CELEX: 61994TJ0334
Konkurence
EK līguma 85. panta 1. punkts
Vienota pārkāpuma jēdziens
Informācijas apmaiņa
Rīkojums
Naudas sods
Summas noteikšana
Aprēķināšanas metode
Pamatojums
Atbildību mīkstinoši apstākļi

Prāvas rašanās fakti
Šī lieta attiecas uz Komisijas 1994. gada 13. jūlija Lēmumu 94/601/EK par EK līguma 85. panta piemērošanu (IV/C/33.833 – Kartons)
(OV L 243, 1. lpp.), kas pirms publicēšanas grozīts ar Komisijas 1994. gada 26. jūlija Lēmumu (C(94) 2135 galīgā versija)
(turpmāk tekstā − “Lēmums”). Ar šo Lēmumu 19 ražotājiem, kas Kopienā piegādā kartonu, tika uzlikti naudas sodi par Līguma
85. panta 1. punkta pārkāpumiem.
Ražojums, kas ir Lēmuma pamatā, ir kartons. Lēmumā minēti trīs kartona veidi, ko atkarībā no kvalitātes apzīmē ar “GC”, “GD”
un “SBS”.

GD
kvalitātes kartons (turpmāk tekstā − “
GD
kartons”) ir no iekšpuses pelēks kartons (pārstrādāts papīrs), ko parasti izmanto nepārtikas produktu iesaiņošanai.

GC
kvalitātes kartons (turpmāk tekstā − “
GC
kartons”) ir kartons, kam ir balta ārējā kārta un ko parasti izmanto pārtikas produktu iesaiņošanai.
GC
kartonam ir augstāka kvalitāte nekā
GD
kartonam. Laikposmā, uz ko attiecas Lēmums, šiem ražojumiem parasti bija apmēram 30 % liela cenas starpība. Augstākas kvalitātes
GC
kartons tiek nedaudz izmantots arī grafiskiem mērķiem.

SBS
ir abreviatūra, ko izmanto, lai apzīmētu pilnīgi baltu kartonu (turpmāk tekstā – “
SBS
kartons”). Šis kartons ir ražojums, kura cena ir par apmēram 20 % augstāka nekā
GC
kartonam. To izmanto pārtikas, kosmētiskas preču, medikamentu un cigarešu iesaiņošanai, taču tas galvenokārt paredzēts grafiskiem
mērķiem.
Ar 1990. gada 22. novembra vēstuli Britu Poligrāfijas rūpniecības federācija [
British Printing Industries Federation
], nozares organizācija, kas pārstāv lielāko daļu Lielbritānijas apdrukāta kartona ražotāju (turpmāk tekstā – “
BPIF
”), iesniedza Komisijai neoficiālu sūdzību. Tā norādīja, ka ražotāji, kas piegādā kartonu Apvienotajā Karalistē, ir vairākas
reizes vienlaicīgi un vienādi paaugstinājuši cenas, un pieprasīja, lai Komisija pārbauda, vai nav noticis Kopienas konkurences
noteikumu pārkāpums. Lai savu iniciatīvu darītu zināmu,
BPIF
publicēja preses paziņojumu. Šī paziņojuma saturu nozares specializētie preses izdevumi izplatīja 1990. gada decembrī.
1990. gada 12. decembrī arī Francijas Kartona ražotāju federācija [
Fédération française du cartonnage
] iesniedza Komisijai neoficiālu sūdzību, kurā tā attiecībā uz Francijas kartona tirgu pauda novērojumus, kas bija līdzīgi
tiem, kuri minēti
BPIF
iesniegtajā sūdzībā.
1991. gada 23. un 24. aprīlī Komisijas pārstāvji, rīkojoties saskaņā ar 14. panta 3. punktu Padomes 1962. gada 6. februāra
Regulā Nr. 17 (Pirmā regula par Līguma 85. un 86. panta īstenošanu) (OV 1962, 13, 204. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 17”),
bez iepriekšēja brīdinājuma veica vienlaicīgas pārbaudes vairākos kartona nozares uzņēmumos un profesionālās apvienībās.
Pēc šīm pārbaudēm Komisija visām personām, uz ko attiecās Lēmums, nosūtīja informācijas un dokumentu pieprasījumus saskaņā
ar 11. pantu Regulā Nr. 17.
Pierādījumi, kas tika iegūti ar minētajām pārbaudēm un informācijas un dokumentu pieprasījumiem, lika Komisijai konstatēt,
ka attiecīgie uzņēmumi no 1986. gada vidus līdz vismaz 1991. gada aprīlim (vairākumā gadījumu) bija piedalījušies Līguma 85. panta
1. punkta pārkāpumā.
Tāpēc tā nolēma sākt procedūru saskaņā ar Līguma 85. pantu. Ar 1992. gada 21. decembra vēstuli tā katram no iesaistītajiem
uzņēmumiem nosūtīja paziņojumu par iebildumiem. Visi uzņēmumi, kam tie tika nosūtīti, uz tiem rakstiski atbildēja. Deviņi
uzņēmumi pieprasīja, lai tos uzklausa mutiski. Viņu uzklausīšana notika no 1993. gada 7. līdz 9. jūnijam.
Procedūras beigās Komisija pieņēma lēmumu, kurā bija šādi panti:
“Pirmais pants
Buchmann GmbH
,
Cascades SA
,
Enso-Gutzeit Oy
,
Europa Carton AG
,
Finnboard – the Finnish Board Mills Association
,
Fiskeby Board AB
,
Gruber & Weber GmbH & Co KG
,
Kartonfabriek De Eendracht NV
(kura tirdzniecības nosaukums ir
BPB de Eendracht NV
),
NV Koninklijke KNP BT NV
(agrāk –
Koninklijke Nederlandse Papierfabrieken NV
),
Laakmann Karton GmbH & Co KG
,
Mo Och Domsjö AB (MoDo)
,
Mayr-Melnhof Gesellschaft mbH
,
Papeteries de Lancey SA
,
Rena Kartonfabrik AS
,
Sarrió SpA
,
SCA Holding Ltd
(agrāk –
Reed Paper & Board (UK)

Ltd
),
Stora Kopparbergs Bergslags AB
,
Enso Española SA
(agrāk –
Tampella Española SA
) un
Moritz J. Weig GmbH & Co KG
ir pārkāpuši EK līguma 85. panta 1. punktu, jo:
–
Buchmann
un
Rena
gadījumā – apmēram no 1988. gada marta līdz vismaz 1990. gada beigām;
–
Enso Española
gadījumā – no 1988. gada marta līdz vismaz 1991. gada aprīļa beigām;
–
Gruber & Weber
gadījumā – no 1988. gada līdz vismaz 1990. gada beigām;
–        pārējos gadījumos – no 1986. gada vidus līdz vismaz 1991. gada aprīlim;
–        bija tādas vienošanās un saskaņotas darbības dalībnieki, saskaņā ar kuru kopš 1986. gada vidus Eiropas Kopienas kartona piegādātāji:
–        regulāri tikās slepenās un institucionalizētās sanāksmēs, lai vienotos par kopēju nozares plānu konkurences ierobežošanai
un lai šo plānu pieņemtu;
–        kopēji vienojās par regulāriem cenu paaugstinājumiem katram ražojuma veidam katras valsts valūtā;
–        plānoja un īstenoja vienlaicīgus un vienādus cenu paaugstinājumus visā Eiropas Kopienā;
–        vienojās uzturēt nemainīgā līmenī galveno ražotāju tirgus daļas, laiku pa laikam veicot izmaiņas;
–        no 1990. gada sākuma arvien biežāk veica saskaņotus pasākumus ražojuma piedāvājuma kontrolei Kopienā, lai nodrošinātu iepriekš
minēto saskaņoto cenu paaugstinājumu īstenošanu;
–        veica komerciālas informācijas apmaiņu par piegādēm, cenām, ražošanas apturēšanu, saņemtajiem pasūtījumiem un iekārtu izmantošanas
līmeni, lai atbalstītu iepriekš minētos pasākumus.
[..]
3. pants
Par pārkāpumiem, kas konstatēti 1. pantā, šādiem uzņēmumiem tiek uzlikti šādi naudas sodi:
[..]
xv)
Sarrió SpA
– naudas sods ECU 15 500 000;
[..].”
Kā izriet no Lēmuma, pārkāpums tika izdarīts organizācijā, ko sauca par “Ražojuma izpētes grupa
Kartons
” (turpmāk tekstā – “RIG Kartons”) un ko veidoja vairākas grupas vai komitejas.
Šajā organizācijā 1986. gada vidū izveidoja “Priekšsēdētāju darba grupu” (turpmāk tekstā – “PDG”), kas apvienoja augsta līmeņa
pārstāvjus no galvenajiem Kopienas kartona ražotājiem (apmēram astoņus).
PDG it īpaši nodarbojās ar apspriedēm un sadarbību attiecībā uz tirgu, tirgus daļām, cenām un jaudām. Tieši tā pieņēma vispārējus
lēmumus, kas attiecās uz grafikiem un cenu paaugstinājumu līmeņiem un ko īstenoja ražotāji.
PDG sniedza pārskatus “Priekšsēdētāju konferencei” (turpmāk tekstā – “PK”), kurā piedalījās (regulāri vai epizodiski) gandrīz
visi iesaistīto uzņēmumu rīkotājdirektori. Izskatāmajā periodā PK sanāca divas reizes gadā.
1987. gada beigās tika izveidota “Apvienotā tirdzniecības komiteja” (turpmāk tekstā – “ATK”). Tās galvenais uzdevums bija,
pirmkārt, noteikt, vai cenu paaugstinājumus varēja īstenot un – apstiprinošas atbildes gadījumā – kā to izdarīt, un, otrkārt,
attiecībā uz katru valsti un galvenajiem klientiem izstrādāt PDG noteikto cenu iniciatīvu īstenošanas kārtību, lai Eiropā
izveidotu vienādu cenu sistēmu.
Visbeidzot, Ekonomikas komiteja apsprieda cenu svārstības valstu tirgos un saņemtos pasūtījumus un sniedza ziņojumu par saviem
secinājumiem ATK vai līdz 1987. gada beigām – Tirdzniecības komitejai, kas bija ATK priekštece. Ekonomikas komitejas sastāvā
bija lielākās izskatāmo uzņēmumu daļas tirdzniecības direktori, un tā sanāca vairākas reizes gadā.
No Lēmuma arī izriet, ka Komisija uzskatīja, ka RIG Kartons darbība tika atbalstīta ar informācijas apmaiņu, izmantojot fiduciāru
sabiedrību
Fides
, kuras juridiskā adrese ir Cīrihē (Šveice). Kā norādīts Lēmumā, lielākā daļa RIG Kartons locekļu sabiedrībai
Fides
sniedza regulārus ziņojumus par pasūtījumiem, ražošanu, noietu un jaudu izmantošanu. Šie ziņojumi tika apstrādāti
Fides
sistēmā, un apkopotie dati tika nosūtīti dalībniekiem.
Prasītāja
Sarrió SA
(turpmāk tekstā –
Sarrió
) tika izveidota, 1990. gadā apvienojoties lielākā Itālijas ražotāja
Saffa
kartona struktūrvienībai un spāņu ražotājam
Sarrió
(Lēmuma apsvērumu 11. punkts).
Sarrió
1991. gadā iegādājās arī Spānijas ražotāju
Prat Carton
(tas pats punkts).

Sarrió
tika uzskatīta par atbildīgu arī par sabiedrības
Prat Carton
līdzdalību kartelī par visu tās līdzdalības laiku (Lēmuma apsvērumu 154. punkts).

Sarrió
ražo galvenokārt
GD
kartonu, bet izgatavo arī
GC
kartonu.

Process
Ar prasības pieteikumu, kas Tiesas kancelejā iesniegts 1994. gada 14. oktobrī, prasītāja cēla šo prasību.
Sešpadsmit no pārējiem astoņpadsmit uzņēmumiem, kuri tika uzskatīti par atbildīgiem par šo pārkāpumu, arī pārsūdzēja šo Lēmumu
(lietas T‑295/94, T‑301/94, T‑304/94, T‑308/94, T‑309/94, T‑310/94, T‑311/94, T‑317/94, T‑319/94, T‑327/94, T‑337/94, T‑338/94,
T‑347/94, T‑348/94, T‑352/94 un T‑354/94).
Pieteikuma iesniedzēja lietā T‑301/94, sabiedrība
Laakmann Karton GmbH
, atteicās no savas prasības ar vēstuli, kura šīs Tiesas kancelejā iesniegta 1996. gada 10. jūnijā, un lieta tika svītrota
no reģistra ar 1996. gada 18. jūlija rīkojumu (lietā T‑301/94
Laakmann Karton
/Komisija, Krājumā nav publicēts).
Četri Somijas uzņēmumi, nozares grupas
Finnboard
locekļi, kas kā tādi ir solidāri atbildīgi par šai grupai uzliktā naudas soda samaksu, arī pārsūdzēja šo Lēmumu (apvienotās
lietas T‑339/94, T‑340/94, T‑341/94 un T‑342/94).
Visbeidzot, prasību iesniedza arī apvienība
CEPI-Cartonboard
, kas nebija Lēmuma adresāte. Tomēr tā savu prasību atsauca ar vēstuli, kas Tiesas kancelejā tika iesniegta 1997. gada 8. janvārī,
un lieta no Tiesas reģistra tika svītrota ar 1997. gada 6. marta rīkojumu (lietā T‑312/94
CEPI-Cartonbard
/Komisija, Krājumā nav publicēts).
Ar 1997. gada 5. februāra vēstuli Tiesa uzaicināja lietas dalībniekus piedalīties neoficiālā sanāksmē, lai tās varētu darīt
zināmus savus apsvērumus par iespējamo lietu T‑295/94, T‑304/94, T‑308/94, T‑309/94, T‑310/94, T‑311/94, T‑317/94, T‑319/94,
T‑327/94, T‑334/94, T‑337/94, T‑338/94, T‑347/94, T‑348/94, T‑352/94 un T‑354/94 apvienošanu mutvārdu procesā. Šajā sanāksmē,
kas notika 1997. gada 29. aprīlī, lietas dalībnieki piekrita šādai apvienošanai.
Ar 1997. gada 4. jūnija rīkojumu Tiesas trešās palātas paplašinātā sastāvā priekšsēdētājs, pamatojoties uz iepriekš minēto
lietu savstarpējo saistību, saskaņā ar Tiesas Reglamenta 50. pantu tās apvienoja vienā lietā attiecībā uz mutvārdu procesu
un apmierināja lūgumu par konfidencialitātes ievērošanu, ko iesniedza pieteikuma iesniedzēja šajā lietā.
Ar 1997. gada 20. jūnija rīkojumu priekšsēdētājs apmierināja lūgumu par konfidencialitātes ievērošanu, ko attiecībā uz kādu
dokumentu, kurš tika uzrādīts, atbildot uz Tiesas rakstveida jautājumu, iesniedza pieteikuma iesniedzēja lietā 337/94.
Pēc tiesneša referenta ziņojuma Tiesa (trešā palāta paplašinātā sastāvā) nolēma sākt mutvārdu procesu un veica procesa organizatoriskos
pasākumus, pieprasot lietas dalībniekiem atbildēt uz dažiem rakstveida jautājumiem un uzrādīt noteiktus dokumentus. Lietas
dalībnieki šīs prasības izpildīja.
To lietas dalībnieku, uz kuriem attiecas 28. punktā minētās lietas, apsvērumi un atbildes uz Tiesas jautājumiem tika uzklausītas
tiesas sēdē, kas notika no 1997. gada 25. jūnija līdz 8. jūlijam.

Lietas dalībnieku prasījumi
Prasītāja prasa, lai Tiesa:
–        atceļ Lēmumu;
–        pakārtoti – atceļ, pirmkārt, Lēmuma 2. punktu un, otrkārt, tā 3. punktu, ciktāl šis pēdējais noteikums uzliek pieteikuma iesniedzējai
naudas sodu ECU 15 500 000 apmērā;
–        tālāk pakārtoti – samazina minētā naudas soda lielumu;
–        piespriež atbildētājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisija prasa, lai Tiesa:
–        noraida prasību;
–        piespriež prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Par prasību atcelt Lēmumu

A – Par pamatu, kas ir balstīts uz procedūru un formas prasībām un kas pamatots ar to, ka pārkāptas tiesības uz aizstāvību

Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja atsaucas uz to, ka pārkāptas tās tiesības uz aizstāvību, jo Komisija kā pierādījumu par pārkāpumu ņēmusi vērā (Lēmuma
apsvērumu 79. punktā) dokumentu, kurš tika atrasts, 1991. gada aprīlī pārbaudot
Finnboard (UK) Ltd
(turpmāk tekstā – “
Finnboard
cenrādis”). Tā norāda, ka šis dokuments tai tika nosūtīts tikai 1994. gada 28. aprīlī, t.i., pēc tam, kad tā bija iesniegusi
atbildi uz paziņojumu par iebildumiem, un pēc uzklausīšanas Komisijā. Šī nepamatotā kavēšanās tai esot atņēmusi iespēju izteikt
savu viedokli par dokumenta īsteno nozīmi, par kontekstu, kādā tas tika izstrādāts, kā arī par secinājumiem, ko Komisija šajā
sakarā bija izdarījusi (Tiesas 1979. gada 13. februāra spriedums lietā 85/76
Hoffmann-La Roche
/Komisija,
Recueil
, 461. lpp.). Turklāt 1994. gada 28. aprīlī veiktā minētā dokumenta nosūtīšana neesot labojusi šī pārkāpuma sekas.
Komisija iebilst, ka attiecīgais dokuments tika nosūtīts
Sarrió
ar vēstuli, kas datēta ar 1994. gada 28. aprīli un kurā dokumenta saturs un secinājumi, ko Komisija šajā sakarā izdarījusi,
tikuši pilnībā izskaidroti. Turklāt, tā kā 1994. gada 28. aprīļa vēstulē pieteikuma iesniedzējai tika dota iespēja rakstveidā
iesniegt jebkādus savus apsvērumus, tā esot varējusi pienācīgā laikā paust savu viedokli par attiecīgā dokumenta pierādījuma
spēku (skat. Pirmās instances tiesas 1991. gada 17. decembra spriedumu lietā T‑4/89
BASF
/Komisija,
Recueil
, II‑1523. lpp., 36. punkts).

Pirmās instances tiesas vērtējums
Komisija ieguva
Finnbord
cenrādi, 1991. gada aprīlī veicot pārbaudes
Finnboard (UK) Ltd
birojos, un to nosūtīja prasītājai ar pavadvēstuli sešpadsmit mēnešus pēc paziņojuma par iebildumiem nosūtīšanas.
Saskaņā ar Pirmās instances tiesas judikatūru no Regulas Nr. 17 19. panta 1. punkta saistībā ar 2. un 4. pantu Komisijas 1963. gada
25. jūlija Regulā Nr. 99/63/EEK par Padomes Regulas Nr. 17 19. panta 1. un 2. punktā paredzēto uzklausīšanu (OV 1963, 127,
2268. lpp.) izriet, ka Komisijai ir jāinformē uzņēmumi un uzņēmumu apvienības par iebildumiem, kas pret tiem celti, un ka
tā savā lēmumā min tikai tos pret uzņēmumiem un uzņēmumu apvienībām celtos iebildumus, par kuriem tiem bijusi dota iespēja
darīt zināmu savu viedokli (1994. gada 23. februāra spriedums apvienotajās lietās T‑39/92 un T‑40/92
CB
un
Europay
/Komisija,
Recueil
, II‑49. lpp., 47. punkts).
Lai procedūrā, kas var novest pie tāda veida sankcijām, kādas tiek izskatītas šajā lietā, tiktu ievērotas tiesības uz aizstāvību,
attiecīgajiem uzņēmumiem un uzņēmumu apvienībām jau administratīvās procedūras stadijā būtu jādod iespēja darīt zināmu savu
viedokli par Komisijas minēto faktu un apstākļu un tās izvirzīto iebildumu patiesumu un nozīmi (iepriekš minētais spriedums
lietā
Hoffmann
-
La Roche
/Komisija, 11. punkts, un Pirmās instances tiesas 1992. gada 18. decembra spriedums apvienotajās lietās T‑10/92, T‑11/92,
T‑12/92 un T‑15/92
Cimenteries CBR
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑2667. lpp., 39. punkts).
Šajā lietā papildus iebildumiem, kas bija norādīti paziņojumā par iebildumiem, nekādi jauni iebildumi, nosūtot minēto dokumentu,
netika izvirzīti. No pavadvēstules
Finnboard
cenrādim skaidri izriet, ka tas ir tikai papildu pierādījums kopējam cenu noteikšanas plānam – iebildumam, kas jau bija pietiekami
plaši izklāstīts paziņojumā par iebildumiem.
Turklāt vēstulē, kas tika nosūtīta ar šo dokumentu, prasītājai skaidri tika dota iespēja administratīvās procedūras stadijā
desmit dienu laikā darīt zināmu savu viedokli par šo pierādījumu. Šādos apstākļos Komisija nav kavējusi pieteikuma iesniedzēju
pienācīgā laikposmā paust savu viedokli par nosūtītā dokumenta pierādījuma spēku (Tiesas spriedums iepriekš minētajā lietā
Hoffmann
-
La Roche
/Komisija, 11. punkts, un 1983. gada 25. oktobra spriedums lietā 107/82
AEG
/Komisija,
Recueil
, 3151. lpp., 27. punkts).
Tādējādi šis prasības pamats ir jānoraida kā nepamatots.

B – Par lietas būtību

Par pamatu, kas ir balstīts uz to, ka darījumu cenu saskaņošana nav notikusi un ka nav ievērots pienākums sniegt pamatojumu

Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja atzīst savu līdzdalību saskaņotās darbībās attiecībā uz izziņotajām cenām, bet apstrīd, ka saskaņotā darbība būtu
skārusi darījumu cenas. Papildus dokumentiem, ko tā iesniedza kopā ar rakstveida paskaidrojumiem un kas pierādot, ka darījumu
cenas nav atbildušas izziņotajām cenām, tā, lai pamatotu savu apgalvojumu, atsaucas uz katra sava klienta sarunu veikšanas
spēju, uz pieprasījuma un ražošanas izmaksu izmaiņām un uz iezīmēm, kas raksturo kartona tirgu, it īpaši paziņojumu par cenu
paaugstinājumiem periodiskumu un tirgus pārredzamības augsto pakāpi.
Tā uzskata, ka Komisija nav skaidri norādījusi, vai tā apgalvo, ka ir pastāvējušas saskaņotas darbības ne tikai attiecībā
uz izziņotajām cenām, bet arī uz darījumu cenām. Pretēji tam, ko apgalvo Komisija, atšķirībai starp šiem diviem saskaņoto
darbību veidiem, ņemot vērā to dažādās sekas, esot liela nozīme (skat. Tiesas 1993. gada 31. marta spriedumu apvienotajās
lietās C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 un no C‑125/85 līdz C‑129/85
Ahlström Osakeyhtiö
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑1307. lpp.). Prasītāja savā replikā apgalvo, ka neskaidrības attiecībā uz saskaņoto darbību priekšmetu vien jau ir pamatojuma
un precizitātes prasības pārkāpums attiecībā uz lēmumiem, ar kuriem tiek konstatēts konkurences normu pārkāpums. Šis pārkāpums
tādējādi nopietni skarot leģitīmās tiesības uz aizstāvību.
Komisija paziņo, ka nesaprot, kā pieteikuma iesniedzēja var vienlaikus apgalvot, ka ir piedalījusies saskaņotās darbībās attiecībā
uz cenu, bet ka piemērotie cenas paaugstinājumi nav bijuši šo saskaņoto darbību rezultāts. Tā pasvītro, ka Lēmumā (it īpaši
tā apsvērumu 72.–102. punktā) ir atsauces gan uz dokumentiem, kas pierāda apspriedes par katru izziņoto paaugstinājumu saistībā
ar karteli, gan uz dokumentiem, ar kuriem katrs ražotājs faktiski paziņoja par attiecīgo paaugstinājumu.
Tālāk tā uzsver, ka atšķirībai starp izziņoto cenu saskaņošanu un darījumu cenu saskaņošanu šajā lietā nav nekādas nozīmes.
Vienošanās, kas tika noslēgta PDG un ATK, attiecās ne tikai uz izziņotajām cenām, bet arī uz lēmumu pieņemšanu par periodiskiem
cenas paaugstinājumiem katram ražojuma veidam un šo paaugstinājumu vienlaicīgu piemērošanu visā Kopienā (skat. dokumentāros
pierādījumus, kas minēti Lēmuma apsvērumu 74.–90., 92. un 94.–96. punktā).
Turklāt, ņemot vērā pierādījumus par vienošanos komitejās, kurās piedalījās prasītāja, nav iespējams apgalvot, ka cenu paziņošana
nebūtu izbeigusi katra uzņēmuma neziņu par savu konkurentu darbību un ka pieteikuma iesniedzēja veica cenu paaugstināšanu
neatkarīgi no minētās vienošanās (skat. Pirmās instances tiesas 1991. gada 24. oktobra spriedumu lietā T‑1/89
Rhône-Poulenc
/Komisija,
Recueil
, II‑867. lpp., 122. un 123. punkts).

Pirmās instances tiesas vērtējums
Kā norādīts Lēmuma 1. pantā, tajā minētie uzņēmumi ir pārkāpuši Līguma 85. panta 1. punktu, attiecīgajā periodā būdami tādas
vienošanās un saskaņotas darbības dalībnieki, saskaņā ar kuru Kopienas kartona piegādātāji “kopīgi vienojās par regulāriem
cenu paaugstinājumiem katram ražojuma veidam katras valsts valūtā” un “plānoja un īstenoja vienlaicīgus un vienādus cenu paaugstinājumus
visā Kopienā”.
Prasītāja atzīst, ka ir piedalījusies četrās RIG Kartons struktūrās, un ne savos rakstveida paskaidrojumos, ne atbildot uz
jautājumiem, ko Tiesa uzdeva uzklausīšanas laikā, nenoliedz, ka ir piedalījusies saskaņotās darbībās attiecībā uz izziņotajām
cenām, sākot ar 1988. gadu.
Pirms tiek atbildēts uz prasītājas argumentu, saskaņā ar kuru vienošanās nav attiekusies uz darījumu cenām, ir jāizvērtē,
vai Komisija savā Lēmumā tiešām ir apgalvojusi, ka vienošanās ir attiekusies uz šīm cenām.
Šinī sakarā ir jākonstatē, pirmkārt, ka Lēmuma 1. pants nekādi neprecizē cenu, kura bijusi saskaņotas paaugstināšanas priekšmets.
Otrkārt, no Lēmuma neizriet, ka Komisija būtu apgalvojusi, ka ražotāji bija noteikuši vai bija nodomājuši noteikt vienādas
darījumu cenas. Lēmuma apsvērumu 101. un 102. punkts, kas veltīts “sekām, kādas cenu līmenim radījušas saskaņotās iniciatīvas
cenu jautājumos”, apstiprina, ka Komisija ir uzskatījusi, ka iniciatīvas cenu jautājumos attiecās uz kataloga cenām un ka
to mērķis bija paaugstināt darījumu cenas. Šajos punktos tas ir tieši uzsvērts: “Pat ja visi ražotāji būtu stingri nolēmuši
pilnībā piemērot paaugstinājumu, klientu iespējas pāriet uz kādu lētāku kvalitātes grupu vai ražojumu varēja likt dažiem ražotājiem
saviem pastāvīgajiem klientiem piedāvāt atkāpes attiecībā uz paaugstinājumu spēkā stāšanās datumu vai tiem piešķirt kādu papildu
priekšrocību, kas varēja izpausties kā atlaide vai cenas samazināšana liela pasūtījuma gadījumā, lai tie kopumā pieņemtu bāzes
cenu paaugstinājumu. Tādējādi katrā ziņā bija jāpaiet noteiktam laikam, pirms pilnībā izpaudās visas cenu paaugstinājumu sekas”
(Lēmuma apsvērumu 101. punkta sestā daļa).
Tādējādi no Lēmuma izriet, ka Komisija uzskatīja, ka mērķis ražotāju veiktajai cenu saskaņošanai bija panākt, lai paaugstinātos
darījumu cenas. Šajā sakarā no Lēmuma apsvērumu 101. punkta pirmās daļas izriet, ka “ražotāji ne tikai paziņoja par saskaņotajiem
cenu paaugstinājumiem, bet ar dažiem izņēmumiem veica arī konkrētus pasākumus, lai panāktu, ka tie patiešām tiek piemēroti
klientiem”. Situācija šajā lietā tāpēc atšķiras no tās, ko EK Tiesa izskatīja iepriekš minētajā spriedumā lietā “
Ahlström Osakeyhtiö
u.c./Komisija”, jo Komisija savā Lēmumā atšķirībā no lēmuma, kas bija minētā sprieduma pamatā, neapgalvo, ka uzņēmumi īstenojuši
saskaņotu darbību tieši attiecībā uz darījumu cenām.
Šādu Lēmuma analīzi apstiprina Komisijas iesniegtie dokumenti.
Iebildumu izklāsta 109. pielikumā ir iekļauts ATK 1989. gada 16. oktobra sanāksmes protokols, un tajā ir norādīts:
“d) Holande
[..]
Ievērojamas problēmas ar lielajiem pircējiem, it īpaši ar
Imca
, kuriem
Cascades
un
Van Duffel
joprojām piemēro neprātīgas cenas, kas rada grūtības gan
KNP
, gan somiem.
[..]
f) Beļģija
Situācija ir analoģiskai tai, kas pastāv Holandē.
Finnboard
jau bija izdevies paaugstināt cenas
Van Genechten
, taču bija ar to jātiekas vēlreiz Beļģijā veikto atlaižu dēļ (
Cascades
). Mēs saglabāsim stingru nostāju un paredzam, ka
Beghin
,
Cascades
un
KNP
rīkosies tāpat.
[..]
h) Itālija
Saffa
ir ļoti lielas problēmas ar importa cenām, ko piemēro
Kopparfors
,
Finnboard
un pat
Cascades
.
Saffa
piegādes ir ievērojami samazinājušās, imports ir ievērojami palielinājies.
Saffa
neatlaidīgi pieprasa importētājiem, lai tie obligāti ievērotu izdotos norādījumus par cenām.”
Šis dokuments skaidri pierāda, ka, lai gan ražotāji bija vispārīgi pieņēmuši, ka katrs no tiem var apspriest savas darījumu
cenas ar saviem klientiem, katrs ražotājs un tostarp arī prasītāja, kas tieši minēta iepriekš minētajā pielikumā, paredzēja,
ka tā konkurenti piemēros tādas darījumu cenas, kuras atbilst cenām, par kurām bija panākta vienošanās, vismaz tādā nozīmē,
ka individuālās pārrunas nedrīkst atņemt iedarbību paaugstinājumiem, par kuriem panākta vienošanās attiecībā uz kataloga cenām.
Turklāt prasītāja uzklausīšanā atzina, ka izziņotās cenas kalpoja par sākotnējo pamatu darījumu cenu apspriešanai ar klientiem,
un šis apstāklis apliecina, ka galējais mērķis bija darījumu cenu paaugstināšana. Šajā sakarā pietiek norādīt, ka vienoto
kataloga cenu noteikšanai, par kurām panākta vienošanās starp ražotājiem, nebūtu nekādas nozīmes, ja šīm cenām nekādi nebūtu
jāietekmē darījumu cenas.
Attiecībā uz prasītājas apgalvojumu par to, ka neskaidrības attiecībā uz vienošanās priekšmetu vien jau esot pamatojuma sniegšanas
pienākuma pārkāpums, jāatgādina, ka Lēmuma 1. punkts nekādi neprecizē cenu, kas bijusi vienošanās priekšmets.
Šādā situācijā atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai Lēmuma rezolutīvā daļa ir jāskata, ņemot vērā tā pamatojumu (skat., piemēram,
Tiesas 1975. gada 16. decembra spriedumu apvienotajās lietās no 40/73 līdz 48/73, 50/73, 54/73, 55/73, 56/73, 111/73, 113/73
un 114/73
Suiker Unie
u.c./Komisija,
Recueil
, 1663. lpp., 122.–124. punkts).
Šajā lietā no iepriekš minētā izriet, ka Komisija Lēmuma apsvērumos ir pietiekami paskaidrojusi, ka saskaņotā darbība attiecās
uz kataloga cenām un ka tās mērķis bija darījumu cenu paaugstināšana.
Tāpēc šis prasības pamats ir jānoraida kā nepamatots.

