CELEX: 62007CJ0274
Traktatbrud
direktiv 2002/22/EF
forsyningspligt og brugerrettigheder i forbindelse med elektroniske kommunikationsnet og -tjenester
artikel 26, stk. 3
fælleseuropæisk alarmnummer
tilrådighedsstillelse af lokaliseringsoplysninger om den kaldende part

I stævningen har Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber nedlagt påstand om, at det fastslås, at Republikken Litauen har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 26, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/22/EF af 7. marts 2002 om forsyningspligt og brugerrettigheder i forbindelse med elektroniske kommunikationsnet og -tjenester (forsyningspligtdirektivet) (
EFT L 108, s. 51
), idet den ikke i praksis, i det omfang det er teknisk muligt, har sikret, at lokaliseringsoplysninger om den kaldende part stilles til rådighed for beredskabsinstanserne ved alle opkald via offentlige telefonnet til det fælleseuropæiske alarmnummer »112«.
Retsforskrifter
Fællesskabsbestemmelser
Følgende fremgår af betragtning 36 til forsyningspligtdirektivet:
»Det er vigtigt, at brugerne kan benytte det fælleseuropæiske alarmnummer »112« samt eventuelle andre nationale alarmnumre gratis fra en hvilken som helst telefon, herunder også offentlige betalingstelefoner, uden at skulle bruge nogen form for betaling. […] Hvis alarmtjenesterne, i det omfang det er teknisk muligt, får mulighed for nummervisning, vil de kunne beskytte brugerne af »112«-tjenesterne bedre, og det vil øge sikkerheden og hjælpe alarmtjenesterne med at udføre deres opgaver, forudsat at det sikres, at opkald og tilhørende oplysninger fremføres til alarmtjenesterne. […]«
Forsyningspligtdirektivets artikel 26, stk. 3 bestemmer:
»Medlemsstaterne sikrer, at virksomheder, der driver offentlige telefonnet, i det omfang det er teknisk muligt, for samtlige opkald til det fælles europæiske alarmnummer»112« stiller en lokaliseringsfacilitet til rådighed for de instanser, der varetager nødsituationer.«
I henhold til forsyningspligtdirektivets artikel 38, stk. 1, vedtager og offentliggør medlemsstaterne inden den 24. juli 2003 de bestemmelser, der er nødvendige for at efterkomme dette direktiv, og underretter straks Kommissionen herom. De anvender disse bestemmelser fra den 25. juli 2003.
I henhold til artikel 2 i akten vedrørende vilkårene for Den Tjekkiske Republiks, Republikken Estlands, Republikken Cyperns, Republikken Letlands, Republikken Litauens, Republikken Ungarns, Republikken Maltas, Republikken Polens, Republikken Sloveniens og Den Slovakiske Republiks tiltrædelse og tilpasningerne af de traktater, der danner grundlag for Den Europæiske Union (
EUT 2003 L 236, s. 33
, herefter »tiltrædelsesakten«), sammenholdt med samme akts artikel 54, havde Republikken Litauen pligt til at efterkomme forsyningspligtdirektivet fra datoen for dens tiltrædelse af Den Europæiske Union, dvs. den 1. maj 2004.
Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/21/EF af 7. marts 2002 om fælles rammebestemmelser for elektroniske kommunikationsnet og -tjenester (rammedirektivet) (
EFT L 108, s. 33
) bestemmer i artikel 19, stk. 1:
»Når Kommissionen efter proceduren i artikel 22, stk. 2, udsteder henstillinger til medlemsstaterne om at harmonisere gennemførelsen af bestemmelserne i dette direktiv og i særdirektiverne med henblik på at fremme opfyldelsen af målene i artikel 8, sørger medlemsstaterne for, at de nationale tilsynsmyndigheder ved udførelsen af deres opgaver tager størst muligt hensyn til disse henstillinger. Vælger en national tilsynsmyndighed at undlade at følge en henstilling, underretter den Kommissionen herom og begrunder sin holdning.«
Tiende betragtning til Kommissionens henstilling 2003/558/EF af 25. juli 2003 om, hvordan lokaliseringsoplysninger om den kaldende part bør behandles i elektroniske kommunikationsnet med henblik på alarmtjenester, der er udbygget med opkaldslokalisering (
EFT L 189, s. 49
), har følgende ordlyd:
»En effektiv indførelse af alarmtjenester med opkaldslokalisering forudsætter, at udbydere af offentlige telefonnet eller -tjenester stedfæster den kaldende part og automatisk overfører de relevante lokaliseringsdata til enhver relevant alarmcentral, der er i stand til at modtage og udnytte de overførte lokaliseringsdata.«
Punkt 4 og 13 i henstilling 2003/558 lyder som følger:
»4.
