CELEX: 62004CJ0372
Socialinė apsauga
Valstybės finansuojama nacionalinė sveikatos priežiūros sistema
Kitoje valstybėje narėje patirtos gydymo išlaidos
EB 48-50 straipsniai ir 152 straipsnio 5 dalis
Reglamento (EEB) Nr. 1408/71 22 straipsnis

Smits ir Peerbooms
bei sprendimą
Müller‑Fauré ir van Riet
valstybės finansuojamoms nacionalinėms sveikatos tarnyboms, kaip antai NHS, taikomas EB 49 straipsnis. Tačiau jis papildomai
nurodo, kad iš minėto sprendimo
Müller‑Fauré ir van Riet
98 punkto matyti, jog minėtu straipsniu suteikiama teisė gydytis užsienyje priklauso nuo teisės gydytis kompetentingoje valstybėje
narėje, o Jungtinės Karalystės pacientai šios teisės NHS sistemoje neturi.
Jo nuomone, kadangi gydymas yra paslaugų teikimas EB 49 straipsnio prasme, už sveikatos priežiūros finansavimą atsakingos
nacionalinės valdžios įstaigos iš principo negali kliudyti gyventojams gydytis kitoje valstybėje narėje, nebent toks ribojimas
galėtų būti pateisintas poreikiu išlaikyti subalansuotą bei visiems prieinamą medicinos ir ligoninės tarnybą, tačiau tokiu
pateisinimu negalima remtis tuo atveju, kai jis lemia nepagrįstą delsimą suteikti pacientui gydymą jo gyvenamoje valstybėje
narėje.
Jis pažymi, kad pagal 2003 m. spalio 23 d. Sprendimą
Inizan
(C‑56/01, Rink. p. I‑12403) nepagrįsto delsimo sąvoka, pavyzdžiui, Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio 2 dalies antros sąlygos
atveju, turi būti aiškinama vadovaujantis kiekvienai individualiai ligai būdingais klinikiniais sumetimais, o ne atsižvelgiant
į įprasto laukimo terminus ir sąrašus, sudarytus pagal ekonominius sumetimus. Tačiau jis sutinka, kad Teisingumo Teismas dar
nepateikė aiškaus atsakymo dėl šios sąvokos aiškinimo.
Atsižvelgdamas į minėtą sprendimą
Inizan
jis taip pat klausia dėl biudžetinio pobūdžio sumetimų reikšmės pagrindinėje byloje nagrinėjamu atveju. Jis klausia, ar valstybė
narė privalo skirti lėšų tam, kad jos piliečiai galėtų gydytis užsienyje per trumpesnį terminą, rizikuodama, pirma, prailginti
skubesnio gydymo nacionalinėje teritorijoje laukimo terminus ir, antra, stipriai paveikti išteklių valdymą ir atitinkamos
sveikatos priežiūros sistemos planavimą.
Jei tokia pareiga yra, jis klausia, ar atitinkama valstybė narė privalo atlyginti gydymosi užsienyje išlaidas pagal apsistojimo
valstybės narės teisės aktus, kaip nurodyta Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnyje, ar pagal savo pačios teisės aktus, kaip
nurodyta EB 49 straipsnyje. Jis taip pat klausia, ar šiuo atveju turi būti apmokėtos kelionės ir apsistojimo išlaidos.
Jis pabrėžia, kad tokiai sistemai, kokia yra NHS, pagal kurią gydymas yra nemokamas, pareiga atlyginti išlaidas pagal kompetentingos
valstybės narės teisę reikštų pareigą atlyginti visas išlaidas. Todėl jis mano, kad jei nepagrįsto delsimo sąvoka turi būti
aiškinama neatsižvelgiant į biudžetinio pobūdžio sumetimus, EB 49 straipsnio taikymas reikštų Bendrijos teisės kišimąsį į
valstybių narių biudžeto politiką visuomenės sveikatos srityje, dėl kurio kiltų su EB 152 straipsnio 5 dalimi susijusių klausimų.

Prejudiciniai klausimai
Tokiomis aplinkybėmis
Court of Appeal (England & Wales), Civil Division
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir kreipėsi į Teisingumo Teismą pateikdamas šiuos prejudicinius klausimus:
„1)      Ar dėl NHS pobūdžio ir jos statuso nacionalinėje teisėje, EB 49 straipsnį, atsižvelgiant į sprendimus
Smits (ir Peerboms)
,
Muller-Fauré (ir van Riet)
bei
Inizan
, reikia aiškinti, kad Jungtinėje Karalystėje nuolat gyvenantys asmenys pagal Bendrijos teisę turi teisę gydytis kitos valstybės
narės ligoninėje NHS sąskaita?
Atskirai dėl EB 49 straipsnio išaiškinimo:
a)      Ar yra skirtumas tarp valstybės finansuojamos nacionalinės sveikatos priežiūros tarnybos, pavyzdžiui, NHS, ir draudimo kasų,
tokių kaip Nyderlandų ZFW sistema, ypač atsižvelgiant į tai, kad NHS neturi jokios kasos, kuri turėtų vykdyti mokėjimus?
b)      Ar NHS privalo išduoti leidimą gydytis ir sumokėti už gydymą kitoje valstybėje narėje, nepaisant to, kad ji neprivalo išduoti
leidimo gydytis ir sumokėti už privataus paslaugų teikėjo teikiamą gydymą Jungtinėje Karalystėje?
c)      Ar svarbu tai, kad pacientas gydosi nepriklausomai nuo kompetentingos NHS įstaigos ir negavęs išankstinio leidimo ar pranešimo?
2)      Ar atsakant į pirmąjį klausimą svarbu nustatyti, ar NHS suteiktas gydymas ligoninėje yra paslaugų teikimas EB 49 straipsnio
prasme?