Par pamatu, kas ir balstīts uz to, ka nav bijis līdzdalības saskaņotā darbībā ar mērķi iesaldēt tirgus daļas un kontrolēt
piedāvājumu

Lietas dalībnieku argumenti
Šim prasības pamatam ir trīs daļas.
Pirmajā prasības pamata daļā prasītāja apgalvo, ka Komisijai nav pierādījumu, ka pastāvējusi saskaņota darbība ar mērķi iesaldēt
tirgus daļas un kontrolēt piedāvājumu. Pat pieņemot, ka šāda saskaņota darbība būtu juridiski pietiekami pierādīta, Komisija
neesot pierādījusi prasītājas līdzdalību šādā saskaņotā darbībā. Prasītāja it īpaši apstrīd pierādījuma spēku vairākiem paziņojuma
par iebildumiem pielikumiem, ar kuriem Komisija pamato tās Lēmumā minētos secinājumus.
Pirmkārt, 73. pielikums,
Mayr-Melnhof
iekšējais dokuments, var pierādīt tikai vienošanos par cenu saskaņošanu, izskaidrot stingras cenu politikas sekas un parādīt,
ka prasītāja pret
Mayr-Melnhof
nav veikusi nekādu spiedienu, lai pēdējo atturētu no tā tirgus daļu palielināšanas, pazeminot tā cenas. Šajā sakarā prasītāja
atsaucas uz paskaidrojumu, ko
Mayr-Melnhof
sniedzis savā 1991. gada 23. septembra vēstulē (paziņojuma par iebildumiem 75. pielikums).
Otrkārt, 102. pielikums,
Rena
vēstule, attiecas uz
Nordic Paperboard Institute
(turpmāk tekstā – “
NPI
”), apvienību, kuras locekle prasītāja nav bijusi.
Un, treškārt,
Stora
liecības pašas par sevi vien nevar būt pietiekami pierādījumi. Vēl jo vairāk,
Stora
ir vairākkārt uzsvēris relatīvo autonomiju, kāda dažādajiem uzņēmumiem bija attiecībā tieši uz ražošanas apjomiem un laiku,
kad tie apturēja ražošanu (skat. Lēmuma apsvērumu 57., 59., 60., 69., 70. un 71. punktu).
Stora
liecības apstiprinot arī, ka nav bijusi izveidota nekāda uzraudzības sistēma attiecībā uz jebkādu vienošanos par apjomiem.
Tas, ka nav bijusi šāda sistēma apjomu izmaiņu uzraudzībai, skaidri atspēko, ka šajā jautājumā būtu bijušas jebkādas vienošanās.
Turklāt
Stora
liecības tikai paužot tā viedokli par tādu pasākumu, ar ko veic ražošanas apjomu un noieta uzraudzību, svarīgumu.
Otrajā prasības pamata daļā prasītāja apgalvo, ka dažādo uzņēmumu tirgus daļu izmaiņas pierāda, ka nebija saskaņotas darbības,
lai iesaldētu tirgus daļas, vai, pat ja varētu pieņemt, ka starp dažiem uzņēmumiem notika saskaņota darbība, ka prasītāja
nekādā gadījumā tajā nav piedalījusies.
Attiecībā uz vispārējām tirgus daļu izmaiņām tā apgalvo, ka daži ražotāji, piemēram,
Iggesund
(
MoDo
) un
Mayr-Melnhof
, attiecīgajā laikposmā ievērojami palielināja ražošanas jaudu.
Prasītāja arī norāda, ka tieši tās Kopienas kopējā tirgus daļa samazinājās no 14,3 % 1987. gadā līdz 11,7 % 1990. gadā. Tā
apgalvo, ka šāds kritums neatbilst Komisijas apgalvojumam, ka tā piedalījusies saskaņotā darbībā, lai iesaldētu dažādo ražotāju
tirgus daļas. Attiecībā uz
Prat Carton
tā Kopienas kopējās tirgus daļas samazināšanās aptuveni par 9 % laika posmā no 1987. līdz 1990. gadam arī pierāda, ka nekādas
līdzdalības saskaņotā darbībā, lai iesaldētu tirgus daļas, nav bijis.
Trešajā prasības pamata daļā prasītāja apgalvo, ka tās rīcība attiecībā uz ražošanas apturēšanu un eksportu uz tirgiem ārpus
Eiropas arī neatbilst Komisijas apgalvojumiem.
Attiecībā uz argumenta pirmo daļu Komisija uzskata, ka pierādījumi, uz kuriem tā pamatojusies, un it īpaši
Stora
liecības (paziņojuma par iebildumiem 39. un 43. pielikums), un paziņojuma par iebildumiem 73. un 102. pielikums lielā mērā
pierāda, ka pastāvēja vienošanās iesaldēt tirgus daļas un kontrolēt piedāvājumu, kā arī prasītājas līdzdalību šajos karteļa
aspektos.
Attiecībā uz argumenta otro daļu Komisija norāda, ka tā pamatojusies uz dokumentāriem pierādījumiem par vienošanos iesaldēt
tirgus daļas, un atzīst, ka prasītājas argumentam par dažādo uzņēmumu tirgus daļu izmaiņām tāpēc nav nozīmes attiecībā uz
jautājumu, vai šāda vienošanās ir pastāvējusi. Turklāt Lēmumā bija skaidri norādīts, ka notika lēnas dažu uzņēmumu tirgus
daļu izmaiņas, jo tirgus daļas tika pārskatītas katru gadu (Lēmuma apsvērumu 60. un 131. punkts). Katrā ziņā 85. pants aizliedz
nolīgumus, lēmumus un saskaņotas darbības, kuru mērķis vai sekas ir konkurences ierobežošana, neatkarīgi no tā, cik veiksmīgi
tie bijuši.
Attiecībā uz prasītājas argumentiem, kas pamatoti ar izmaiņām tās tirgus daļās, Komisija norāda, ka pārkāpumi attiecās uz
visu Kopienas tirgu. Prasītāja bija locekle PDG, kurā notika diskusijas par tirgus daļām. 1989. gadā
Saffa
rīkotājdirektors pat tika iecelts par RIG Kartons priekšsēdētāja vietnieku.
Visbeidzot, Komisija norāda, ka nav pierādījumu prasītājas apgalvojumam, ka tā vienmēr rīkojusies neatkarīgi. Turklāt, pat
pieņemot, ka prasītāja neievēroja vienošanos, tas nekādi nemaina izdarīto pārkāpumu (iepriekš minētais spriedums lietā
Rhône-Poulenc
/Komisija).
Visbeidzot, attiecībā uz argumenta trešo daļu Komisija apgalvo, ka
Stora
paziņojuma par iebildumiem 39. pielikumā ir apstiprinājis, ka PDG bija plānojusi un izveidojusi sistēmu, lai sasniegtu līdzsvaru
un kontrolētu ražošanu tādā veidā, lai cenas noturētu nemainīgā līmenī. Tādējādi apstāklim, ka tirgus situācijas vai karteļa
labas darbības dēļ prasītājai, kā tā apgalvo, nebija jāizmanto saskaņota ražošanas apturēšana, attiecībā uz tās atbildību
vai tās līdzdalību saskaņotās darbībās ar mērķi kontrolēt tirgus daļas vai apjomus nav nekādas nozīmes.

Pirmās instances tiesas vērtējums
1. Par saskaņotu darbību pastāvēšanu, lai iesaldētu tirgus daļas un lai kontrolētu piedāvājumu
Attiecībā uz argumenta pirmo daļu jānorāda, ka atbilstoši Lēmuma 1. pantam uzņēmumi, kas šajā pantā minēti, ir pārkāpuši Līguma
85. panta 1. punktu, attiecīgajā laikposmā būdami tādas vienošanās un saskaņotas darbības dalībnieki, saskaņā ar kuru Kopienas
kartona piegādātāji “vienojās uzturēt nemainīgā līmenī galveno ražotāju tirgus daļas, laiku pa laikam veicot izmaiņas”, un
“no 1990. gada sākuma arvien biežāk veica saskaņotus pasākumus ražojuma piedāvājuma kontrolei Kopienā, lai nodrošinātu iepriekš
minēto saskaņoto cenu paaugstinājumu īstenošanu”.
Komisija uzskata, ka šos divus slepenas vienošanās veidus, kas Lēmumā tiek izskatīti sadaļā “apjomu regulēšana”, attiecīgajā
periodā sāka PDG sanāksmju dalībnieki. No Lēmuma apsvērumu 37. punkta trešās daļas izriet, ka viens no īstenajiem PDG uzdevumiem,
kā to apraksta
Stora
, bija “apspriedes un sadarbība attiecībā uz tirgu, tirgus daļām, cenām, cenu paaugstinājumiem un jaudu”.
Attiecībā uz PDG lomu slepenā tirgus daļu saskaņošanā Lēmumā (apsvērumu 37. punkts, piektā daļa) ir norādīts: “Saistībā ar
pasākumiem cenu paaugstināšanai PDG sīki apsprieda Rietumeiropas tirgus daļas, kuras piederēja atsevišķu valstu uzņēmumu grupām
un atsevišķu ražotāju grupām. Tādējādi starp dalībniekiem tika panāktas noteiktas “vienošanās” par to attiecīgajām tirgus
daļām ar mērķi nodrošināt, lai saskaņotās cenu iniciatīvas neapdraudētu pārmērīgs piedāvājums. Lielas ražotāju grupas tiešām
vienojās uzturēt viņu tirgus daļas tādā līmenī, ko katram gadam parādīja ikgadējie ražošanas un pārdošanas dati, kurus galīgā
versijā nākamā gada martā varēja saņemt no
Fides
. Tirgus daļu izmaiņas, pamatojoties uz
Fides
sniegtajiem ikmēneša datiem, tika analizētas katrā PDG sanāksmē, un, ja parādījās ievērojamas pārmaiņas, no uzņēmuma, kuru
uzskatīja par atbildīgu, tika pieprasīti paskaidrojumi”.
Saskaņā ar Lēmuma apsvērumu 52. punktu “vienošanās, ko PDG panāca 1987. gadā, paredzēja lielāko ražotāju Rietumeiropas tirgus
daļas “iesaldēt” esošajos līmeņos, nemēģinot iegūt jaunus klientus vai paplašināt esošo darbību ar agresīvu cenu politiku”.
Lēmuma apsvērumu 56. punkta pirmajā daļā ir norādīts, ka “starp galvenajiem ražotājiem noslēgtā galvenā vienošanās par to
attiecīgo tirgus daļu uzturēšanu turpinājās visā ar šo Līgumu aptvertajā laikposmā”. 57. punktā ir teikts, ka “
tirgus daļu izmaiņas
, pamatojoties uz provizoriskiem datiem, tika analizētas katrā PDG sanāksmē”. Visbeidzot, 56. punkta pēdējā daļā ir teikts,
ka “šajās apspriedēs par tirgus daļām piedalījās tie uzņēmumi, kas bija PDG locekļi, proti,
Cascades
,
Finnboard
,
KNP
(līdz 1988. gadam), (
Mayr-Melnhof
),
MoDo
,
Sarrió,
abi
Stora
grupas ražotāji
CBC
un
Feldmühle
un (no 1988. gada)
Weig
”.
Tiesa tāpēc uzskata, ka Komisija ir pareizi konstatējusi, ka starp PDG sanāksmju dalībniekiem pastāvēja slepena vienošanās
par tirgus daļām.
Komisijas analīze būtībā balstās uz
Stora
liecībām (paziņojuma par iebildumiem 39. un 43. pielikums), un to apstiprina paziņojuma par iebildumiem 73. pielikums.
Paziņojuma par iebildumiem 39. pielikumā
Stora
norāda: “PDG sanāca kopā, sākot ar 1986. gada beigām, lai veicinātu tirgus disciplīnas ieviešanu. [..] Starp citām (leģitīmām)
darbībām tās mērķis bija arī apspriedes un sadarbība attiecībā uz tirgu, tirgus daļām, cenām, cenu paaugstinājumiem, pieprasījumu
un jaudu. Tās uzdevums bija novērtēt un Priekšsēdētāju konferencei izskaidrot precīzu piedāvājuma un pieprasījuma stāvokli
tirgū un pasākumus, kas jāveic, lai tirgū mēģinātu ieviest kārtību”.
Attiecībā tieši uz slepeno vienošanos par tirgus daļām
Stora
norāda, ka “PDG izskatīja daļas, kas piederēja Eiropas Kopienas, EBTA un citu valstu, kuras apgādāja RIG Kartons locekļi,
uzņēmumu grupām”, un ka PDG “apsprieda iespēju uzturēt tirgus daļas iepriekšējā gada līmenī” (paziņojuma par iebildumiem 39. pielikums,
19. punkts). Tā arī norāda (tas pats dokuments, 6. punkts), ka “šajā laikposmā notika arī diskusijas par ražotāju Eiropas
tirgus daļām un ka atskaites laikposms bija 1987. gada līmenis”.
Savā atbildē uz Komisijas 1991. gada 23. decembra pieprasījumu, ko
Stora
nosūtīja 1992. gada 14. februārī (paziņojuma par iebildumiem 43. pielikums), tas arī norāda, ka “vienošanās par tirgus daļu
līmeņiem, ko noslēdza PDG locekļi, attiecās uz Eiropu kopumā. Šīs vienošanās tika balstītas uz iepriekšējā gada kopējiem datiem,
kas parasti bija pieejami galīgā veidā no nākamā gada marta” (1.1. punkts).
Šis apgalvojums tajā pašā dokumentā ir apstiprināts šādi: “[..] parasti katru gadu marta beigās diskusijās tika panāktas vienošanās
starp PDG locekļiem uzturēt to tirgus daļas iepriekšējā gada līmenī” (1.4. punkts).
Stora
atklāj, ka, “lai nodrošinātu, ka vienošanās tiek ievērotas, netika veikti nekādi pasākumi” un ka PDG sanāksmju dalībnieki
“apzinājās, ka tad, ja viņi noteiktos tirgos, ko apgādā citi, ieņems īpašu stāvokli, tad šie citi var veikt pretpasākumus
citos tirgos” (
ibidem
).
Visbeidzot,
Stora
norāda, ka
Saffa
piedalījās apspriedēs attiecībā uz tirgus daļām (1.2. punkts).

Stora
apgalvojumus attiecībā uz slepenu vienošanos par tirgus daļām apstiprina paziņojuma par iebildumiem 73. pielikums. Šis dokuments,
kas tika atrasts sabiedrībā
FS-Karton
, ir konfidenciāla vēstule, kas datēta ar 1988. gada 28. decembri un ko
Mayr-Melnhof
Vācijas grupas tirdzniecības direktors Kacners (
Katzner
) nosūtījis
Mayr-Melnhof
Austrijas uzņēmuma ģenerāldirektoram Groleram (
Gröller
), un kura attiecās uz tirgus situāciju.
No šī dokumenta, kas citēts Lēmuma apsvērumu 53.–55. punktā, izriet, ka 1987. gadā pieņemtais lēmums par ciešāku sadarbību
“Priekšsēdētāju grupā” [
Präsidentenkreis
] ir radījis gan “uzvarētājus”, gan “zaudētājus”. Vēstules autors uzskata, ka
Mayr-Melnhof
ir viens no zaudētājiem dažādu iemeslu dēļ, ieskaitot šādus:
“2) Vienošanos varēja noslēgt, tikai “sodot” mūs, – mums pieprasīja “nest upurus”.
3) Tirgus daļas bija “jāiesaldē” 1987. gada līmeņos, paturot pastāvošos kontaktus un negūstot nekādus jaunus darbības veidus
vai pakāpes ar cenu palīdzību (rezultāts būs redzams 1989. gada janvārī – ja visi būs godīgi).”
Šīs frāzes ir jālasa minētās vēstules vispārējā kontekstā.
Šajā sakarā vēstules autors tās ievadā piemin ciešāku sadarbību “Priekšsēdētāju grupā”. Šo izteicienu
Mayr-Melnhof
iztulko kā vispārēju norādi gan uz PDG, gan PK, t.i., neminot konkrētu notikumu vai sanāksmi (paziņojuma par iebildumiem
75. pielikums, 2.a punkts). Šāda interpretācija pašreizējā kontekstā nav jāizskata.
Autors norāda, ka šī sadarbība ir novedusi pie “cenu disciplīnas”, kurā bija gan “uzvarētāji”, gan “zaudētāji”.
Tāpēc frāze attiecībā uz tirgus daļām, kas bija jāiesaldē 1987. gada līmeņos, ir jāizskata tieši šīs disciplīnas kontekstā,
par kuru tika pieņemts lēmums “Priekšsēdētāju grupā”.
Turklāt norāde uz 1987. gadu kā atskaites gadu ir saderīga ar
Stora
otro liecību (paziņojuma par iebildumiem 39. pielikums, skat. iepriekš 84. punktu).
Attiecībā uz PDG lomu saistībā ar slepeno vienošanos par piedāvājuma kontroli, ko raksturoja apsvērumi saistībā ar iekārtu
dīkstāvi, Lēmumā ir teikts, ka PDG bija noteicošā loma, ieviešot dīkstāves, kad, sākot ar 1990. gadu, pieauga ražošanas jauda,
bet pieprasījums krita: “No 1990. gada sākuma [..] galvenie ražotāji [..] uzskatīja, ka PDG sanāksmēs jāvienojas par nepieciešamību
izmantot dīkstāves. Lielie ražotāji atzina, ka tie nevar palielināt pieprasījumu, samazinot cenas, un ka pilnas ražošanas
jaudas uzturēšana tikai samazinās cenas. Teorētiski dīkstāves laiku, kas vajadzīgs piedāvājuma un pieprasījuma līdzsvara atjaunošanai,
var aprēķināt, pamatojoties uz ziņojumiem par jaudu [..]” (Lēmuma apsvērumu 70. punkts).
Lēmumā ir norādīts arī, ka “PDG tomēr oficiāli nesadalīja “dīkstāves”, kas katram ražotājam jāievēro. Kā norāda
Stora
, pastāvēja noteiktas praktiskas grūtības pieņemt saskaņotu dīkstāvju plānu, kas aptvertu visus ražotājus.
Stora
norāda, ka šo iemeslu dēļ
pastāvēja tikai nenoteikta veicināšanas sistēma
” (Lēmuma apsvērumu 71. punkts).
Jāuzskata, ka Komisija ir pietiekami pierādījusi, ka starp PDG sanāksmju dalībniekiem pastāvēja slepena vienošanās par dīkstāvēm.
Dokumenti, ko tā uzrāda, apstiprina tās analīzi.
Savā otrajā liecībā (paziņojuma par iebildumiem 39. pielikums, 24. punkts)
Stora
sniedz šādu paskaidrojumu: “Līdz ar PDG pieņemto “cena pāri apjomam” politiku un pakāpenisku vienādu cenu sistēmas ieviešanu,
sākot ar 1988. gadu, PDG biedri nonāca pie slēdziena, ka, lai šīs cenas varētu uzturēt, pieprasījuma pieaugumam samazinoties,
ir vajadzīgas dīkstāves. Neizmantojot dīkstāves, ražotāji nespētu noturēt cenu līmeni, par kuru panākta vienošanās, arvien
pieaugošā jaudas pārpalikuma dēļ”.
Savas liecības 25. punktā
Stora
piebilst, ka “1988. un 1989. gadā nozare varēja strādāt ar gandrīz pilnu jaudu. Dīkstāves papildus parastajiem pārtraukumiem
remonta vai atvaļinājumu dēļ kļuva vajadzīgas, sākot ar 1990. gadu. [..] Galu galā dīkstāves bija jāizmanto tad, kad apstājās
pasūtījumu plūsma, lai varētu uzturēt “cena pāri apjomam” politiku. Dīkstāves laika daudzumu, kas ražotājiem bija jāievēro
(lai noturētu līdzsvaru starp ražošanu un patēriņu), varēja aprēķināt, pamatojoties uz ziņojumiem par jaudu. PDG oficiāli
nesadalīja dīkstāvju laiku, lai gan pastāvēja nenoteikta veicināšanas sistēma [..]”.
Attiecībā uz paziņojuma par iebildumiem 73. pielikumu iemesli, uz kuriem vēstules autors atsaucas, lai izskaidrotu, kāpēc
viņš uzskata
Mayr-Melnhof
par “zaudētāju” vēstules rakstīšanas laikā, ir nozīmīgs pierādījums tam, ka starp PDG sanāksmju dalībniekiem pastāvēja slepena
vienošanās par dīkstāvēm.
Autors konstatē:
“4) Tieši šajā punktā starp iesaistīto pušu viedokļiem parādās atšķirības attiecībā uz to, ko tās vēlas sasniegt.
[..]
c) Visi tirdzniecības pārstāvji un Eiropas aģenti tika atbrīvoti no to budžetu pienākumiem attiecībā uz apjomu, un tika īstenota
stingra cenu politika, kas faktiski nepieļāva nekādus izņēmumus (mūsu darbinieki bieži nesaprata mūsu jauno attieksmi pret
tirgu – agrāk vienīgais, ko no tiem prasīja, bija apjoms, bet tagad vienīgais mērķis ir cenu disciplīna, kuras dēļ var nākties
apturēt iekārtas).”
Sabiedrība
Mayr-Melnhof
norāda (paziņojuma par iebildumiem 75. pielikums), ka šeit citētais fragments attiecas uz tās iekšējo situāciju. Tomēr, ja
šo fragmentu analizē vēstules vispārējā kontekstā, šis fragments atspoguļo, ka “Priekšsēdētāju grupas” pieņemtā stingrā politika
tika īstenota pat tirdzniecības darbinieku līmenī. Tādējādi šis dokuments ir jāinterpretē tādā nozīmē, ka 1987. gada vienošanās
dalībnieki, t.i., vismaz PDG sanāksmju dalībnieki, bez šaubām ņēma vērā, kādas sekas radītu politika, par kuru bija panākta
vienošanās, ja to stingri ievērotu.
To, ka starp ražotājiem, kad tie gatavoja cenu paaugstinājumus, notika apspriedes attiecībā uz dīkstāvju piemērošanu, it īpaši
apstiprina kāda
Rena
vēstule, kas datēta ar 1990. gada 6. septembri (paziņojuma par iebildumiem 118. pielikums) un kurā minēti cenu paaugstinājumu
apjomi vairākās valstīs, datumi paredzamajiem paziņojumiem par šiem paaugstinājumiem un pasūtījumu stāvoklis vairākiem ražotājiem,
izteikts darba dienās.
Dokumenta autors norāda, ka daži ražotāji paredzēja dīkstāvi, ko viņš atspoguļo šādi:
“
Kopparfors
5–15 dienas
5/9 apstāsies uz piecām dienām”.
Pamatojoties uz iepriekš minēto, Komisija ir juridiski pietiekami pierādījusi, ka starp PDG sanāksmju dalībniekiem pastāvēja
slepena tirgus daļu saskaņošana un ka starp šiem pašiem uzņēmumiem pastāvēja slepena dīkstāvju saskaņošana. Tā kā netiek apstrīdēts,
ka
Sarrió
piedalījās PDG sanāksmēs un ka šis uzņēmums ir skaidri minēts galvenajos pārkāpuma pierādījumos (
Stora
liecības un paziņojuma par iebildumiem 73. pielikums), Komisija bija tiesības saukt prasītāju pie atbildības par tās līdzdalību
šajos divos slepenas vienošanās veidos.
Prasītājas iebildumi par
Stora
liecībām Komisijai un par paziņojuma par iebildumiem 73. pielikumu, ar kuriem tā apstrīd šo dokumentu pierādījuma spēku,
šo secinājumu neietekmē.
Pirmkārt, attiecībā uz
Stora
secīgajām liecībām Komisijai netiek apstrīdēts, ka tās sniedzis viens no uzņēmumiem, par kuru tiek uzskatīts, ka tas piedalījies
iespējamajā pārkāpumā, un ka tajās ir sīki aprakstīts, kāda veida apspriedes notika RIG Kartons struktūrās, mērķis, kuru centās
sasniegt uzņēmumi, kas tajā piedalījās, un šo uzņēmumu līdzdalība RIG Kartons dažādo struktūru sanāksmēs. Tā kā šo galveno
pierādījumu apstiprina arī citi dokumenti, tas ir pietiekams pamats Komisijas apgalvojumiem.
Otrkārt, attiecībā uz paziņojuma par iebildumiem 73. pielikumu prasītāja apgalvo, ka šis pielikums pierāda tikai saskaņotu
darbību attiecībā uz cenām, jo tajā minētās noieta svārstības tiek uzskatītas tikai par cenu politikas sekām. Tā šajā sakarā
atsaucas uz interpretāciju, kādu šim dokumentam sniedzis
Mayr-Melnhof
(paziņojuma par iebildumiem 75. pielikums).
Tomēr šāds prasītājas iztulkojums neatbilst šī dokumenta interpretācijai saistībā ar tā kontekstu, un interpretācija, ko tam
ir sniedzis
Mayr-Melnhof
, šeit neder.
No paziņojuma par iebildumiem 75. pielikuma izriet, ka 73. pielikums “ir vispārējs situācijas apraksts, ko grupas vadībai
izstrādājis
FS-Karton
tirdzniecības direktors, un tas nav nekas vairāk kā tikai mēģinājums grupas vadībai pamatot uzņēmuma apgrozījuma stagnāciju,
balstoties galvenokārt uz jauno politiku, kas meitas uzņēmumiem liek ievērot absolūtu cenu disciplīnu, pat ja jāzaudē apgrozījums”.
Turklāt, kā norādījis
Mayr-Melnhof
, “
tirgus daļu iesaldēšana
nozīmēja, ka, lai
Mayr-Melnhof
grupā tiktu sasniegts augstāks cenu līmenis, nedrīkstēja mēģināt iegūt lielākas tirgus daļas, pārdodot papildu apjomus jauniem
klientiem vai jaunus ražojumu veidus par neizdevīgām cenām. Tieši pretēji – mērķis bija saglabāt esošās attiecības ar klientiem,
neraugoties uz cenu pieaugumu”.
Tomēr šie vispārējie apsvērumi neatbilst dokumenta sākumā iekļautajai atsaucei uz “Priekšsēdētāju grupu”, un viss dokuments
ir jāapsver, ņemot vērā šo atsauci.
Tā kā norādes 73. pielikumā attiecībā uz tirgus daļu “iesaldēšanu” un piedāvājuma regulēšanu atbilst norādēm
Stora
liecībās, Komisija ir pamatoti uzskatījusi, ka šie dokumenti, skatīti kopā, pierāda, ka pastāvēja kopīgs nodoms, kas sniedzās
tālāk par tikai slepenu cenu saskaņošanu.
Tā kā Komisija ir pierādījusi, ka pastāvēja abi attiecīgās slepenās vienošanās veidi, nav jāizskata prasītājas iebildumi pret
paziņojuma par iebildumiem 102. pielikumu.
2. Par prasītājas faktisko rīcību
Nevar akceptēt arī pamata otro un trešo daļu, saskaņā ar kurām uzņēmumu faktiskā rīcība neatbilda Komisijas apgalvojumiem
par to, ka pastāv divi apstrīdētās slepenās vienošanās veidi.
Pirmkārt, to, ka starp PDG locekļiem pastāvēja slepena vienošanās attiecībā uz “cena pāri apjomam” politikas diviem aspektiem,
nedrīkst sajaukt ar tās īstenošanu. Komisijas sniegto pierādījumu spēks ir tāds, ka informācija attiecībā uz prasītājas faktisko
rīcību tirgū nevar ietekmēt Komisijas secinājumus attiecībā uz to, ka pastāvēja slepena vienošanās par diviem izskatāmās politikas
aspektiem. Prasītājas argumenti var tikai norādīt uz to, ka tās rīcība neatbilda rīcībai, par kuru uzņēmumi bija vienojušies
PDG sanāksmēs.
Otrkārt, Komisijas secinājumi nav pretrunā prasītājas sniegtajai informācijai. Jāuzsver, ka Komisija ir skaidri atzinusi,
ka slepenā tirgus daļu saskaņošana neparedzēja “nekādu oficiālu sankciju vai kompensāciju mehānismu, lai nodrošinātu, ka tiek
īstenota vienošanās par tirgus daļām”, un “ka dažu lielu ražotāju tirgus daļas nedaudz pieauga gadu no gada” (skat. it īpaši
Lēmuma apsvērumu 59. un 60. punktu). Turklāt Komisija atzīst, ka, ņemot vērā, ka ražošana darbojās ar pilnu jaudu līdz 1990. gada
sākumam, līdz šim datumam dīkstāves faktiski nebija vajadzīgas (Lēmuma apsvērumu 70. punkts).
Treškārt, atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai apstāklis, ka uzņēmums nav pakļāvies lēmumiem, kas pieņemti sanāksmēs, par kuru
mērķiem ir skaidrs, ka tie vērsti pret konkurenci, neatbrīvo to no pilnas atbildības par tā līdzdalību kartelī, ja tas nav
publiski norobežojies no tā, par ko minētajās sanāksmēs panākta vienošanās (skat., piemēram, Pirmās instances tiesas 1995. gada
6. aprīļa spriedumu lietā T‑141/89
Tréfileurope Sales
/Komisija,
Recueil
, II‑791. lpp., 85. punkts). Pat ja tiktu pieņemts, ka prasītājas rīcība tirgū neatbilda rīcībai, par kuru panākta vienošanās,
tas neietekmē tās atbildību par 85. panta 1. punkta pārkāpumu.