For hvert alarmopkald til det fælleseuropæiske alarmnummer 112 bør operatører af offentlige telefonnet automatisk ved netinitiering overføre de bedste foreliggende lokaliseringsdata for den kaldende part til alarmcentralerne [den såkaldte »push«-metode] i det omfang det er teknisk muligt. I den mellemliggende periode frem til afslutningen af den i punkt 13 nævnte undersøgelse kan det accepteres, at operatører kun stiller lokaliseringsoplysninger til rådighed efter anmodning [den såkaldte »pull«-metode].
[…]
13.
Medlemsstaterne bør forlange af deres nationale myndigheder, at de aflægger rapport til Kommissionen om situationen vedrørende gennemførelsen af E112 ved udgangen af 2004, så Kommissionen kan foretage en undersøgelse under hensyntagen til nye krav fra alarmcentraler og udrykningstjenester og til udviklingen i de tekniske muligheder for lokalisering.«
Nationale bestemmelser
Forsyningspligtdirektivets artikel 26, stk. 3, er blevet gennemført i litauisk ret ved artikel 65, stk. 4, i lov nr. IX-2135 om elektronisk kommunikation (Elektroninių ryšių įstatymas Nr. IX-2135) af 15. april 2004 (Žin., 2004, Nr. 69-2382, herefter »lov om elektronisk kommunikation«), som trådte i kraft den 1. maj 2004, og som bestemmer:
»Udbydere af offentlige kommunikationsnet og offentligt tilgængelige elektroniske kommunikationstjenester skal uden samtykke fra abonnenten eller brugeren af elektroniske kommunikationstjenester stille lokaliseringsoplysninger (samt oplysninger om flow) til rådighed for de organer, som har til opgave at behandle nødopkald, herunder domstolene, ambulancetjenesterne, brandvæsenet samt andre alarmtjenester, for at disse organer kan besvare opkald fra abonnenter eller brugere af elektroniske kommunikationstjenester og træffe de nødvendige foranstaltninger. […]«
Den 1. september 2007 trådte lov nr. X-1092 af 12. april 2007 (Žin., 2007, Nr. 46-1723) om ændring af artikel 65 i lov om elektronisk kommunikation i kraft. Den nævnte artikel 65, som ændret, bestemmer i stk. 4, at udbydere af offentlige kommunikationsnet og offentligt tilgængelige elektroniske kommunikationstjenester har pligt til gratis at stille lokaliseringsoplysninger om den kaldende part til rådighed for det fælles center for alarmtjenester, og at udgifterne vedrørende erhvervelse, installering (tilpasning), renovering af og funktionsdygtighed ved det udstyr, som er nødvendigt med henblik herpå, vil blive tilbagebetalt via offentlige midler.
Foruden lov om elektronisk kommunikation har Republikken Litauen vedtaget flere love om gennemførelse af forsyningspligtdirektivets artikel 26, stk. 3. Heriblandt findes:
—
lov nr. IX-2246 om det fælles center for alarmtjenester (Bendrojo pagalbos centro įstatymas Nr. IX-2246) af 25. maj 2004 (Žin., 2004, Nr. 90-3306)
—
resolution nr. 1500 fra Republikken Litauens regering om oprettelse af det fælles center for alarmtjenester og om fremgangsmåden ved indførelse af det fælles alarmnummer 112 samt om godkendelse af en plan for dets gennemførelse (Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas Nr. 1500 dėl Bendrojo pagalbos centro įsteigimo ir vieno skubaus iškvietimo telefono numerio 112 įvedimo strategijos, jos įgyvendinimo plano patvirtinimo), af 25. september 2002 (Žin., 2002, Nr. 95-4114), og
—
bekendtgørelse nr. 1V-389 fra direktøren for kommunikationstilsynsmyndigheden om godkendelse af proceduren og fremgangsmåden for transmission af opkald fra abonnenter og/eller brugere af kommunikationstjenester til numre hos det fælles center for alarmtjenester og/eller alarmtjenesterne [Ryšių reguliavimo tarnybos direktoriaus įsakymas Nr. 1V-389 dėl abonentų ir(ar) paslaugų gavėjų skambučių siuntimo į Bendrojo pagalbos centro ir(ar) pagalbos tarnybų numerius tvarkos ir sąlygų aprašo patvirtinimo] af 21. april 2005 (Žin., 2005, Nr. 55-1918).
