CELEX: 62004CJ0185
Laisvas darbuotojų judėjimas
Europos Bendrijų pareigūnai ir tarnautojai
Tėvystės (motinystės) pašalpa
Laikotarpio, kai asmuo buvo apsidraudęs pagal Europos Bendrijų bendrąją sveikatos draudimo sistemą, įskaitymas

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su EB 12 straipsnio, 17 straipsnio 2 dalies, 18 ir 39 straipsnių bei 1968 m.
spalio 15 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1612/68 dėl laisvo darbuotojų judėjimo Bendrijoje (OL L 257, p. 2) 7 straipsnio
1 ir 2 dalių bei 1996 m. birželio 3 d. Tarybos direktyvos 96/34/EB dėl Bendrojo susitarimo dėl tėvystės atostogų, sudaryto
tarp UNICE, CEEP ir ETUC (OL L 145, p. 4), aiškinimo.
Šis prašymas buvo pateiktas byloje tarp U. Öberg ir Stokholmo socialinės apsaugos kasos (Försäkringskassan, länskontoret Stockholm,
anksčiau – Stockholms läns allmänna försäkringskassa) dėl atsižvelgimo į darbo laikotarpį, kai U. Öberg buvo apsidraudęs pagal
Europos Bendrijų bendrąją sveikatos draudimo sistemą, apskaičiuojant tėvystės (motinystės) pašalpos dydį.

Teisinis pagrindas
Švedijos Įstatymo dėl socialinės apsaugos sistemos (lag (1962:381) om allmän försäkring, toliau ? ĮSAS) 4 skyriuje yra įtvirtintos
tėvystės (motinystės) pašalpas reglamentuojančios nuostatos.
Pagal ĮSAS 4 skyriaus 3 straipsnį, vaikui gimus tėvystės (motinystės) pašalpos tėvams mokamos ilgiausiai 450 dienų ir vėliausiai
iki tol, kol vaikui sueis 8 metai arba kol jis užbaigs pirmuosius mokslo metus, jei pastaroji data yra vėlesnė.
Pagal ĮSAS 4 skyriaus 6 straipsnį tėvystės (motinystės) pašalpos dydis yra mažiausiai 60 SEK per dieną (toliau ? garantuojamas
dydis). Taip pat numatyta, kad per pirmąsias 180 dienų tėvystės (motinystės) pašalpos dydis siekia dienos ligos draudimo išmokos
dydį, jei ne trumpiau nei 240 iš eilės einančių dienų iki vaiko gimimo ar numatomos jo gimimo datos vienas iš tėvų buvo apsidraudęs
pagal sveikatos draudimo sistemą didesnei negu garantuojamas dydis sumai.
Pagal ĮSAS 3 skyriaus 2 straipsnį dienos ligos draudimo išmokos apskaičiuojamos atsižvelgiant į metines pajamas, kurias apsidraudęs
asmuo gali tikėtis gauti kaip atlyginimą už jo profesinę veiklą Švedijoje, išskyrus jei pasikeičia aplinkybės.

Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
Nuo 1995 m. iki 2000 m. dirbęs Europos Bendrijų Teisingumo Teisme Švedijos pilietis U. Öberg sugrįžo į Švediją. 1999 m. rugsėjo
22 d. jam gimė vaikas.
2001 m. rugpjūčio 28 d. ir lapkričio 16 d. sprendimais Stokholmo socialinio draudimo kasa atsisakė U. Öberg 180 pirmųjų jo
tėvystės atostogų dienų skirti dienos ligos draudimo išmoką atitinkančią tėvystės (motinystės) pašalpą motyvuodama tuo, kad
iki gimstant jo vaikui U. Öberg dirbo Teisingumo Teisme, ir todėl ne trumpiau nei 240 iš eilės einančių dienų iki dienų iki
vaiko gimimo ar numatomos jo gimimo datos nebuvo apsidraudęs pagal nacionalinę ligos draudimo sistemą didesnei negu garantuojamas
dydis sumai.
U. Öberg dėl šių sprendimų pareiškė ieškinį
länsrätten i Stockholms län
, kuris nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1)      Ar nacionalinės teisės aktuose nustatytas reikalavimas, pagal kurį tėvas (motina) turi gyventi nagrinėjamoje valstybėje narėje
ir būti joje apsidraudęs sveikatą ne trumpiau nei 240 dienų iki vaiko gimimo, kad įgytų teisę į tėvystės (motinystės) pašalpą
atitinkančią dienos ligos draudimo išmoką, atitinka EB 12 straipsnį, 17 straipsnio 2 dalį, 18 ir 39 straipsnius bei Reglamento
Nr. 1612/68 7 straipsnio 1 ir 2 dalis ir <…> direktyvą Nr. 96/34/EB?