Par pamatu, kas ir balstīts uz Komisijas kļūdu attiecībā uz cenu saskaņošanas ilgumu

Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja apgalvo, ka izziņoto cenu saskaņošana – vismaz tiktāl, ciktāl tas attiecas uz pieteikuma iesniedzēju, – ir notikusi
tikai no 1988. gada. Cenu paaugstinājums 1987. gada janvārī Apvienotajā Karalistē bija tikai ražotāju dabiska reakcija uz
sterliņu mārciņas vājumu attiecībā pret citām Eiropas valūtām, un tas, ka šis paaugstinājums notika vienlaicīgi, notika tirgus
pārredzamības dēļ. Uzņēmējiem nevar aizliegt pielāgot savu rīcību viņu konkurentu esošajai vai paredzamajai rīcībai (iepriekš
minētais spriedums lietā
Suiker Unie
u.c./Komisija). Turklāt ne paziņojuma par iebildumiem 44. un 61. pielikums, ne dokuments A‑17‑2 nepierāda, ka starp uzņēmumiem
ir notikusi cenu saskaņošana. Katrā ziņā tie neattiecoties uz prasītāju.
Attiecībā uz jautājumu par to, kad beidzās cenu saskaņošana, Komisija esot kļūdaini konstatējusi, ka tas bijis 1991. gada
aprīli, lai gan pēdējais saskaņotais cenu paaugstinājums ticis izziņots 1990. gada septembrī/oktobrī.
Komisija norāda, ka prasītāja piedalījās PDG un ATK sanāksmēs kopš to dibināšanas un 1991. gadā joprojām bija to locekle.
Tā norāda, ka, lai gan dokumenti, kas tika atrasti vienā no iesaistītajiem uzņēmumiem, liecina, ka 1987. gada beigās tika
noslēgta vienošanās par savstarpēji saistītajiem apjoma kontroles un cenu disciplīnas jautājumiem (Lēmuma apsvērumu 53. punkts),
tas nav pretrunā apstāklim, ka attiecīgie ražotāji pirms šīs datuma tikās vairākās slepenās sanāksmēs, lai apspriestu plānu,
kā novērst konkurenci (skat. it īpaši Lēmuma apsvērumu 161. punktu). Paziņojuma par iebildumiem 35. un 43. pielikums apstiprina
šo apgalvojumu. Komisija piebilst, ka tās secinājumu attiecībā uz pārkāpuma ilgumu pareizību apstiprina arī cenu paaugstinājumi,
ko ražotāji veica kopš 1987. gada.

Pirmās instances tiesas vērtējums
Kā norādīts Lēmuma 1. pantā, prasītāja ir pārkāpusi Līguma 85. panta 1. punktu, laikā no 1986. gada vidus līdz vismaz 1991. gada
aprīlim būdama tādas vienošanās un saskaņotas darbības dalībniece, saskaņā ar kuru Kopienas kartona piegādātāji
inter alia
vienojās par cenu paaugstinājumiem kartonam un plānoja un īstenoja vienlaicīgus un vienādus cenu paaugstinājumus visā Kopienā.
Lēmuma 74. punkts precizē, ka pirmā saskaņoto cenu iniciatīva, kurā piedalījās prasītāja (Lēmuma A pielikums), notika 1986. gada
beigās Apvienotajā Karalistē, “kamēr tika gatavots jaunais RIG Kartons mehānisms”.
Lēmuma 161. punkta otrajā daļā turklāt ir norādīts, ka lielākā daļa personu, attiecībā uz kurām pieņemts Lēmums, piedalījās
pārkāpumā, sākot ar 1986. jūniju – laiku, kad “tika izveidota PDG un sadarbība saistībā ar aizliegto vienošanos starp ražotājiem
kļuva intensīvāka un efektīvāka”.
Lai pamatotu savus iebildumus attiecībā uz to, kad sākās cenu saskaņošana, prasītāja apstrīd paziņojuma par iebildumiem 61. un
44. pielikuma un dokumenta A‑17‑2 pierādījuma spēku.
Paziņojuma par iebildumiem 61. pielikums ir vēstule, ko atrada pie
Mayr-Melnhof
Apvienotās Karalistes tirdzniecības aģenta. Komisija uzskata, ka tā ir “iekšēja vēstule, kas tapusi Priekšsēdētāju konferencē,
[un kas apstiprina]
Stora
liecību, ka Priekšsēdētāju konference tiešām apsprieda cenu politikas slepenu saskaņošanu” (Lēmuma apsvērumu 41. punkta trešā
daļa un 75. punkta otrā daļa).
Šajā dokumentā, kas attiecas uz sanāksmi, kura 1986. gada 12. un 13. decembrī notika Vīnē, ir ietverta šāda informācija:
“Cenu politika Apvienotajā Karalistē
Vienā no pēdējām
Fides
sanāksmēm piedalījās
Weig
pārstāvis, kas norādīja, ka viņi domājuši, ka 9 % Apvienotajai Karalistei ir par daudz, un ka viņi nolēmuši atstāt 7 %! Tā
ir liela vilšanās, jo tas nozīmē “sarunu līmeni” arī visiem citiem. Cenu politika Apvienotajā Karalistē tiks uzticēta
RHU
, kam palīdzēs [
Mayr-Melnhof
], pat ja tas nozīmē, ka uz laiku jāsamazina apjoms, kamēr mēs cenšamies sasniegt 9 % (redzēs, kas iznāks). [
Mayr
-
Melnhof
/
FS
] attiecībā uz Apvienoto Karalisti īsteno izaugsmes politiku, bet ienākumu samazināšanās ir nopietna, un mums ir jācīnās,
lai atgūtu kontroli pār cenām. [
Mayr-Melnhof
] atzīst, ka tas, ka ir zināms, ka tie savu daudzumu tonnas Vācijā ir palielinājuši par 6000, neko neatrisina!”
Kā norāda
Mayr-Melnhof
(atbilde uz informācijas pieprasījumu, paziņojuma par iebildumiem 62. pielikums),
Fides
sanāksme, kas minēta fragmenta sākumā, iespējams, ir PK sanāksme 1986. gada 10. novembrī.
Attiecīgais dokuments pierāda, ka
Weig
ir reaģējis uz sākotnējo cenu paaugstinājuma līmeni, norādot turpmāko cenu politiku Apvienotajā Karalistē.
Tomēr nevar uzskatīt, ka tas pierāda, ka
Weig
ir reaģējis attiecībā uz noteiktu cenu paaugstinājuma līmeni, par ko uzņēmumi bija vienojušies RIG Kartons sanāksmēs pirms
1986. gada 10. novembra.
Komisija šajā sakarā nekādus pierādījumus nesniedz. Turklāt
Weig
pieminēto cenu paaugstināšanu par 9 % var izskaidrot ar Apvienotajā Karalistē notikušo cenu paaugstinājumu, par ko 1986. gada
5. novembrī paziņoja
Thames Board Ltd
(A‑12‑1. pielikums). Šis paziņojums, kā tas atspoguļots izgriezumā no preses, tika publiskots īsi pēc tam (A‑12‑3. pielikums).
Visbeidzot, Komisija nav iesniegusi nekādus citus dokumentus, kas varētu būt tieši pierādījumi tam, ka PK sanāksmēs tika apspriesti
cenu paaugstinājumi. Šādos apstākļos nevar noraidīt iespēju, ka
Weig
izteikumi, kā tie atspoguļoti paziņojuma par iebildumiem 61. pielikumā un kā
Weig
to atkārtoti apgalvoja tiesas sēdē laikā, tika pausti gandrīz vienlaicīgi ar PK sanāksmi 1986. gada 10. novembrī.
Turklāt
Feldmühle (UK) Ltd
1986. gada 7. novembra valdes sanāksmes protokols (A‑17‑2. pielikums), ko Komisija min savā Lēmumā (apsvērumu 74. punkta
trešā daļa) tikai apstiprina, ka šis sabiedrības
Feldmühle
Apvienotās Karalistes meitas uzņēmums par
Thames Board Ltd
paziņojumu par cenu paaugstinājumu par apmēram 9 % zināja pirms 1986. gada 10. novembra: “TBM and the Fins have announced
price increases of approximately 9 % to be effective from February 1987 and it would appear that most other mills will be
looking for the same sort of increase” (“
TBM
un somi ir paziņojuši, ka no 1987. gada februāra būs spēkā cenu paaugstinājumi par apmēram 9 %, un arī pārējie uzņēmumi droši
vien mēģinās sasniegt tādu pašu paaugstinājumu”) (A‑17‑2. pielikums, ko Komisija citē Lēmuma apsvērumu 74. punktā).
Attiecībā uz paziņojuma par iebildumiem 44. pielikumu, kas ir ar roku rakstīta piezīme kāda
Feldmühle
darbinieka galda kalendārā lapās no 1987. gada 15. līdz 17. janvārim, Komisija uzskata, ka tas ir “papildu pierādījums par
saskaņotu darbību” (Lēmuma apsvērumu 75. punkta trešā daļa).
Tomēr šai piezīmei nav tāda pierādījuma spēka, ko tai piešķir atbildētāja. Nav norādīta sanāksme, kuras gaita tajā izklāstīta,
tāpēc nevar noraidīt iespēju, ka tā attiecas uz kādu
Feldmühle
iekšējo sanāksmi. Turklāt, tā kā minētā piezīme droši vien tapusi 1987. gada janvāra vidū, tā nepierāda, ka cenu paaugstinājuma
piemērošana, “ko veica arī
TBM
”, bija saskaņotas darbības izpausme, jo ir iespējams, ka minētā piezīme ir tikai novērojums.
Dažas norādes šajā piezīmē pat ir pretrunā Komisijas apgalvojumam, ka minētā piezīme apstiprina, ka pastāvējusi slepena vienošanās
attiecībā uz lēmumu Apvienotajā Karalistē paaugstināt cenas. It īpaši par tādu, kas pamatotu Komisijas apgalvojumu, nevar
uzskatīt norādi, ka
Feldmühle
direktors paziņojis, ka ir “skeptisks” attiecībā uz
Kopparfors
, un nosaucis
Mayr-Melnhof
par “bezatbildīgu” (“
ohne Verantwortung
”). Tas pats sakāms par norādi: “
Finnboard: Preisautonomie auch f. Tako
” (“
Finnboard
: cenu autonomija arī
Tako
”).
No iepriekš minētā izriet, ka Komisija nav pierādījusi, ka uzņēmumi 1987. gada janvārī vienojās paaugstināt cenas Apvienotajā
Karalistē vai
a fortiori
ka pieteikuma iesniedzēja piedalījās apspriedēs par šo jautājumu.
Tomēr prasītāja kā uzņēmums, kas, kā tā pati atzīst, bija piedalījies PDG sanāksmēs kopš šīs RIG Kartons struktūras izveidošanas
apmēram 1986. gada vidū, ir jāatzīst par atbildīgu par slepeno cenu saskaņošanu, sākot ar minēto datumu.
Konkrēti uzņēmumi, ieskaitot prasītāju, PDG izveidoja tieši ar mērķi īstenot pret konkurenci vērstu darbību. Kā norādījis
Stora
(paziņojuma par iebildumiem 39. pielikuma 8. punkts), tā “sanāca kopā, sākot ar 1986. gada beigām, lai veicinātu tirgus disciplīnas
ieviešanu”, un viens no tās mērķiem bija “apspriedes un sadarbība attiecībā uz tirgu, tirgus daļām, cenām, cenu paaugstinājumiem
un jaudu” (paziņojuma par iebildumiem 35. pielikums, 5. punkts, iii) apakšpunkts).
Loma, kāda uzņēmumiem, kuri piedalījās šīs struktūras sanāksmēs, bija attiecībā uz tirgus daļu un dīkstāvju slepenu saskaņošanu,
ir aprakstīta, izskatot iepriekšējo pamatu (skat. iepriekš 78.–106. punktu). Uzņēmumi, kas piedalījās šīs struktūras sanāksmēs,
apsprieda arī cenu iniciatīvas. Kā norāda
Stora
(paziņojuma par iebildumiem 39. pielikuma 10. punkts), “sākot ar 1987. gadu, PDG panāca vienošanos un pieņēma vispārējus
lēmumus gan attiecībā uz grafiku [..], gan līmeni cenu paaugstinājumiem, kuri jāveic kartona ražotājiem”.
Tātad apstāklis, ka tie bija vienojušies izveidot tādu struktūru un piedalīties tādas struktūras sanāksmēs, kuras pret konkurenci
vērstais mērķis, proti, apspriedes par nākamiem cenu paaugstinājumiem, uzņēmumiem, kuri šo struktūru bija sākotnēji izveidojuši,
bija zināms un tie to bija pieņēmuši, ir pietiekams pamats, lai uzskatītu, ka prasītāja ir atbildīga par cenu slepenu saskaņošanu,
sākot ar 1986. gada vidu – datumu, sākot ar kuru prasītāja atzīst, ka ir piedalījusies PDG.
Attiecībā uz datumu, kurā slepenā cenu saskaņošana beidzās, Komisija ir pamatoti pieņēmusi, ka tas bija 1991. gada aprīlī
– mēnesī, kurā Komisijas pārstāvji atbilstoši 14. pantam Regulā Nr. 17 veica pārbaudes vairākos uzņēmumos. Pēdējais saskaņotais
cenu paaugstinājums, par ko prasītāja paziņoja 1990. gada oktobrī, tika piemērots no 1991. gada janvāra, un kataloga cenu
līmenis, par ko uzņēmumi bija vienojušies, 1991. gada aprīlī joprojām bija spēkā.
Tāpēc šis pamats ir jānoraida.

Par pamatu, kas ir balstīts uz Komisijas kļūdu attiecībā uz to, cik ilgi pastāvējusi vienošanās par tirgus daļu iesaldēšanu
un par piedāvājuma kontroli

Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja apgalvo, ka, pat pieņemot, ka vienošanās par tirgus daļu iesaldēšanu un piedāvājuma kontroli būtu pierādīta, Komisija
ir pieļāvusi kļūdu, novērtējot tās ilgumu, jo pierādījumi, uz kuriem tā balstās, liecina, ka līdz 1988. gada beigām nekādas
vienošanās nebija. Savā replikā tā piebilst, ka paziņojuma par iebildumiem 102. pielikums,
Rena
vēstule, kas attiecas uz
NPI
1988. gada 3. oktobra sanāksmi, pierāda, ka laikā, kad tika rakstīta vēstule, šādas vienošanās nebija, jo vēstules autors
tajā tikai piemin iespēju apsvērt piedāvājuma regulēšanu gadījumā, ja cenu jautājumā parādītos grūtības.
Komisija atsaucas uz argumentiem, ko tā izvirzījusi saistībā ar pamatu par it kā pieļauto kļūdu attiecībā uz cenu saskaņošanas
ilgumu (skat. iepriekš 121. punktu).
Pirmās instances tiesas vērtējums
Pirmās instances tiesa jau ir konstatējusi (skat. iepriekš 78.–106. punktu), ka Komisija ir pierādījusi, ka uzņēmumi, kuri
piedalījās PDG sanāksmēs, ir bijuši tirgus daļu un dīkstāvju slepenas saskaņošanas dalībnieki.
No Lēmuma izriet, ka PDG sanāksmju dalībnieki tirgus daļu “iesaldēšanu” un dīkstāves laika apsvērumus sāka īpaši apspriest,
sākot ar 1987. gada beigām, lai nodrošinātu, ka tiek veiksmīgi īstenotas cenu iniciatīvas, kas tika veiktas, sākot ar 1988. gadu
(skat. Lēmuma apsvērumu 51.–60. punktu). Šajā sakarā Lēmumā ir teikts: “Visus PDG locekļus nodarbināja tas, lai uzsāktās iniciatīvas
neapdraudētu ievērojami pārdotā apjoma pieaugumi.
Stora
to nosauca par “cena pāri apjomam” politiku” (Lēmuma apsvērumu 51. punkta pirmā daļa). Komisija arī ir norādījusi, ka “cena
pāri apjomam” politikas galvenā izpausme, kas RIG Kartons raksturoja no 1987. gada beigām līdz 1991. gada aprīlim, bija “galveno
ražotāju tirgus daļu “iesaldēšana”, sākotnēji pamatojoties uz viņu 1987. gada stāvokli”, un “galveno ražotāju īstenotā “dīkstāves
saskaņošana” cenu samazināšanas vietā (galvenokārt sākot ar 1990. gadu)” (Lēmuma apsvērumu 130. punkta otrā daļa).
Šie Komisijas apgalvojumi būtībā pamatojas uz paziņojuma par iebildumiem 39. un 73. pielikumu.
Dokumentā, kas ir 39. pielikums (5. punkts),
Stora
ir norādījis: “Ar 1987. gada cenu politikas iniciatīvu bija saistīta vajadzība uzturēt ciešu līdzsvaru starp ražošanu un
patēriņu (“cena pāri apjomam” politika)”.
Attiecībā uz slepenās tirgus daļu saskaņošanas sākumu no paziņojuma par iebildumiem 73. pielikuma izriet (skat. iepriekš 89. punktu),
ka “Priekšsēdētāju grupa” (“
Präsidentenkreis
”) bija nolēmusi no 1987. gada oktobra vai novembra sadarboties ciešāk. Šīs sadarbības rezultāts bija slepena tirgus daļu
saskaņošana, sākot ar šo datumu.
Attiecībā uz slepenās dīkstāvju saskaņošanas sākumu
Stora
ir norādījis: “Līdz ar PDG pieņemto “cena pāri apjomam” politiku un pakāpenisku vienādu cenu sistēmas ieviešanu, sākot ar
1988. gadu, PDG biedri nonāca pie slēdziena, ka, lai šīs cenas varētu uzturēt, pieprasījuma pieaugumam samazinoties, ir vajadzīgas
dīkstāves. Neizmantojot dīkstāves, ražotāji nespētu noturēt cenu līmeni, par kuru panākta vienošanās, arvien pieaugošā jaudas
pārpalikuma dēļ” (39. pielikuma 24. punkts).

Stora
ir piebildis, ka “1988. un 1989. gadā nozare varēja strādāt ar gandrīz pilnu jaudu. Dīkstāves papildus parastajiem pārtraukumiem
remonta vai atvaļinājumu dēļ kļuva vajadzīgas, sākot ar 1990. gadu. [..] Galu galā dīkstāves bija jāizmanto tad, kad apstājās
pasūtījumu plūsma, lai varētu uzturēt “cena pāri apjomam” politiku” (39. pielikuma 25. punkts).
Ņemot vērā šīs liecības, Komisija ir pierādījusi, ka uzņēmumi, kas piedalījās PDG sanāksmēs, 1987. gada beigās pieņēma tā
saucamo “cena pāri apjomam” politiku un ka viens no šīs politikas aspektiem, proti, slepena tirgus daļu saskaņošana, stājās
spēkā nekavējoties, bet aspekts, kas attiecās uz dīkstāvju laiku, tika faktiski piemērots, tikai sākot ar 1990. gadu.
Tādējādi šis pamats ir jānoraida kā nepamatots.

Par pamatu, kas ir balstīts uz Komisijas kļūdu, novērtējot Fides informācijas apmaiņas sistēmu
Savā replikā prasītāja apgalvo, ka
Fides
informācijas apmaiņas sistēma nevarēja veicināt saskaņoto rīcību un ka tā tāpēc nebija nesaderīga ar Līguma 85. pantu. Tā
apgalvo, ka pastāv ievērojama atšķirība starp šīs lietas faktiskajiem apstākļiem un tiem, kas bija pamatā Komisijas 1986. gada
2. decembra Lēmumam 87/1/EEK par EEK līguma 85. panta piemērošanu (IV/31.128 –
Fatty Acids
) (OV 1987, L 3, 17. lpp.), uz ko Komisija atsaucas Lēmuma apsvērumu 134. punktā.
Komisija savā atbildē uz repliku izklāsta iemeslus, kuru dēļ tā atsaukusies uz “
Fatty Acids
” lēmumu. Tā apgalvo, ka šajā lietā informācijas apmaiņas sistēma ir vismaz atvieglojusi karteļa darbību.
Atbildot uz šo pamatu, Tiesa norāda, ka saskaņā ar Reglamenta 48. panta 2. punkta pirmo daļu iztiesāšanas laikā nav atļauts
izvirzīt jaunus pamatus, izņemot gadījumus, kad tie ir saistīti ar tādiem juridiskiem vai faktiskiem apstākļiem, kas ir kļuvuši
zināmi tiesvedības laikā.
Pamats par to, ka Komisija, iespējams, ir kļūdījusies, novērtējot
Fides
informācijas apmaiņas sistēmu, pirmo reizi parādījās tikai prasītājas replikā, un tas nav saistīts ar tādiem juridiskiem vai
faktiskiem apstākļiem, kas kļuvuši zināmi iztiesāšanas laikā.
Tādēļ šis pamats nav pieņemams.

Par pamatu, kas ir balstīts uz Komisijas kļūdu, uzskatot, ka bijis vienots pārkāpums un ka sabiedrība Sarrió ir atbildīga
par visu pārkāpumu

Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja apstrīd Komisijas secinājumu, ka bijis vienots pārkāpums un ka prasītāja ir atbildīga par visu pārkāpumu.
Pirmkārt, tā apgalvo, ka Komisijas pieeja būtībā balstās uz “apsūdzēšanas principu”, jo tai nav tiešu pierādījumu par pilnībā
īstenotu karteli. Komisijai tomēr esot jāpierāda, vai prasītāja vispār ir piedalījusies katrā vienota pārkāpuma elementā un
– ja ir – cik lielā mērā. Attiecībā uz Kopienas konkurences noteikumu pārkāpumiem ir jāpiemēro tikai individuālas atbildības
princips, jo kolektīvas atbildības jēdziens nav saderīgs ar būtībā gandrīz kriminālsodam līdzīgajām sankcijām, kuras var piemērot
par šādiem pārkāpumiem. Tādējādi Komisija kļūdās, apgalvojot, ka nav jāpierāda, ka katrs dalībnieks aktīvi piedalījās katrā
pārkāpuma elementā. Tieši otrādi, lai varētu pareizi noteikt individuālo atbildību un tādējādi arī atbilstošo individuālo
sodu, ir jānosaka gan precīzs katra izdarītā pārkāpuma veids, gan katra uzņēmuma individuālā līdzdalība.
Otrkārt, prasītāja apgalvo, ka Kopienu tiesību pamatprincipiem un it īpaši principam, kas attiecas uz pierādīšanas pienākumu,
neatbilst tas, ka uzņēmuma individuālā atbildība par pārkāpumu tiek pamatota tikai ar tā piederību apvienībai, kuras darbība
vismaz daļēji ir likumīga.
Treškārt, prasītāja apgalvo, ka Komisija nav pienācīgā veidā ņēmusi vērā tās īpašo stāvokli tirgū un organizācijā RIG Kartons.
Precīzāk, 1986. gadā tā lūdza ļaut piedalīties RIG Kartons sanāksmēs ar mērķi efektīvāk konkurēt ar saviem konkurentiem.
Komisija apgalvo, ka tā ir pierādījusi karteļa pastāvēšanu un to, ka prasītāja tajā aktīvi piedalījusies kā viens no līderiem.
Tā tādējādi ir pamatojusi savu analīzi ar konkrētiem un pienācīgi pamatotiem faktiem, un prasītājas argumenti attiecībā uz
kaut kādu “kolektīvo atbildību” vai “apsūdzības principu” nav pamatoti.
Tā tomēr apgalvo, ka nav pamatojusi prasītājas atbildību tikai ar tās piederību organizācijai RIG Kartons. Patiesībā tā ir
ņēmusi vērā prasītājas aktīvo līdzdalību dažādās RIG Kartons komiteju sanāksmēs, kam bija pret konkurenci vērsts mērķis, kā
arī apstākli, ka prasītāja vēlāk rīkojās atbilstoši tam, kas tika nolemts šajās sanāksmēs.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Sākumā ir jānorāda, ka Komisija ir konstatējusi, ka prasītāja ir pārkāpusi Līguma 85. panta 1. punktu, no 1986. gada vidus
līdz vismaz 1991. gada aprīlim būdama tādas vienošanās un tādas saskaņotas darbības dalībniece, kas sākās 1986. gada vidū
un ko veidoja vairāki atsevišķi elementi.
Kā norādīts Lēmuma apsvērumu 116. punkta otrajā daļā, “pārkāpums būtībā izpaudās ražotāju vairākus gadus ilgā līdzdalībā kopējā
nelikumīgā uzņēmumā, ar kuru tie centās sasniegt kopēju mērķi”. Šāds viedoklis par pārkāpuma būtību ir pausts arī Lēmuma apsvērumu
128. punktā: “Tomēr būtu mākslīgi sadalīt to, kas acīmredzami ir pastāvīgs kopējs uzņēmums, kuram ir viens un tas pats kopējs
mērķis, vairākos atsevišķos pārkāpumos (skat. arī Pirmās instances tiesas spriedumu lietā T‑13/89,
Imperial Chemical Industries
/Eiropas Kopienu Komisija, motīvu daļas 260. punkts)”.
Tādējādi, pat ja Komisija Lēmumā nav tieši izmantojusi “vienota pārkāpuma” jēdzienu, tā uz šo jēdzienu ir atsaukusies netieši,
kā to pierāda atsauce uz 260. punktu Pirmās instances tiesas 1992. gada 10. marta spriedumā lietā T‑13/89
ICI
/Komisija (
Recueil
, II‑1021. lpp.).
Turklāt tas, ka Komisija atkārtoti lieto vārdu “kartelis”, lai aptvertu dažādus pret konkurenci vērstās rīcības veidus, ko
tā konstatējusi, izsaka visaptverošu izpratni par Līguma 85. panta 1. punkta pārkāpumiem. Kā izriet no Lēmuma apsvērumu 117. punkta,
Komisijas izpratne ir šāda: “Pareiza pieeja šajā gadījumā ir pierādīt karteļa pastāvēšanu, darbību un galvenās iezīmes kopumā
un pēc tam noteikt: a) vai ir ticami un pārliecinoši pierādījumi par katra atsevišķā ražotāja saikni ar kopējo shēmu un b) cik
ilgi katrs ražotājs tajā piedalījies”. Tā piebilst (
ibidem
): “Komisijai [..] nav jāizdala atsevišķi dažādie pārkāpumu veidojošie elementi, nosakot katru atsevišķo gadījumu karteļa
darbības laikā, kad tikusi noslēgta vienošanās par kādu noteiktu jautājumu, vai katru ar slepeno vienošanos saistītās rīcības
piemēru un atbrīvojot no atbildības par līdzdalību minētajā gadījumā vai konkrētajā karteļa darbības izpausmē visus ražotājus,
par kuru saistību ar attiecīgo gadījumu nav tiešu pierādījumu”. Tā norāda arī (118. punkts), ka “ir pietiekami daudz tiešu
pierādījumu, lai pierādītu katra aizdomās turētā līdzdalībnieka saistību ar pārkāpumu”, neņemot vērā atšķirības starp elementiem,
kas veido kopējo pārkāpumu.
Tādējādi vienotais pārkāpums, kā to izpratusi Komisija, ir cieši saistīts ar “karteli kopumā” vai “vispārējo karteli”, un
to raksturo ilgstoša rīcība, ko īsteno vairāki uzņēmumi, kuri cenšas sasniegt kopēju nelikumīgu mērķi. No šādas vienota pārkāpuma
izpratnes izriet pierādījumu sistēma, kas minēta Lēmuma apsvērumu 117. punktā, un vienota atbildība tādā nozīmē, ka katrs
uzņēmumus, kas ir “saistīts” ar vispārējo karteli, ir par to atbildīgs neatkarīgi no tā, kādi ir pārkāpumu veidojošie elementi,
attiecībā uz kuriem ir pierādīta uzņēmuma līdzdalība.
Lai par vispārēju karteli, kas īstenots noteiktā laikposmā, Komisija varētu saukt pie atbildības visas personas, pret kurām
vērsts tāds lēmums kā šajā lietā izskatāmais, Komisijai ir jāpierāda, ka katrs iesaistītais uzņēmums ir vai nu piekritis,
ka tiek pieņemts vispārējs plāns, kas ietver karteli veidojošus elementus, vai minētajā laikposmā tieši piedalījies visos
šajos elementos. Uzņēmumu var saukt pie atbildības par vispārēju karteli, pat ja ir pierādīts, ka tas ir tieši piedalījies
tikai vienā vai dažos karteli veidojošajos elementos, ar nosacījumu, ka ir pierādīts, ka tas zināja vai ka tam vajadzēja zināt,
pirmkārt, ka slepenā vienošanās, kurā tas piedalījās, bija daļa no vispārēja plāna un, otrkārt, ka vispārējā plānā bija visi
karteli veidojošie elementi. Ja tas tā ir, tad apstāklis, ka attiecīgais uzņēmums nav tieši piedalījies visos vispārēju karteli
veidojošajos elementos, nevar to atbrīvot no atbildības par Līguma 85. panta 1. punkta pārkāpumu. Tomēr šādu apstākli var
ņemt vērā, vērtējot tā pārkāpuma smagumu, par kuru ir konstatēts, ka uzņēmums to izdarījis.
Šajā lietā no Lēmuma izriet, ka 1. pantā konstatētais pārkāpums izpaudās kā slepena vienošanās attiecībā uz trim dažādiem
jautājumiem, kam visiem bija kopējs mērķis. Šie trīs slepenas vienošanās veidi ir jāuzskata par elementiem, kas veido vispārējo
karteli. Kā norādīts šajā pantā, katrs no tajā minētajiem uzņēmumiem bija pārkāpis Līguma 85. panta 1. punktu, būdams tādas
vienošanās un saskaņotas darbības dalībnieks, saskaņā ar kuru šie uzņēmumi: a) vienojās par regulāriem cenu paaugstinājumiem
katram ražojuma veidam katras valsts valūtā un plānoja un īstenoja šos paaugstinājumus; b) vienojās uzturēt nemainīgā līmenī
galveno ražotāju tirgus daļas, laiku pa laikam veicot izmaiņas; un c) no 1990. gada sākuma arvien biežāk veica saskaņotus
pasākumus ražojumu piedāvājuma kontrolei Kopienā, lai nodrošinātu saskaņoto cenu paaugstinājumu īstenošanu.
Lai gan Komisija uzskata, ka bijis “vienots” pārkāpums, Lēmumā ir precizēts, ka “
galvenie
dokumenti, kas pierāda, ka ir pastāvējis vispārējs kartelis vai konkrētas tā izpausmes, bieži nosauc attiecīgos dalībniekus
vārdā un ir arī daudz citu dokumentāru pierādījumu, kas pierāda katra ražotāja lomu kartelī un tā līdzdalības apjomu” (Lēmuma
apsvērumu 118. punkta pirmā daļa).
Tāpēc Pirmās instances tiesai, ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ir jānosaka, vai Komisija ir pierādījusi prasītājas
līdzdalību kartelī, kā šī līdzdalība konstatēta Lēmuma 1. pantā.
Kā jau norādīts iepriekš (skat. 48. un turpmākos punktus un 76. un turpmākos punktus), Komisija ir pierādījusi, ka prasītāja
kā uzņēmums, kas kopš PDG izveidošanas piedalījās tās sanāksmēs, no 1986. gada vidus ir piedalījusies slepenā cenu saskaņošanā
un no 1987. gada beigām – slepenā tirgus daļu saskaņošanā un slepenā dīkstāvju saskaņošanā, t.i., tā ir piedalījusies trīs
elementos, kas veido pārkāpumu, kurš konstatēts Lēmuma 1. pantā. Tādējādi Komisijai bija tiesības nolemt saukt prasītāju pie
atbildības par pārkāpumu, ko veidoja trīs slepenas vienošanās veidi, kuriem bija viens un tas pats mērķis.
No tā izriet, ka Komisija prasītājai nav uzlikusi atbildību par citu ražotāju rīcību un nav saukusi to pie atbildības, pamatojoties
tikai uz tās līdzdalību RIG Kartons.
Šis pamats tāpēc ir jānoraida, un nav jāizskata citi prasītājas izvirzītie argumenti.