Den administrative procedure
Ved åbningsskrivelse af 10. april 2006 gav Kommissionen over for Republikken Litauen udtryk for dens betænkeligheder med hensyn til en ukorrekt anvendelse af forsyningspligtdirektivets artikel 26, stk. 3. Betænkelighederne bundede i det forhold, at der ved nødopkald til det fælleseuropæiske alarmnummer »112« fra en mobiltelefon ikke blev stillet lokaliseringsoplysninger om den kaldende part til rådighed for alarmtjenesterne.
De litauiske myndigheder bekræftede i deres svar fremsendt den 11. juli 2006, at det forholdt sig således, og forklarede, at det ikke var alle udbydere af offentlige kommunikationsnet og offentligt tilgængelige elektroniske kommunikationstjenester, som rådede over de nødvendige tekniske installationer til dette formål, og at myndighederne ikke var nået til enighed med de nævnte udbydere med hensyn til fastlæggelsen af, hvem der skal bære omkostningerne i forbindelse med lokaliseringen af den kaldende part. Den litauiske regering tilsendte den 25. september 2006 Kommissionen nyere oplysninger og angav de foranstaltninger, som var planlagt med henblik på at sikre gennemførelsen af forsyningspligtdirektivets artikel 26, stk. 3.
Kommissionen fremsendte den 18. oktober 2006 en begrundet udtalelse, hvori den fastslog, at Republikken Litauen ikke var i stand til i praksis at sikre, at der ved nødopkald fra mobiltelefoner til det fælleseuropæiske alarmnummer »112« stilles lokaliseringsoplysninger om den kaldende part til rådighed, og at den dermed ikke havde opfyldt sine forpligtelser i henhold til forsyningspligtdirektivets artikel 26, stk. 3. Kommissionen opfordrede samtidigt denne medlemsstat til at træffe de nødvendige foranstaltninger med henblik på at efterkomme den begrundede udtalelse inden for en frist på to måneder regnet fra modtagelsen heraf.
I sit svar af 12. januar 2007 henviste Republikken Litauen til, at et lovforslag om ændring af artikel 65 i lov om elektronisk kommunikation var blevet forelagt det litauiske parlament, og at dette lovforslag indeholdt bestemmelser om, at udgifterne i forbindelse med videregivelse af lokaliseringsoplysninger vedrørende den kaldende part, som var blevet betalt af udbyderne af offentlige mobiltelefonnettjenester, skulle betales via det offentlige budget. Som bilag til denne skrivelse var vedlagt en aftale indgået den 4. december 2006 mellem det fælles center for alarmtjenester og mobiltelefonoperatørerne.
Da Kommissionen var af den opfattelse, at situationen stadig var utilfredsstillende, anlagde den det foreliggende søgsmål.
Om søgsmålet
Formaliteten
Parternes argumenter
Republikken Litauen har gjort gældende, at søgsmålet må afvises med den begrundelse, at de klagepunkter, som er indeholdt i den begrundede udtalelse, indholdsmæssigt adskiller sig fra de klagepunkter, som fremgår af stævningen. Mens grundene i den begrundede udtalelse har fremhævet det forhold, at hvad angår opkald til nummer »112« fra en mobiltelefon videregives lokaliseringsoplysninger vedrørende den kaldende part i Litauen ikke efter »pull«-metoden, er det i stævningen anført, at der er en forpligtelse til at anvende »push«-metoden.