2)      Jeigu taip, ar Bendrijos teisė reikalauja, kad nustatant, ar darbuotojas tenkina pagal nacionalinį įstatymą nustatytą minimalios
draudimo trukmės kriterijų, reikia atsižvelgti į laikotarpį, kai darbuotojas buvo apsidraudęs pagal bendrąją sveikatos draudimo
sistemą vadovaujantis Europos Bendrijų pareigūnų tarnybos nuostatais?“

Dėl prejudicinių klausimų
Dviem prejudiciniais klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš
esmės klausia, ar tokių nacionalinės teisės aktų, kokie nagrinėjami pagrindinėje byloje, atveju Bendrijos teisė, o būtent
laisvą asmenų judėjimą reglamentuojančios nuostatos, turi būti aiškinamos taip, kad reikia atsižvelgti į darbo laikotarpį,
kai darbuotojas buvo apsidraudęs pagal Europos Bendrijų bendrąją sveikatos draudimo sistemą.
Remiantis nusistovėjusia teismo praktika, kiekvienas Bendrijos pilietis, neatsižvelgiant į jo gyvenamąją vietą ir pilietybę,
pasinaudojęs laisvo darbuotojų judėjimo teise ir vykdęs profesinę veiklą kitoje valstybėje narėje negu jo gyvenamoji valstybė
narė patenka į EB 39 straipsnio taikymo sritį (2002 m. gruodžio 12 d. Sprendimo
De Groot
, C‑385/00, Rink. p. I‑11819, 76 punktas; 2003 m. spalio 2 d. Sprendimo
Van Lent
, C‑232/01, Rink. p. I‑11525, 14 punktas ir 2003 m. lapkričio 13 d. Sprendimo
Schilling ir Fleck‑Schilling
, C‑209/01, Rink. p. I‑13389, 23 punktas).
Be to, primintina, kad Europos Bendrijų pareigūnas turi darbuotojo migranto statusą. Iš tiesų, iš nusistovėjusios teismo praktikos
taip pat išplaukia, kad Bendrijos pilietis, dirbantis ne savo kilmės valstybėje narėje, nepraranda darbuotojo statuso EB 39 straipsnio
1 dalies prasme, jei jis dirba tarptautinėje organizacijoje, net jeigu jo atvykimo ir apsigyvenimo sąlygos įdarbinimo valstybėje
yra konkrečiai reglamentuojamos tarptautine konvencija (1989 m. kovo 15 d. Sprendimo
Echternach ir Moritz
, 389/87 ir 390/87, Rink. p. 723, 11 punktas; minėto sprendimo
Schilling ir Fleck‑Schilling
28 punktas ir 2004 m. gruodžio 16 d. Sprendimo
My
, C‑293/03, Rink. p. I‑12013, 37 punktas).
Taigi iš darbuotojo, kuris yra valstybės narės pilietis, kaip U. Öberg, negali būti atimtos EB 39 straipsniu suteiktos teisės
ir socialinės privilegijos (minėto sprendimo
Echternach ir Moritz
12 punktas ir minėto sprendimo
My
38 punktas).
Teisingumo Teismas taip pat yra nusprendęs, kad visomis EB sutarties nuostatomis, susijusiomis su laisvu asmenų judėjimu,
siekiama palengvinti Bendrijos piliečiams visoje Bendrijos teritorijoje bet kokio pobūdžio profesinės veiklos vykdymą bei
draudžiamos priemonės, galinčios sudaryti mažiau palankias sąlygas šiems piliečiams, kai jie siekia vykdyti ekonominę veiklą
kitos valstybės narės teritorijoje (1992 m. liepos 7 d. Sprendimo
Singh
, C‑370/90, Rink. p. I‑4265, 16 punktas; minėto sprendimo
De Groot
77 punktas ir minėto sprendimo
Van Lent
15 punktas).
Šiuo atžvilgiu nuostatos, kliudančios valstybės narės piliečiui siekiant pasinaudoti laisvo judėjimo teise išvykti iš savo
kilmės valstybės arba jį nuo to atgrasančios, yra kliūtys šiai laisvei, net jei jos taikomos neatsižvelgiant į atitinkamų
darbuotojų pilietybę (minėto sprendimo
De Groot
78 punktas;
Van Lent
16 punktas bei
Schilling ir Fleck‑Schilling
25 punktas).
Nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos apskaičiuojant tėvystės (motinystės) pašalpos dydį neatsižvelgiama į laikotarpį,
kai darbuotojas buvo apsidraudęs pagal Europos Bendrijų bendrąją sveikatos draudimo sistemą, valstybės narės piliečius gali
atgrasinti nuo išvykimo iš šios valstybės siekiant profesinę veiklą vykdyti kitos valstybės narės teritorijoje esančioje Europos
Sąjungos institucijoje, kadangi, priimdami tokios institucijos pasiūlymą dirbti, darbuotojai prarastų galimybę pasinaudoti
išmoka šeimai pagal šią nacionalinę sveikatos draudimo sistemą, į kurią jie turėtų teisę, jeigu nebūtų priėmę pasiūlymo dėl
šio darbo (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
My
47 punktą).