Jei atsakymas yra teigiamas, ar pirmiau išdėstytomis faktinėmis aplinkybėmis EB 48, (EB) 49 ir (EB) 50 straipsniai turi būti
aiškinami taip, kad iš principo:
a)      atitinkamų NHS įstaigų suteiktas gydymas ligoninėje yra paslaugų teikimas EB 49 straipsnio prasme;
b)      pacientas, gydomas ligoninėje NHS tvarka, naudojasi savo teise gauti paslaugas EB 49 straipsnio prasme ir
c)      gydymą ligoninėje teikiančios NHS įstaigos yra paslaugų teikėjos EB 48 ir 50 straipsnių prasme?
3)      Jei EB 49 straipsnis taikomas NHS, ar ji arba ministras gali objektyviai pateisinti savo atsisakymą išduoti išankstinį leidimą
gydytis kitos valstybės narės ligoninėje šiais pagrindais:
a)      aplinkybe, kad šis leidimo išdavimas rimtai pakenktų NHS gydymo prioritetų valdymo laukimo sąrašais sistemai;
b)      aplinkybe, kad šio leidimo išdavimas leistų pacientams, kuriuos gydyti reikia ne taip skubiai, įgyti pirmenybę pacientų, kuriuos
gydyti reikia skubiau, atžvilgiu;
c)      aplinkybe, kad šio leidimo išdavimas lemtų už mažiau skubų gydymą skirtų sumokėti pinigų skyrimą pacientams, kurie pasiruošę
vykti į užsienį, ir taip pakenktų asmenims, kurie nenori arba negali vykti į užsienį, arba padidintų NHS įstaigų išlaidas;
d)      aplinkybe, kad išdavus šį leidimą Jungtinei Karalystei gali tekti papildomai finansuoti NHS arba apriboti NHS tvarka teikiamo
gydymo įvairovę;
e)      gydymo palyginamosiomis kainomis ir papildomomis išlaidomis kitoje valstybėje narėje?
4)      EB 49 straipsnio tikslais vertinant, ar gydymas gali būti suteiktas tinkamu laiku, kiek būtina arba leistina atsižvelgti,
be kita ko, į:
a)      laukimo trukmę;
b)      kompetentingos NHS įstaigos gydymui teikiamą klinikinį prioritetą;
c)      stacionarinio gydymo valdymą pagal prioritetus, kuriais siekiama geriausiai panaudoti ribotas lėšas;
d)      aplinkybę, kad NHS tvarka teikiamas gydymas yra nemokamas paciento gydymo vietoje;
e)      individualią paciento sveikatos būklę ir ligos, dėl kurios gydymo pacientas kreipiasi, istoriją ir tikėtiną eigą?
5)      Ar tinkamai aiškinant Reglamento Nr. 1480/71 22 straipsnio 1 dalies c punktą, ir ypač žodžius „terminą, paprastai būtiną atitinkamam
gydymui gauti“,
a)      reikia taikyti tokius pačius kriterijus, kaip ir pagal EB 49 straipsnį sprendžiant „tinkamo laiko“ klausimus?
b)      jei atsakymas yra neigiamas, kiek yra būtina ar leistina atsižvelgti į 4 klausime išdėstytus kriterijus?
6)      Jei Bendrijos teisė įpareigoja valstybę narę finansuoti nuolat joje gyvenančių asmenų gydymą kitos valstybės narės ligoninėje,
ar tokio gydymo kaina turi būti apskaičiuojama, kaip nurodyta Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnyje, pagal valstybės narės,
kurioje asmuo gydomas, teisės aktus, ar, kaip nurodyta EB 49 straipsnyje, pagal valstybės narės, kurioje asmuo gyvena, teisės
aktus?
Bet kuriuo atveju:
a)      Kokia tiksli pareigos apmokėti arba atlyginti gydymosi ligoninėje išlaidas apimtis, ypač jei, kaip Jungtinėje Karalystėje,
pacientai vietos ligoninėje gydomi nemokamai ir nacionaliniu lygiu nenustatyti jokie gydymo išlaidų atlyginimo pacientams
tarifai?
b)      Ar ši pareiga ribojama realiomis tokio paties ar ekvivalentiško gydymo kainomis pirmojoje valstybėje narėje?
c)      Ar ši pareiga apima pareigą apmokėti kelionės ir apsistojimo išlaidas?
7)      Ar EB 49 straipsnis ir Reglamento (Nr.) 1408/71 22 straipsnis turi būti aiškinami kaip įpareigojantys valstybes nares finansuoti
gydymą, suteiktą kitų valstybių narių ligoninėse, neatsižvelgiant į su biudžetu susijusius ribojimus ir, jei atsakymas į šį
klausimą yra teigiamas, ar šie reikalavimai yra suderinami su valstybių narių atsakomybe už sveikatos paslaugų ir sveikatos
priežiūros organizavimą bei teikimą, įtvirtinta EB 152 straipsnio 5 dalyje?“

Dėl prejudicinių klausimų

Išankstinės pastabos
Savo klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo paaiškinti EB sutarties nuostatų, susijusių su
laisve teikti paslaugas, ir Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio turinį.
Kaip savo rašytinėse pastabose pasiūlė Europos Bendrijų Komisija, pirmiausia reikėtų nuspręsti dėl prašymo išaiškinti Reglamento
Nr. 1408/71 22 straipsnį.