Kommissionen har i replikken anført, at den begrundede udtalelse og stævningen nævner de to metoder — »push«- og »pull«-metoden — som fremgår af henstilling 2003/558, og at Republikken Litauen selv kan vælge, hvilken af disse metoder der skal anvendes for at gennemføre forsyningspligtdirektivets artikel 26, stk. 3.
Republikken Litauen har i duplikken anført, at Kommissionen først i replikken har klarlagt sit nye standpunkt, hvorefter medlemsstaterne ikke alene kan, men skal træffe de mest enkle tekniske foranstaltninger for at sikre, at den kaldende part lokaliseres, dvs. anvende »pull«-metoden. Eftersom Kommissionens standpunkt forblev upræcist frem til dette tidspunkt, overholder de af Kommissionen fremførte klagepunkter ikke kravet om en præcis formulering af traktatbrudssøgsmålets genstand.
Domstolens bemærkninger
Det bemærkes, at ifølge fast praksis har den administrative procedure til formål at give den berørte medlemsstat lejlighed til dels at opfylde sine fællesskabsretlige forpligtelser, dels at tage virkningsfuldt til genmæle over for Kommissionens klagepunkter (jf. navnlig dom af 7.9.2006, sag
C-484/04, Kommissionen mod Det Forenede Kongerige, Sml. I, s. 7471
, præmis 24 og den deri nævnte retspraksis).
En forskriftsmæssig administrativ procedure udgør en med EF-traktaten tilsigtet væsentlig garanti, ikke blot med henblik på at beskytte den pågældende medlemsstats rettigheder, men også med henblik på at sikre, at en eventuel efterfølgende retssag har en klart afgrænset tvist som genstand (jf. dom af 15.2.2007, sag
C-34/04, Kommissionen mod Nederlandene, Sml. I, s. 1387
, præmis 49 og den deri nævnte retspraksis).
Heraf følger for det første, at genstanden for et søgsmål, som anlægges i henhold til artikel 226 EF, fastlægges i den administrative procedure, som er hjemlet ved denne bestemmelse. Dermed skal søgsmålet støttes på de samme grunde og anbringender som den begrundede udtalelse (jf. dom af 20.6.2002, sag
C-287/00, Kommissionen mod Tyskland, Sml. I, s. 5811
, præmis 18, og af 9.2.2006, sag
C-305/03, Kommissionen mod Det Forenede Kongerige, Sml. I, s. 1213
, præmis 22).
For det andet skal den begrundede udtalelse indeholde en sammenhængende og detaljeret redegørelse for grundene til, at den pågældende medlemsstat efter Kommissionens opfattelse har tilsidesat en af de forpligtelser, der påhviler den i medfør af fællesskabsretten (jf. dommen i sagen Kommissionen mod Tyskland, præmis 19, og dommen af 7.9.2006 i sagen Kommissionen mod Det Forenede Kongerige, præmis 26).
I den foreliggende sag bemærkes, at det klagepunkt, som er blevet fremført over for Republikken Litauen, er forblevet uændret under hele forløbet af den administrative procedure og søgsmålet. Kommissionen har således såvel under den administrative procedure som for Domstolen foreholdt denne medlemsstat at have undladt at opfylde sine forpligtelser i henhold til forsyningspligtdirektivets artikel 26, stk. 3, idet den ikke, i det omfang det er teknisk muligt, har sikret, at der for samtlige opkald til det fælles europæiske alarmnummer »112« stilles lokaliseringsoplysninger om den kaldende part til rådighed for beredskabsinstanserne.
Hvad angår det konkrete indhold af og begrundelsen for dette klagepunkt har Kommissionen i åbningsskrivelsen og den begrundede udtalelse anført, at det var teknisk muligt for udbydere af fastnet- og mobiltelefoni i Litauen at stille disse oplysninger til rådighed i det mindste efter »pull«-metoden, som omhandlet i henstilling 2003/558. Kommissionen har imidlertid herved på ingen måde pålagt Republikken Litauen at anvende denne metode, men har begrænset sig til at uddybe, at forpligtelsen i forsyningspligtdirektivets artikel 26, stk. 3, efter dens opfattelse må finde anvendelse i det foreliggende tilfælde, eftersom den opfylder betingelsen om, at det skal være teknisk muligt at opfylde denne forpligtelse som omhandlet i denne bestemmelse.