Par pamatu, kas ir balstīts uz apstākli, ka Komisija nav ņēmusi vērā Spānijas tirgus situāciju
Savā replikā prasītāja apgalvo, ka Komisija nav precīzi definējusi teritoriālo tirgu, kurā it kā noticis pārkāpums, un ka
tā it īpaši nav veikusi atbilstošu Spānijas tirgus situācijas analīzi un attiecīgo uzņēmumu rīcību šajā tirgū. Tā apgalvo,
ka jau savā prasībā tā ir norādījusi, ka Lēmumā vienīgā atsauce uz Spānijas tirgu ir divas zemsvītras piezīmes tabulās E un G,
kas tam pievienotas.
Komisija apgalvo, ka šis pamats, kas pirmo reizi tiek izvirzīts replikā, nav pieņemams.
Pirmās instances tiesa norāda, ka saskaņā ar Reglamenta 48. panta 2. punktu iztiesāšanas laikā nav atļauts izvirzīt jaunus
pamatus, izņemot gadījumus, kad tie ir saistīti ar tādiem juridiskiem vai faktiskiem apstākļiem, kas ir kļuvuši zināmi iztiesāšanas
laikā.
Prasības pamatu, ka Komisija nav ņēmusi vērā situāciju Spānijas tirgū, prasītāja pirmo reizi ir izvirzījusi tikai savā replikā.
Vienīgais arguments, kas pieteikumā attiecas uz Spānijas tirgu, tiek izvirzīts, lai pamatotu pamatu attiecībā uz to, ka
Prat Carton
nepiedalījās izskatāmajā pārkāpumā. Neņemot vērā šī pamata nosaukumu, pamatojošajā argumentā tiek tikai norādīts, ka tabulā G,
kura pievienota Lēmumam un kurā minēti paziņojumi par cenu paaugstinājumiem, ko Spānijas tirgū 1991. gada janvārī veikuši
ražotāji, kuri tajā darbojās, nav minēts
Prat Carton
. Tāpēc to nevar interpretēt kā sūdzību par to, ka nav ņemts vērā Spānijas tirgus.
Šādos apstākļos, ņemot vērā, ka šis pamats ticis pirmo reizi izvirzīts replikā un ka tas nav saistīts ar tādiem juridiskiem
vai faktiskiem apstākļiem, kas ir kļuvuši zināmi iztiesāšanas laikā, tas jāatzīst par nepieņemamu.

Par pamatu, kas ir balstīts uz apstākli, ka Prat Carton nav piedalījies pārkāpumā

Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja apgalvo, ka Komisija nav pierādījusi
Prat Carton
līdzdalību jebkādā pārkāpumā. Precīzāk,
Prat Carton
nav minēts zemsvītras piezīmē Lēmuma tabulai G (attiecībā uz cenu paaugstinājumu 1991. gada janvārī Spānijas tirgū).
Tā apgalvo, ka
Prat Carton
dažu RIG Kartons komiteju sanāksmēs ir piedalījies ļoti neregulāri. Arī ATK šis uzņēmums piedalījās tikai no 1990. gada jūnija
līdz 1991. gada martam. Turklāt tas vien, ka
Stora
ir liecinājis, ka tas uzskatījis, ka Spānijas ražotājus par sanāksmju rezultātiem informēja galvenokārt
Saffa
vai
Finnboard
(paziņojuma par iebildumiem 38. pielikums), nav pierādījums
Prat Carton
līdzdalībai iespējamajā pārkāpumā.
Prasītāja apstrīd, ka dokumenti F‑15‑9, G‑15‑7 un G‑15‑8 (pievienoti paziņojumam par iebildumiem), uz kuriem atsaucas Komisija,
pierāda
Prat Carton
līdzdalību saskaņotajās cenu paaugstinājumu iniciatīvās 1990. gada aprīlī. Savā atbildē uz Pirmās instances tiesas uzdotu
rakstveida jautājumu tā norāda, ka dokuments F‑15‑9 ir datēts ar 1991. gada februāri, nevis, kā apgalvo Komisija, ar 1990. gada
februāri. Dokuments G‑15‑7 tikai pierāda nozares praksi piemērot ikgadējus paaugstinājumus aprīlī un to, ka
Prat Carton
skaidri nezināja paaugstinājuma līmeni un tā spēkā stāšanās datumu.
Komisija apgalvo, ka
Prat Carton
ir piedalījies kartelī jau no paša sākuma, kā to pierāda dokumenti, kas pievienoti paziņojumam par iebildumiem (“informācija
par atsevišķām personām”). Tā norāda, ka, pirmkārt,
Prat Carton
ir piedalījies vairākās PK sanāksmēs laikā no 1986. gada 29. marta līdz 1989. gada 28. novembrim un trīs Ekonomikas komitejas
sanāksmēs laikā no 1988. gada oktobra līdz 1989. oktobrim, kā arī vairākās ATK sanāksmēs laikā no 1990. gada jūnija līdz 1991. gada
5. martam (skat. Lēmumam pievienotās tabulas no Nr. 3 līdz Nr. 7). Tā kā tas tieši piedalījās sanāksmēs, kurās tika pieņemti
lēmumi attiecībā uz karteli,
Prat Carton
par to ir atbildīgs (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Rhône-Poulenc
/Komisija). Turklāt nav oficiālas informācijas par dažādo uzņēmumu piedalīšanos ATK sanāksmēs pirms Komisijas pārbaudēm vai
PDG sanāksmēs pirms 1990. gada februāra. Tādējādi tikai tas, ka dokumentos, ko uzņēmumi iesnieguši, nav konkrēti norādīta
Prat Carton
klātbūtne dažādajās sanāksmēs, nepierāda, ka tas tajās nav piedalījies.
Otrkārt, Komisija norāda, ka
Prat Carton
tika informēts par PDG sanāksmju rezultātiem, kā to liecināja
Stora
(paziņojuma par iebildumiem 38. pielikums).
Treškārt,
Prat Carton
ir piemērojis cenu iniciatīvas, par kurām attiecīgajā laikposmā bija panākta vienošanās dažādajās RIG Kartons struktūrās.
Nelielas atšķirības
Prat Carton
un citu ražotāju veikto paaugstinājumu laikā vai apjomos nepierāda, ka
Prat Carton
nav piedalījies kartelī. Tomēr Komisija atzīst, ka dokuments F‑15‑9 ir sagatavots 1991. gada februārī, nevis 1990. gada februārī
un ka tai tādējādi nav pierādījumu par
Prat Carton
faktisku līdzdalību cenu paaugstināšanas iniciatīvās pirms 1991. gada janvāra. Attiecībā uz cenu paaugstināšanas iniciatīvu
1991. gada janvārī Komisija it īpaši atsaucas uz dokumentu G‑15‑8, kas datēts ar 1990. gada 26. septembri un kurā
Prat Carton
skaidri paziņo, ka 1991. gada janvārī tas visās valstīs plāno paaugstināt cenas.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Pirmās instances tiesa vispirms norāda, ka prasītāja 1991. gada februārī ir iegādājusies 100 %
Prat Carton
kapitāla un ka tā neapstrīd savu atbildību par
Prat Carton
līdzdalību Līguma 85. panta 1. punkta pārkāpumā. Lēmuma 154. punktā ir norādīts, ka, iegādājoties
Prat Carton
, prasītāja “kļuva atbildīga par šī Spānijas ražotāja līdzdalību kartelī par visu tā līdzdalības laiku”. Turklāt Lēmuma 1. pantā
par tajā minēto pārkāpumu, ieskaitot iespējamo
Prat Carton
pārkāpumu, pie atbildības tiek saukta tikai prasītāja, un Lēmums ir vērsts tikai pret prasītāju, nepieminot
Prat Carton
(Lēmuma 5. pants).
Šādos apstākļos, kā arī ņemot vērā, ka jau ir konstatēts, ka Komisija ir pierādījusi, ka prasītāja pati piedalījās pārkāpumā,
kas aprakstīts Lēmuma 1. pantā, šis prasības pamats, ja būtu pieņemams, nevar attaisnot pilnīgu vai daļēju šī panta atcelšanu.
Tomēr, tā kā prasītāja uzņēmumu
Prat Carton
iegādājās tikai 1991. gada februārī, t.i., divus mēnešus pirms Lēmumā konstatētā pārkāpuma beigām, būtu pamatoti samazināt
naudas sodu, ja tiktu konstatēts, ka Komisija nav pierādījusi
Prat Carton
individuālo līdzdalību karteli veidojošajos elementos pirms 1991. gada februāra. Turklāt naudas sodi, kas uzlikti ar Lēmuma
3. pantu, tika aprēķināti, pamatojoties
inter alia
uz katra uzņēmuma apgrozījumu 1990. gadā, kad
Prat Carton
vēl nebija daļa no prasītājas grupas. Tāpēc ir jāizskata argumenti, kas tiek izvirzīti šī pamata kontekstā.
Pirmās instances tiesa vispirms izskatīs jautājumu par to, vai Komisija ir pierādījusi
Prat Carton
līdzdalību Līguma 85. panta 1. punkta pārkāpumā laikposmā no 1986. gada vidus līdz 1990. gada jūnijam – datumam, sākot ar
kuru,
Prat Carton
atzīst, ka tā sākusi piedalīties ATK sanāksmēs. Otrkārt, Pirmās instances tiesa izskatīs jautājumu par to, vai Komisija ir
pierādījusi
Prat Carton
līdzdalību Līguma 85. panta 1. punkta pārkāpumā atlikušajā laikposmā, proti, no 1990. gada jūnija līdz 1991. gada februārim
– datumam, kurā prasītāja iegādājās
Prat Carton
.
1. Laikposms no 1986. gada vidus līdz 1990. gada jūnijam
Lai pierādītu, ka
Prat Carton
ir piedalījies Kopienas konkurences noteikumu pārkāpumā attiecīgajā laikposmā, Komisija atsaucas uz šī uzņēmuma piedalīšanos
PK sanāksmēs 1986. gada 29. maijā, 1988. gada 25. maijā, 1988. gada 17. novembrī un 1989. gada 28. novembrī, kā arī Ekonomikas
komitejas sanāksmēs 1988. gada 20. septembrī, 1989. gada 8. maijā un 1989. gada 3. oktobrī. Turklāt tā pamatojas uz
Stora
liecību (paziņojuma par iebildumiem 38. pielikums). Visbeidzot, Komisija apgalvo, ka tikai tas, ka dokumentos, ko uzņēmumi
iesnieguši, nav precīzas informācijas attiecībā uz
Prat Carton
klātbūtni ATK sanāksmēs, nepierāda, ka tas tajās nav piedalījies.
Katrs no šiem pierādījumiem jāizvērtē iepriekš minētajā kārtībā.
a)
Prat Carton
piedalīšanās PK sanāksmēs
Runājot par
Prat Carton
piedalīšanos četrās konkrētajās PK sanāksmēs, Komisija nesniedz nekādus pierādījumus par šo sanāksmju priekšmetu. Tādējādi,
atsaucoties uz šo piedalīšanos kā pierādījumu uzņēmuma līdzdalībai Līguma 85. panta 1. punkta pārkāpumā, Komisija pamato savu
apgalvojumu ar Lēmumā izklāstītā šīs struktūras sanāksmju priekšmeta vispārējo aprakstu un ar pierādījumiem, kas Lēmumā minēti,
lai pamatotu minēto aprakstu.
Šajā sakarā Lēmumā ir teikts: “Kā paskaidroja
Stora
, viens no PDG uzdevumiem bija izskaidrot PK pasākumus, kas bija vajadzīgi, lai regulētu tirgu. [..] Tādā veidā rīkotājdirektori,
kas piedalījās Priekšsēdētāju konferencēs, saņēma informāciju par PDG pieņemtajiem lēmumiem un par norādījumiem, kas bija
jāsniedz to tirdzniecības nodaļām, lai īstenotu saskaņotās cenu iniciatīvas” (Lēmuma apsvērumu 41. punkta pirmā daļa). Komisija
norāda arī, ka “PDG regulāri sanāca kopā pirms katras paredzētās Priekšsēdētāju konferences un, tā kā abās sanāksmēs par priekšsēdētāju
bija viena un tā pati persona, nav nekādu šaubu, ka tieši šī persona ziņoja par PDG apspriežu rezultātiem citiem tā sauktajiem
“priekšsēdētājiem”, kas nebija ierobežotā personu loka locekļi” (Lēmuma apsvērumu 38. punkta otrā daļa).