Iš to išplaukia, kad tokie nacionalinės teisės aktai, kokie nagrinėjami pagrindinėje byloje, yra kliūtis laisvam darbuotojų
judėjimui, kurią iš principo draudžia EB 39 straipsnis.
Vis dėlto nagrinėtina, ar ši kliūtis gali būti pateisinta atsižvelgiant į Sutarties nuostatas.
Pagal Teisingumo Teismo praktiką Sutartimi garantuotas pagrindines laisves ribojanti priemonė gali būti pateisinama, tik jei
ja siekiama teisėto, su Sutartimi suderinamo tikslo ir laikomasi proporcingumo principo. Tam būtina, kad tokia priemonė būtų
tinkama pasiekti numatytam tikslui ir neviršytų to, kas būtina jam pasiekti (žr., pavyzdžiui, 1993 m. kovo 31 d. Sprendimo
Kraus
, C‑19/92, Rink. p. I‑1663, 32 punktą ir 2002 m. lapkričio 26 d. Sprendimo
Oteiza Olazabal
, C‑100/01, Rink. p. I‑10981, 43 punktą).
Švedijos vyriausybė tvirtina, kad ĮSAS yra pagrįstas objektyviomis priežastimis, nesusijusiomis su suinteresuotų asmenų pilietybe
ir proporcingomis teisėtai siekiamam tikslui kovoti su piktnaudžiavimu taikant draudimo laikotarpių sumavimo principą. Šios
vyriausybės teigimu, didesnių negu garantuojamas dydis tėvystės (motinystės) pašalpų skyrimas darbuotojams migrantams, kurie
dirbo Europos Sąjungos institucijoje, būtų didelė finansinė našta nacionalinėms socialinės pagalbos sistemoms, ir todėl valstybės
narės, kaip ir Švedijos Karalystė, mokančios didesnes tėvystės (motinystės) pašalpas, galėtų būti priverstos šias sumas sumažinti.
Šiuo atžvilgiu grynai ekonominio pobūdžio priežastys negali pateisinti to, kad pažeidžiamos teisės, kurios asmenims kyla iš
laisvam darbuotojų judėjimui skirtų Sutarties nuostatų.
Be to, primintina, kad kartu su pateisinamomis priežastimis, kuriomis valstybė narė gali remtis, turi būti pateikiamas šios
valstybės priimtos ribojančios priemonės tinkamumo ir proporcingumo įvertinimas (2004 m. kovo 18 d. Sprendimo
Leichtle
, C‑8/02, Rink. p. I‑2641, 45 punktas).
Tačiau reikia konstatuoti, kad nagrinėjamu atveju tokio įvertinimo nėra. Iš tiesų Švedijos vyriausybė, nepateikdama tikslių
įrodymų, galinčių paremti jos argumentus, apsiriboja užuomina apie tariamą finansinę naštą, kuri apsunkintų nacionalinę socialinės
pagalbos sistemą, jei į laikotarpį, kai darbuotojas migrantas buvo apsidraudęs pagal Europos Bendrijų bendrąją sveikatos draudimo
sistemą, būtų atsižvelgiama taikant ĮSAS 4 skyriaus 6 straipsnį.
Iš to išplaukia, kad kliūtis laisvam darbuotojų judėjimui, kurią lemia atsisakymas apskaičiuojant tėvystės (motinystės) pašalpos
dydį atsižvelgti į darbo laikotarpius, kai darbuotojai migrantai buvo apsidraudę pagal Europos Bendrijų bendrąją sveikatos
draudimo sistemą, nėra pateisinama.
Atsižvelgiant į tai, kas pirmiau išdėstyta, Teisingumo Teismui nei dėl EB 12, 17, 18 straipsnių, nei dėl Reglamento Nr. 1612/68
7 straipsnio 1 ir 2 dalių, nei dėl Direktyvos 96/34 pasisakyti nebūtina.
Šiomis aplinkybėmis į prejudicinius klausimus atsakytina, jog EB 39 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad taikant tokius
nacionalinės teisės aktus, kokie nagrinėjami pagrindinėje byloje, turi būti atsižvelgta į laikotarpį, kai darbuotojas buvo
apsidraudęs pagal Europos Bendrijų bendrąją sveikatos draudimo sistemą.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
EB 39 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad taikant tokius nacionalinės teisės aktus, kokie nagrinėjami pagrindinėje byloje,
turi būti atsižvelgta į laikotarpį, kai darbuotojas buvo apsidraudęs pagal Europos Bendrijų bendrąją sveikatos draudimo sistemą.
Parašai.
*
Proceso kalba: švedų.