I modsætning til hvad Republikken Litauen har anført, har Kommissionen heller ikke under sagen for Domstolen bekræftet, at medlemsstaterne har pligt til at iværksætte en specifik metode med henblik på at opfylde forsyningspligtdirektivets artikel 26, stk. 3. Stævningen og replikken henviser således på samme måde som åbningsskrivelsen og den begrundede udtalelse alene til punkt 4 i henstilling 2003/558 uden at opstille noget krav om, at den ene eller anden metode, som er nævnt, herved skal finde anvendelse.
Kommissionen har således navnlig i replikken anført, ikke at Republikken Litauen skal anvende »pull«-metoden, men at denne medlemsstat har pligt til at anvende de mest enkle tekniske foranstaltninger for at sikre, at lokaliseringsoplysninger om den kaldende part fra den dato, som er fastsat i tiltrædelsesakten, rent faktisk videregives. Dette standpunkt svarer imidlertid helt til det standpunkt, som Kommissionen har givet udtryk for under den administrative procedure.
Det følger af de foregående betragtninger, at Republikken Litauens afvisningspåstand ikke skal tages til følge.
Om realiteten
Parternes argumenter
Det er Kommissionens opfattelse, at det er teknisk muligt for litauiske udbydere af offentlige mobiltelefonnet at give lokaliseringsoplysninger om den kaldende part, når denne foretager et opkald til »112« fra en mobiltelefon. Det fremgår således af de oplysninger, som den sagsøgte medlemsstat selv har fremlagt, at mobiltelefonnettene i Litauen ikke frembyder specifikke karakteristika, som fra et teknisk synspunkt skulle være til hinder for en videregivelse af disse oplysninger.
Aftalen om lokalisering af den kaldende part indgået den 4. december 2006 mellem det fælles center for alarmtjenester og udbyderne af offentlige mobiltelefonnettjenester kan navnlig tages til udtryk for, at det er teknisk muligt at videregive de nævnte oplysninger, men at det kan være nødvendigt med yderligere investeringer. Manglende investeringer og forsinkelse med hensyn til erhvervelse af de nødvendige installationer med henblik herpå kan imidlertid ikke sidestilles med, at det ikke er teknisk muligt som omhandlet i forsyningspligtdirektivets artikel 26, stk. 3.
Kommissionen har i replikken anført, at punkt 4 i henstilling 2003/558, hvortil Kommissionen har henvist i stævningen, ikke, henset til, at henstillingen ikke er bindende, forpligter medlemsstaterne til at anvende »push«-metoden frem for »pull«-metoden ved videregivelse af lokaliseringsoplysninger om den kaldende part. Selv om det står Republikken Litauen frit at vælge, hvilken metode den vil anvende, er den imidlertid i medfør af forsyningspligtdirektivets artikel 26, stk. 3, forpligtet til at indføre de mindst komplicerede tekniske foranstaltninger med henblik på at sikre, at udbyderne af offentlige telefonnet og mobiltelefonnet giver disse oplysninger fra den dato, som er fastsat i tiltrædelsesakten.
Republikken Litauen har gjort gældende, at Kommissionens klagepunkt er ubegrundet alene af den grund, at det ikke er formuleret korrekt. Henset til, at denne medlemsstat har vedtaget alle de mulige juridiske, tekniske og organisatoriske foranstaltninger med henblik på at opfylde forpligtelserne i forsyningspligtdirektivets artikel 26, stk. 3, burde Kommissionens påstande være blevet formuleret således, at det påståede traktatbrud består i, at Republikken Litauen ikke har sørget for, at de virksomheder, som driver offentlige telefonnet, stiller lokaliseringsoplysninger om den kaldende part til rådighed for beredskabsinstanserne.
Hvad angår spørgsmålet, om det er teknisk muligt, har Republikken Litauen anført, at det fælles center for alarmtjenester råder over de tekniske midler til at modtage lokaliseringsoplysninger om en person, som foretager et opkald til nummer »112«. Imidlertid råder udbyderne af offentlige mobiltelefonnet i Litauen ikke altid over de tekniske midler til at give disse oplysninger.
