad drejer sig om begrebet »endelig dom« end om begrebet
»samme handlinger«. Retten spørger således, for så vidt som de italienske efterforskningsmyndigheder på tidspunktet, hvor
dommen af 30. november 2005 blev afsagt, var i besiddelse af bevismateriale om de handlinger, der fandt sted over en samlet
periode mellem januar 2004 og november 2005, som kunne have påvist lovovertrædelserne bestående i G. Mantellos deltagelse
i en kriminel organisation og ulovlig besiddelse af narkotika, om nævnte dom kunne anses for ikke blot at være en endelig
domfældelse, der omfattede den isolerede handling den 13. september 2005, der blev kvalificeret som lovovertrædelsen ulovlig
besiddelse af narkotika med henblik på videresalg, men også anses for en dom, der er til hinder for yderligere retsforfølgning
for lovovertrædelser som dem, der er omhandlet i arrestordren.
Retten spørger med andre ord, om den omstændighed, at efterforskningsmyndighederne var i besiddelse af bevismateriale vedrørende
forhold, der udgør de lovovertrædelser, der er omhandlet i arrestordren, men som ikke var genstand for prøvelse ved Tribunale
di Catania, da den udtalte sig om det isolerede forhold den 13. september 2005, bevirker, at afgørelsen kan anses for at være
sammenlignelig med en endelig dom for de forhold, der er anført i arrestordren.
Det konstateres i denne henseende, at en eftersøgt person anses for at være blevet endeligt dømt for de samme handlinger som
omhandlet i rammeafgørelsens artikel 3, nr. 2), når en strafforfølgning er endeligt indstillet som følge af en strafferetlig
procedure (jf. analogt dom af 11.2.2003, forenede sager C-187/01 og C-385/01, Gözütok og Brügge, Sml. I, s. 1345, præmis 30,
og af 22.12.2008, sag C-491/07, Turanský, Sml. I, s. 11039, præmis 32), eller når den judicielle myndighed i en medlemsstat
har vedtaget en afgørelse, hvorved en tiltalt frifindes endeligt for de forhold, som han anklages for (jf. analogt Van Straaten-dommen,
præmis 61, og Turanský-dommen, præmis 33).
Den endelige karakter af en dom som omhandlet i rammeafgørelsens artikel 3, nr. 2), henhører under retten i den medlemsstat,
hvor dommen er blevet afsagt.
En afgørelse, der efter retten i den medlemsstat, som har indledt strafforfølgning mod en person, ikke medfører, at adgangen
til strafforfølgning er definitivt ophørt på nationalt plan for bestemte forhold, kan principielt ikke udgøre en processuel
hindring for, at strafforfølgning eventuelt indledes eller fortsættes mod denne person på grund af de samme forhold i en af
Unionens medlemsstater (jf. analogt Turanský-dommen, præmis 36).
Ligesom rammerne for samarbejdet, der er fastsat i gennemførelseskonventionens artikel 57, bestemmer rammeafgørelsens artikel
15, stk. 2, at den fuldbyrdende judicielle myndighed kan anmode den judicielle myndighed i den medlemsstat, hvor afgørelsen
er blevet afsagt, om retlige oplysninger om den præcise karakter af afgørelsen med henblik på at fastslå, om denne i medfør
af den nationale ret i nævnte stat er af en sådan karakter, at den skal anses for at indebære, at adgangen til strafforfølgning
definitivt er ophørt på nationalt plan (jf. analogt Turanský-dommen, præmis 37).