Iš tiesų neginčijama, kaip nurodyta sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, jog Y. Watts paprašė išduoti E 112 formos
leidimą vykti į kitą valstybę narę, kad NHS sąskaita gautų jos būklę atitinkantį gydymą, vadovaudamasi Reglamento Nr. 1408/71
22 straipsnio 1 dalies c punkto i papunkčiu. Be kita ko, iš šio sprendimo matyti, kad
Bedford PCT
, kurioje Y. Watts yra apdrausta, atsisakė jai išduoti leidimą, motyvuodama tuo, kad pareiškėja neįvykdė šio reglamento 22 straipsnio
2 dalyje nustatytų sąlygų.
Tačiau 22 straipsnio taikymas šioje byloje nereiškia, kad joje nebegalima taikyti EB 49 straipsnio.
Iš tiesų tai, kad nacionalinė priemonė galbūt atitinka antrinės teisės nuostatą, šiuo atveju – Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnį,
nereiškia, kad šiai priemonei netaikomos EB sutarties nuostatos (1998 m. balandžio 28 d. Sprendimo
Kohll
, C‑158/96, Rink. p. I‑1931, 25 punktas).
Antra, reikėtų priminti, kad Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio 1 dalies c punkto i papunkčio tikslas – suteikti teisę į
išmokas natūra, kurias kompetentingos įstaigos sąskaita teikia apsistojimo vietos įstaiga pagal valstybės narės, kurioje teikiamos
išmokos, teisės aktus taip, tartum atitinkamas asmuo būtų apdraustas šioje įstaigoje (žr. minėto sprendimo
Inizan
20 punktą). Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio taikymas nagrinėjamai situacijai neatima atitinkamam asmeniui galimybės
pagal EB 49 straipsnį kartu pasinaudoti teise gydytis kitoje valstybėje narėje kitomis nei šiame 22 straipsnyje numatytomis
apmokėjimo sąlygomis (šiuo klausimu žr. 2001 m. liepos 12 d. Sprendimo
Vanbraekel ir kt.
, C‑368/98, Rink. p. I‑5363, 37–53 punktus).
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, pirmiausia reikia atsakyti į penktu klausimu pateiktą prašymą išaiškinti Reglamento Nr. 1408/71
22 straipsnį, paskui – į pirmaisiais keturiais klausimais pateiktus prašymus išaiškinti su laisve teikti paslaugas susijusias
nuostatas ir galiausiai – į šeštąjį ir septintąjį klausimus, susijusius tiek su EB 49 straipsniu, tiek su Reglamento Nr. 1408/71
22 straipsniu.
Kaip nurodo Komisija, taip pat reikia pažymėti, kad ši byla išimtinai susijusi su ligoninėse teikiamomis medicinos paslaugomis,
kurias atitinkamas asmuo gali gauti tik hospitalizuotas jas teikiančioje įstaigoje.

Dėl penktojo klausimo
Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio
2 dalies antrosios pastraipos sąvokos „terminas, paprastai būtinas atitinkamo gydymo gavimui“ aiškinimo kriterijai yra tapatūs
tiems, kuriais apibrėžiama „tinkamo laiko“ sąvoka EB 49 straipsnio kontekste.
Šiame nagrinėjimo etape nurodydamas ketvirtąjį klausimą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat siekia
sužinoti, ar aiškinant Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio 2 dalies antrąją pastraipą būtina arba leidžiama atsižvelgti į
ketvirtajame klausime išvardytus kriterijus, t. y. į laukimo termino buvimą, NHS kompetentingos įstaigos nustatytus klinikinius
prioritetus, stacionarinio gydymo pasiūlos valdymą pagal prioritetus, kuriais siekiama geriausiai panaudoti ribotas lėšas,
NHS įstaigose suteikto gydymo nemokamumą bei individualią paciento sveikatos būklę ir jo ligos istoriją bei tikėtiną eigą.
Pirmiausia reikėtų priminti, kad atsižvelgiant į bendruosius Sutarties tikslus Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnis yra viena
iš priemonių, kuriomis siekiama leisti pacientui, kuriam taikomi valstybės narės teisės aktai, jais numatytomis sąlygomis
gauti išmokas natūra kitose valstybėse narėse, neatsižvelgiant į nacionalinę įstaigą, kurioje jis yra apdraustas, arba jo
gyvenamąją vietą (šiuo klausimu žr. 2003 m. liepos 3 d. Sprendimo
Van der Duin ir ANOZ Zorgverzekeringen
, C‑156/01, Rink. p. I‑7045, 50 punktą ir 2005 m. balandžio 12 d. Sprendimo
Keller
, C‑145/03, Rink. p. I‑2529, 45 punktą).
Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnis, 1 dalies c punkto i papunktyje užtikrindamas leidimą turinčiam pacientui, kuriam taikomi
vienos valstybės narės teisės aktai, galimybę gydytis kitose valstybėse narėse tiek pat palankiomis išmokos teikimo sąlygomis,
kokios užtikrinamos tiems asmenims, kuriems taikomi šių kitų valstybių narių teisės aktai, ir 2 dalies antrojoje pastraipoje
patikslindamas, kad kompetentinga nacionalinė įstaiga negali atsisakyti išduoti tokio leidimo, jei įvykdytos dvi joje įtvirtintos
sąlygos, palengvina laisvą pacientų judėjimą ir kartu – medicininių paslaugų teikimą tarp valstybių narių (šiuo klausimu žr.
minėto sprendimo
Vanbraekel ir kt.
32 punktą; minėto sprendimo
Inizan
21 punktą ir minėto sprendimo
Keller
46 punktą).
Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio 2 dalies antroji pastraipa nurodo dvi sąlygas, kurias įvykdžius kompetentinga įstaiga,
nesvarbu, kuriai valstybei narei ji priklauso, privalo išduoti šioje nuostatoje nurodytą išankstinį leidimą (žr. minėto sprendimo
Inizan
37 punktą).