Denne medlemsstat har præciseret, at en tilpasning af »pull«-metoden, som anvendes af visse udbydere til kommercielle formål, ville have været meget enklere, sammenlignet med en overgang til et system baseret på »push«-metoden. Samtidigt med at det blev besluttet at anvende sidstnævnte mere moderne metode, blev det imidlertid ikke tilladt at foretage supplerende investeringer med henblik på at tilpasse »pull«-metoden til behovet for at kunne lokalisere opkaldene til nummer »112«.
Republikken Litauen har herved understreget, at de tekniske midler, som er nødvendige for at kunne videregive de pågældende oplysninger, i vid udstrækning er forskellige, alt afhængig af, om »pull« eller »push«-metoden anvendes, og at de to metoder nødvendiggør investeringer og en vis forberedelsestid. Det er nødvendigt at tage hensyn til dette forhold, som er forbundet med spørgsmålet, om det er teknisk muligt, i forbindelse med bedømmelsen af årsagerne til, at de litauiske udbydere af mobiltelefoni ikke er klar til at videregive oplysningerne til alarmtjenesterne.
Desuden bør der tages hensyn til den usikkerhed, som henstilling 2003/558 giver anledning til, for så vidt angår den måde, hvorpå forpligtelserne i henhold til forsyningspligtdirektivets artikel 26, stk. 3, skal gennemføres, og den frist, som skal overholdes i forbindelse hermed. Der kan således ikke være tale om et traktatbrud, medmindre det vides, hvilken metode der kan og skal anvendes, og fra hvilken dato. Det er Republikken Litauens opfattelse, at hvis det lige fra begyndelsen klart var blevet fastslået, at medlemsstaterne frit kunne anvende »pull«-metoden, som fra et teknisk synspunkt er enklere, ville den have kunnet anvende denne mulighed, hvilket ville have sparet betydelig tid.
Desuden må punkt 4 og 13 i henstilling 2003/558 fortolkes således, at de betyder, at formålene med forsyningspligtdirektivet ikke kan opnås på effektiv vis ved hjælp af »pull«-metoden, og at det derfor er nødvendigt at indføre »push«-metoden i videst muligt omfang. Eftersom det er nødvendigt med mere tid for at gennemføre sidstnævnte metode, burde Kommissionen have fastsat en supplerende frist i henstillingen.
Domstolens bemærkninger
Det bemærkes, at det påhviler medlemsstaterne i medfør af forsyningspligtdirektivets artikel 26, stk. 3, at sørge for, at udbydere af offentlige telefonnet, i det omfang det er teknisk muligt, stiller lokaliseringsoplysninger vedrørende den kaldende part til rådighed for beredskabsinstanserne for alle opkald til det fælleseuropæiske alarmnummer »112«.
Som det fremgår af betragtning 36 til forsyningspligtdirektivet, tilsigter nævnte artikel 26, stk. 3, at øge sikkerheden og bedre beskytte brugerne af »112«-tjenesterne og hjælpe alarmtjenesterne med at udføre deres opgaver.
Det fremgår af ordlyden og formålet med den nævnte bestemmelse, at den pålægger medlemsstaterne, forudsat at det er teknisk muligt, en resultatforpligtelse, som ikke er begrænset til at indføre hensigtsmæssige regler, men som også opstiller krav om, at lokaliseringsoplysningerne for alle, der foretager et opkald til »112«, rent faktisk videregives til alarmtjenesterne.
Republikken Litauen har i den foreliggende sag ikke bestridt, at disse oplysninger ved udløbet af den i den begrundede udtalelse fastsatte frist ikke var blevet videregivet ved opkald fra en mobiltelefon.
Hvad for det første angår denne medlemsstats argument, hvorefter Kommissionens klagepunkt ikke er korrekt formuleret, eftersom Republikken Litauen har vedtaget alle de juridiske, tekniske og organisatoriske foranstaltninger, som er nødvendige for at gennemføre forsyningspligtdirektivets artikel 26, stk. 3, kan dette ikke tiltrædes. Det fremgår således med tydelighed af formuleringen af samt begrundelsen for dette klagepunkt, at Kommissionen ikke foreholder Republikken Litauen ikke at have gennemført den nævnte bestemmelse korrekt eller ikke i tilstrækkelig grad at have gennemført den nævnte bestemmelse, men derimod for ikke at være i stand til at sikre i praksis, at de pågældende oplysninger rent faktisk stilles til rådighed for alarmtjenesterne.