Den forelæggende ret har netop i hovedsagen benyttet sig af de rammer for samarbejde, der er fastsat i rammeafgørelsens artikel
15, stk. 2. Den udstedende judicielle myndighed har i sit svar udtrykkeligt meddelt den, at den tiltalte i henhold til italiensk
ret var blevet endeligt dømt for et isoleret forhold bestående i besiddelse af narkotika, men at retsforfølgningen, som er
omhandlet i arrestordren, støtter sig på forskellige forhold vedrørende lovovertrædelsen organiseret kriminalitet og andre
lovovertrædelser vedrørende ulovlig besiddelse af narkotika med henblik på videresalg, som ikke er omfattet af dens dom af
30. november 2005. Selv om efterforskningsmyndighederne således var i besiddelse af visse faktiske oplysninger vedrørende
disse lovovertrædelser, fremgår det af den udstedende judicielle myndigheds svar, at den første dom afsagt af Tribunale di
Catania ikke kan anses for at indebære, at adgangen til strafforfølgning definitivt er ophørt på nationalt plan for så vidt
angår de forhold, der er omhandlet i dens arrestordre.
Under omstændigheder som dem, der er omhandlet i hovedsagen, hvor den udstedende judicielle myndighed som svar på en anmodning
om oplysninger som omhandlet i rammeafgørelsens artikel 15, stk. 2, som den fuldbyrdende judicielle myndighed har fremsat,
har givet underbyggende forklaringer, der udtrykkeligt konstaterer, at dens forudgående dom ikke omfattede de forhold, der
er omhandlet i dens arrestordre, og derfor ikke var til hinder for den retsforfølgning, der er omhandlet i arrestordren, skulle
den fuldbyrdende judicielle myndighed drage alle følger af de vurderinger, som den udstedende myndighed har foretaget i sit
svar.
Under hensyn til alle de foregående betragtninger skal den forelæggende ret gives det svar, at begrebet »samme handlinger«
i rammeafgørelsens artikel 3, nr. 2), med henblik på udstedelse og fuldbyrdelse af en europæisk arrestordre udgør et selvstændigt
EU-retligt begreb. Under omstændigheder som dem, der foreligger i hovedsagen, hvor den udstedende judicielle myndighed – som
svar på en anmodning om oplysninger fremsat af den fuldbyrdende judicielle myndighed i henhold til denne rammeafgørelses artikel
15, stk. 2 – i medfør af sin nationale ret og under overholdelse af de krav, der følger af begrebet »samme handlinger«, som
er forankret i rammeafgørelsens artikel 3, nr. 2), udtrykkeligt har konstateret, at dens forudgående inden for dens retsorden
afsagte dom ikke udgjorde en endelig dom vedrørende de forhold, der er omhandlet i dens arrestordre, og derfor ikke er til
hinder for den retsforfølgning, der er omhandlet i arrestordren, har den fuldbyrdende judicielle myndighed ikke nogen grund
til i forbindelse med en sådan dom at anvende den obligatoriske grund til at afslå fuldbyrdelse, der er fastsat i nævnte artikel
3, nr. 2).

Sagens omkostninger
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer
det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt
i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Store Afdeling) for ret:
Begrebet »samme handlinger« i artikel 3, nr. 2), i Rådets rammeafgørelse 2002/584/RIA af 13. juni 2002 om den europæiske arrestordre
og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne udgør med henblik på udstedelse og fuldbyrdelse af en europæisk
arrestordre et selvstændigt EU-retligt begreb.
Under omstændigheder som dem, der foreligger i hovedsagen, hvor den udstedende judicielle myndighed – som svar på en anmodning
om oplysninger fremsat af den fuldbyrdende judicielle myndighed i henhold til denne rammeafgørelses artikel 15, stk. 2 – i
medfør af sin nationale ret og under overholdelse af de krav, der følger af begrebet »samme handlinger«, som er forankret
i nævnte artikel 3, nr. 2), udtrykkeligt har konstateret, at dens forudgående inden for dens retsorden afsagte dom ikke udgjorde
en endelig dom vedrørende de forhold, der er omhandlet i dens arrestordre, og derfor ikke er til hinder for den retsforfølgning,
der er omhandlet i arrestordren, har den fuldbyrdende judicielle myndighed ikke nogen grund til i forbindelse med en sådan
dom at anvende den obligatoriske grund til at afslå fuldbyrdelse, der er fastsat i nævnte artikel 3, nr. 2).
Underskrifter
*
Processprog: tysk.