Stora
ir norādījis, ka PK sanāksmju dalībnieki bija informēti par PDG pieņemtajiem lēmumiem (paziņojuma par iebildumiem 39. pielikuma
8. punkts). Taču vairāki uzņēmumi, kas piedalījās PK sanāksmēs, ieskaitot prasītāju, apstrīd šī apgalvojuma pareizību. Tāpēc,
ja nav citu pierādījumu, kas pamatotu
Stora
liecības par PK lomu, tos nevar uzskatīt par pietiekamiem pierādījumiem par minētās struktūras sanāksmju priekšmetu.
Jāatzīst, ka lietā ir kāds dokuments – bijušā
Feldmühle
vadības locekļa (Rosa [
Roos
]) 1993. gada 22. marta liecība – kurš pirmajā brīdī it kā apstiprina
Stora
apgalvojumus. Ross
inter alia
norāda, ka “PDG diskusiju saturs uzņēmumiem, kam šajā grupā nebija pārstāvju, tika atstāstīts tūlīt sekojošajā Priekšsēdētāju
konferencē vai – ja Priekšsēdētāju konference tūlīt nesekoja – ATK sanāksmē”. Tomēr, lai gan Lēmumā, pamatojot Komisijas apgalvojumus
par PK sanāksmju priekšmetu, nav tiešas atsauces uz šo dokumentu, to nekādā gadījumā nevar uzskatīt par pierādījumu, kas papildinātu
Stora
liecības. Tā kā šajās liecībās ir apkopotas atbildes, ko sniedzis katrs no trīs uzņēmumiem, ieskaitot
Feldmühle
, kuri pārkāpuma laikā piederēja
Stora
, tad bijušais
Feldmühle
vadības loceklis pats ir viens no
Stora
liecību avotiem.
Attiecībā uz citiem pierādījumiem, kuri izvirzīti, lai pierādītu PK sanāksmju priekšmetu, Komisija Lēmumā ir uzskatījusi,
ka paziņojuma par iebildumiem 61. pielikums (minēts iepriekš 125. un 126. punktā) ir PK sanāksmē tapis iekšējs dokuments,
kas apstiprina
Stora
atzinumu, proti, ka PK faktiski apsprieda saskaņotu cenu politiku (Lēmuma apsvērumu 41. punkta trešā daļa). Tomēr, kā jau
tika konstatēts (skat. iepriekš 125.–135. punktu), šis dokuments nav slepenas vienošanās pierādījums attiecībā uz 1987. gada
janvāra cenu iniciatīvu Apvienotajā Karalistē. Turklāt pretēji tam, ko apgalvo Komisija, uzņēmums
Stora
nav atzinis, ka PK faktiski apsprieda saskaņotu cenu noteikšanu. Kā norādījis
Stora
, uzņēmumiem, kas tikās PDG, PK sanāksmes bija tikai iespēja par pieņemtajiem lēmumiem informēt uzņēmumus, kuriem PDG nebija
savu pārstāvju.
Visbeidzot, Komisija norāda, ka “dokumenti, ko Komisija atrada uzņēmumā
FS-Karton
(
M‑M
grupas loceklis), apstiprina, ka 1987. gada beigās abās priekšsēdētāju grupās tika noslēgta vienošanās par savstarpēji saistītajiem
apjoma kontroles un cenu disciplīnas jautājumiem” (Lēmuma apsvērumu 53. punkta pirmā daļa). Tā šajā sakarā atsaucas uz paziņojuma
par iebildumiem 73. pielikumu (skat. iepriekš 88. punktu). Kā jau tika norādīts (iepriekš 91. punkts), vēstules autors tās
ievadā piemin ciešāku sadarbību “Priekšsēdētāju grupā” (“
Präsidentenkreis
”) – izteicienu, ko
Mayr-Melnhof
iztulko kā vispārēju norādi gan uz PDG, gan PK, t.i., neminot konkrētu notikumu vai sanāksmi (paziņojuma par iebildumiem
75. pielikuma 2.a punkts).
Paziņojuma par iebildumiem 73. pielikums tiešām ir apstiprinošs pierādījums
Stora
liecībām attiecībā uz to, ka starp uzņēmumiem, kam bija atļauts piedalīties “Priekšsēdētāju grupā”, pastāvēja slepena vienošanās
par tirgus daļām un ka starp tiem pašiem uzņēmumiem pastāvēja slepena vienošanās par dīkstāvēm (skat. iepriekš 84.–114. punktu
un it īpaši 110. punktu). Tomēr nav nekādu citu pierādījumu, kas apstiprinātu Komisijas apgalvojumu, ka PK mērķis
inter alia
bija apspriest slepenas vienošanās par tirgus daļām un ražošanas apjoma kontroli. Tādējādi izteicienu “Priekšsēdētāju grupa“
(“
Präsidentenkreis
”), kas lietots paziņojuma par iebildumiem 73. pielikumā, neraugoties uz
Mayr-Melnhof
sniegtajiem paskaidrojumiem, var interpretēt kā atsauci, kas attiecas tikai uz PDG.
Ņemot vērā iepriekš minēto, Komisija nav pierādījusi, ka PK sanāksmēm līdztekus tās likumīgajai darbībai bija arī funkcijas,
kas vērstas pret konkurenci. No tā izriet, ka Komisija nevarēja no izvirzītajiem pierādījumiem secināt, ka uzņēmumi, kas piedalījās
PK sanāksmēs, ir piedalījušies Līguma 85. panta 1. punkta pārkāpumā.
Tāpēc jākonstatē, ka
Prat Carton
līdzdalība konkurences noteikumu pārkāpumā laikposmā no 1986. gada vidus līdz 1990. gada jūnijam, pamatojoties uz šī uzņēmuma
piedalīšanos četrās minētajās PK sanāksmēs, nav pierādīta.
b)
Prat Carton
piedalīšanās dažās Ekonomikas komitejas sanāksmēs
Netiek apstrīdēts, ka
Prat Carton
ir piedalījies trīs Ekonomikas komitejas sanāksmēs 1988. gada 20. septembrī, 1989. gada 8. maijā un 1989. gada 3. oktobrī.
Turklāt eksistē dokuments, kurā izklāstīts 1989. gada 3. oktobra sanāksmes saturs (paziņojuma par iebildumiem 70. pielikums).
Tāpēc vispirms ir jāizskata jautājums par to, vai šajās Ekonomikas komitejas sanāksmēs tika izskatīti jautājumi, kas bija
saistīti ar darbībām, kuras vērstas pret konkurenci, un, otrkārt, vai no iebildumu izklāsta 70. pielikuma var secināt, ka
Prat Carton
ir piedalījies apspriedēs, kurās tika izskatīti jautājumi, kas bija saistīti ar darbībām, kuras vērstas pret konkurenci.
i) EK sanāksmju vispārējais saturs
Lēmumā ir norādīts, ka “Ekonomikas komitejas apspriežu “centrālā tēma” bija dažādo valstu kartona tirgus analīze un novērtējums”
(Lēmuma apsvērumu 50. punkta pirmā daļa). Ekonomikas komiteja “
inter alia
apsprieda cenu svārstības valstu tirgos un saņemtos pasūtījumus un par saviem secinājumiem ziņoja ATK (vai līdz 1987. gada
beigām – Tirdzniecības komitejai)” (Lēmuma apsvērumu 49. punkta pirmā daļa).
Komisija norāda, ka “apspriedēm par tirgus stāvokli bija konkrēts mērķis – sarunas par katras valsts tirgus stāvokli jāskata
paredzēto cenu iniciatīvu kontekstā, ieskaitot konstatēto nepieciešamību uz laiku apturēt iekārtas, lai tādējādi atbalstītu
cenu paaugstinājumus” (Lēmuma apsvērumu 50. punkta pirmā daļa). Komisija arī uzskata, ka “Ekonomikas komiteja kā tāda varbūt
bija mazāk saistīta ar cenu noteikšanu, bet nav ticami, ka tie, kas piedalījās tās sanāksmēs, nezināja par nelikumīgo mērķi,
kuram tika izmantota informācija, ko tie apzināti sniedza ATK” (Lēmuma apsvērumu 119. punkta otrā daļa).
Lai pamatotu savu apgalvojumu, ka apspriedēs, kas notika Ekonomikas komitejā, tika izskatīti jautājumi, kuri saistīti ar darbību,
kas vērsta pret konkurenci, Komisija atsaucas tikai uz vienu dokumentu – konfidenciālu piezīmi, ko kāds
FS-Karton
pārstāvis uzrakstījis par galvenajiem jautājumiem, kas tika izskatīti Ekonomikas komitejas 1989. gada 3. oktobra sanāksmē
(paziņojuma par iebildumiem 70. pielikums), t.i., sanāksmē, kurā piedalījās arī
Prat Carton
.
Lēmumā Komisija rezumē šī dokumenta saturu šādi:
“[..] papildus pieprasījuma, ražošanas un katrā valstī saņemto pasūtījumu sīkai izpētei sanāksmē tika izskatīti arī:
–        jautājumi par klientu nopietno pretestību, kas konstatēta attiecībā uz pēdējo
GC
cenu paaugstinājumu, kas stājās spēkā 1. oktobrī;
–        jautājumi par
GC
un
GD
ražotāju attiecīgo pasūtījumu stāvokli, ieskaitot individuālās pozīcijas;
–        ziņojumi par notikušajām un plānotajām dīkstāvēm;
–        īpašās grūtības, kas saistītas ar cenu paaugstinājuma ieviešanu Apvienotajā Karalistē, un paaugstinājuma ietekme uz cenu starpību,
kas vajadzīga starp
GC
un
GD
šķiru,
un
–        katras valsts grupas ienākošo pasūtījumu budžeta salīdzinājums.” (Lēmuma apsvērumu 50. punkta otrā daļa)
Šāds dokumenta satura izklāsts būtībā ir pareizs. Tomēr Komisijai nav neviena pierādījuma, lai pamatotu tās apgalvojumu, ka
paziņojuma par iebildumiem 70. pielikumu var uzskatīt “par norādi uz šīs struktūras apspriežu īsto būtību” (Lēmuma apsvērumu
113. punkta pēdējā daļa). Turklāt
Stora
liecina, ka “ATK tika nodibināta 1987. gada beigās un tās pirmā sanāksme notika 1988. gada sākumā, no šī datuma pārņemot
daļu no Ekonomikas komitejas funkcijām. Citas Ekonomikas komitejas funkcijas pārņēma Statistikas komiteja” (paziņojuma par
iebildumiem 39. pielikuma 13. punkts). Tādējādi vismaz attiecībā uz laikposmu, kas sākās 1988. gada sākumā un kas ir vienīgais
laikposms, kurā
Prat Carton
piedalījās Ekonomikas komitejas sanāksmēs,
Stora
liecībās nav nekādu pierādījumu, kas apstiprinātu Komisijas apgalvojumus attiecībā uz to, ka šīs struktūras apspriežu mērķis
bijis saistīts ar darbību, kas vērsta pret konkurenci. Visbeidzot, Komisija nemin arī nekādus pierādījumus, kas ļautu uzskatīt,
ka Ekonomikas komitejas sanāksmju dalībnieki zināja par īsto būtību sanāksmēm, kuras notika ATK – struktūrā, kurai Ekonomikas
komiteja sniedza ziņojumus. Tādējādi nevar nepieļaut iespēju, ka daži no Ekonomikas komitejas sanāksmju dalībniekiem, kuri
vienlaikus nepiedalījās ATK sanāksmēs, nezināja, kā tieši ATK izmantoja Ekonomikas komitejas sagatavotos ziņojumus.
No tā izriet, ka paziņojuma par iebildumiem 70. pielikums nepierāda īsto būtību apspriedēm, kas notika Ekonomikas komitejas
sanāksmēs.
ii) Ekonomikas komitejas 1989. gada 3. oktobra sanāksme
Ekonomikas komitejas 1989. gada 3. oktobra sanāksmes saturs ir atstāstīts paziņojuma par iebildumiem 70. pielikumā. Rodas
jautājums par to, vai
Prat Carton
piedalīšanās šajā sanāksmē ir pietiekams pierādījums par līdzdalību Līguma 85. panta 1. punkta pārkāpumā.
Pirmkārt, šajā sanāksmē notikušās apspriedes par cenām attiecās uz klientu reakciju uz
GC
kartona cenas paaugstinājumu, ko vairākums šīs kartona šķiras ražotāju piemēroja, sākot ar 1989. gada 1. oktobri – pēc tam,
kad dažus mēnešus agrāk par to tika paziņots tirgū. Komisija uzskata, ka šis cenu paaugstinājums attiecās arī uz
SBS
kartonu, bet ne uz
GD
kartonu. Attiecībā uz apspriedēm, kas notika minētajā sanāksmē, Pirmās instances tiesa uzskata, ka tās pārsniedza Kopienas
konkurences noteikumos atļauto, it īpaši, paziņojot, ka būtu “kļūda atteikties no pašlaik noteiktā augstā cenu līmeņa
GC
šķirai [..]”. Šādi paužot kopēju nodomu stingri piemērot jauno
GC
kartona cenu līmeni, ražotāji nenoteica savu tirgus politiku neatkarīgi viens no otra un tādējādi pārkāpa Līguma konkurences
noteikumu būtību (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā
Suiker Unie
u.c./Komisija, 173. punkts).
Tomēr nav nekā tāda, kas norādītu uz to, ka
Prat Carton
ir piedalījies 1989. gada oktobra cenu paaugstinājuma slepenajā saskaņošanā pirms tā īstenošanas un turklāt ka tas tiešām
toreiz paaugstināja
GC
kartona cenas. No pieteikuma iesniedzējas atbildēm uz Pirmās instances tiesas uzdotajiem rakstveida jautājumiem izriet, ka
1989. gadā 80 %
Prat Carton
produkcijas bija
GD
kartons, ko neskāra attiecīgais cenu paaugstinājums. Turklāt Ekonomikas padomes 1989. gada oktobra sanāksme notika apmēram
astoņus mēnešus pirms
Prat Carton
pirmās pierādītās piedalīšanās sanāksmē, kas notika ATK – vienā no struktūrām, kura, kā norādīts Lēmumā, kopā ar PDG bija
vieta, kur notika galvenās apspriedes par darbībām, kas vērstas pret konkurenci.
Ņemot vērā šos apstākļus, nevar noraidīt iespēju, ka
Prat Carton
pārstāvis vai pārstāvji Ekonomikas komitejas 1989. gada 3. oktobra sanāksmē varēja nezināt par kontekstu, kādā norisinājās
apspriedes par cenām. Turklāt pierādījumu trūkuma dēļ par tā rīcību tirgū attiecīgajā laikposmā attiecībā uz cenām ir iespējams,
ka
Prat Carton
uzskatīja, ka apspriedes neattiecas uz tā individuālo situāciju. Tāpēc, ņemot vērā, ka apspriedei Ekonomikas komitejas 1989. gada
3. oktobra sanāksmē attiecībā uz
Prat Carton
varēja būt izņēmuma raksturs, šim uzņēmumam nevar pārmest, ka tas nav publiski norobežojies no šajā sanāksmē notikušās apspriedes
rezultātiem.
Otrkārt, paziņojuma par iebildumiem 70. pielikumā nav nekā, kas pierādītu īsto būtību apspriedēm, saskaņā ar kurām tika pieņemts
plāns nākotnē saskaņot dīkstāvju laiku. Visas tajā minētās norādes uz konkrētiem dīkstāvju periodiem attiecas tikai uz vēsturiskiem
datiem. Tomēr dokumentā ir frāze, kas attiecas uz turpmāko rūpnīcas izmantošanu: “Ir skaidrs, ka tad, ja arī turpmāk būs maz
pasūtījumu un iekārtas nebūs pietiekami noslogotas, būs jāapsver iespēja atbilstoši pieprasījumam apturēt ražošanu” [“Bei
anhaltend schlechtem Auftragseingang und schlechter Belegung ist es naheliegend, entsprechend dem Marktbedarf ein Abstellen
zu überlegen”]. Tomēr, tā kā
Prat Carton
piedalīšanās attiecīgajā Ekonomikas komitejas sanāksmē iepriekš minēto iemeslu dēļ nepierāda tā līdzdalību slepenajā cenu
saskaņošanā, tā arī nav pietiekams pierādījums tā līdzdalībai slepenajā dīkstāvju saskaņošanā. To, ka tiek minēta iespējama
vajadzība izmantot dīkstāves nākotnē, nevar uzskatīt par Kopienas konkurences tiesību pārkāpumu, jo vismaz attiecībā uz uzņēmumiem,
kas nepiedalījās slepenajā cenu saskaņošanā, šādi var izpausties vienkāršs esošo tirgus apstākļu objektīvs novērtējums.
Ņemot vērā iepriekš minēto,
Prat Carton
piedalīšanās Ekonomikas komitejas 1989. gada 3. oktobra sanāksmē nav pietiekams pierādījums tā līdzdalībai Līguma 85. panta
1. punkta pārkāpumā.
c)
Stora
liecība attiecībā uz informācijas nodošanu uzņēmumiem, kas nepiedalījās sanāksmēs
Liecībā, uz ko atsaucas Komisija (paziņojuma par iebildumiem 38. pielikuma 2. lpp.),
Stora
sniedz informāciju attiecībā uz ražotājiem, kuri tika informēti par PDG sanāksmju rezultātiem: “
Stora
ražotāji uzskata, ka Spānijas ražotājus parasti informēja
Saffa
vai
Finnboard
. Pārējie Spānijas ražotāji, kas ir RIG Kartons locekļi ir
Papelera del Centra SA
,
Prat Carton SA
,
Romani Esteve SA
,
Sarrió SA
un
Tampella Espanola SA
”.
Kā tas skaidri izriet no šīs liecības formulējuma,
Stora
tikai norāda, ka tā uzskata, ka
Prat Carton
tika informēts par PDG sanāksmju rezultātiem. Taču nav norādīts, kas ir šāda uzskata pamatā. Šādos apstākļos šo liecību nevar
uzskatīt par pierādījumu
Prat Carton
līdzdalībai Līguma 85. panta 1. punkta pārkāpumā. Šāds secinājums jāizdara vēl jo vairāk tāpēc, ka
Stora
apgalvojumi skar vairākus citus uzņēmumus, kas ir RIG Kartons locekļi, bet par kuriem Lēmumā nav konstatēts, ka tie piedalījušies
pārkāpumā.
d)
Prat Carton
piedalīšanās ATK sanāksmēs
Komisija apgalvo, ka nav pierādīts, ka
Prat Carton
nepiedalījās ATK sanāksmēs pirms 1989. gada jūnija, jo nav oficiālas informācijas par dažādo uzņēmumu piedalīšanos šajās
sanāksmēs pirms Komisijas pārbaudēm.
Tomēr Komisijas pienākums ir pierādīt, ka
Prat Carton
ir pārkāpis Līguma 85. panta 1. punktu. Tāpēc tās apgalvojumiem par
Prat Carton
iespējamo piedalīšanos ATK sanāksmēs izskatāmajā laikposmā nav pamatojuma.
e) Secinājums par izskatāmo laikposmu
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, pierādījumi, uz kuriem Komisija atsaucas, pat ja tos izskata kopumā, nepierāda
Prat Carton
līdzdalību Līguma 85. panta 1. punkta pārkāpumā laikposmā no 1986. gada vidus līdz 1990. gada jūnijam.
2. Laikposms no 1990. gada jūnija līdz 1991. gada februārim
Netiek apstrīdēts, ka
Prat Carton
ir piedalījies trīs ATK sanāksmēs izskatāmajā laikposmā, proti, 1990. gada 27.–28. jūnijā, 1990. gada 4. septembrī un 1990. gada
8.–9. oktobrī. Attiecībā uz
Prat Carton
faktisko rīcību tirgū Komisija uzskata, ka tai ir pierādījumi, kas apliecina, ka šis uzņēmums ir piedalījies 1991. gada janvāra
saskaņotajā cenu paaugstinājumā – vienīgajā saskaņotajā paaugstinājumā, kas tika īstenots šajā laikposmā.
Ņemot vērā šos apstākļus, ir jāapsver, vai Komisija ir pietiekami pierādījusi
Prat Carton
līdzdalību trīs pārkāpumu veidojošajos elementos minētajā laikposmā.
a)
Prat Carton
līdzdalība slepenajā cenu saskaņošanā
Komisija norāda, ka jau no paša sākuma ATK galvenais uzdevums bija šāds:
“– noteikt, vai cenu paaugstinājumus varēja īstenot un – apstiprinošas atbildes gadījumā – kā to izdarīt, un ziņot par saviem
secinājumiem PDG;
– attiecībā uz katru valsti un galvenajiem klientiem izstrādāt PDG noteikto cenu iniciatīvu īstenošanas kārtību, lai Eiropā
izveidotu vienādu cenu sistēmu [..]” (Lēmuma apsvērumu 44. punkta pēdējā daļa).
Komisija Lēmuma pirmajā un otrajā daļā ir uzsvērusi, ka:
“Šī komiteja attiecībā uz katras valsts tirgu apsprieda, kā katram ražotājam jāīsteno cenu pieaugumi, par kuriem bija panākta
vienošanās PDG sanāksmēs. Ierosināto cenu paaugstinājumu praktiskie aspekti tika izskatīti “apaļā galda” apspriedēs, kurās
katram dalībniekam bija iespēja paust savu viedokli par ierosināto paaugstinājumu.
Par grūtībām, ieviešot cenu paaugstinājumus, par kuriem bija panākta vienošanās PDG sanāksmēs, vai dažreiz arī par atteikšanos
sadarboties tika ziņots PDG, kas šādos gadījumos (kā norāda
Stora
) “mēģināja panākt vajadzīgo sadarbības līmeni”. Par
GC
un
GD
šķiru ATK ziņoja atsevišķi. Ja PDG, pamatojoties uz ziņojumiem, ko tā saņēma no ATK, mainīja cenu politikas lēmumu, pasākumi,
kas bija vajadzīgi tā īstenošanai, tika apspriesti nākamajā ATK sanāksmē”.
Jākonstatē, ka Komisija pamatoti ir atsaukusies uz
Stora
liecībām, lai pamatotu minētos secinājumus par ATK sanāksmju mērķi (paziņojuma par iebildumiem 35. un 39. pielikums).
Turklāt, pat ja Komisijas rīcībā nav nevienas ATK sanāksmes oficiāla protokola, tā no
Mayr-Melnhof
un
Rena
ir ieguvusi dažus iekšējos dokumentus, kas attiecas uz sanāksmēm 1989. gada 6. septembrī, 1989. gada 16. oktobrī un 1990. gada
6. septembrī (paziņojuma par iebildumiem 117., 109. un 118. pielikums). Šie dokumenti, kuru saturs ir izklāstīts Lēmuma 80.,
82. un 87. punktā, sniedz informāciju par detalizētajām apspriedēm, kas šajās sanāksmēs notika attiecībā uz cenu saskaņošanas
iniciatīvām. Tāpēc tie ir pierādījumi, kas skaidri apstiprina
Stora
sniegto ATK funkciju aprakstu.
Šajā sakarā pietiek kā piemēru minēt no
Rena
iegūto dokumentu par ATK 1990. gada 6. septembra sanāksmi (paziņojuma par iebildumiem 118. pielikums), kurā
inter alia
ir norādīts:
“Cenu paaugstinājums tiks izsludināts
nākamajā nedēļā
,
septembrī
.
Francija
FRF 40
Nīderlande
NLG 14
Vācija
DEM 12
Itālija
ITL 80
Beļģija
BEF 2,50
Šveice
CHF 9
Apvienotā Karaliste
GBP 40
Īrija
IEP 45
Visas šķiras jāpaaugstina vienādi –
GD
,
UD
,
GT
,
GC
utt.
Tikai viens cenu paaugstinājums gadā.
Piegādēm, sākot no 7. janvāra.
Vēlākais 31. janvārī.
14. septembrī vēstule par cenu paaugstinājumu (
Mayr-Melnhof
).
19. septembrī
Feldmühle
nosūta savu vēstuli.
Cascades
pirms septembra beigām.
Visiem jānosūta savas vēstules pirms 8. oktobra.”
Kā Komisija paskaidro Lēmuma apsvērumu 88.–90. punktā, tā ir ieguvusi arī iekšējos dokumentus, kas ļauj secināt, ka uzņēmumi,
it īpaši tie, kas minēti paziņojuma par iebildumiem 118. pielikumā, tiešām izsludināja un veica saskaņotos cenu paaugstinājumus.
Pat ja dokumenti, uz kuriem Komisija atsaucas, attiecas tikai uz nelielu skaitu ATK sanāksmju, kas norisinājās laikposmā,
kuru aptver Lēmums, visi pieejamie dokumentārie pierādījumi apstiprina
Stora
liecību, kurā norādīts, ka ATK galvenais mērķis bija noteikt un plānot saskaņotos cenu paaugstinājumus. Tas, ka par ATK sanāksmēm
nav gandrīz nekādu ne oficiālu, ne iekšēju protokolu, jāuzskata par pietiekamu pierādījumu Komisijas apgalvojumam, ka uzņēmumi,
kas šajās sanāksmēs piedalījās, mēģināja slēpt šajā struktūrā notiekošo apspriežu īsto būtību (skat. it īpaši Lēmuma apsvērumu
45. punktu). Šādos apstākļos pierādīšanas pienākums tiek pavērsts otrādi, un tas, ka šīm sanāksmēm bija likumīgs mērķis, jāpierāda
uzņēmumiem, kas piedalījās šīs struktūras sanāksmēs. Tā kā minētie uzņēmumi tādus pierādījumus nav snieguši, Komisija varēja
pamatoti uzskatīt, ka apspriedēm, kuras uzņēmumi veica šīs struktūras sanāksmēs, galvenokārt bija pret konkurenci vērsts mērķis.
Runājot par
Prat Carton
individuālo situāciju, tā piedalīšanās trīs ATK sanāksmēs apmēram astoņu mēnešu ilgā laikposmā, ņemot vērā iepriekš minētos
apsvērumus un neraugoties uz to, ka nav dokumentāru pierādījumu attiecībā uz apspriedēm, kas šajās trīs sanāksmēs notika,
ir jāuzskata par pietiekamu pierādījumu tā līdzdalībai slepenajā cenu saskaņošanā minētajā laikposmā.
Šis secinājums izriet no dokumentiem, uz ko Komisija atsaucas saistībā ar
Prat Carton
faktisko rīcību attiecībā uz cenām. Kā izriet no paziņojuma par iebildumiem 118. pielikuma, 1990. gada septembra sākumā tika
nolemts paaugstināt cenas visām kartona šķirām un dažādie uzņēmumi par to paziņoja 1990. gada septembrī un oktobrī. Šim paaugstinājumam
visās attiecīgajās valstīs bija jāstājas spēkā 1991. gada janvārī.
Faksā, ko
Prat Carton
nosūtīja 1990. gada 26. septembrī (dokuments G‑15‑8),
inter alia
ir norādīts, ka:
“Mēs plānojam 1991. gada janvārī visās valstīs paaugstināt cenas.
Attiecībā uz Franciju mēs paredzam paaugstinājumu FRF 400 par tonnu visām šķirām.”
Pat ja šajā faksā precīza paredzētā cenas paaugstinājuma summa minēta tikai vienai valstij, tā pierāda, ka
Prat Carton
paziņoja par cenu paaugstinājumiem atbilstoši lēmumiem, kurus, kā norādīts paziņojuma par iebildumiem 118. pielikumā, pieņēma
ATK sanāksmēs. Šajā kontekstā paaugstinājumi, kas minēti iebildumu izklāsta 118. pielikumā, neattiecas uz vienādām pārdošanas
vienībām visām attiecīgajām valstīm, un FRF 40 paaugstinājums, kas minēts Francijai, atbilst cenas paaugstinājumam 100 kilogramiem.
Turklāt, lai gan netiek apstrīdēts, ka dokumenti F‑15‑9 un G‑15‑7, kas ir faksi, kurus viens otram sūtījuši
Prat Carton
un kāds britu uzņēmums 1991. gada februāra beigās vai marta sākumā, pierāda, ka
Prat Carton
Apvienotajā Karalistē cenas pacēla tikai 1991. gada aprīlī, šāda cenu paaugstinājuma īstenošanas datuma atlikšana vienā no
attiecīgajām valstīm nevar ietekmēt dokumenta G‑15‑8 pierādījuma spēku attiecībā uz
Prat Carton
līdzdalību 1991. gada janvāra saskaņotajā cenu paaugstinājumā. Šāds secinājums jāizdara vēl jo vairāk tāpēc, ka, ņemot vērā
dokumentu F‑15‑9, cenu paaugstinājums, ko
Prat Carton
īstenoja britu tirgū, sasniedza no GBP 35 līdz GBP 45 par tonnu, kas ir tuvu GBP 40, kā norādīts iebildumu izklāsta 118. pielikumā.
Ņemot vērā iepriekš minētos secinājumus, Pirmās instances tiesa uzskata, ka Komisija ir pierādījusi, ka
Prat Carton
ir piedalījies slepenā cenu saskaņošanā laikposmā no 1990. gada jūnija līdz 1991. gada februārim.
b) Par
Prat Carton
līdzdalību slepenā dīkstāvju saskaņošanā
Jau tika konstatēts, ka Komisija ir pierādījusi, ka uzņēmumi, kas piedalījās PDG sanāksmēs, sākot ar 1987. gada beigām, ir
piedalījušies slepenā iekārtu dīkstāves saskaņošanā un ka dīkstāves tika faktiski izmantotas, sākot ar 1990. gadu.
Kā norādīts Lēmumā, šajā slepenajā saskaņošanā piedalījās arī uzņēmumi, kuri piedalījās ATK sanāksmēs.
Šajā sakarā Komisija
inter alia
norāda:
“Papildus
Fides
sistēmai, kas sniedza vispārinātus datus, ATK sanāksmēs katrs atsevišķais ražotājs konkurentiem parasti sniedza informāciju
arī par saviem pasūtījumiem.
Šī informācija par to, cik darba dienām veikti pasūtījumi, bija vajadzīga diviem mērķiem:
– lai nolemtu, vai pastāv atbilstoši nosacījumi saskaņota cenu paaugstinājuma īstenošanai;
– lai noteiktu, cik daudz dīkstāves laika vajadzīgs, lai uzturētu līdzsvaru starp piedāvājumu un pieprasījumu [..]” (Lēmuma
apsvērumu 69. punkta trešā un ceturtā daļa).
Komisija norāda arī, ka:
“PDG tomēr oficiāli nesadalīja “dīkstāves”, kas katram ražotājam jāievēro. Kā norāda
Stora
, pastāvēja noteiktas praktiskas grūtības pieņemt saskaņotu dīkstāvju plānu, kas aptvertu visus ražotājus.
Stora
norāda, ka šo iemeslu dēļ “bija tikai nenoteikta veicināšanas sistēma” (otrā
Stora
liecība, 15. punkts).
Šķiet, ka tie atkal bija lielie ražotāji, kas uzņēmās pienākumu samazināt ražošanu, lai uzturētu cenu līmeni.
Neoficiālas piezīmes par divām ATK sanāksmēm, no kurām viena notika 1990. gada janvārī (skat. 84. apsvērumu) un otra – 1990. gada
septembrī (87. apsvērums), kā arī citi dokumenti (94. un 95. apsvērums) tomēr apstiprina, ka lielie ražotāji RIG Kartons sanāksmēs
sīki un pastāvīgi informēja savus mazākos konkurentus par saviem plāniem kā alternatīvu cenu samazināšanai izmantot papildu
dīkstāves” (Lēmuma apsvērumu 71. punkts).
Pirmās instances tiesa secina, ka Komisija pamatoti ir atsaukusies uz
Stora
otro liecību (paziņojuma par iebildumiem 39. pielikuma 25. punkts), lai pamatotu savu apgalvojumu, ka, lai gan PDG oficiāli
nenoteica dīkstāves, kas katram ražotājam jāievēro, tomēr šajā sakarā pastāvēja “nenoteikta veicināšanas sistēma”.
Attiecībā uz uzņēmumiem, kuri piedalījās ATK sanāksmēs, dokumentārie pierādījumi, kas attiecas uz šīm sanāksmēm (iepriekš
minētais paziņojuma par iebildumiem 109., 117. un 118. pielikums), apstiprina, ka saistībā ar saskaņotu cenu paaugstinājumu
gatavošanu notika apspriedes par dīkstāvēm. Kā jau ir norādīts (skat. iepriekš 104. punktu), paziņojuma par iebildumiem 118. pielikumā
ir minēti vairāku ražotāju pasūtījumi un norādīts, ka daži ražotāji apsvēra dīkstāvju izmantošanu. Turklāt, lai gan paziņojuma
par iebildumiem 109. un 117. pielikumā nav informācijas, kas attiektos tieši uz paredzētajām dīkstāvēm, tie pierāda, ka attiecīgajās
sanāksmēs tika apspriesti esošie un ienākošie pasūtījumi.
Šie dokumenti, skatīti saistībā ar
Stora
liecību, ir pietiekams pierādījums ATK sanāksmēs pārstāvēto ražotāju līdzdalībai slepenā dīkstāvju saskaņošanā. Tā kā izziņoto
cenu saskaņošanas mērķis bija palielināt darījumu cenas (skat. iepriekš 48.–61. punktu), uzņēmumi, kuri piedalījās slepenā
cenu saskaņošanā, noteikti zināja, ka esošo un ienākošo pasūtījumu izskatīšana un apspriedes par iespējamām dīkstāvēm bija
vērstas ne tikai uz to, lai noteiktu, vai tirgus apstākļi bija labvēlīgi saskaņotam cenu paaugstinājumam, bet arī uz to, lai
noteiktu, vai ir vajadzīgas dīkstāves, lai nepieļautu, ka saskaņoto cenu līmeni apdraudētu pārāk liels piedāvājums. Piemēram,
no paziņojuma par iebildumiem 118. pielikuma izriet, ka ATK 1990. gada 6. septembra sanāksmes dalībnieki vienojās par drīzumā
paredzamu cenu paaugstinājumu, lai gan vairāki ražotāji bija paziņojuši, ka gatavojas apturēt ražošanu. No tā izriet, ka tirgus
apstākļu dēļ paredzamā cenu paaugstinājuma reālai piemērošanai bija katrā ziņā jāizmanto (papildu) dīkstāves un tādējādi ražotāji
vismaz netieši šādas sekas bija pieņēmuši.
Pamatojoties uz iepriekš minēto un uzskatot, ka nav jāizskata citi pierādījumi, uz kuriem Komisija Lēmumā atsaucas (paziņojuma
par iebildumiem 102., 113., 130. un 131. pielikums), Tiesa secina, ka Komisija ir pierādījusi, ka uzņēmumi, kas piedalījās
ATK sanāksmēs un cenu saskaņošanā, ir piedalījušies arī slepenā dīkstāvju saskaņošanā.
Tāpēc jāuzskata, ka
Prat Carton
no 1990. gada jūnija līdz 1991. gada februārim ir piedalījies slepenā dīkstāvju saskaņošanā.
c)
Prat Carton
līdzdalība slepenā tirgus daļu saskaņošanā
Jau ir konstatēts, ka Komisija ir pierādījusi, ka uzņēmumi, kas piedalījās PDG sanāksmēs no 1987. gada beigām ir piedalījušies
slepenā tirgus daļu saskaņošanā (skat. iepriekš 84.–114. punktu).
Pamatojot savu apgalvojumu, ka uzņēmumi, kas piedalījās PDG sanāksmēs, ir piedalījušies arī slepenā tirgus daļu saskaņošanā,
Komisija Lēmumā norāda, ka:
“Lai gan mazākie kartona ražotāji, kas apmeklēja ATK sanāksmes, nesaņēma sīku informāciju par detalizētajām apspriedēm, kuras
PDG notika par tirgus daļām, tie, ņemot vērā “cena pāri apjomam” politiku, kuru tie visi atbalstīja, ļoti labi zināja par
starp lielajiem ražotājiem pastāvošo vispārējo vienošanos uzturēt “nemainīgus piedāvājuma līmeņus” un, bez šaubām, apzinājās
vajadzību attiecīgi pielāgot savu rīcību.” (Lēmuma apsvērumu 58. punkta pirmā daļa)
Lai gan Lēmumā tas nav skaidri norādīts, Komisija šajā sakarā apstiprina
Stora
liecību, kurā bija minēts, ka:
“Citi ražotāji, kas nepiedalījās PDG, parasti nebija sīki informēti par tirgus daļu apspriedēm. Tomēr, ņemot vērā “cena pāri
apjomam” politiku, kurā tie piedalījās, tiem vajadzēja zināt par starp lielajiem ražotājiem pastāvošo vienošanos, uzturot
nemainīgus piedāvājuma līmeņus, noturēt cenas.
Attiecībā uz
GC
šķiras piedāvājumu to ražotāju daļas, kuri nepiedalījās PDG, katrā gadījumā bija tik nenozīmīgas, ka tas, vai tie bija vai
nebija vienošanās par tirgus daļām dalībnieki, faktiski nekādi neietekmēja pārējo personu rīcību.” (paziņojuma par iebildumiem
43. pielikums, 1. punkta 2. apakšpunkts)
Tādējādi Komisija tieši tāpat kā
Stora
pamatojas uz pieņēmumu, ka pat tad, ja nav tiešu pierādījumu, uzņēmumiem, kas nepiedalījās PDG sanāksmēs, bet par kuriem
ir pierādīts, ka tie atbalstījuši pārējos Lēmuma 1. pantā minēto pārkāpumu veidojošos elementus, katrā ziņā bija jāzina par
tirgus daļu slepeno saskaņošanu.
Šādu argumentāciju nevar pieņemt. Pirmkārt, Komisija nesniedz nekādus pierādījumus, kas pamatotu, ka uzņēmumi, kas nepiedalījās
PDG sanāksmēs, ir atbalstījuši vispārējo vienošanos, kas paredzēja lielo ražotāju tirgus daļu iesaldēšanu.
Otrkārt, tikai tas, ka šie uzņēmumi ir piedalījušies slepenā cenu saskaņošanā un slepenā dīkstāvju saskaņošanā, nepierāda,
ka tie būtu piedalījušies arī slepenā tirgus daļu saskaņošanā. Pretēji tam, kā to acīmredzot apgalvo Komisija, tirgus daļu
saskaņošana nebija cieši saistīta ar cenu saskaņošanu un/vai dīkstāvju saskaņošanu. Pietiek norādīt, ka mērķis slepenai tirgus
daļu saskaņošanai, ko īstenoja lielie ražotāji, kuri tikās PDG sanāksmēs, kā norādīts Lēmumā (skat. iepriekš 78.–80. punktu),
bija uzturēt tirgus daļas nemainīgā līmenī, laiku pa laikam veicot izmaiņas, pat tajos laikposmos, kuros tirgus apstākļi un
it īpaši līdzsvars starp piedāvājumu un pieprasījumu bija tādi, ka, lai garantētu efektīvu saskaņoto cenu paaugstinājumu īstenošanu,
nevajadzēja kontrolēt ražošanu. No tā izriet, ka jebkāda līdzdalība slepenā cenu saskaņošanā un/vai slepenā dīkstāvju saskaņošanā
nepierāda, ka uzņēmumi, kas nepiedalījās PDG sanāksmēs, ir tieši piedalījušies slepenā tirgus daļu saskaņošanā vai ka tie
par to zināja, vai ka tiem par to katrā ziņā vajadzēja zināt.
Visbeidzot un treškārt, Lēmuma apsvērumu 58. punkta otrajā un trešajā daļā Komisija kā uz papildu pierādījumu saviem apgalvojumiem
šajā sakarā atsaucas arī uz paziņojuma par iebildumiem 102. pielikumu, kurā izklāstītas piezīmes, kuras iegūtas no
Rena
un kuras, kā norādīts Lēmumā, attiecas uz īpašu
NPI
sanāksmi, kas notika 1988. gada 3. oktobrī. Pietiek norādīt, ka prasītāja nebija
NPI
locekle un ka šajā dokumentā minētā iespējamā vajadzība izmantot dīkstāvi jau minēto iemeslu dēļ nevar būt pierādījums slepenai
tirgus daļu saskaņošanai.
Ņemot vērā iepriekš minēto, Komisija nav pierādījusi, ka
Prat Carton
ir piedalījies slepenā tirgus daļu saskaņošanā attiecībā uz laikposmu no 1990. gada jūnija līdz 1991. gada februārim.
3. Secinājumi attiecībā uz
Prat Carton
līdzdalību Līguma 85. panta 1. punkta pārkāpumā, pirms prasītāja to iegādājās 1991. gada februārī
Pamatojoties uz iepriekš minētajiem apsvērumiem, Pirmās instances tiesa konstatē, ka Komisija ir pierādījusi, ka
Prat Carton
laikposmā no 1990. gada jūnija līdz 1991. gada februārim ir piedalījies slepenā cenu saskaņošanā un slepenā dīkstāvju saskaņošanā.
Tomēr
Prat Carton
līdzdalība slepenā tirgus daļu saskaņošanā šajā pašā laikposmā nav pietiekami pierādīta. Visbeidzot, attiecībā uz iepriekšējo
laikposmu, proti, no 1986. gada vidus līdz 1990. gada jūnijam, Komisija nav pierādījusi, ka
Prat Carton
ir piedalījies pārkāpumu veidojošajos elementos.

Par prasību atcelt Lēmuma 2. pantu

Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja prasību pamato ar to, ka aizliegums nākotnē veikt informācijas apmaiņu nav likumīgs. Tā norāda, ka ne Lēmuma 1.,
ne 2. pants neattiecas uz pirmo nozares apvienības
CEPI-Cartonboard
(turpmāk tekstā – “
CEPI
”) informācijas apmaiņas sistēmu, kas minēta Lēmuma apsvērumu 105., 106. un 166. punktā. Aizliegums nākotnē veikt informācijas
apmaiņu apvienībai
CEPI
un tās locekļiem, ieskaitot prasītāju, liegtu izveidot jaunu informācijas apmaiņas sistēmu, kā arī īpašo sistēmu, par kuru
CEPI
Komisijai paziņoja 1993. gada beigās un kura arī nav minēta Lēmumā.
Turklāt informācijas apmaiņas sistēmas, kuru mērķis nav panākt aizliegtus rezultātus, piemēram cenu saskaņošanu vai ražošanas
apjomu saskaņošanu, iepriekšējā Komisijas darbībā nekad nav tikušas uzskatītas par nelikumīgām, ja tās neparedzēja individuālu,
konfidenciālu datu apmaiņu. Prasītāja norāda, ka Komisijas Septītajā ziņojumā par konkurences politiku, Komisija skaidroja,
ka tai nav būtisku iebildumu pret statistikas informācijas apmaiņu, izmantojot nozares apvienības vai specializētas informācijas
aģentūras, pat ja pēdējās sniedz apstrādātus datus, ar nosacījumu, ka attiecīgā informācija neļauj identificēt individuālus
datus.
Prasības pamats tālāk iedalās divās daļās. Pirmajā daļā prasītāja apgalvo, ka Lēmuma 2. pantā noteiktā aizlieguma formulējums
ir pārāk neskaidrs un vispārīgs. Tajā, piemēram, nav norādīti apstākļi, kādos par informācijas sistēmu, kas nav saistīta ar
individuāliem datiem, tiks uzskatīts, ka tā ir atbildīga par cenu vai ražošanas saskaņošanas veicināšanu vai par vienošanās
par cenām vai tirgus sadali īstenošanas kontroli.
Lēmuma 2. pantā nav arī noteiktas pazīmes, kurām attiecīgajai sistēmai jābūt, lai tā atbilstu prasībām par to, ka tajā nedrīkst
būt: a) vispārēju datu, kas ļautu “noteikt atsevišķu ražotāju rīcību” (otrā daļa); b) vispārēju ražošanas un noieta statistikas
datu, ko varētu izmantot, “lai sektorā veicinātu vai atvieglotu kopēju rīcību” (trešā daļa), un c) “tādas informācijas apmaiņas,
kam ir svarīga nozīme konkurencē”, un “sanāksmju vai citu kontaktu ar mērķi apspriest savstarpēji sniegtās informācijas nozīmi
vai iespējamo nozares vai atsevišķu ražotāju reakciju uz šo informāciju” (ceturtā daļa).
Prasītāja uzskata, ka šādus neskaidrus un vispārējus aizliegumus būs grūti īstenot un ka tie katrā ziņā ir pretrunā tiesiskās
drošības principam.
Otrajā prasības pamata daļā prasītāja apstrīd Lēmuma 2. panta otrajā daļā iekļautā aizlieguma veikt (pat vispārējas) informācijas
apmaiņu par ienākošajiem un saņemtajiem pasūtījumiem likumīgumu.
Pirmkārt, šādi dati dod tikai norādes par vispārējām kopējā pieprasījuma tendencēm un neļauj identificēt nevienu ražotāju
vai valsti.
Otrkārt, attiecīgā informācijas apmaiņa kartona nozarei ir īpaši noderīga un pat vajadzīga.
Treškārt, Komisija nekad nav aizliegusi attiecīgās informācijas apmaiņu. Tieši pretēji – tā ir uzskatījusi, ka informācijas
apmaiņa par krājumiem, pašreizējām un agrākajām tirgus cenām, patēriņu, pārstrādes jaudu un pat cenu tendencēm nekādi neietekmē
konkurenci (skat. it īpaši Komisijas Paziņojumu 87/C 339/07, kas pieņemts atbilstoši Padomes Regulai Nr. 17 un kas attiecas
uz negatīvu atzinumu par izņēmumu, kas paredzēts EEK līguma 85. panta 3. punktā – lieta Nr. IV/32.076 –
European Wastepaper Information Service
(OV 1987, C 339, 7. lpp.; turpmāk tekstā – “
EWIS
paziņojums”) un Septīto ziņojumu par konkurences politiku, 5.–8. punkts).
Komisija norāda, ka Lēmuma 2. pants neskar informācijas apmaiņas sistēmu, par kuru paziņoja
CEPI
un kuru laikā, kad tika celta prasība, izskatīja kompetentais Komisijas dienests.
Tā apgalvo arī, ka Lēmuma 1. pantā sniegtie norādījumi ir atbilstoši, ņemot vērā, ka tā nav saņēmusi pierādījumus tam, ka
pārkāpums ir pārtraukts, un ka šādu norādījumu apjoms ir atkarīgs no uzņēmumu rīcības. Tā kā šie norādījumi aizliedz piedalīties
tādā sistēmā, kuras mērķis vai sekas ir tādas pašas vai līdzīgas kā šajā gadījumā, ar tiem tikai tiek piemērots vispārējais
aizliegums, kas noteikts Līguma 85. pantā (1994. gada 27. oktobra Pirmās instances tiesas spriedums lietā T‑34/92
Fiatagri
un
New Holland Ford
/Komisija,
Recueil
, II‑905. lpp.). Tie pamatojas arī uz 3. panta 1. punktu Regulā Nr. 17 un atbilst iepriekšējiem lēmumiem, kurus Pirmās instances
tiesa ir apstiprinājusi.
Šajā gadījumā karteļa locekļi uzskatīja, ka attiecīgā informācijas apmaiņas sistēma tiem bija svarīga un ļāva uzraudzīt un
īstenot pret konkurenci vērstas iniciatīvas (Lēmuma apsvērumu 61.–71. un 134. punkts). Turklāt pat pēc izmaiņām, kas sistēmā
tikai veiktas 1991. gadā, tā joprojām varēja ražotājus pamudināt īstenot pret konkurenci vērstu rīcību (Lēmuma apsvērumu 166. punkts).
Vērtējot Lēmuma 2. pantā noteikto norādījumu apjomu, ir jāņem vērā gan šie apstākļi, gan kartona tirgus īpašās iezīmes, gan
tas, ka Eiropas tirgū pastāvēja gandrīz absolūts kartelis. Ņemot vērā šos apsvērumus, ir jānoraida prasītājas arguments, ka
informācija, kuras apmaiņa ir aizliegta, ir vispārēja un ka Lēmuma 2. pants pārkāpj tiesiskās drošības principu. Informācijas
apmaiņas aizliegums, it īpaši attiecībā uz informāciju, kas minēta 2. panta pirmās daļas a), b) un c) apakšpunktā, nav vispārējs,
bet attiecas tikai uz to informāciju, kas paredzēta, lai atvieglotu vai veicinātu pret konkurenci vērstu rīcību.
Visbeidzot,
EWIS
paziņojums attiecās uz pilnīgi citu saimniecisko kontekstu, salīdzinot ar kartonu (paziņojuma 3. punkts), it īpaši tāpēc,
ka
EWIS
drīkstēja sniegt tikai vispārējus datus par pietiekami lielu skaitu locekļu, lai nodrošinātu, ka nevar noteikt neviena atsevišķa
locekļa rīcību attiecībā uz konkurenci.