Hvad for det andet angår betingelsen om, at det skal være teknisk muligt, som er forbundet med den forpligtelse, som pålægges medlemsstaterne ved forsyningspligtdirektivets artikel 26, stk. 3, bemærkes, at ifølge de af Republikken Litauen fremlagte oplysninger skyldes den manglende tilrådighedsstillelse af lokaliseringsoplysninger for opkald fra offentlige mobiltelefonnet, at udbyderne af disse telefonnet ikke råder over de nødvendige tekniske installationer, som kræver omfattende investeringer.
Det er i denne forbindelse blevet gjort gældende, at lovgiver efter en oprindelig uoverensstemmelse mellem disse udbydere og de litauiske myndigheder angående spørgsmålet om, hvem der skulle betale udgifterne til disse investeringer, har ændret artikel 65, stk. 4, i lov om elektronisk kommunikation med virkning fra den 1. september 2007. Artikel 65, stk. 4, bestemmer nu, at udbyderne gratis skal give de pågældende oplysninger til det fælles center for alarmtjenester, og at udgifterne vedrørende erhvervelse, installering (tilpasning), renovering af og funktionsdygtighed ved det udstyr, som er nødvendigt med henblik herpå, skal tilbagebetales via offentlige midler.
Det følger heraf, og uden at det er nødvendigt at gennemgå den aftale om lokalisering af den kaldende part, som blev indgået den 4. december 2006 mellem det fælles center for alarmtjenester og udbyderne af offentlige mobiltefonnettjenester, og hvis fortolkning parterne ikke er enige om, at den manglende videregivelse af lokaliseringsoplysninger vedrørende opkald fra disse telefonnet ikke skyldes disse telefonnets tekniske karakteristika, som objektivt ville kunne hindre videregivelsen af de nævnte oplysninger, men derimod, at der ikke er blevet foretaget de fornødne investeringer med henblik på erhvervelse eller tilpasning af de installationer, som muliggør denne videregivelse.
Som Kommissionen med rette har anført, kan en manglende erhvervelse eller tilpasning af de nødvendige installationer ikke sidestilles med, at det ikke er teknisk muligt som omhandlet i forsyningspligtdirektivets artikel 26, stk. 3.
Hvad afslutningsvis angår de af Republikken Litauen fremførte argumenter med hensyn til den metode, som skal anvendes til at videregive lokaliseringsoplysningerne om den, som foretager et opkald til »112«, bemærkes, at forsyningspligtdirektivets artikel 26, stk. 3 ikke indeholder noget holdepunkt herfor og derfor giver medlemsstaterne et valg med hensyn til måden, hvorpå de konkret vil sikre videregivelsen af disse oplysninger.
Henstilling 2003/558 henviser i punkt 4 til to metoder. Den første metode, som benævnes »push«-metoden, består i, at udbyderne af offentlige telefonnet automatisk videregiver de nævnte oplysninger, mens disse oplysninger efter den anden metode, som benævnes »pull«-metoden, kun stilles til rådighed efter anmodning fra alarmcentralerne.
Selv om det fremgår af ordlyden af punkt 4 samt af tiende betragtning til henstilling 2003/558, at Kommissionen vurderer, at anvendelsen af den førstnævnte metode er mest effektiv, og anbefaler medlemsstaterne at pålægge udbyderne af offentlige telefonnet på deres område at anvende denne metode i det mindste efter en overgangsperiode, er det på den anden side også klart, at den nævnte henstilling, henset til, at den ikke er bindende, ikke kan pålægge medlemsstaterne at anvende en bestemt metode med henblik på at gennemføre forsyningspligtdirektivets artikel 26, stk. 3.