Kad būtų įvykdyta pirmoji sąlyga, reikia, kad atitinkamas gydymas būtų tos valstybės narės, kurios teritorijoje atitinkamas
asmuo gyvena, teisės aktais numatyta išmoka. Atsisakymas sumokėti už gydymą pagrindinėje byloje nebuvo motyvuotas pirmos sąlygos
neįvykdymu.
Antroji sąlyga įvykdoma tik jei gydymas, kurį pacientas numato gauti kitoje valstybėje narėje nei ta, kurios teritorijoje
jis gyvena, vertinant pagal esamą paciento sveikatos būklę ir tikėtiną jo ligos eigą, negali jam būti suteiktas per terminą,
paprastai būtiną atitinkamam gydymui gauti toje valstybėje narėje, kurioje jis gyvena.
Ši antroji sąlyga yra aiškiai svarbi pagrindinėje byloje, kaip tai matyti tiek iš penktojo klausimo formuluotės, tiek iš žodžių,
kuriais kompetentinga įstaiga išreiškė savo atsisakymą išduoti atitinkamam asmeniui E 112 formos leidimą (žr. šio sprendimo
26–30 punktus).
Šiuo klausimu, kaip savo rašytinėse pastabose pažymėjo Y. Watts, Belgijos ir Prancūzijos vyriausybės bei Komisija, Teisingumo
Teismas išaiškino Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio 2 dalies antrąją pastraipą minėto sprendimo
Inizan
45 ir 46 punktuose, pakartodamas žodžių „tinkamu laiku“ išaiškinimą, kurį jis buvo suformulavęs minėtuose sprendimuose
Smits ir Peerbooms
(103 ir 104 punktuose) bei
Müller-Fauré ir van Riet
(89 ir 90 punktuose), susijusiuose su nacionalinės nuostatos, pagal kurią už kitoje valstybėje narėje numatomą gydymą ligoninėje
sumokama tik su sąlyga, kad šis gydymas būtinas, atitikties EB 49 straipsniui.
Iš tikrųjų, kaip išvados 101 punkte pastebėjo generalinis advokatas, nėra jokios priežasties, kuri rimtai pagrįstų skirtingą
Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio ir EB 49 straipsnio išaiškinimą, nes tiek vienu, tiek kitu atveju, kaip savo rašytinėse
pastabose nurodė Belgijos vyriausybė, kyla klausimas, ar dėl atitinkamo asmens sveikatos būklės reikalingas gydymas ligoninėje
gali būti suteiktas valstybės narės, kurioje jis gyvena, teritorijoje per priimtiną terminą, užtikrinant šio gydymo naudingumą
ir veiksmingumą.
Minėtame sprendime
Inizan
(45 punkte) Teisingumo Teismas, pagal analogiją nurodydamas minėto sprendimo
Smits ir Peerbooms
103 punktą bei minėto sprendimo
Müller-Fauré ir van Riet
89 punktą, taip pat nusprendė, kad Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio 2 dalies antrojoje pastraipoje numatyta antroji sąlyga
neįvykdoma kiekvieną kartą, kai aišku, jog tapatų arba tiek pat veiksmingą gydymą pacientas gali gauti tinkamu laiku toje
valstybėje narėje, kurioje gyvena.
Vadovaudamasis minėto sprendimo
Smits ir Peerbooms
104 punktu bei minėto sprendimo
Müller‑Fauré ir van Riet
90 punktu Teisingumo Teismas patikslino, kad įvertindama, ar tiek pat veiksmingą gydymą pacientas gali gauti tinkamu laiku
toje valstybėje narėje, kurioje gyvena, kompetentinga įstaiga privalo atsižvelgti į kiekvieną konkrečią ligą apibūdinančių
aplinkybių visumą, atkreipdama tinkamą dėmesį ne tik į paciento sveikatos būklę tuo metu, kai pateikiamas prašymas išduoti
leidimą ir, prireikus, į skausmo stiprumą arba jo negalią, kuri galėtų, pavyzdžiui, profesinės veiklos vykdymą padaryti neįmanomą
arba pernelyg sunkų, bet ir į jo ligos istoriją (minėto sprendimo
Inizan
46 punktas).
Minėtame (92 punkte) sprendime
Müller-Fauré ir van Riet
Teisingumo Teismas taip pat pabrėžė, kad siekdama įrodyti, jog tapatus arba tiek pat veiksmingas gydymas pacientui yra prieinamas
tinkamu laiku tos valstybės narės, kurios teritorijoje jis gyvena, ligoninėje, kompetentinga įstaiga negali remtis vien tuo,
kad šioje teritorijoje yra laukimo sąrašai, neatsižvelgdama į atitinkamo paciento sveikatos būklę apibūdinančias konkrečias
aplinkybes.
Šį su EB 49 straipsniu susijusį paaiškinimą, atsižvelgiant į šio sprendimo 59 ir 60 punktuose išdėstytus motyvus, galima taikyti
ir Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsniui.
Šiuo atžvilgiu reikėtų pažymėti, kad 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 883/2004 dėl
socialinės apsaugos sistemų koordinavimo (OL L 166, p. 1) 20 straipsnis, kuriuo pakeičiamas Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnis,
įpareigoja išduoti atitinkamą leidimą tuomet, kai, be kita ko, gydymas toje valstybėje narėje, kurioje gyvenama, negali būti
suteiktas per „atsižvelgiant į jo esamą sveikatos būklę ir numanomą ligos eigą mediciniškai priimtiną terminą“.
Atsižvelgiant į šias gaires reikia detalizuoti ketvirtajame prejudiciniame klausime paminėtus kriterijus, į kuriuos prašymą
priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi atsižvelgti tikrindamas, ar įvykdyta Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio
2 dalies antrosios pastraipos antroji sąlyga.