Pirmās instances tiesas vērtējums
Jāatgādina, ka Lēmuma 2. pants ir formulēts šādi:
“Uzņēmumiem, kuri minēti 1. pantā, ir nekavējoties jāizbeidz minētais pārkāpums, ja tie to vēl nav izdarījuši. Tiem attiecībā
uz savu darbību kartona nozarē turpmāk jāatturas no jebkāda veida vienošanās vai saskaņotas darbības, kam varētu būt tāds
pats vai līdzīgs mērķis vai sekas, tostarp no tādas komerciālās informācijas apmaiņas:
a) ar kuru dalībnieki tiktu tieši vai netieši informēti par ražošanu, noietu, saņemtajiem pasūtījumiem, iekārtu noslogojumu,
pārdošanas cenām, izmaksām vai citu ražotāju tirdzniecības plāniem;
b) ar kuru, pat ja netiktu atklāta informācija par atsevišķiem ražotājiem, tiktu veicināta, atvieglota vai atbalstīta kopēja
nozares reakcija uz saimniecisko situāciju saistībā ar cenām vai ražošanas kontroli,
vai
c) kura minētajiem uzņēmumiem ļautu uzraudzīt, kā tiek ievērotas jebkādas tieši vai netieši noslēgtas vienošanās attiecībā
uz cenām vai Kopienu tirgus dalīšanu.
Jebkāda vispārējas informācijas apmaiņas shēma, kurā tie piedalās, piemēram,
Fides
sistēma vai tai sekojošā sistēma, ir jāpārvalda tādā veidā, lai tajā nebūtu ne tikai tādas informācijas, no kuras var noteikt
atsevišķu ražotāju rīcību, bet arī datu attiecībā uz ienākošo un esošo pasūtījumu stāvokli, paredzamo ražošanas jaudas izmantošanas
līmeni (abos gadījumos tas attiecas arī uz vispārējiem datiem) vai katras iekārtas ražošanas jaudu.
Saistībā ar jebkādu šādu apmaiņas sistēmu drīkst tikai vispārējā veidā vākt un izplatīt ražošanas un noieta statistiku, kuru
nevar izmantot, lai nozarē veicinātu vai atvieglotu kopēju rīcību.
Uzņēmumiem jāatturas arī no tādas informācijas apmaiņas, kam ir svarīga nozīme konkurencē papildus atļautajai apmaiņai, un
nedrīkst būt sanāksmju vai citu kontaktu ar mērķi apspriest savstarpēji sniegtās informācijas nozīmi vai iespējamo nozares
vai atsevišķu ražotāju reakciju uz šo informāciju.
Izmaiņām, kas jāveic visās informācijas apmaiņas sistēmās, tiek dots trīs mēnešu termiņš, skaitot no šī Lēmuma paziņošanas
datuma.”
Kā parāda Lēmuma apsvērumu 165. punkts, 2. pants tika pieņemts atbilstoši 3. panta 1. punktam Regulā Nr. 17. Šis pants paredz,
ka tad, ja Komisija secina, ka notiek Līguma 85. panta pārkāpums, tā var likt attiecīgajiem uzņēmumiem izbeigt šo pārkāpumu.
Atbilstoši pastāvīgai judikatūrai 3. panta 1. punktu Regulā Nr. 17 var piemērot, iekļaujot arī rīkojumu izbeigt noteiktus
pasākumus, darbības vai situācijas, par kurām ir konstatēts, ka tās ir nelikumīgas (Tiesas 1974. gada 6. marta spriedums apvienotajās
lietās 6/73 un 7/73
Istituto Chemioterapico Italiano
un
Commercial Solvents
/Komisija,
Recueil
, 223. lpp., 45. punkts; 1995. gada 6. aprīļa spriedums apvienotajās lietās C‑241/91 P un C‑242/91 P
RTE
un
ITP
/Komisija,
Recueil
, I‑743. lpp., 90. punkts), kā arī aizliegumu īstenot līdzīgu rīcību turpmāk (Pirmās instances tiesas 1994. gada 6. oktobra
spriedums lietā T‑83/91
Tetra Pak
/Komisija,
Recueil
, II‑755. lpp., 220. punkts).
Turklāt, tā kā Regulas Nr. 17 3. panta 1. punkts jāpiemēro atbilstoši konstatētā pārkāpuma veidam, Komisijai ir tiesības attiecīgajiem
uzņēmumiem noteikt šī pienākuma apjomu, lai tiktu izbeigts pārtraukums. Šāds uzņēmumiem noteikts pienākums tomēr nedrīkst
pārsniegt to, kas atbilst un ir vajadzīgs sasniedzamajam mērķim, proti, panākt, ka pārkāptie noteikumi atkal tiek ievēroti
(iepriekš minētais spriedums lietā
RTE
un
ITP
/Komisija, 93. punkts; šajā pašā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 1995. gada 8. jūnija spriedumus lietā T‑7/93
Langnese-Iglo
/Komisija,
Recueil
, II‑1533. lpp., 209. punkts, un lietā T‑9/93
Schöller
/Komisija,
Recueil
, II‑1611. lpp., 163. punkts).
Šajā lietā, lai pārbaudītu, vai Lēmuma 2. panta apjoms nav pārāk plašs, kā to apgalvo prasītāja, ir jāizskata apjoms dažādajiem
aizliegumiem, ko tas uzliek uzņēmumiem.
Lēmuma 2. panta pirmās daļas otrajā teikumā noteiktais aizliegums, kas prasa, lai uzņēmumi turpmāk atturētos no jebkāda veida
vienošanās vai saskaņotas darbības, kam varētu būt tādas pašas vai līdzīgas sekas kā pārkāpumam, kas konstatēts Lēmuma 1. pantā,
ir vērsts tikai uz to, lai nepieļautu, ka uzņēmumi atkārto rīcību, kas ir atzīta par nelikumīgu. Tāpēc, pieņemot šādus norādījumus,
Komisija nav pārsniegusi pilnvaras, kas tai piešķirtas ar Regulas Nr. 17 3. pantu.
Lēmuma 2. panta pirmās daļas a), b) un c) apakšpunkti ir konkrētāk vērsti uz to, lai aizliegtu turpmāku komerciālās informācijas
apmaiņu.
Lēmuma 2. panta pirmās daļas a) apakšpunktā iekļautais norādījums, kas aizliedz turpmāku komerciālās informācijas apmaiņu,
ar kuru dalībnieki tieši vai netieši varētu iegūt individuālu informāciju par konkurentiem, nozīmē, ka Komisijas Lēmumā jābūt
konstatētam, ka šāda veida informācijas apmaiņa atbilstoši Līguma 85. panta 1. daļai ir nelikumīga.
Šajā sakarā jāpiemin, ka Lēmuma 1. pantā nav teikts, ka komerciālas informācijas apmaiņa par atsevišķiem ražotājiem pati par
sevi ir Līguma 85. panta 1. punkta pārkāpums.
Tajā ir vispārēji teikts, ka uzņēmumi ir pārkāpuši minēto Līguma pantu, būdami tādas vienošanās un saskaņotas darbības dalībnieki,
saskaņā ar kuru šie uzņēmumi
inter alia
“veica komerciālas informācijas apmaiņu par piegādēm, cenām, ražošanas apturēšanu, saņemtajiem pasūtījumiem un iekārtu izmantošanas
līmeni, lai atbalstītu iepriekš minētos pasākumus”.
Tomēr, tā kā Lēmuma rezolutīvā daļa ir jāinterpretē, ņemot vērā tā pamatojumu (iepriekš minētais spriedums lietā
Suiker Unie
u.c./Komisija, 122. punkts), jānorāda, ka Lēmuma apsvērumu 134. punkta otrā daļa ir formulēta šādi:
“Parasti konfidenciālas un slepenas informācijas apmaiņa, ko ražotāji struktūras RIG Kartons (galvenokārt ATK) sanāksmēs veica
attiecībā uz esošajiem pasūtījumiem, iekārtu apturēšanu un ražošanas līmeni, bija acīmredzami vērsta pret konkurenci, paredzēta
tam, lai nodrošinātu, lai saskaņoto cenu iniciatīvu īstenošanas apstākļi būtu pēc iespējas labvēlīgāki [..]”.
Tādējādi, tā kā Komisija savā Lēmumā ir pamatoti konstatējusi, ka pati individuālas komerciālās informācijas apmaiņa bija
Līguma 85. panta 1. punkta pārkāpums, turpmākas šādas informācijas apmaiņas aizliegums atbilst nosacījumiem, kas paredzēti,
lai varētu piemērot Regulas Nr. 17 3. panta 1. punktu.
Lēmuma 2. panta pirmās daļas b) un c) apakšpunktā minētie aizliegumi attiecībā uz komerciālas informācijas apmaiņu jāizskata,
ņemot vērā šī panta otro, trešo un ceturto daļu, kuras pamato minētajos apakšpunktos pausto. Tieši šajā kontekstā ir jānosaka,
vai un, ja tā ir, tad kādā apjomā Komisija ir uzskatījusi, ka attiecīgā apmaiņa ir nelikumīga, jo uzņēmumu pienākumu apjoms
nedrīkst pārsniegt to, kas vajadzīgs, lai panāktu, ka to rīcība atbilst Līguma 85. panta 1. punktam.
Lēmums ir jāinterpretē tādā nozīmē, ka Komisija uzskatīja, ka
Fides
sistēma ir pretrunā Līguma 85. panta 1. punktam un ka tā bija karteļa pamatā (Lēmuma apsvērumu 134. punkta trešā daļa). Šādu
secinājumu liek izdarīt Lēmuma 1. panta formulējums, no kura izriet, ka komerciālās informācijas apmaiņa starp uzņēmumiem
tika īstenota, “lai atbalstītu pasākumus”, par kuriem tiek uzskatīts, ka tie ir pretrunā Līguma 85. panta 1. punktam.
Lēmuma 2. panta pirmās daļas b) un c) apakšpunktā noteiktie aizliegumi jāvērtē, ņemot vērā Komisijas šajā lietā sniegto interpretāciju
par
Fides
sistēmas saderību ar Līguma 85. pantu.
Šajā sakarā, pirmkārt, izskatāmie aizliegumi attiecas ne tikai uz individuālas komerciālās informācijas apmaiņu, bet arī uz
noteikta veida vispārējiem statistikas datiem (Lēmuma 2. panta pirmās daļas b) apakšpunkts un otrā daļa). Otrkārt, 2. panta
pirmās daļas b) un c) apakšpunkts aizliedz noteikta veida statistikas informācijas apmaiņu, lai novērstu, ka tiek radīts iespējams
atbalsts turpmākai pret konkurenci vērstai rīcībai.
Šāds aizliegums pārsniedz to, kas vajadzīgs, lai nodrošinātu, ka uzņēmumu rīcība atkal ir likumīga, jo tā mērķis ir aizliegt
tādas statistikas informācijas apmaiņu, kas nav vai kas nevar būt individuālas informācijas veidā, pamatojoties uz to, ka
šādas informācijas apmaiņu var izmantot pret konkurenci vērstiem mērķiem. Pirmkārt, no Komisijas Lēmuma neizriet, ka Komisija
būtu uzskatījusi, ka statistikas datu apmaiņa pati par sevi ir Līguma 85. panta 1. punkta pārkāpums. Otrkārt, tikai tas, ka
statistikas informācijas apmaiņas sistēmu var izmantot pret konkurenci vērstiem mērķiem, nenozīmē, ka tā ir pretrunā Līguma
85. panta 1. punktam, jo šādos apstākļos ir jākonstatē tās pret konkurenci vērstās sekas. No tā izriet, ka Komisijas arguments,
ka Lēmuma 2. pants ir tikai deklaratīvs (iepriekš 261. punkts), nav pamatots.
Tāpēc Lēmuma 2. panta pirmā līdz ceturtā daļa ir jāatceļ, izņemot šādus fragmentus:
“Uzņēmumiem, kuri minēti 1. pantā, ir nekavējoties jāizbeidz minētais pārkāpums, ja tie to vēl nav izdarījuši. Tiem attiecībā
uz savu darbību kartona nozarē turpmāk jāatturas no jebkāda veida vienošanās vai saskaņotas darbības, kam varētu būt tāds
pats vai līdzīgs mērķis vai sekas, tostarp no tādas komerciālās informācijas apmaiņas:
a) ar kuru dalībnieki tiktu tieši vai netieši informēti par ražošanu, noietu, saņemtajiem pasūtījumiem, iekārtu noslogojumu,
pārdošanas cenām, izmaksām vai citu ražotāju tirdzniecības plāniem.
Jebkāda vispārējas informācijas apmaiņas shēma, kurā tie piedalās, piemēram,
Fides
sistēma vai tai sekojošā sistēma, ir jāpārvalda tādā veidā, lai tajā nebūtu nekādas informācijas, no kuras var noteikt atsevišķu
ražotāju rīcību.”

Par prasību atcelt naudas sodu vai samazināt tā lielumu

A – Par pamatu, kas ir balstīts uz vajadzību samazināt naudas sodu, jo kļūdaini noteikts pārkāpuma priekšmets un ilgums
Prasītāja, atsaucoties uz iepriekšējiem prasības pamatiem un argumentiem, apgalvo, ka pārkāpuma apjoms bijis daudz savādāks,
tā ilgums – daudz īsāks un tā nopietnība – mazāka, nekā apgalvo Komisija, un ka tādēļ ir ievērojami jāsamazina naudas soda
lielums.
No secinājumiem attiecībā uz iepriekšējiem prasības pamatiem ir redzams, ka Komisija attiecībā uz prasītāju ir pareizi pierādījusi
Lēmuma 1. pantā minētā pārkāpuma esību un ilgumu.
No tā izriet, ka šis prasības pamats ir jānoraida.

B – Par pamatu, kas ir balstīts uz kļūdu, ko Komisija pieļāvusi, uzskatot, ka kartelis “bija ļoti veiksmīgs savu mērķu sasniegšanā”,
un pienākuma sniegt pamatojumu neievērošanu

Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja apgalvo, ka Komisija, nosakot naudas soda apjomu, ir pieļāvusi novērtējuma kļūdu, secinot, ka kartelis “bija ļoti
veiksmīgs savu mērķu sasniegšanā” (Lēmuma apsvērumu 168. punkts). Komisija neesot ņēmusi vērā pierādījumus, ko snieguši uzņēmumi,
uz kuriem attiecās Lēmums, un, precīzāk, prasītāja.
Attiecīgajā nozarē šī ir parasta cenu izziņošanas kārtība, un tas, ka dažādie ražotāji paziņojumus par cenu paaugstinājumiem
veic zināmā mērā vienādi un vienlaicīgi, notiek tirgus apstākļu un it īpaši tirgus pārredzamības dēļ. Komisija neesot ņēmusi
vērā šādus apstākļus: a) darījumu cenas vienmēr bija ievērojami zemākas nekā izziņotās cenas, b) vienmēr bija ievērojamas
atšķirības starp cenām, ko piemēroja katram klientam, un tādējādi nebija vienotas cenas, c) cenu izmaiņas ietekmēja ekonomikas
cikli un d) atšķirības starp cenām, ko piemēroja katram klientam, attiecīgajā laikposmā pieauga, tādējādi attiecībā uz cenām
pierādot pieaugošu individualizāciju.
Darījumu cenu izmaiņas noteica tikai attiecīgā laikposma tirgus apstākļi un it īpaši stabilais pieprasījums, apmierinoša un
reizēm optimāla jaudas izmantošana (skat. Lēmuma apsvērumu 13.–15. punktu), ievērojams izmaksu pieaugums (skat. Lēmuma apsvērumu
16.–19. punktu) un, visbeidzot – tas, ka visā šajā laikposmā bija kopumā pieņemama vidējā rentabilitāte. Šādos apstākļos Komisijai
bija jāsecina, ka cenu paaugstinājumi bija normāli (skat. arī Lēmuma apsvērumu 135. punktu) un ka tie darījumu cenu paaugstinājumi,
ko varēja konstatēt, atbilda saimnieciskajiem pamatnosacījumiem. Tai būtu arī jāsecina, ka iespējamais kartelis nekādi neietekmēja
reālās darījumu cenu izmaiņas.
Prasītāja norāda, ka darījumu cenas vienmēr mainījušās atbilstoši izmaksu pārmaiņām. Izejvielu izmaksu kritums 1989. gada
otrajā pusgadā notika vienlaikus ar ievērojamu darbaspēka un enerģijas izmaksu paaugstināšanos, kuras kopā veido apmēram 35 %
no kartona ražotāju kopējām izmaksām. Arī tas, ka 1991. gadā samazinājās pieprasījums, nenozīmē, ka cenu izmaiņas ietekmēja
apstākļi, kas nebija saistīti ar tirgus apstākļiem, jo par vienīgo cenu paaugstinājumu 1991. gadā (janvāra paaugstinājums)
ražotāji jau bija paziņojuši 1990. gada rudenī un tas bija ieplānots vēl agrāk.
Komisijas apgalvojumi attiecībā uz karteļa sekām nav pareizi arī attiecībā uz it kā notikušo tirgus daļu slepeno saskaņošanu,
jo šādas saskaņošanas vai sistēmas, ar ko uzrauga dažādo ražotāju tirgus daļu izmaiņas, nekad nav bijis. Turklāt
Sarrió
tirgus daļa attiecīgajā laikposmā ievērojami mainījās.
Visbeidzot, prasītāja apgalvo, ka pamatojums ir nepietiekams, tāpēc ka tajā ir pretruna starp secinājumiem par sekām, kuras
kartelis izraisīja tirgū, un pašā Lēmumā minētajiem secinājumiem par faktiskajiem apstākļiem.
Komisija norāda, ka attiecīgajā laikposmā cenas vienmēr tika palielinātas pēc regulāriem intervāliem un piemērotas saskaņā
ar slepeno vienošanos, kas starp ražotājiem tika īstenota RIG Kartons komitejās, ka sistēma karteļa pieņemto lēmumu ievērošanas
kontrolei bija izveidota, apmainoties ar sīkāku informāciju, un ka dažādo ražotāju tirgus daļas tika vienmēr vairāk vai mazāk
uzturētas vienā un tajā paša līmenī. Šādos apstākļos, kā arī ņemot vērā daudzos dokumentāros pierādījumus par karteli, prasītājas
apgalvojumi, ka kartelis nav ievērojami mainījis tirgus tendences, nav pamatoti.
Attiecībā uz cenu izmaiņām Komisija norāda, ka tas, vai kartelis guvis panākumus, ir jāvērtē kopumā. Apstāklis, ka prasītāja
no karteļa guvusi mazāk priekšrocību nekā citi, kas turklāt nav pierādīts, nekādā veidā nav pretrunā gūtajiem panākumiem.
Attiecībā uz tirgus daļām nelielās dažādo ražotāju tirgus daļu izmaiņas apstiprina, ka arī šajā ziņā kartelis bija ļoti veiksmīgs.
Visbeidzot, pamatojoties uz iepriekš minētajiem argumentiem, Komisija apstrīd, ka Lēmuma pamatojums būtu nepietiekams attiecībā
uz sekām, ko kartelis izraisījis tirgū. Tā it īpaši atsaucas uz tirgus apstākļu un izmaiņu analīzi Lēmuma apsvērumu 16., 21. un
137. punktā un norāda, ka tad, ja vien apgalvojumus neatrauj no to konteksta, Lēmuma pamatojumā nav nekādu pretrunu.

Pirmās instances tiesas vērtējums
Kā norādīts Lēmuma apsvērumu 168. punkta septītajā ievilkumā, Komisija naudas soda vispārējo līmeni ir noteikusi,
inter alia
ņemot vērā apstākli, ka kartelis “bija ļoti veiksmīgs savu mērķu sasniegšanā”. Netiek apstrīdēts, ka šis apsvērums attiecas
uz sekām, ko Lēmuma 1. pantā konstatētais pārkāpums izraisīja tirgū.
Lai pārbaudītu Komisijas novērtējumu par pārkāpuma sekām, Pirmās instances tiesa uzskata, ka pietiek, ja tiek izskatītas sekas,
ko izraisīja slepenā cenu saskaņošana. Pirmkārt, no Lēmuma izriet, ka secinājums par ļoti veiksmīgo mērķu sasniegšanu lielā
mērā pamatots ar cenu saskaņošanas sekām. Lai gan šīs sekas ir izskatītas Lēmuma apsvērumu 100.–102., 115. un 135.–137. punktā,
jautājums par to, vai slepenā tirgus daļu saskaņošana un slepenā dīkstāvju saskaņošana ietekmēja tirgu, tajā, tieši pretēji,
nav atsevišķi izskatīts.
Otrkārt, slepenās cenu saskaņošanas seku izskatīšana katrā ziņā dos iespēju novērtēt, vai ticis sasniegts dīkstāvju saskaņošanas
mērķis, jo šīs slepenās saskaņošanas mērķis bija nepieļaut, ka saskaņotās cenu iniciatīvas apdraudētu pārāk liels piedāvājums.
Treškārt, attiecībā uz tirgus daļu slepeno saskaņošanu Komisija neapgalvo, ka to uzņēmumu, kas piedalījās PDG sanāksmēs, mērķis
bija viņu tirgus daļu absolūta iesaldēšana. Kā norādīts Lēmuma apsvērumu 60. punkta otrajā daļā, vienošanās par tirgus daļām
nebija statiska, “bet tā bija periodiski jāpielāgo un jāpārskata”. Ņemot vērā šo apstākli, nevar iebilst pret to, ka Komisija
uzskatīja, ka kartelis bija ļoti veiksmīgs savu mērķu sasniegšanā, Lēmumā atsevišķi neizskatot slepenajā tirgus daļu saskaņošanā
gūtās sekmes.
Attiecībā uz cenu slepeno saskaņošanu Komisija ir izvērtējusi šīs saskaņošanas vispārējās sekas. No tā izriet, ka, pat pieņemot,
ka prasītājas iesniegtie individuālie dati pierāda, kā tā apgalvo, ka attiecībā uz viņu slepenās cenu saskaņošanas sekas nebija
tik ievērojamas kā tās, kas Eiropas kartona tirgū konstatētas kopumā, ar šādiem individuāliem datiem nepietiek, lai apšaubītu
Komisijas novērtējumu.
No Lēmuma izriet, kā Komisija to apstiprināja tiesas sēdē, ka tika nodalītas trīs veidu sekas. Turklāt Komisija pamatojās
uz apstākli, ka paši ražotāji uzskatīja, ka cenu iniciatīvas kopumā bija veiksmīgas.
Pirmais seku veids, ko Komisija ņēmusi vērā un ko prasītāja nav apstrīdējusi, izpaudās apstāklī, ka par saskaņotajiem cenu
paaugstinājumiem tika reāli paziņots klientiem. Tādējādi jaunās cenas kalpoja par atskaites punktu individuālajās sarunās
ar klientiem par darījumu cenām (skat.
inter alia
Lēmuma apsvērumu 100. punktu un 101. punkta piekto un sesto daļu).
Otrais seku veids izpaudās apstāklī, ka izmaiņas darījumu cenās notika atbilstoši izmaiņām izziņotajās cenās. Komisija norāda,
ka “ražotāji ne tikai paziņoja par saskaņotajiem cenu paaugstinājumiem, bet, ar dažiem izņēmumiem, arī veica konkrētus pasākumus,
lai panāktu, ka tie patiešām tiek piemēroti klientiem” (Lēmuma apsvērumu 101. punkta pirmā daļa). Tā atzīst, ka klienti dažreiz
saņēma atkāpes attiecībā uz paaugstinājumu spēkā stāšanās datumu vai atlaides vai individuālus cenas samazinājumus it īpaši
liela pasūtījuma gadījumā un ka “vidējais tīrais pieaugums, kas tika sasniegts pēc visām atlaidēm, cenu samazinājumiem un
citām atkāpēm, vienmēr bija mazāks nekā izziņotā paaugstinājuma pilnais apjoms” (Lēmuma apsvērumu 102. punkta pēdējā daļa).
Tomēr, atsaucoties uz diagrammām saimnieciskā pētījumā (turpmāk tekstā – “LE ziņojums”), ko Komisijā notikušās lietas izskatīšanas
vajadzībām pasūtīja vairāki uzņēmumi, uz kuriem attiecās Lēmums, Komisija apgalvo, ka laikposmā, ko aptvēra Lēmums, pastāvēja
“cieša lineāra attiecība” starp izmaiņām izziņotajās cenās un izmaiņām darījumu cenās, kas izteiktas valstu valūtās vai konvertētas
ECU. Tā no iepriekš minētā secināja, ka “panāktie tīrie cenu paaugstinājumi, lai gan ar zināmu kavēšanos, tomēr cieši sekoja
paziņojumiem par cenām. Ziņojuma autors mutvārdu procesa laikā pats apstiprināja, ka tas tā notika 1988. un 1989. gadā” (Lēmuma
apsvērumu 115. punkta otrā daļa).
Novērtējot seku otro veidu, Komisija varēja pamatoti uzskatīt, ka tas, ka starp izmaiņām izziņotajās cenās un izmaiņām darījumu
cenās bija lineāra attiecība, pierāda, ka cenu iniciatīvas ietekmē darījumu cenas saskaņā ar mērķi, ko ražotāji centās sasniegt.
Būtībā netiek apstrīdēts, ka tas, ka attiecīgajā tirgū ar klientiem parasti tiek veiktas individuālas sarunas, nozīmē, ka
darījumu cenas parasti nav tādas pašas kā izziņotās cenas. Tāpēc paaugstinājumiem attiecībā uz darījumu cenām nav jābūt tādiem
pašiem kā izziņotie cenu paaugstinājumi.
Attiecībā uz to, ka starp izziņotajiem cenu paaugstinājumiem un darījumu cenu paaugstinājumiem vispār pastāv noteikta attiecība,
Komisija ir pamatoti atsaukusies uz LE ziņojumu, kurā, pamatojoties uz vairāku ražotāju, ieskaitot pašu prasītāju, sniegto
informāciju, tiek analizētas kartona cenas izmaiņas laikposmā, uz kuru attiecas Lēmums.
Tomēr laika ziņā šis ziņojums tikai daļēji apstiprina, ka pastāvējusi “cieša lineāra attiecība”. Pārbaudot laikposmu no 1987. līdz
1991. gadam, atklājas, ka pastāv trīs atšķirīgi pakārtoti periodi. Mutvārdu procesā Komisijā LE ziņojuma autors šo secinājumu
apkopoja šādi: “Laikposmā no 1987. līdz 1988. gadam starp izziņoto cenu paaugstinājumu un tirgus cenu nav ciešas attiecības,
pat ja ņem vērā kavēšanos. Šāda attiecība pastāv no 1988. līdz 1989. gadam, bet pēc tam šī attiecība vājinās un laikposmā
no 1990. līdz 1991. gadam uzvedas diezgan dīvaini [
oddly
]” (mutvārdu procesa protokols, 28. lpp.). Viņš norādīja arī, ka šīs svārstības laikā bija cieši saistītas ar izmaiņām pieprasījumā
(skat. it īpaši mutvārdu procesa protokola 20. lpp.).
Šie secinājumi, ko autors pauda attiecīgajā sēdē, atbilst analīzei, kas veikta viņa ziņojumā, un it īpaši diagrammām, kurās
salīdzinātas izmaiņas izziņotajās cenās un izmaiņas darījumu cenās (LE ziņojums, 10. un 11. diagramma, 29. lpp.). Tādējādi
Komisija ir tikai daļēji pierādījusi, ka pastāvējusi “cieša lineāra attiecība”, uz kuru tā atsaucas.
Tiesas sēdē Komisija norādīja, ka tā ņēmusi vērā arī cenu saskaņošanas seku trešo veidu, proti, apstākli, ka darījumu cenu
līmenis bija augstāks par līmeni, kāds būtu bijis, ja nebūtu pastāvējusi slepenā vienošanās. Šajā sakarā Komisija, uzsverot,
ka PDG plānoja cenu paaugstinājumu datumus un kārtību, Lēmumā ir norādījusi, ka “šādos apstākļos nav iedomājams, ka saskaņotie
cenu paziņojumi nekādā veidā neietekmēja faktisko cenu līmeni” (Lēmuma apsvērumu 136. punkta trešā daļa). Tomēr LE ziņojumā
(3. nodaļa) tika izveidots modelis, kas ļauj paredzēt cenu līmeni, ko nosaka objektīvi tirgus apstākļi. Kā norādīts minētajā
ziņojumā, cenu līmenis, ko laikposmā no 1975. līdz 1991. gadam noteica objektīvi saimnieciskie apstākļi, ar nelielām novirzēm
būtu attīstījies tādā pašā veidā kā piemēroto darījumu cenu līmenis, ieskaitot cenas, kuras bija laikposmā, ko aptvēra Lēmums.
Neraugoties uz šiem secinājumiem, analīze, kas veikta ziņojumā, neļauj konstatēt, ka saskaņotās cenu iniciatīvas ražotājiem
nedeva iespēju sasniegt tādu darījumu cenu līmeni, kas pārsniegtu to līmeni, kurš rastos brīvā konkurencē. Kā Komisija uzsvēra
tiesas sēdē, ir iespējams, ka apstākļus, kas minētajā analīzē ņemti vērā, ietekmēja slepenas vienošanās pastāvēšana. Tādējādi
Komisija ir pamatoti apgalvojusi, ka slepenās saskaņošanas dēļ, piemēram, uzņēmumi tika mazākā mērā rosināti samazināt savas
izmaksas. Taču tā nav norādījusi, ka analīzē, kas iekļauta LE ziņojumā, ir tieša kļūda, un nav arī iesniegusi pati savu saimniecisko
analīzi par izmaiņām, kādas darījumu cenās būtu notikušas, ja nebūtu bijis slepenās vienošanās. Šādos apstākļos Komisijas
apgalvojums, ka tad, ja starp ražotājiem nebūtu pastāvējusi slepena vienošanās, darījumu cenas būtu bijušas zemākas, nav pieņemams.
No tā izriet, ka tas, ka slepenajai cenu saskaņošanai bijis trešais seku veids, nav pierādīts.
Iepriekš minētos secinājumus nekādi neietekmē ražotāju subjektīvais novērtējums, uz kuru Komisija pamatojās, konstatējot,
ka kartelis bijis ļoti veiksmīgs savu mērķu sasniegšanā. Šajā sakarā Komisija atsaucās uz vairāku dokumentu sarakstu, kuru
tā iesniedza tiesas sēdē. Tomēr pat pieļaujot, ka tā varēja savu novērtējumu par cenu iniciatīvu panākumiem pamatot ar dokumentiem,
kuros pausti dažu ražotāju subjektīvie viedokļi, ir jānorāda, ka daži uzņēmumi, ieskaitot prasītāju, tiesas sēdē pamatoti
atsaucās uz vairākiem citiem lietas dokumentiem, kas parāda grūtības, ar kurām ražotāji sastapās, īstenojot saskaņotos cenu
paaugstinājumus. Šādos apstākļos ar Komisijas atsaukšanos uz pašu ražotāju liecībām nepietiek, lai secinātu, ka kartelis bija
ļoti veiksmīgs savu mērķu sasniegšanā.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, Komisijas minētās pārkāpuma sekas ir tikai daļēji pierādītas. Tiesa šī secinājuma
nozīmi ņems vērā saistībā ar savu neierobežoto jurisdikciju attiecībā uz naudas sodiem, izvērtējot šajā lietā konstatētā pārkāpuma
smagumu (skat. turpmāk 334. punktu).
Visbeidzot, prasītājas apgalvojums, ka Lēmuma pamatojums nav pietiekams attiecībā uz pārkāpuma sekām, nav pamatots. Kā izriet
no iepriekš minētajiem apsvērumiem, Lēmumā attiecībā uz konstatētā pārkāpuma sekām ietverts sīki izstrādāts un konsekvents
pamatojums.

C – Par pamatu, kas ir balstīts uz juridisku kļūdu, ko Komisija pieļāvusi, konstatējot, ka karteļa slēpšana ir vainu pastiprinošs
apstāklis, un šīs konstatācijas nepietiekamo pamatojumu

Pušu argumenti
Prasītāja apgalvo, ka tad, ja tiktu pieļauts –
quod non
– ka cenu paaugstinājumu paziņojumu secīgums bija slepenas vienošanās rezultāts, Komisija nevarētu uzskatīt, ka tas ir īpašs
vainu pastiprinošs apstāklis, jo karteļa “slēpšana” ir apstāklis, kas ir daļa no paša pārkāpuma.
Prasītāja piebilst, ka tas, ka Komisija nav atradusi dokumentārus pierādījumus saviem apgalvojumiem par to, ka pastāv pārkāpums,
nenozīmē, ka tika veikti pasākumi, lai tā pastāvēšanu slēptu.
Visbeidzot, tā atsaucas uz to, ka Lēmuma pamatojums nav pietiekams, jo Lēmumā nav norādīti iemesli, kuru dēļ karteļa slēpšana
uzskatāma par vainu pastiprinošu apstākli.
Komisija norāda, ka karteļa pastāvēšanas slēpšana ir apstāklis, kas jāņem vērā, izvērtējot pārkāpuma smagumu (iepriekš minētais
spriedums lietā
BASF
/Komisija, 273. punkts).