At henstilling 2003/558 ikke er bindende, følger ikke blot af artikel 249, stk. 5, EF, men bekræftes også udtrykkeligt i artikel 19 i det rammedirektiv, i medfør af hvilket den nævnte henstilling er blevet vedtaget. Det fremgår således tydeligt af artikel 19, stk. 1, at de nationale tilsynsmyndigheder kan vælge ikke at følge en henstilling, der er vedtaget af Kommissionen i medfør af sidstnævnte bestemmelse, forudsat at den informerer Kommissionen herom og oplyser Kommissionen om begrundelsen for dens standpunkt.
Selv om medlemsstaterne således frit kan vælge, hvilken metode udbyderne af offentlige telefonnet skal anvende med henblik på videregivelse af lokaliseringsopysninger vedrørende personer, der foretager opkald til nummer »112«, er de imidlertid bundet af kravet om den klare og præcise resultatforpligtelse, som er fastsat i forsyningspligtdirektivets artikel 26, stk. 3, der pålægger dem at sikre, at oplysningerne rent faktisk stilles til rådighed for alarmtjenesterne.
Særligt kan en medlemsstat ikke begrunde en eventuel forsinkelse med hensyn til en gennemførelse af denne forpligtelse med, at den har besluttet at anvende »push«-metoden, som er baseret på en automatisk videregivelse af lokaliseringsoplysningerne om den kaldende part.
Det bemærkes herved, at i modsætning til hvad Republikken Litauen har gjort gældende, giver henstilling 2003/558 ikke de medlemsstater, som har valgt at anvende »push«-metoden, en supplerende frist. Ikke blot har Kommissionen ikke kompetence til med gyldighed at kunne forlænge den bindende frist, som er pålagt medlemsstaterne for at efterkomme forsyningspligtdirektivets artikel 26, stk. 3, men det fremgår desuden af ordlyden af punkt 4 i denne henstilling, at denne på ingen måde tilsigter at fravige kravet om overholdelse af denne frist. Selv om punkt 4 således kun nævner muligheden for at fastsætte bestemmelser om anvendelsen af »push«-metoden efter en overgangsperiode, fremgår det samtidigt af punkt 4, at lokaliseringsoplysningerne i løbet af denne periode i det mindste skal gives efter anmodning fra alarmtjenesterne, dvs. »pull«-metoden.
Hvad endelig angår den påståede usikkerhed med hensyn til den metode og den frist, som skal anvendes ved gennemførelse af forpligtelsen i forsyningspligtdirektivets artikel 26, stk. 3, bemærkes, at denne bestemmelse såvel som henstilling 2003/558 i denne forbindelse ikke rejser nogen objektiv tvivl. Under disse omstændigheder og navnlig henset til, at Republikken Litauen selv i svarskriftet har anført, at henstilling 2003/558 ikke er bindende for medlemsstaterne, kan den ikke med føje gøre gældende, at dens forsinkelse med hensyn til den faktiske gennemførelse af forsyningspligtdirektivets artikel 26, stk. 3, er begrundet i en misforståelse af dens forpligtelser.
I betragtning af det foregående skal det konstateres, at Republikken Litauen har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til forsyningspligtdirektivets artikel 26, stk. 3, idet den ikke i praksis, i det omfang det er teknisk muligt, har sikret, at lokaliseringsoplysninger om den kaldende part stilles til rådighed for beredskabsinstanserne ved alle opkald via offentlige telefonnet til det fælleseuropæiske alarmnummer »112«.
Sagens omkostninger
Ifølge procesreglementets artikel 69, stk. 2, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Da Kommissionen har nedlagt påstand om, at Republik Litauen tilpligtes at betale sagens omkostninger, og Republikken Litauen har tabt sagen, bør det pålægges Republikken Litauen at betale sagens omkostninger.

På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer Domstolen (Anden Afdeling):

1)
Republikken Litauen har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 26, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/22/EF af 7. marts 2002 om forsyningspligt og brugerrettigheder i forbindelse med elektroniske kommunikationsnet og -tjenester (forsyningspligtdirektivet), idet den ikke i praksis, i det omfang det er teknisk muligt, har sikret, at lokaliseringsoplysninger om den kaldende part stilles til rådighed for beredskabsinstanserne ved alle opkald via offentlige telefonnet til det fælleseuropæiske alarmnummer »112«.

2)
Republikken Litauen betaler sagens omkostninger.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: litauisk.