Atsižvelgiant, pirma, į stacionarinio gydymo poreikio nuolatinį augimą iš esmės dėl medicinos pažangos ir vidutinės gyvenimo
trukmės didėjimo ir, antra, biudžeto privalomuosius reikalavimus neišvengiamai apribotą pasiūlą, negalima neigti to, kad už
tokio gydymo valdymą ir teikimą atsakingos nacionalinės valdžios įstaigos turi teisę, jei mano esant būtina, įvesti laukimo
sąrašų sistemą gydymui planuoti bei nustatyti prioritetus pagal turimas lėšas ir galimybes.
Kaip matyti iš pačios Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio 2 dalies antrosios pastraipos formuluotės ir iš šio sprendimo 62
ir 63 punktuose nurodytos teismo praktikos, tam, kad turėtų teisę atsisakyti išduoti minėto reglamento 22 straipsnio 1 dalies
c punkte numatytą leidimą su laukimo terminu susijusiu pagrindu, kompetentinga įstaiga vis dėlto turi įrodyti, kad pagal bendro
pobūdžio formuluotėmis iš anksto apibrėžtus klinikinius prioritetus nacionalinės valdžios įstaigų siekiamų ligoninės paslaugų
pasiūlos planavimo ir valdymo tikslų lemiamas terminas, per kurį pacientas gali gauti dėl jo sveikatos būklės reikalingą gydymą
atitinkamai nacionalinei sistemai priklausančioje ligoninėje, neviršija termino, kuris yra priimtinas remiantis objektyviu
atitinkamo asmens klinikinių poreikių medicininiu įvertinimu atsižvelgiant į jo sveikatos būklę, ligos istoriją ir numanomą
eigą, jo skausmo stiprumą ir (arba) negalią prašymo išduoti leidimą pateikimo momentu.
Be to, kaip pastebėjo Komisija ir kaip išvados 86 punkte nurodė generalinis advokatas, laukimo terminai turi būti nustatomi
lanksčiai ir dinamiškai, kad būtų galima iš naujo peržiūrėti terminą, apie kurį iš pradžių buvo pranešta atitinkamam asmeniui,
galimai pablogėjus jo sveikatos būklei po pirmojo prašymo išduoti leidimą pateikimo.
Jei terminas, kurį lemia bendrieji planavimo tikslai, neviršija mediciniškai priimtino termino šio sprendimo 68 punkte nurodyta
prasme, kompetentinga įstaiga turi teisę konstatuoti, kad Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio 2 dalies antrojoje pastraipoje
nurodyta sąlyga neįvykdyta, bei atsisakyti išduoti pagal to paties straipsnio 1 dalies c punkto i papunktį suinteresuoto asmens
prašomą leidimą.
Iš tiesų, jei nacionalinė sveikatos tarnyba, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, apdraustiems pacientams privalėtų
išduoti leidimą vykti į kitą valstybę narę, kad kompetentingos įstaigos sąskaita joje gautų tokį gydymą ligoninėje, kurį šios
tarnybos įstaigos gali jiems suteikti per mediciniškai priimtiną terminą šio sprendimo 68 punkte nurodyta prasme, paprasčiausiai
dėl to, kad tapatus ar tiek pat veiksmingas gydymas toje kitoje valstybėje narėje yra greičiau pasiekiamas, tai sukeltų pacientų
migracijos bangą, kuri galėtų pakenkti visoms kompetentingos valstybės narės planavimo ir racionalizacijos pastangoms labai
svarbiame gydymo ir sveikatos sektoriuje, kuriomis siekiama išvengti ligoninių pajėgumų perviršio, medicininio gydymo ligoninėje
pasiūlos disbalanso, materialinių ir finansinių išteklių iššvaistymo ir praradimo (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Smits ir Peerbooms
106 punktą bei minėto sprendimo
Müller‑Fauré ir van Riet
91 punktą).
Kita vertus, kitu nei šio sprendimo 70 punkte nurodytu atveju Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio 1 dalies antrosios pastraipos
antroji sąlyga turi būti vertinama kaip įvykdyta.
Tokiu atveju aplinkybė, kad kitos valstybės narės ligoninėje numatomas gydymas gali kainuoti daugiau nei jis kainuotų, jei
būtų suteiktas nagrinėjamai nacionalinei sistemai priklausančioje įstaigoje, negali būti teisėtas atsisakymo išduoti leidimą
motyvas.
Tokiu atveju teisėtu motyvu atsisakyti išduoti leidimą taip pat nėra aplinkybė, kad paprašyto leidimo išdavimas įpareigotų
tokią nacionalinę sveikatos tarnybą, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, kurios įstaigos teikia nemokamą gydymą ligoninėje,
numatyti finansinį mechanizmą, kad galėtų tenkinti apsistojimo valstybės narės įstaigos pateiktą reikalavimą atlyginti už
pastarosios atitinkamam klientui suteiktas išmokas natūra (žr. šiuo klausimu sprendimo
Müller-Fauré ir van Riet
105 punktą).
Priešingai Jungtinės Karalystės rašytinėse pastabose nurodytiems būgštavimams, Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio 2 dalies
antrosios pastraipos išaiškinimas, pateiktas šio sprendimo 59–72 punktuose, nesumenkina kompetentingų nacionalinės valdžios
įstaigų galimybių valdyti savo teritorijoje turimų ligoninių pajėgumus pagal laukimo sąrašus, jei pasirūpinama, kad tokie
laukimo sąrašai nesudarytų kliūčių kiekvienu individualiu ligos atveju atsižvelgti į atitinkamo asmens sveikatos būklę ir
gydymo poreikius apibūdinančias aplinkybes tuo metu, kai jis prašo išduoti leidimą gydytis kitos valstybės narės ligoninėje
jį apdraudusios sistemos sąskaita.