Pirmās instances tiesas vērtējums
Kā norādīts Lēmuma apsvērumu 167. punkta trešajā daļā, “viens no pārkāpuma smagākajiem aspektiem ir tas, ka uzņēmumi, mēģinot
slēpt karteļa pastāvēšanu, gāja tik tālu, ka iepriekš saskaņoja datumus un secību katra lielā ražotāja paziņojumiem par jauniem
cenu paaugstinājumiem”. Lēmumā ir teikts arī, ka “ražotāji ar šīs rūpīgi izstrādātās shēmas palīdzību būtu varējuši šo vienādo,
regulāro un visas nozares apjomā notiekošo cenu paaugstinājumu sēriju kartona nozarē piedēvēt “oligopolas rīcības” fenomenam”
(Lēmuma apsvērumu 73. punkta trešā daļa). Visbeidzot, kā norādīts apsvērumu 168. punkta sestajā ievilkumā, Komisija, nosakot
naudas sodu vispārējo līmeni, ņēma vērā apstākli, ka “tika veikti rūpīgi izstrādāti pasākumi, lai slēptu slepenās vienošanās
īsto būtību un apjomu (nav nekādu oficiālu PDG un ATK protokolu vai dokumentācijas; tika ieteikts neizdarīt piezīmes; cenu
paziņojumu datumi un secība tika plānoti tā, lai varētu apgalvot, ka tie “sekoja” cits citam, utt.)”.
Komisija no iegūtajiem pierādījumiem ir pamatoti secinājusi, ka uzņēmumi iepriekš plānoja datumus un secību vēstulēm, ar kurām
paziņoja par cenu paaugstinājumiem, lai tādējādi slēptu cenu saskaņošanas pastāvēšanu. Šī iepriekšējā plānošana it īpaši skaidri
izriet no
Stora
liecībām (paziņojuma par iebildumiem 39. pielikums, 30. punkts): “Nebija standarta procedūras attiecībā uz to, kurš par cenu
paaugstinājumu paziņo pirmais un kurš pēc tam. PDG apsprieda un vienojās par to, kurš par cenu paaugstinājumu paziņos pirmais,
un par citu galveno ražotāju paziņojumu datumiem. Shēma ikreiz bija citāda”. Tās pastāvēšanu apstiprina arī
Rena
piezīme par ATK 1990. gada 6. septembra sanāksmi (paziņojuma par iebildumiem 118. pielikums). Šajā dokumentā attiecībā uz
dažiem uzņēmumiem, kas bija PDG locekļi (
Mayr-Melnhof
,
Feldmühle
un
Cascades
), ir precīzas norādes par 1991. gada janvāra cenu paaugstinājumu paziņojumu datumiem – datumiem, kas precīzi atbilst tiem,
kuros minētie uzņēmumi faktiski nosūtīja savas paziņojumu vēstules (skat. Lēmuma apsvērumu 87. un 88. punktu).
Tas, ka nav oficiālu protokolu un ka gandrīz vispār nav nekādu iekšējo piezīmju par PDG un ATK sanāksmēm, ņemot vērā šo sanāksmju
skaitu, to ilgumu un attiecīgo pārrunu būtību, ir pietiekams pierādījums Komisijas apgalvojumiem par to, ka dalībniekiem bija
ieteikts neizdarīt piezīmes.
No iepriekš minētā izriet, ka uzņēmumi, kas piedalījās šo struktūru sanāksmēs, ne tikai apzinājās savas rīcības nelikumīgumu,
bet arī veica pasākumus, lai slēptu slepeno vienošanos. Tādējādi Komisija, novērtējot pārkāpuma smagumu, varēja pilnīgi pamatoti
uzskatīt, ka šie pasākumi ir vainu pastiprinoši apstākļi.
Visbeidzot, ņemot vērā, ka Lēmumā ir precīzi norādīts, kādi uzņēmumu rīcības aspekti uzskatāmi par vainu pastiprinošiem apstākļiem,
Komisija ir sniegusi pietiekamu pamatojumu novērtējumam, ko tā šajā sakarā izdarījusi.
Šis prasības pamats tāpēc ir jānoraida.

D – Par pamatu, kas ir balstīts uz vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, kas izpaužas, Komisijai bez objektīviem iemesliem
uzliekot daudz augstākus naudas sodus nekā tās agrākajā praksē

Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja apgalvo, ka naudas soda līmeņa pieaugums, salīdzinot ar naudas sodiem, ko Komisija piemērojusi savos agrākajos lēmumos,
ir nepamatota attieksmes atšķirība.
Sods par līdzīgiem karteļiem nav bijis tik bargs (skat., piemēram, Komisijas 1986. gada 23. aprīļa Lēmumu 86/398/EEK par EEK
līguma 85. punkta piemērošanas procedūru (IV/31.149 – Polipropilēns, OV L 230, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Polipropilēna lēmums”).
Vispārējais naudas soda līmenis esot nepamatots, arī salīdzinot ar Komisijas 1991. gada 24. jūlija Lēmumu 92/163/EEK par EEK
līguma 86. panta piemērošanas procedūru (IV/31.043 –
Tetra Pak
II, OV 1992, L 72, 1. lpp.).
Kļūdu pārkāpuma smaguma novērtējumā apstiprinot arī salīdzinājums ar to naudas sodu līmeni, kas piemēroti ar Komisijas 1994. gada
30. novembra Lēmumu 94/815/EK par EK līguma 85. panta piemērošanas procedūru (lieta IV/33.126 un 33.322 –
Ciment
, OV L 343, 1. lpp.).
Komisija norāda, ka katram pārkāpumam ir savas īpašas iezīmes. Tā kā vienlīdzīgas attieksmes princips paredz, ka līdzīgas
situācijas ir jāvērtē vienādi, nav iespējams salīdzināt to naudas sodu apjomu, kas piemēroti šajā lietā, ar tiem, kas piemēroti
par pārkāpumiem, kas veikti citādos veidos un citā laikā. Komisija piebilst, ka tai katrā ziņā ir tiesības paaugstināt naudas
sodu līmeni, ja tas vajadzīgs, lai nodrošinātu Kopienas konkurences politikas īstenošanu (Pirmās instances tiesas 1992. gada
10. marta spriedums lietā T‑12/89
Solvay
/Komisija,
Recueil
, II‑907. lpp.).

Pirmās instances tiesas vērtējums
Saskaņā ar Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu Komisija var ar lēmumu uzņēmumiem uzlikt naudas sodus no ECU 1000 līdz ECU 1 000 000
vai lielākā apmērā, bet nepārsniedzot 10 % no katra pārkāpēja uzņēmuma iepriekšējā finanšu gada apgrozījuma, ja tie ar nodomu
vai aiz neuzmanības pārkāpj Līguma 85. panta 1. punktu. Nosakot naudas soda lielumu, ņem vērā gan pārkāpuma smagumu, gan tā
ilgumu. Kā izriet no Tiesas judikatūras, pārkāpumu smagums ir jāpamato, norādot vairākus elementus, tostarp it īpaši lietas
īpašos apstākļus un kontekstu un naudas soda atturošo iedarbību; turklāt nepastāv saistošs vai izsmeļošs piemērojamo kritēriju
saraksts (Tiesas 1996. gada 25. marta rīkojums lietā C‑137/95 P
SPO
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑1611. lpp., 54. punkts).
Šajā lietā Komisija vispārējo naudas sodu līmeni ir noteikusi, ņemot vērā pārkāpuma ilgumu (Lēmuma apsvērumu 167. punkts),
kā arī šādus apsvērumus (apsvērumu 168. punkts):
“– slepenas vienošanās par cenu politiku un tirgus sadali pēc savas būtības ir ļoti nopietni konkurences ierobežojumi;
– kartelis aptvēra faktiski visu Kopienas teritoriju;
– Kopienas kartona tirgus ir svarīga rūpniecības nozare ar gada apgrozījumu apmēram ECU 2,5 miljardu apmērā;
– uzņēmumi, kuri piedalījās pārkāpumā, būtībā pārstāvēja visu tirgu;
– kartelis darbojās kā tādu regulāru institucionalizētu sanāksmju sistēma, kuru mērķis bija visos sīkumos regulēt kartona
tirgu Kopienā;
– tika veikti rūpīgi izstrādāti pasākumi, lai slēptu slepenās vienošanās īsto būtību un apjomu (nav nekādu oficiālu PDG un
ATK protokolu vai dokumentācijas; tika ieteikts neizdarīt piezīmes; cenu paziņojumu datumi un secība tika plānoti tā, lai
varētu apgalvot, ka tie “sekoja” cits citam, utt.)
– kartelis bija ļoti veiksmīgs savu mērķu sasniegšanā.”
Turklāt, kā Komisija norādījusi savā atbildē uz Pirmās instances tiesas rakstveida jautājumu, pamatlīmenis naudas sodiem,
kas tika uzlikti uzņēmumiem, kuri uzskatīti par karteļa “līderiem”, un pārējiem uzņēmumiem, bija attiecīgi 9 % vai 7,5 % no
katra Lēmumā minētā uzņēmuma 1990. gada apgrozījuma Kopienas kartona tirgū.
Pirmkārt, jāuzsver, ka, novērtējot naudas sodu vispārējo līmeni, Komisijai ir tiesības ņemt vērā apstākli, ka acīmredzami
Kopienas konkurences noteikumu pārkāpumi joprojām notiek relatīvi bieži un ka tā tāpēc var paaugstināt naudas sodu līmeni,
lai pastiprinātu to atturošo iedarbību. Tādējādi apstāklis, ka agrāk Komisija noteiktu veidu pārkāpumiem piemēroja noteikta
līmeņa naudas sodus, nenozīmē, ka tā nedrīkst šo līmeni paaugstināt Regulā Nr. 17 noteiktajās robežās, ja tas vajadzīgs, lai
nodrošinātu Kopienas konkurences politikas īstenošanu (skat. it īpaši Tiesas 1983. gada 7. jūnija spriedumu apvienotajās lietās
100/80, 101/80, 102/80 un 103/80
Musique Diffusion Française
u.c./Komisija,
Recueil
, 1825. lpp., 105.–108. punkts, un spriedumu iepriekš minētajā lietā
ICI/
Komisija, 385. punkts).
Otrkārt, Komisija pamatoti norāda, ka, ņemot vērā šīs lietas īpašos apstākļus, nevar nekādā veidā tieši salīdzināt šajā Lēmumā
piemēroto naudas sodu vispārējo līmeni ar tiem naudas sodiem, kuri piemēroti Komisijas agrākajos lēmumos, it īpaši Polipropilēna
lēmumā, kuru Komisija pati uzskatīja par vislīdzīgāko Lēmumam šajā lietā. Pretēji Polipropilēna lietai šajā lietā, nosakot
naudas sodu vispārējo līmeni, netika ņemti vērā nekādi vispārēji atbildību mīkstinoši apstākļi. Turklāt, kā Pirmās instances
tiesa jau ir konstatējusi, sarežģītie pasākumi, ko uzņēmumi veica, lai slēptu pārkāpuma pastāvēšanu, ir minētā pārkāpuma sevišķi
smags aspekts, kas to atšķir no pārkāpumiem, kurus Komisija bija konstatējusi agrāk.
Treškārt, ir jāuzsver Līguma  85. panta 1. punkta pārkāpuma īpašais ilgums un tā uzskatāmība, un tas, ka tas tika veikts, neraugoties uz brīdinājumu, kas
tika sniegts ar Komisijas iepriekšējiem lēmumiem un it īpaši ar Polipropilēna lēmumam.
Ņemot vērā šos elementus, kritēriji, kas izklāstīti Lēmuma 168. punktā, attaisno Komisijas noteikto naudas sodu vispārējo
līmeni. Pirmās instances tiesa jau ir konstatējusi, ka slepenās vienošanās sekas, ko Komisija ņēmusi vērā, nosakot naudas
sodu vispārējo līmeni, ir tikai daļēji pierādītas. Tomēr, pamatojoties uz iepriekš minētajiem apsvērumiem, šis secinājums
nevar ievērojami ietekmēt konstatētā pārkāpuma smaguma novērtējumu. Ar to, ka uzņēmumi faktiski izziņoja saskaņotos cenu pieaugumus
un ka šādi izziņotās cenas bija pamats atsevišķo darījumu cenu noteikšanai, pietiek, lai secinātu, ka gan slepenās cenu saskaņošanas
mērķis, gan sekas bija ievērojams konkurences ierobežojums. Tāpēc, īstenojot savu neierobežoto jurisdikciju, Pirmās instances
tiesa uzskata, ka secinājumi attiecībā uz pārkāpuma sekām neattaisno nekādu Komisijas noteikto naudas sodu vispārējā līmeņa
samazinājumu.
Visbeidzot, nosakot šajā lietā vispārējo naudas sodu līmeni, Komisija nav novirzījusies no saviem iepriekšējiem lēmumiem tādā
mērā, ka tai būtu jāsniedz sīkāks pamatojums savam pārkāpuma smaguma novērtējumam (skat. it īpaši Tiesas 1975. gada 26. novembra
spriedumu lietā 73/74
Groupement des Fabricants de Papiers Peints de Belgique
u.c./Komisija,
Recueil
, 1491. lpp., 31. punkts).
Tāpēc šis prasības pamats ir jānoraida.

E – Par pamatu, kas ir balstīts uz nepietiekamu pamatojumu un tiesību uz aizstāvību neievērošanu attiecībā uz naudas soda
aprēķināšanu

Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja uzskata, ka, lai novērtētu, vai Komisija ir ievērojusi robežas, kas noteiktas Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā,
un vai tā savu diskrecionāro varu attiecībā uz naudas sodiem ir īstenojusi pareizi un objektīvi, ir jākonstatē, vai Lēmumā
ir izklāstīti Komisijas piemērotie kritēriji. Prasītāja apgalvo, ka Lēmums neatbilst šīm prasībām, jo tajā nav norādīts ne
finanšu gads, kas ņemts vērā, lai noteiktu naudas sodus, ne [procentu] likme, kas piemērota, lai aprēķinātu katru naudas sodu.
Prasītājai tāpēc nav iespējams pienācīgi pārbaudīt Lēmuma likumīgumu, un tas ir acīmredzams tās tiesību uz aizstāvību pārkāpums.
Komisija uzsver, ka Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā ne tieši, ne netieši nav minēts nekāds Komisijas pienākums norādīt
metodi, ko tā izmantojusi aprēķiniem. Turklāt Lēmuma pamatojums attiecībā uz apstākļiem, kas noteica naudas sodu vispārējo
līmeni un katram uzņēmumam uzliktā naudas soda līmeni, pilnībā atbilst pamatojumiem līdzīgos lēmumos. Nav arī iepriekšēja
precedenta, kas tai būtu uzlicis pienākumu sīkāk paskaidrot kritērijus, ko tā izmantojusi, aprēķinot naudas sodus.
Komisija apgalvo, ka naudas sodu apjoms tai nav jānosaka, izmantojot precīzu matemātisku formulu. Šāda pieeja novestu pie
tā, ka uzņēmumi varētu jau iepriekš aprēķināt ieguvumu, ko tie saņemtu no līdzdalības nelikumīgā kartelī. Tā uzskata, ka,
nosakot naudas sodu lielumu, tai ir zināma diskrecionārā vara, jo naudas sodi ir tās konkurences politikas instruments (Pirmās
instances tiesas 1995. gada 6. aprīļa spriedums lietā T‑150/89
Martinelli
/Komisija,
Recueil
, II‑1165. lpp., 59. punkts).
Visbeidzot, tā uzsver, ka apstāklis, ka viens no Komisijas locekļiem kādā preses konferencē orientējoši sniedzis noteiktu
papildu informāciju par naudas sodiem, nevar Lēmumu nekādi ietekmēt un ka šāda orientējoša informācija nenozīmē, ka Lēmumam
nav bijis pietiekams pamatojums.

Pirmās instances tiesas vērtējums
No pastāvīgas judikatūras izriet, ka pienākums pamatot individuālu lēmumu pastāv, lai nodrošinātu iespēju Kopienas tiesu iestādēm
kontrolēt lēmuma likumību un nodrošināt ieinteresētajai pusei precīzu norādi par to, vai lēmums ir pamatots vai arī tam ir
trūkumi, kas ļauj apstrīdēt tā likumīgumu; šī pienākuma apjoms ir atkarīgs no apstrīdētā tiesību akta būtības un tā pieņemšanas
apstākļiem (skat. Pirmās instances tiesas 1996. gada 11. decembra spriedumu lietā T‑49/95
Van Megen Sports
/Komisija,
Recueil
, II‑1799. lpp., 51. punkts).
Attiecībā uz lēmumu, kas kā šajā gadījumā uzliek naudas sodus vairākiem uzņēmumiem par Kopienas konkurences noteikumu pārkāpumu,
apjoms pienākumam sniegt pamatojumu jānosaka, ņemot vērā dažādus elementus, tostarp it īpaši lietas īpašos apstākļus un kontekstu
un naudas soda atturošo iedarbību; turklāt nepastāv saistošs vai izsmeļošs piemērojamo kritēriju saraksts (iepriekš minētais
rīkojums lietā
SPO
u.c./Komisija, 54. punkts).
Turklāt, nosakot katra naudas soda apmēru, Komisijai ir zināma diskrecionārā vara, un nevar uzskatīt, ka tai šim nolūkam jāizmanto
precīza matemātiskā formula (skat. šajā sakarā iepriekš minēto spriedumu lietā
Martinelli
/Komisija, 59. punkts).
Lēmumā kritēriji, kas ņemti vērā, lai noteiktu naudas sodu vispārējo līmeni un atsevišķo naudas sodu lielumu, ir izklāstīti
attiecīgi apsvērumu 168. un 169. punktā. Turklāt attiecībā uz atsevišķajiem naudas sodiem Komisija Lēmuma apsvērumu 170. punktā
ir paskaidrojusi, ka uzņēmumi, kas piedalījās PDG sanāksmēs, būtībā tiek uzskatīti par karteļa “līderiem”, bet citi uzņēmumi
– par “parastajiem locekļiem”. Visbeidzot, apsvērumu 171. un 172. punktā Komisija ir norādījusi, ka to naudas sodu lielums,
kuri uzlikti
Rena
un
Stora
, ir būtiski jāsamazina, lai tādējādi ņemtu vērā to aktīvo sadarbību ar Komisiju, un ka arī astoņiem citiem uzņēmumiem, tostarp
arī prasītājai, naudas sodi tiek samazināti, lai gan mazākā mērā, tāpēc ka tie savās atbildēs uz paziņojumu par iebildumiem
neapstrīdēja galvenos par noteiktiem faktiem izvirzītos apgalvojumus, ar kuriem Komisija pamatoja savus iebildumus.
Savos rakstveida paskaidrojumos Pirmās instances tiesai un atbildē uz Pirmās instances tiesas uzdoto rakstveida jautājumu
Komisija paskaidroja, ka naudas sodi tika aprēķināti, pamatojoties uz katra Lēmumā minētā uzņēmuma 1990. gada apgrozījumu
Kopienas kartona tirgū. Uzņēmumiem, kuri tika uzskatīti par karteļa “līderiem”, un pārējiem uzņēmumiem tika uzlikti naudas
sodi, kuru pamatlīmenis bija attiecīgi 9 % vai 7,5 % no minētā atsevišķu uzņēmumu apgrozījuma. Visbeidzot, Komisija ņēma vērā
uzņēmumu sadarbību lietas izskatīšanas laikā. Ar šādu pamatojumu diviem uzņēmumiem naudas sodu lielums tika samazināts par
divām trešdaļām, bet citiem uzņēmumiem – par vienu trešdaļu.
Turklāt no tabulas, ko iesniegusi Komisija un kurā ietverta informācija attiecībā uz katra atsevišķā naudas soda noteikšanu,
izriet, ka, lai gan šie naudas sodi netika noteikti, stingri matemātiski piemērojot tikai iepriekš minētos skaitļus, tomēr,
naudas sodus aprēķinot, šie skaitļi tika sistemātiski ņemti vērā.
Lēmumā nav precizēts, ka naudas sodi tika aprēķināti, pamatojoties uz katra uzņēmuma 1990. gada apgrozījumu Kopienas kartona
tirgū. Lēmumā neparādās arī 9 % un 7,5 % pamatlikmes, kas izmantotas, lai aprēķinātu naudas sodus, kurus uzlika uzņēmumiem,
ko uzskatīja par “līderiem”, un tiem, kurus uzskatīja par “parastajiem locekļiem”. Tajā nav norādīts arī naudas soda samazinājuma
apmērs, kāds, pirmkārt, tika piemērots
Rena
un
Stora
un, otrkārt, pārējiem astoņiem uzņēmumiem.
Šajā lietā, pirmkārt, Lēmuma apsvērumu 169.–172. punktā, tos interpretējot atbilstoši Lēmumā sīki izklāstītajiem faktiskajiem
iebildumiem pret katru no personām, kurām tas adresēts, ir atbilstošs un pietiekams to kritēriju izklāsts, kas ņemti vērā,
lai noteiktu katra attiecīgā uzņēmuma izdarītā pārkāpuma smagumu un ilgumu (skat. šajā sakarā Pirmās instances tiesas 1991. gada
24. oktobra spriedumu lietā T‑2/89
Petrofina
/Komisija,
Recueil
, II‑1087. lpp., 264. punkts).
Otrkārt, gadījumos, kad kā šajā lietā katra naudas soda lielums tiek noteikts, pamatojoties uz konkrētu precīzu skaitļu sistemātisku
piemērošanu, tas, ka Lēmumā būtu norādīti visi šie faktori, uzņēmumiem ļautu labāk pārbaudīt, vai Komisija nav kļūdījusies,
nosakot katra atsevišķā naudas soda lielumu, un vai katra atsevišķā naudas soda lielums ir pamatots, atsaucoties uz piemērotajiem
vispārējiem kritērijiem. Šajā lietā, norādot Lēmumā attiecīgos faktorus, proti, atskaites apgrozījumu, atskaites gadu, piemērotās
pamatlikmes un naudas sodu lieluma samazinājuma apmēru, netiktu netieši izpausti nekādi konkrēti dati par Lēmumā minēto uzņēmumu
apgrozījumu, kas būtu Līguma 214. panta pārkāpums. Kā Komisija pati ir norādījusi, katra atsevišķā naudas soda galīgais lielums
nav iepriekš minēto faktoru stingras matemātiskas piemērošanas rezultāts.
Tiesas sēdes laikā Komisija atzina arī, ka nekas tai neliedza Lēmumā norādīt faktorus, ko tā sistemātiski ņēmusi vērā un kas
tika izpausti preses konferencē, kura notika dienā, kad tika pieņemts Lēmums. Šajā sakarā atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai
lēmuma pamatojumam jābūt iekļautam paša lēmuma tekstā un, izņemot ārkārtas apstākļus,
ex post facto
sniegtus paskaidrojumus nevar ņemt vērā (skat. Pirmās instances tiesas 1992. gada 2. jūlija spriedumu lietā T‑61/89
Dansk Pelsdyravlerforening
/Komisija,
Recueil
, II‑1931. lpp., 131. punkts, un tajā pašā sakarā Pirmās instances tiesas 1991. gada 12. decembra spriedumu lietā T‑30/89
Hilti
/Komisija,
Recueil
, II‑1439. lpp., 136. punkts).
Neraugoties uz šiem secinājumiem, pamatojums, kas sniegts attiecībā uz naudas sodu lielumu noteikšanu un izklāstīts Lēmuma
apsvērumu 167.–172. punktā, ir vismaz tikpat sīki izstrādāts kā tie, kas par līdzīgiem pārkāpumiem sniegti agrākajos Komisijas
lēmumos. Lai gan prasības pamatam, kas balstās uz pamatojuma nepietiekamību, ir sabiedriska nozīme, lēmuma pieņemšanas brīdī
Kopienu tiesas nebija cēlušas nekādus iebildumus pret Komisijas praksi piespriesto naudas sodu pamatojuma jomā. Tikai 1995. gada
6. aprīļa spriedumā lietā T‑148/89
Tréfilunion
/Komisija,
Recueil
, II‑1063. lpp., 142. punkts, un divos citos spriedumus, kas pieņemti tajā pašā dienā (lieta T‑147/89
Société métallurgique de Normandie
/Komisija,
Recueil
, II‑1057. lpp., publicēts kopsavilkums, un lieta T‑151/89
Société des treillis et panneaux soudés
/Komisija,
Recueil
, II‑1191. lpp., publicēts kopsavilkums), Pirmās instances tiesa pirmoreiz uzsvēra, ka būtu vēlams, lai uzņēmumi tiktu rūpīgi
iepazīstināti ar metodi, kas izmantota, aprēķinot uzlikto naudas sodu, un lai tiem tādējādi nebūtu pret Komisiju jāceļ prasība,
lai to uzzinātu.
No tā izriet, ka gadījumos, kad Komisija savā lēmumā konstatē, ka noticis konkurences noteikumu pārkāpums, un uzņēmumiem,
kas tajā piedalījušies, uzliek naudas sodus, Komisijai, ja tā ir sistemātiski ņēmusi vērā noteiktus galvenos apstākļus, lai
noteiktu naudas sodu lielumu, šie faktori ir jāizklāsta attiecīgā lēmuma tekstā, lai lēmuma saņēmēji varētu pārliecināties,
ka naudas soda līmenis ir pareizs, un pārbaudīt, vai nav pieļauta diskriminācija.
Ņemot vērā īpašos apstākļus, kas izklāstīti iepriekš 351. punktā, un apstākli, ka tiesvedības laikā Komisija bija gatava sniegt
visu informāciju, kas attiecās uz naudas sodu aprēķināšanas metodi, to, ka Lēmumā nav norādīts konkrēts pamatojums attiecībā
uz naudas sodu aprēķināšanas metodi, šajā lietā nevar uzskatīt par tādu pienākuma sniegt pamatojumu pārkāpumu, kas attaisnotu
pilnīgu vai daļēju uzlikto naudas sodu atcelšanu. Visbeidzot, prasītāja nav pierādījusi, ka tai bija liegts pienācīgi īstenot
savas tiesības uz aizstāvību.
Tāpēc šis prasības pamats ir jānoraida.

F – Par pamatu, kas ir balstīts uz novērtējuma kļūdu, ko Komisija pieļāvusi, pienācīgi neņemot vērā Sarrió lomu kartelī un
tā faktisko rīcību tirgū, un apstākli, ka Komisija šajā sakarā nav sniegusi pamatojumu

Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja apgalvo, ka Komisija nav pienācīgi ņēmusi vērā tā īpašo stāvokli tirgū un struktūrā RIG Kartons. Tā sīki apraksta
savu stāvokli tirgū un paskaidro, ka no ražošanas jaudas viedokļa tā bijusi tikai ceturtais un piektais ražotājs Rietumeiropā
attiecīgi 1990. un 1991. gadā un ka tās tirgus daļa bijusi divreiz mazāka nekā tirgus līderim (skat. pētījumus, kas minēti
Lēmuma 9. punktā). Turklāt, ņemot vērā tās specializāciju
GD
šķiras kartonā, tai nebija elastības, kas piemita ražotājiem, kuriem bija lieli ražošanas apjomi gan
GD
, gan
GC
šķiras sektoros. To skāra un joprojām skar lielā agresivitāte, ko izrāda Skandināvijas ražotāji, kuriem ir tieša un integrēta
pieeja neapstrādātām šķiedrām, un Vācijas un Austrijas ražotāji, kuru valstīs ir labvēlīgi otrreizējās pārstrādes noteikumi.
Tāpēc, lai stātos pretī savu konkurentu dinamismam, 1986. gadā prasītāja lūdza, lai tai ļauj piedalīties RIG Kartons sanāksmēs,
lai tā varētu novērot savu galveno konkurentu rīcību.
Komisija nav iesniegusi nevienu pierādījumu attiecībā uz prasītājas faktisko rīcību, nedz izvirzījusi jebkādus argumentus,
lai atspēkotu tās apgalvojumu par to, ka: a) prasītājas darījumu cenas tika noteiktas patstāvīgi un saskaņā ar tirgus apstākļiem;
b) pastāvēja ievērojamas atšķirības starp izsludinātajām cenām un darījumu cenām; c) tās tirgus daļas visā attiecīgajā laikposmā
ievērojami svārstījās un d) atbilstoši tirgus apstākļiem tā nekad netika izmantojusi dīkstāves. Prasītāja norāda, ka tā nekad
nav izvirzījusi iniciatīvas ar mērķi ierobežot savu konkurentu rīcības brīvību. Vienīgais šādas rīcības pierādījums ir viena
konkurenta vadītāja privāta piezīme otra konkurenta vadītājam. Tomēr šī piezīme ir vispārēja, un rīcība, kas tajā minēta,
tiek tikai piedēvēta prasītājai (paziņojuma par iebildumiem 109. pielikums).
Prasītāja apgalvo, ka tās faktiskās rīcības pārbaude būtu parādījusi, ka tā neatbilda it kā īstenotā karteļa rīcībai, un ka
Komisija tādējādi būtu prasītājas stāvokli vērtējusi daudz labvēlīgāk, nosakot naudas soda lielumu. Piezīme, kas tika atrasta
uzņēmumā
FS-Karton
un ko Komisija izmanto, lai pierādītu, ka prasītāja faktiski piedalījās karteļa īstenošanā, nekādā veidā neattiecoties uz
tās faktisko rīcību tirgū, bet tikai pierāda tās līdzdalību saskaņotā darbībā attiecībā uz izziņotajām cenām.
Visbeidzot, Lēmumu padara apstrīdamu nepietiekamais pamatojums, jo, nenorādot nekādus iemeslus, Komisija nav izskatījusi prasītājas
svarīgos pierādījumus attiecībā uz tās lomu struktūrā RIG Kartons un tās rīcību tirgū.
Komisija apgalvo, ka Lēmuma apsvērumu 169. punktā tā ir ņēmusi vērā gan katra uzņēmuma lomu slepenajās saskaņošanās, gan prasītājas
faktisko rīcību. Šajā ziņā Lēmums esot pareizi pamatots.

Pirmās instances tiesas vērtējums
No secinājumiem attiecībā uz prasītājas argumentiem, ar kuriem tā pamato savu prasību pilnībā vai daļēji atcelt Lēmuma 1. pantu,
izriet, ka Komisija ir pierādījusi PDG funkciju būtību, kā tās izklāstītas Lēmumā.
Šādos apstākļos Komisija pilnīgi pamatoti ir secinājusi, ka uzņēmumi, tostarp prasītāja, kas piedalījās minētās struktūras
sanāksmēs, jāuzskata par konstatētā pārkāpuma “līderiem” un ka tāpēc uz tiem gulstas īpaša atbildība (skat. Lēmuma apsvērumu
170. punkta pirmo daļu). Prasītājas paskaidrojumi, ka tā PDG sanāksmēs piedalījās, tikai lai iegūtu informāciju, kas tai ļautu
novērot savu galveno konkurentu rīcību, tikai apstiprina šīs līdzdalības pret konkurenci vērstā mērķa būtību.
Turklāt prasītāja nav nekādā veidā pierādījusi, ka tai būtībā bija pasīva loma RIG Kartons struktūrās un ka lēmumus par savu
faktisko rīcību tirgū tā vienmēr pieņēma neatkarīgi.
Netiek apstrīdēts, ka prasītāja faktiski piedalījās saskaņotajās cenu iniciatīvās, paziņojot par saskaņotajiem cenu paaugstinājumiem
tirgū. Turklāt, kā Komisija jau ir pamatoti norādījusi, no paziņojuma par iebildumiem 109. pielikuma izriet (skat. iepriekš
55. punktu), ka prasītāja pieprasīja, lai arī citi ražotāji ievērotu saskaņotos cenu paaugstinājumus. Visbeidzot, runājot
par prasītājas faktisko rīcību attiecībā uz cenām, nav nekā, kas pamatotu secinājumu, ka tās darījumu cenas būtu bijušas ievērojami
zemākas, salīdzinot ar citu slepenajā cenu saskaņošanā iesaistīto ražotāju darījumu cenām.
Attiecībā uz prasītājas argumentu, kas pamatots ar tirgus daļu svārstībām laikposmā, kuru aptvēra Lēmumā konstatētais pārkāpums,
pietiek norādīt, ka prasītāja apgalvo, ka šīs svārstības izskaidro apstāklis, ka vairāki ražotāji bija paaugstinājuši savas
ražošanas jaudas, lai apmierinātu lielo pieprasījuma pieaugumu, kas bija vērojams līdz 1990. gadam. Šādos apstākļos, lai gan
prasītāja tiešām nepalielināja savu ražošanas jaudu pirms
Prat Carton
iegādāšanās 1991. gada februārī, svārstības tās tirgus daļās nevar būt apstāklis, kas mazinātu atbildību par tās nelikumīgo
rīcību.
Turklāt tādi tirgus apstākļi, ka uzņēmumi uzskatīja, ka ir faktiski jāizmanto dīkstāves, pastāvēja tikai 1990. gadā, un, kā
norādīts pašā Lēmumā, šajā sakarā pastāvēja tikai “nenoteikta veicināšanas sistēma” (skat. iepriekš 96. un 151. punktu). Tādējādi,
tā kā prasītāja piedalījās sanāksmēs, kurās tika izskatīts jautājums par dīkstāvēm, bet publiski nenorobežojās no notikušajām
apspriedēm, Pirmās instances tiesa uzskata, ka, pat pieņemot, ka prasītāja neizmantoja dīkstāves laikposmā, ko aptvēra Lēmums,
šis apstāklis nevar pierādīt, ka tās rīcība būtu varējusi ierobežot pret konkurenci vērstās sekas, ko izraisīja konstatētais
pārkāpums.
Īsumā, ņemot vērā tā pamatojumu kopumā, Lēmumā ir pietiekami paskaidrots novērtējums, ko Komisija devusi prasītājas lomai
konstatētajā pārkāpumā un tās rīcībai tirgū.
Tāpēc šis prasības pamats ir jānoraida.

G – Par pamatu, kas ir balstīts uz to, ka Komisijai vajadzējis ņemt vērā noteiktus atbildību mīkstinošus apstākļus

Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja apgalvo, ka, pat ja uzskatītu, ka kartelis kopumā ietekmēja tirgus apstākļus, Komisijai, novērtējot prasītājas situāciju,
vairāki faktori, kas pierāda, ka kartelis vispār neietekmēja attiecīgo tirgus sektoru vai to ietekmēja tikai nenozīmīgi, bija
jāatzīst par atbildību mīkstinošiem apstākļiem.
Kā norāda prasītāja, Komisijai bija jāņem vērā, pirmkārt, ka laikā no 1986. līdz 1992. gadam darījumu cenas, kuras prasītāja
panāca Itālijas tirgū, kur bija tās ražojumu galvenais noiets, vienmēr sekoja izmaiņām rūpniecības cenu indeksā. Otrkārt,
tai bija jāņem vērā, cik viegli kartonu var aizstāt ar cita veida ražojumiem, piemēram, ar tiem, ko iegūst no plastmasas,
kas, kā prasītāja apgalvo, nozīmē, ka jebkāda veida tirgus “ekspluatācija” ir liegta vai ārkārtīgi ierobežota. Un, treškārt,
Komisijai bija jāņem vērā, ka izskatāmajā laikposmā
GD
šķira lielu sava tirgus daļu zaudēja
GC
šķirai. Ņemot vērā arī prasītājas tirgus daļu samazināšanos un Itālijas cenu pieaugumu līmeni, kas bija zemāks nekā cenu
pieaugums citos Eiropas tirgos, bija jāsecina, ka attiecībā uz prasītāju kartelis nebija veiksmīgs.
Komisija norāda, ka karteļa ietekme uz tirgu ir jāvērtē kopumā un ka no šāda viedokļa kartelis tiešām bija ļoti veiksmīgs.
Katrā ziņā nevienu no faktoriem, uz kuriem atsaucas prasītāja, nevar uzskatīt par atbildību mīkstinošu apstākli, kas varētu
attaisnot naudas soda samazināšanu.

Pirmās instances tiesas vērtējums
Pirmās instances tiesa jau ir izskatījusi jautājumu, vai Komisija ir pareizi novērtējusi pārkāpuma sekas tirgū (skat. iepriekš
295. un turpmākos punktus) un vai, nosakot naudas soda lielumu, kā atbildību mīkstinošs apstāklis bija jāņem vērā prasītājas
rīcība tirgū (skat. iepriekš 360. un turpmākos punktus).
Ņemot vērā attiecīgos secinājumus, argumentiem, uz kuriem prasītāja balstās, lai pamatotu šo prasības pamatu, nevar piekrist.
Tā kā slepenā cenu saskaņošana attiecās gan uz
GC
kartonu, gan
GD
kartonu un nav nekā, kas pamatotu viedokli, ka pašas prasītājas rīcība palīdzēja ierobežot pārkāpuma izraisītās pret konkurenci
vērstās sekas, Komisija, nosakot prasītājai uzliekamā naudas soda lielumu, pilnīgi pamatoti varēja neņemt vērā, ka
GD
kartons noteiktu tirgus daļu zaudēja
GC
kartonam. Turklāt prasītāja nav pierādījusi, ka pastāv saikne starp pārkāpumu un dažādo kartona šķiru tirgus daļu izmaiņām.
Pat pieņemot, ka darījumu cenu paaugstinājumi, kas konstatēti Itālijas tirgū, kur bija tās ražojumu galvenais noiets, bija
zemāki nekā paaugstinājumi, kas konstatēti citos Kopienas tirgos, pietiek norādīt, ka slepenā cenu saskaņošana, kurā prasītāja
piedalījās, aptvēra gandrīz visu Kopienas teritoriju un ka prasītāja paziņoja par saskaņotajiem cenu pieaugumiem visos galvenajos
Eiropas tirgos (skat. B un G tabulas, kas pievienotas Lēmumam).
Visbeidzot, tas, ka kartonu varēja viegli aizstāt ar citiem ražojumiem, nevar ietekmēt secinājumu, ko Pirmās instances tiesa
jau izdarījusi attiecībā uz slepenās cenu saskaņošanas sekām (skat. iepriekš 295. un turpmākos punktus).
No tā izriet, ka šis prasības pamats ir jānoraida.

H – Par pamatu, kas ir balstīts uz materiālu kļūdu, aprēķinot Sarrió uzlikto soda naudu

Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja apgalvo, ka Komisija ir pieļāvusi materiālu kļūdu, aprēķinot naudas sodu. Komisija izmantoja 1990. gada apgrozījumu,
kas tai tika nosūtīts 1991. gada augustā, atbildot uz informācijas pieprasījumu saskaņā ar Regulas Nr. 17 11. pantu, lai gan
naudas sods tai bija jāaprēķina, pamatojoties uz izlaboto un apstiprināto apgrozījumu, kas tai nosūtīts 1993. gadā kā pielikums
atbildei uz paziņojumu par iebildumiem.
Šādos apstākļos Komisija ir ne tikai pieļāvusi materiālu kļūdu, aprēķinot
Sarrió
uzlikto soda naudu, bet tā ir arī pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu, jo naudas sodi, kas uzlikti citiem uzņēmumiem,
uz kuriem attiecas Lēmums, tika aprēķināti pareizi. Aprēķinot naudas sodu, par pamatu ņemot tai iesniegto apgrozījumu, pirms
Sarrió
varēja paredzēt naudas soda uzlikšanu, un neņemot vērā vēlāk iesniegto apstiprināto apgrozījuma lielumu, Komisija ir pārkāpusi
arī
Sarrió
tiesības uz aizstāvību.
Komisija iebilst, norādot, ka apgrozījumu, kas tai tika iesniegts, atbildot uz informācijas pieprasījumu saskaņā ar Regulas
Nr. 17 11. pantu, tā izmantoja tieši tāpēc, lai nerastos nekādi strīdi, un ka tā nesaprot, kāpēc skaitļi, kas tika atsūtīti
pirms paziņojuma par iebildumiem nebija pareizi, bet tie, ko atsūtīja pēc tam, – pareizi.

Pirmās instances tiesas vērtējums
No lietas materiāliem, izriet, ka Komisija nav pieļāvusi kļūdu, par naudas soda aprēķināšanas pamatu ņemot 1990. gada apgrozījumu,
ko prasītāja tai nosūtīja 1991. gada augustā, nevis laboto apgrozījumu, kas tai tika nosūtīts 1993. gada maijā. Uzņēmumam,
kas Komisijas skatītas administratīvas procedūras laikā labo kādu skaitli, piemēram, apgrozījuma lielumu, kas iepriekš nosūtīts
Komisijai, atbildot uz kādu no tās informācijas pieprasījumiem, ir sīki jāizklāsta iemesli, kuru dēļ sākotnējo skaitli atlikušajā
procedūras daļā vairs nevar izmantot.
Prasītāja šajā gadījumā tā nav rīkojusies. Savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem prasītāja ir tikai norādījusi, ka 1990. gada
apgrozījums ir labots, atņemot summas, kas attiecas uz grupas iekšējiem darījumiem, to ražojumu noietu, uz kuriem Komisijas
pārbaude neattiecas (kastes un neapstrādāts kartons), sūdzībām, atlaidēm, kas saistītas ar apjomu, nepārdotām precēm un klientiem
piešķirtajām atlaidēm, bet nav pamatojusi šo labojumu ar attiecīgo skaitļu sīku analīzi. Turklāt labotajiem skaitļiem nebija
revidenta apstiprinājuma un prasītāja tiesas sēdē apstiprināja, ka tās apgalvojumi šajā sakarā nebija pareizi. No tā izriet,
ka Komisija, noraidot laboto apgrozījumu un aprēķinot naudas sodu, pamatojoties uz sākotnēji iesniegto apgrozījumu, ir rīkojusies
pareizi.
Tāpēc šis prasības pamats ir jānoraida.

I – Par pamatu, kas ir balstīts uz kļūdu naudas soda aprēķināšanas metodē

Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja norāda, ka, lai iegūtu naudas soda lielumu, Komisija vispirms attiecīgā finanšu gada, proti, 1990. gada apgrozījumu,
izmantojot šim gadam piemērojamo vidējo likmi, konvertēja ECU un pēc tam noteica naudas soda lielumu, piemērojot iepriekš
izvēlēto procentuālo lielumu, proti, 6 % prasītājas gadījumā. To darot, Komisija nav ņēmusi vērā valūtu svārstību ietekmi,
jo gan Spānijas peseta, gan Itālijas lira kopš 1990. gada bija piedzīvojušas ievērojamu devalvāciju attiecībā pret ECU un
citām Eiropas valūtām. Prasītāja apgalvo, ka šodien savas valsts valūtā tai būs jāmaksā apmēram 2452 miljoni Spānijas pesetu,
lai segtu tai uzlikto naudas sodu. Tomēr, pamatojoties uz apstiprināto apgrozījumu kartona pārdošanas apjomam Kopienā 1990. gadā
(27 256 miljoni Spānijas pesetu), naudas sods 6 % apmērā no šīs summas būtu bijis apmēram 1635 miljoni Spānijas pesetu. Tādējādi
pašlaik uzliktais naudas sods ietver finansiālu pārmaksu 817 miljonu Spānijas pesetu apmērā. Prasītāja norāda, ka, ja izmanto
maiņas kursu, kāds bija laikā, kad Lēmums tika publicēts, naudas sods faktiski atbilst 9 % no tās 1990. gada apgrozījuma.
Tāpēc ir jāsecina, ka Komisija vai nu nav ņēmusi vērā samazinājumu par vienu trešdaļu, ko tā tomēr bija paredzējusi, vai arī
pirms šī samazinājuma naudas sods atbilst apmēram 13,4 % no attiecīgā apgrozījuma, tādējādi pārsniedzot atļauto 10 % robežu
no apgrozījuma, kā noteikts Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā.
Prasītāja tālāk apgalvo, ka naudas soda (procentuālā) lieluma mērķis ir izteikt Komisijas izdarīto secinājumu par to, kādai
attiecīgā uzņēmuma apgrozījuma daļai naudas sodam jāatbilst un tādējādi kādai jābūt tā iedarbībai. No tā izriet, ka naudas
soda lielums jānosaka, par pamatu ņemot pārkāpuma smaguma novērtējumu, bet ka savukārt tādi faktori kā valūtas svārstības,
kuri nav saistīti ar sodāmo pārkāpumu un par kuriem persona, kas izdarījusi attiecīgo pārkāpumu, nevar būt atbildīga, nedrīkst
ietekmēt naudas soda lielumu. Prasītāja atsaucas uz ģenerāladvokāta sera Gordona Slinna [
Gordon Slynn
] secinājumiem iepriekš minētajā lietā
Musique Diffusion française
u.c./Komisija (
Recueil
, 1914. lpp.), kurš norādīja, ka, nosakot naudas sodu lielumu, jāņem vērā visjaunākie dati par apgrozījumu, kuri tādējādi
vislabāk atspoguļo uzņēmuma faktisko stāvokli.
Prasītāja uzskata, ka tās apgalvojumu par to, ka naudas soda lielumu nedrīkst ietekmēt maiņas kursa svārstības, apstiprina
Tiesas 1977. gada 9. marta spriedums apvienotajās lietās 41/73, 43/73 un 44/73
Société anonyme générale sucrière
u.c./Komisija (Interpretācija,
Recueil
, 445. lpp., 12.–17. punkts). Atsaucoties uz šo spriedumu, prasītāja savā replikā apstrīd Komisijas apgalvojumu par to, ka,
ja attiecīgajā laikā norēķinu vienība (NV) bija maksājumu valūta, tās konvertēšana valsts valūtā nebija vajadzīga.
Prasītāja apgalvo, ka Lēmums izraisa arī nepamatotas atšķirības attieksmē, jo valūtu svārstības pilnībā izmaina attiecības
starp dažādajiem uzliktajiem naudas sodiem. Tā norāda, ka laikā no 1990. līdz 1994. gadam pesetas vērtība attiecībā pret ECU
kritās par apmēram 22 %, lai gan Nīderlandes, Vācijas un Austrijas valūtu vērtība šajā pašā laikposmā attiecībā pret ECU pieauga
par apmēram 7,5 %. No tā izriet, ka prasītājai ir pilnīgi nepamatoti uzlikts naudas sods, kas tai izmaksās par apmēram 30 %
vairāk nekā naudas sodi, kas uzlikti citiem uzņēmumiem un it īpaši Vācijas uzņēmumiem.
Prasītāja secina, ka Komisijai nekas nav licis izteikt naudas soda summu ECU un ka tai tāpēc šī summa bija jāizsaka valsts
valūtā, lai nepieļautu nepamatotas atšķirības attieksmē. Pat pieņemot, ka Komisijai ir tiesības izteikt naudas soda lielumu
ECU, tai vismaz bija jāizmanto tāds maiņas kurss, kas nodrošina vienlīdzīgu attieksmi, proti, maiņas kurss, kāds bija laikā,
kad tika uzlikts naudas sods (Lēmuma publikācijas dienā vai dienā, kad par to paziņots).
Komisija norāda, ka Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts tai atļauj uzlikt naudas sodus, kas nepārsniedz “10 % no katra pārkāpēja
uzņēmuma iepriekšējā finanšu gada apgrozījuma”. Šie 10 procenti, ko piemēro kopējam apgrozījumam, ir naudas soda augšējā robeža
(Tiesas 1990. gada 8. februāra spriedums lietā C‑279/87
Tipp-Ex
/Komisija, publicēts kopsavilkums,
Recueil
, I‑261. lpp., 38. un turpmākie punkti). Tāpēc, ņemot vērā, ka Komisija naudas sodu noteica, par pamatu ņemot 1990. finanšu
gadu – pēdējo pilno gadu, kura laikā darbojās kartelis, – un konvertēja visus ar apgrozījumu saistītos skaitļus ECU, izmantojot
minētā gada vidējo maiņas kursu, tā ir ievērojusi robežas, kas noteiktas Regulā Nr. 17.
Konvertācija ECU, pamatojoties uz maiņas kursu, kāds bijis atskaites gadā, parāda faktisko apgrozījumu, kas izteikts ECU,
tieši tāpēc, lai starp uzņēmumiem, uz kuriem attiecas Lēmums, nepieļautu nekādu diskrimināciju, kas varētu rasties no dažādo
dalībvalstu valūtu svārstībām. Iepriekš minētais spriedums lietā
Société anonyme générale sucrière
u.c./Komisija nesniedz pamatojumu prasītājas apgalvojumiem. No šī sprieduma ir skaidrs, ka tas attiecas tikai uz jautājumiem
par to, vai naudas sods ir vai nav jāizsaka valsts valūtā tā apstākļa dēļ, ka NV nav maksājuma valūta.
Attiecībā uz diskriminējošajām sekām, ko piemērotā metode it kā esot izraisījusi, Komisija norāda, ka valūtu svārstību risks
ir cieši saistīts ar uzņēmējdarbību un starptautisko tirdzniecību. Tas ir faktors, ko nevar novērst un kas katrā ziņā ietekmēs
naudas soda lielumu maksāšanas brīdī. Tomēr jebkādu diskrimināciju vislabāk var novērst, konvertējot attiecīgās summas ECU.
Ar šo metodi naudas sods tiek aprēķināts “reālā” izteiksmē. Ja naudas sodu uzliktu valsts valūtā, tas novestu pie tā, ka naudas
sods kļūtu pilnīgi nomināls un, kā to pierāda prasītājas aprēķini, būtu izdevīgs uzņēmumiem, kuru apgrozījums izteikts kādā
vājā valūtā. Jāpiebilst, ka ECU vērtība tiek noteikta, pamatojoties uz katras valsts valūtas vērtību, un ka, ņemot vērā, ka
uzņēmumi, uz kuriem attiecas Lēmums, darbojas dažādās dalībvalstīs un strādā ar dažādu valstu valūtām, konversija ECU ir reāla
vienlīdzīgas attieksmes principa piemērošana.
Attiecībā uz prasītājas argumentu par to, ka Komisijai bija vismaz jāizmanto tas maiņas kurss, kas bija naudas sodas uzlikšanas
laikā, Komisija iebilst, ka atskaites gada apgrozījuma summas reālā vērtība atbilda maiņas kursam, kas bija spēkā tajā brīdī,
nevis maiņas kursam, kas bija spēkā brīdī, kad tika pieņemts Lēmums.

Pirmās instances tiesas vērtējums
Lēmuma 4. pants noteic, ka uzliktie naudas sodi jāmaksā ECU.
Komisijai nekas neliedz izteikt naudas soda summu ECU – valūtas vienībā, ko var konvertēt valsts valūtā. Tas uzņēmumiem ļauj
arī vieglāk salīdzināt uzlikto naudas sodu lielumus. Turklāt iespēja konvertēt ECU valstu valūtās atšķir šo valūtas vienību
no “norēķinu vienības“, kas minēta Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā un attiecībā uz ko Tiesa ir tieši nolēmusi, ka, ņemot
vērā, ka tā nav valūta, kurā tiek izdarīts maksājums, tas pilnīgi noteikti nozīmē, ka naudas soda summa jānosaka valsts valūtā
(iepriekš minētais spriedums lietā
Société anonyme générale sucrière
u.c./Komisija, 15. punkts).
Pirmās instances tiesa nevar ņemt vērā prasītājas iebildumus attiecībā uz Komisijas metodes likumīgumu, konvertējot uzņēmuma
atskaites gada apgrozījumu ECU pēc tā paša gada (1990) vidējā maiņas kursa.
Pirmkārt, Komisijai parasti jāizmanto viena un tā pati metode, lai aprēķinātu naudas sodu uzņēmumiem, kas sodīti par līdzdalību
vienā un tajā pašā pārkāpumā (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Musique Diffusion française
u.c./Komisija, 122. punkts).
Otrkārt, lai varētu salīdzināt dažādo apgrozījumu lielumu, kas tai ir paziņoti un kas ir izteikti iesaistīto uzņēmumu attiecīgo
valstu valūtās, Komisijai ir jākonvertē šīs summas vienā valūtas vienībā. Tā kā ECU vērtība tiek noteikta atbilstoši katras
dalībvalsts valūtas vērtībai, Komisija pamatoti konvertēja katra uzņēmuma apgrozījumu ECU.
Arī pamatojoties uz atskaites gada (1990) apgrozījumu un konvertējot šo summu ECU pēc minētā gada vidējiem valūtas kursiem,
Komisija ir rīkojusies pareizi. No vienas puses, tas, ka Komisija ņēma vērā apgrozījumu, ko katrs uzņēmums sasniedza atskaites
gadā, t.i., konstatētā pārkāpuma laikposma pēdējā pilnajā gadā, Komisijai ir ļāvis novērtēt katra uzņēmuma lielumu un ekonomisko
potenciālu un katra uzņēmuma izdarītā pārkāpuma apjomu – aspektus, kas bija vajadzīgi, lai novērtētu katra uzņēmuma izdarītā
pārkāpuma smagumu (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Musique Diffusion française
u.c./Komisija, 120. un 121. punkts). No otras puses, tas, ka Komisija, lai attiecīgās apgrozījuma summas konvertētu ECU, ņēma
vērā izvēlētā atskaites gada vidējos maiņas kursus, tai ir ļāvis izvairīties no tā, ka valūtas svārstības pēc pārkāpuma izbeigšanas
varētu ietekmēt uzņēmumu salīdzinošā lieluma un saimnieciskā spēka un katra uzņēmuma izdarītā pārkāpuma apjoma novērtējumu
un tādējādi – tās veikto šī pārkāpuma smaguma novērtējumu. Pārkāpuma smaguma novērtējumam jābūt saistītam ar to saimniecisko
situāciju, kāda pastāvēja laikā, kad attiecīgais pārkāpums tika izdarīts.
Tāpēc arguments, ka atskaites gada apgrozījums bija jākonvertē ECU, pamatojoties uz maiņas kursu, kāds bija Lēmuma pieņemšanas
dienā, ir jānoraida. Naudas soda aprēķināšanas metode, kurā tiek izmantots atskaites gada vidējais maiņas kurss, sniedz iespēju
izvairīties no nezināmām izmaiņām, kas var skart valstu valūtu reālo vērtību, kura laikposmā starp atskaites gadu un Lēmuma
pieņemšanas gadu var pieaugt un šajā gadījumā arī pieauga. Lai gan šī metode var nozīmēt, ka kādam uzņēmumam jāmaksā summa,
kas, izteikta valsts valūtā, nominālā ziņā ir lielāka vai mazāka nekā tā, kas tam būtu jāmaksā, ja tiktu izmantots maiņas
kurss, kurš bija spēkā Lēmuma pieņemšanas dienā, tās ir tikai dažādo valstu valūtu reālās vērtības svārstību loģiskās sekas.
Jāpiebilst, ka vairākiem no uzņēmumiem, uz kuriem attiecas Lēmums, kartona ražotnes ir vairāk nekā vienā valstī (skat. Lēmuma
apsvērumu 7., 8. un 11. punktu). Turklāt uzņēmumi, uz kuriem attiecas Lēmums, ar vietējo pārstāvju starpniecību parasti darbojas
vairāk nekā vienā dalībvalstī. Tādējādi tie strādā ar vairāku valstu valūtām. Arī pašas prasītājas apgrozījuma ievērojamu
daļu veido eksporta tirgus. Gadījumos, kad ar tādiem lēmumiem kā izskatāmais Lēmums tiek sodīti Līguma 85. panta 1. punkta
pārkāpumi un kad personas, uz kuriem minētie lēmumi attiecas, veic darbību vairākās dalībvalstīs, atskaites gada apgrozījumu,
ko konvertē ECU pēc vidējā maiņas kursa, kurš izmantots minētajā gadā, veido to apgrozījumu summas, kas sasniegti katrā valstī,
kurā attiecīgais uzņēmums veicis darbību. Tas tāpēc pilnībā atbilst attiecīgā uzņēmuma faktiskajai saimnieciskajai situācijai
atskaites gadā.
Visbeidzot, ir jāpārbauda, vai, kā apgalvo prasītāja, to valūtas svārstību dēļ, kas notikušas pēc atskaites gada, ir pārsniegti
Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā noteiktie griesti, proti, “10 % no iepriekšējā finanšu gada apgrozījuma”.
Atbilstoši Tiesas judikatūrai procentuālais lielums, kas minēts šajā pantā, attiecas uz attiecīgā uzņēmuma kopējo apgrozījumu
(iepriekš minētais spriedums lietā
Musique Diffusion française
u.c./Komisija, 119. punkts).
Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta nozīmē “iepriekšējais finanšu gads” ir gads pirms Lēmuma datuma, proti, šajā lietā – katra
iesaistītā uzņēmuma pēdējais pilnais finanšu gads pirms 1994. gada 13. jūlija.
Ņemot vērā šos apsvērumus, pamatojoties uz informāciju, ko prasītāja norādījusi atbildē uz Pirmās instances tiesas uzdoto
rakstveida jautājumu, jākonstatē, ka naudas soda summa, kas konvertēta valsts valūtā pēc kursa, kāds bija laikā, kad tika
publicēts Lēmums, nepārsniedz 10 % no prasītājas kopējā apgrozījuma 1993. gadā.
Ņemot vērā iepriekš minēto, šis prasības pamats ir jānoraida.

J – Par pamatu, kas ir balstīts uz kļūdainu tās naudas soda daļas aprēķinu, kas atbilst pārkāpumam, par kuru tiek vainots
Prat Carton, un pienākuma sniegt pamatojumu pārkāpumu

Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja apgalvo, ka Komisija ir kļūdaini aprēķinājusi to naudas soda daļu, kas atbilst pārkāpumam, kuru it kā esot izdarījis
Prat Carton
, jo izmantojusi to pašu procentuālo lielumu, ko bija noteikusi prasītājai, proti, 9 %, no kuriem tiek atņemta viena trešdaļa
par uzņēmuma sadarbību lietas izmeklēšanas laikā. Tomēr
Prat Carton
ierobežotā piedalīšanās ATK sanāksmēs laikposmā no 1990. gada jūnija līdz 1991. gada martam, kā arī apstāklis, ka minētais
uzņēmums nebija viens no “līderiem”, pamatojot naudas soda summas samazināšanu.
Visbeidzot, prasītāja sūdzas, ka tās naudas soda daļas, kas atbilst pārkāpumam, par kuru vaino
Prat Carton
, aprēķināšana vispār nav pārredzama un ka tai trūkst pamatojuma.
Komisija norāda, ka tā jau Lēmuma apsvērumu 154. punktā ir paskaidrojusi, ka prasītāja, kas 1991. gada februārī nopirka
Prat Carton
, ir atbildīga par tā pret konkurenci vērsto rīcību par visu laikposmu, kurā tas piedalījās kartelī. Tā kā ar Lēmumu prasītājai
tika uzlikts viens naudas sods, ko aprēķināja, pamatojoties uz tās kopējo apgrozījumu kartona tirgū, kas tādējādi ietvēra
arī
Prat Carton
apgrozījumu, šīs uzņēmuma rīcības dēļ nav jāuzliek atsevišķs naudas sods. Komisija uzskata, ka prasītājas arguments tāpēc
ir pretrunā apstāklim, ka naudas sods tika uzlikts tikai prasītājai.
Šādos apstākļos jebkādi apgalvojumi par to, ka Lēmumā šajā sakarā trūkst pārredzamības vai ka pamatojums nav konsekvents,
arī ir jānoraida.

Pirmās instances tiesas vērtējums
Atbilstoši Komisijas paskaidrojumiem prasītājai uzliktais naudas sods atbilst 6 % no apgrozījuma, ko 1990. gadā kopīgi sasniedza
prasītāja un
Prat Carton
(9 % likme, kas tika piemērota “līderiem” un samazināta par vienu trešdaļu, ņemot vērā prasītājas sadarbību). Pat ja šādā
gadījumā ir vēlams, lai Lēmumā būtu plašāks izmantotās aprēķināšanas metodes skaidrojums, jau minēto iemeslu dēļ (skat. iepriekš
351.–353. punktu) prasītājas apgalvojums par to, ka pārkāpts Līguma 190. pants, ir jānoraida.
Turklāt jānorāda (skat. iepriekš 25. punktu), ka Komisija ir pierādījusi
Prat Carton
līdzdalību slepenajā cenu saskaņošanā un slepenajā dīkstāvju saskaņošanā laikposmā no 1990. gada jūnija līdz 1991. gada februārim.
No otras puses, jāatzīst, ka Komisija nav pietiekami pierādījusi ne
Prat Carton
līdzdalību slepenā tirgus daļu saskaņošanā tajā pašā laikposmā, ne arī to, ka tas laikposmā no 1986. gada vidus līdz 1990. gada
jūnijam būtu piedalījies kādā no elementiem, kas veido Lēmuma 1. pantā minēto pārkāpumu.
Tāpēc ka
Prat Carton
ir piedalījies tikai dažos no elementiem, kas veido pārkāpumu, un daudz īsākā laikposmā, nekā konstatējusi Komisija, prasītājai
uzliktā naudas soda lielums ir jāsamazina.
Šajā lietā, tā kā neviens cits prasības pamats, uz ko prasītāja atsaucas, neattaisno naudas soda samazināšanu, Pirmās instances
tiesa īstenojot savu neierobežoto jurisdikciju, nosaka naudas soda lielumu 14 miljoni ECU apmērā.

Par tiesāšanās izdevumiem
Saskaņā ar Pirmās instances tiesas Reglamenta 87. panta 3. punktu, ja abām pusēm spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs,
Pirmās instances tiesa var nolemt, ka tiesāšanās izdevumi ir jāsadala vai ka puses pašas sedz savus tiesāšanās izdevumus.
Tā kā prasība apmierināta tikai daļēji, Pirmās instances tiesa uzskata, ka atbilstoši lietas apstākļiem prasītājai jāsedz
savi tiesāšanās izdevumi un puse no Komisijas tiesāšanās izdevumiem un ka Komisijai jāsedz savu tiesāšanās izdevumu otra puse.
Ar šādu pamatojumu
PIRMĀS INSTANCES TIESA
(trešā palāta paplašinātā sastāvā)
nospriež:
1)
Attiecībā uz prasītāju tiek anulēta 2. panta pirmā līdz ceturtā daļa Komisijas 1994. gada 13. jūlija Lēmumā 94/601/EK par
EK līguma 85. panta piemērošanu (IV/C/33.833 – Kartons), izņemot šādus fragmentus:
“Uzņēmumiem, kuri minēti 1. pantā, ir nekavējoties jāizbeidz minētais pārkāpums, ja tie to vēl nav izdarījuši. Tiem attiecībā
uz savu darbību kartona nozarē turpmāk jāatturas no jebkāda veida vienošanās vai saskaņotas darbības, kam varētu būt tāds
pats vai līdzīgs mērķis vai sekas, tostarp no tādas komerciālās informācijas apmaiņas:
a) ar kuru dalībnieki tiktu tieši vai netieši informēti par ražošanu, noietu, saņemtajiem pasūtījumiem, iekārtu noslogojumu,
pārdošanas cenām, izmaksām vai citu ražotāju tirdzniecības plāniem.
Jebkāda vispārējas informācijas apmaiņas shēma, kurā tie piedalās, piemēram,
Fides
sistēma vai tai sekojošā sistēma, ir jāpārvalda tādā veidā, lai tajā nebūtu nekādas informācijas, no kuras var noteikt atsevišķu
ražotāju rīcību”;
2)
naudas sods, kas pieteikuma iesniedzējai uzlikts ar 3. pantu Lēmumā 94/601, tiek noteikts 14 miljoni ECU apmērā;
3)
prasības atlikusī daļa tiek noraidīta;
4)
prasītāja sedz savus tiesāšanās izdevumus un pusi no Komisijas tiesāšanās izdevumiem;
5)
Komisija sedz pusi no saviem tiesāšanās izdevumiem.
Vesterdorf
Briët
Lindh
Potocki

Cooke
Pasludināts atklātā tiesas sēdē 1998. gada 14. maijā Luksemburgā.
Sekretārs

Priekšsēdētājs
H. Jung

B. Vesterdorf
? Tiesvedības valoda – itāļu.