Be to, toks aiškinimas reiškia, kad nacionalinės valdžios kompetentingoms įstaigoms draudžiama atsisakyti išduoti leidimą,
jei jo prašo pacientas, kurio ligos atvejo skuba, remiantis objektyviu medicininiu įvertinimu, pateisina gydymą kitoje valstybėje
narėje per trumpesnį terminą, nei tas, kurį lemtų laukimo sąrašai, sudaryti vadovaujantis bendraisiais planavimo bei valdymo
tikslais, ir per kurį atitinkamas asmuo gali tikėtis gauti nagrinėjamą gydymą nacionalinei sveikatos tarnybai priklausančioje
vietos įstaigoje. Kita vertus, toks išaiškinimas nepanaikina šių valdžios įstaigų teisės neišduoti leidimo, jei su atitinkamo
paciento sveikatos būkle susijęs skubos motyvas tokioje situacijoje neleidžia šių tikslų lemiamo laukimo termino vertinti
kaip nepagrįsto.
Toks aiškinimas taip pat negali lemti masinio išvykimo tų pakankamai lėšų turinčių pacientų, kurie ketina vykti į kitą valstybę
narę tam, kad juos apdraudusios nacionalinės sveikatos priežiūros tarnybos sąskaita ir nesant jokio medicininio būtinumo,
gautų atitinkamą gydymą ligoninėje greičiau, nei jis jiems gali būti suteiktas šiai tarnybai priklausančioje nacionalinėje
įstaigoje. Iš tikrųjų jis išsaugo kompetentingų įstaigų teisę atsisakyti išduoti numatomo gydymosi kitos valstybės narės ligoninėje
išlaidų apmokėjimui reikalingą leidimą, jei nėra specialios aplinkybės, leidžiančios manyti, kad atitinkamam asmeniui nustatytas
laukimo terminas viršija jo individualiu ligos atveju mediciniškai priimtiną terminą.
Pagrindinėje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar Jungtinės Karalystės valdžios
įstaigų planavimo tikslais grindžiamas laukimo terminas, kuriuo remiantis kompetentinga NHS įstaiga atmetė pirminį ir atnaujintą
prašymus išduoti leidimą, viršijo atsižvelgiant į situaciją ir individualius atitinkamo asmens klinikinius poreikius mediciniškai
priimtiną terminą.
Atsižvelgiant į išdėstytus motyvus, į penktąjį klausimą reikia atsakyti taip: Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio 2 dalies
antroji pastraipa turi būti aiškinama taip, jog tam, kad turėtų teisę atsisakyti išduoti šio straipsnio 1 dalies c punkto
i papunktyje numatytą leidimą tuo pagrindu, kad yra nustatytas laukimo terminas, kompetentinga įstaiga privalo įrodyti, kad
šis terminas neviršija termino, kuris yra priimtinas remiantis objektyviu atitinkamo asmens klinikinių poreikių medicininiu
įvertinimu, atsižvelgus į visus prašymo išduoti leidimą pateikimo arba atitinkamu atveju atnaujinimo momentu šio asmens sveikatos
būklę apibūdinančius rodiklius.

Dėl pirmųjų keturių klausimų
Savo pirmaisiais keturiais klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas
iš esmės klausia, ar ir kokiomis sąlygomis NHS apdraustas pacientas turi teisę pagal EB 49 straipsnį gydytis kitos valstybės
narės ligoninėje nacionalinės tarnybos sąskaita.
Pirmuoju klausimu siekiama sužinoti, ar atsižvelgiant į specifines NHS savybes, Jungtinėje Karalystėje nuolat gyvenantis asmuo,
vadovaudamasis minėtu straipsniu, gali NHS sąskaita gydytis kitos nei Jungtinė Karalystė valstybės narės ligoninėje. Kartu
prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas konkrečiai klausia, ar nurodytomis aplinkybėmis aiškinant EB 49 straipsnį
reikia atsižvelgti, pirma, į tai, kad NHS struktūroje nėra įstaigos, kuri sumokėtų už tokį gydymą, ir, antra, kad NHS neturi
pareigos sumokėti už jos apdrausto paciento gydymą Anglijoje arba Velse esančioje privačioje ligoninėje. Jis taip pat norėtų
sužinoti, ar prašymo išduoti leidimą arba išankstinio pranešimo kompetentingai NHS įstaigai nepateikimas turi poveikio EB 49 straipsnio
aiškinimui.
Antruoju klausimu jis klausia, ar atsakant į pirmąjį klausimą yra svarbu nustatyti, ar NHS tvarka suteiktas gydymas ligoninėje
yra paslaugos EB 49 straipsnio prasme.
Tuo atveju, jei ši nuostata yra taikytina, trečiajame klausime jis išvardija kelias aplinkybes, norėdamas sužinoti, ar nacionalinės
valdžios įstaigos gali jomis teisėtai remtis atsisakydamos išduoti išankstinį leidimą, būtiną, kad NHS apmokėtų kitos valstybės
narės ligoninėje numatomo gydymo išlaidas.
Ketvirtuoju klausimu, kuris sujungtas su trečiuoju, siekiama sužinoti, į kuriuos veiksnius būtina arba leistina atsižvelgti
vertinant, ar dėl paciento sveikatos būklės reikalingas gydymas ligoninėje be nepagrįsto delsimo gali būti suteiktas NHS įstaigoje
ir ar dėl to kompetentinga įstaiga gali atmesti šio paciento prašymą išduoti leidimą, reikalingą, kad būtų sumokėta už kitoje
valstybėje narėje numatomą gydymą.
Siekiant atsakyti į šiuos klausimus, pirmiausia reikia nustatyti, ar EB 49 straipsnis yra taikytinas tokiomis faktinėmis aplinkybėmis,
kokios yra nagrinėjamos pagrindinėje byloje.
Šiuo klausimu reikėtų priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką atlygintinai teikiamos medicinos išmokos patenka
į nuostatų dėl laisvės teikti paslaugas taikymo sritį (be kita ko, žr. 1991 m. spalio 4 d. Sprendimo
Society for the Protection of Unborn Children Ireland
, C‑159/90, Rink. p. I‑4685, 18 punktą bei minėto sprendimo
Kohll
29 punktą), nesant reikalo atskirti gydymo, suteikto ligoninėje arba ne ligoninėje (minėto sprendimo
Vanbraekel ir kt.
41 punktas; minėto sprendimo
Smits ir Peerbooms
53 punktas; minėto sprendimo
Müller-Fauré ir van Riet
38 punktas bei minėto sprendimo
Inizan
16 punktas).
Taip pat buvo nuspręsta, kad laisvė teikti paslaugas apima paslaugų gavėjų, ypač asmenų, kuriems reikalingas gydymas, laisvę
vykti į kitą valstybę narę, kad joje gautų šias paslaugas (žr. 1984 m. sausio 31 d. Sprendimo
Luisi ir Carbone
, 286/82 ir 26/83, Rink. p. 377, 16 punktą).
Būtina konstatuoti, kiek tai susiję su pagrindine byla, kad Y. Watts tiesiogiai sumokėjo kitos valstybės narės įstaigai, kurioje
ji buvo gydoma.
Aplinkybė, kad vėliau iš tokios nacionalinės sveikatos tarnybos, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, prašoma atlyginti
už atitinkamą gydymą ligoninėje, neleidžia netaikyti Sutartimi užtikrinamos laisvės teikti paslaugas normų (šiuo klausimu
žr. minėto sprendimo
Smits ir Peerbooms
55 punktą bei minėto sprendimo
Müller‑Fauré ir van Riet
39 punktą). Jau buvo nuspręsta, kad medicinos išmoka nenustoja būti paslaugų teikimu EB 49 straipsnio prasme dėl to, kad
pacientas, už gautą gydymą atsiskaitęs su užsienio teikėju, vėliau iš nacionalinės socialinės apsaugos tarnybos prašo sumokėti
už šį gydymą (žr. minėto sprendimo
Müller‑Fauré ir van Riet
103 punktą).
Taigi reikia pripažinti, kad EB 49 straipsnis taikomas paciento, kuriam, kaip ir Y. Watts atveju, kitos nei gyvenamosios valstybės
narės ligoninėje už užmokestį suteikta medicinos paslaugų, situacijai, nesvarbu, koks nacionalinės sistemos, pagal kurią šis
asmuo yra apdraustas ir pagal kurią vėliau yra prašoma sumokėti už šį gydymą, veikimo būdas.
Šiuo atveju nesant reikalo nustatyti, ar tokios kaip NHS nacionalinės sveikatos priežiūros tarnybos suteiktos gydymo ligoninėje
paslaugos savaime yra paslaugos Sutarties nuostatų dėl laisvės teikti paslaugas prasme, reikėtų įvertinti, ar minėtos nuostatos
taikomos pagrindinėje byloje nagrinėjamai situacijai, kai asmuo, kuriam dėl jo sveikatos būklės reikalingas gydymas ligoninėje,
vyksta į kitą valstybę narę ir joje už užmokestį gauna atitinkamą gydymą.
Nors aišku, kad Bendrijos teisė neatima iš valstybių narių kompetencijos tvarkyti savo socialinės apsaugos sistemas ir kad
nesant teisės normų suderinimo Bendrijos lygmeniu, socialinės apsaugos sistemos išmokų suteikimo sąlygos turi būti nustatytos
kiekvienos valstybės narės teisės aktuose, vis dėlto tai nepaneigia to, kad naudodamosi šia kompetencija valstybės narės turi
laikytis Bendrijos teisės, ypač jos nuostatų, susijusių su laisve teikti paslaugas (be kita ko, žr. minėto sprendimo
Smits ir Peerbooms
44–46 punktus; minėto sprendimo
Müller-Fauré ir van Riet
100 punktą bei minėto sprendimo
Inizan
17 punktą). Šios nuostatos valstybėms narėms nustato draudimą įvesti arba palikti galioti nepagrįstus naudojimosi šia laisve
ribojimus sveikatos priežiūros srityje.
Todėl reikia įvertinti tokio ribojimo buvimą pagrindinėje byloje nagrinėjamoje situacijoje.
Šiuo klausimu reikėtų priminti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką EB 49 straipsnis draudžia taikyti bet
kokią nacionalinės teisės akto nuostatą, dėl kurios teikti paslaugas tarp valstybių narių tampa sudėtingiau, nei jas teikti
vienos valstybės narės viduje (1994 m. spalio 5 d. Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
, C‑381/93, Rink. p. I–5145, 17 punktas; minėto sprendimo
Kohl
33 punktas bei minėto sprendimo
Smits ir Peerbooms
61 punktas).
Šiuo atveju iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo 2004 m. vasario 20 d. sprendimo bei iš prašymo priimti
prejudicinį sprendimą, ypač iš trečiojo klausimo matyti, kad net jei NHS apdrausti pacientai gali kreiptis į kitos valstybės
narės ligoninę, vis dėlto be išankstinio leidimo jie negali joje gydytis NHS sąskaita.
Iš tiesų, kaip teigia Jungtinės Karalystės ir Ispanijos vyriausybės, Airija bei Maltos ir Suomijos vyriausybės, NHS apdraustas
pacientas negali pasirinkti dėl jo sveikatos būklės reikalingo gydymosi NHS ligoninėje laiko ir vietos. Tačiau neginčijama,
kad Sveikatos ministro pareiga, numatyta
NHS Act
1 ir 3 straipsniais (žr. šio sprendimo 6 punktą), yra užtikrinti nemokamą NHS tvarka teikiamų paslaugų gavimą NHS ligoninėse
be išankstinio leidimo.
Todėl nors, kaip matyti iš 2004 m. vasario 20 d. Sprendimo ir prašymo priimti prejudicinį sprendimą, išankstinis leidimas
būtinas tam, kad NHS sumokėtų už gydymo kitos valstybės narės ligoninėje išlaidas, tokio leidimo kita vertus nereikia NHS
tvarka teikiamoms nemokamoms paslaugoms gauti, o kompetentingos nacionalinės institucijos iš anksto nustato tik tokio gydymo
teikimo tvarką.
Todėl reikia pripažinti, kad šio sprendimo 95 punkte minėta išankstinio leidimo sistema atgraso atitinkamus pacientus arba
riboja jų galimybę kreiptis į kitoje valstybėje narėje įsteigtus stacionarinio gydymo paslaugų teikėjus ir tiek šiems pacientams,
tiek teikėjams yra laisvės teikti paslaugas ribojimas (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Smits ir Peerbooms
69 punktą bei minėto sprendimo
Müller‑Fauré ir van Riet
44 punktą).
Tokio įvertinimo nekeičia pirmojo klausimo b punkte nurodyta aplinkybė, kad NHS neprivalo išduoti leidimo ir prisiimti išlaidų
už pacientų gydymą NHS nepriklausančiose privačiose ligoninėse Anglijoje ir Velse.
Iš tikrųjų, pagal šio sprendimo 94 punkte nurodytą teismo praktiką, sąlygų, kuriomis minėta tarnyba apmoka kitos valstybės
narės ligoninėje numatomo gydymo išlaidas, negalima lyginti su nacionalinės teisės reglamentuojama situacija, kai pacientai
gydomi privačiose vietos ligoninėse. Priešingai, turi būti lyginama su tomis sąlygomis, kuriomis ši tarnyba tokias paslaugas
teikia jai priklausančiose ligoninėse.
Nustačius, kad laisvė teikti paslaugas ribojama, prieš atsakant į klausimą, ar NHS apdraustas pacientas pagal EB 49 straipsnį
turi šiuo ribojimu nevaržomą teisę atitinkamos nacionalinės tarnybos sąskaita gydytis kitos valstybės narės ligoninėje, reikia
išnagrinėti, ar toks ribojimas gali būti objektyviai pateisintas.
Šiuo atžvilgiu reikėtų priminti, kaip tai buvo padaryta daugumoje Teisingumo Teismui pateiktų pastabų, privalomuosius reikalavimus,
kuriais galima remtis siekiant pateisinti laisvės teikti medicinos paslaugas ligoninėje ribojimus.
Teisingumo Teismas yra kelis kartus nusprendęs, kad negalima atmesti galimybės, jog reikšmingas socialinės apsaugos sistemos
finansinės pusiausvyros pažeidimo pavojus gali būti privalomasis bendrojo intereso pagrindas, galintis pateisinti laisvo paslaugų
teikimo principo apribojimą (minėto sprendimo
Kohll
41 punktas; minėto sprendimo
Smits ir Peerbooms
72 punktas bei minėto sprendimo
Müller‑Fauré ir van Riet
73 punktas).
Teisingumo Teismas taip pat yra pripažinęs, kad tikslas išlaikyti subalansuotą ir visiems prieinamą medicinos ir stacionarinio
gydymo tarnybą taip pat gali sudaryti vieną iš su visuomenės sveikata EB 46 straipsnio prasme susijusių išimčių tiek, kiek
toks tikslas padeda pasiekti aukštą sveikatos apsaugos lygį (minėto sprendimo
Kohll
50 punktas; minėto sprendimo
Smits ir Peerbooms
73 punktas bei minėto sprendimo
Müller‑Fauré ir van Riet
67 punktas).
Be to, Teisingumo Teismas taip pat yra nusprendęs, kad EB 46 straipsnis leidžia valstybėms narėms apriboti laisvę teikti medicinos
ir ligoninių paslaugas tiek, kiek gydymo pajėgumų arba medicininės kompetencijos išlaikymas nacionalinėje teritorijoje yra
būtinas visuomenės sveikatai ir galbūt net jos gyventojų išgyvenimui (minėto sprendimo
Kohl
51 punktas; minėto sprendimo
Smits ir Peerbooms
74 punktas bei minėto sprendimo
Müller‑Fauré ir van Riet
67 punktas).
Todėl reikia patikrinti, ar nagrinėjamas ribojimas iš tikrųjų gali būti pateisintas tokiais privalomaisiais pagrindais, prireikus
įsitikinti, ar atsižvelgiant į nusistovėjusią teismo praktika jis neviršija to, ko objektyviai būtina šiam tikslui pasiekti,
ir ar šis rezultatas negalėjo būti pasiektas mažiau ribojančiomis taisyklėmis (žr. minėto sprendimo
Smits ir Peerbooms
75 punktą bei jame nurodytą teismo praktiką).
Dėl ligoninėje teikiamų medicinos paslaugų minėto sprendimo
Smits ir Peerbooms
76–80 punktuose Teisingumo Teismas jau yra pateikęs toliau nurodomas išvadas.
Yra žinoma, kad ligoninių skaičių, geografinį pasiskirstymą, įrengimą ir aprūpinimą įrengimais arba net jų pačių teikiamų
medicinos paslaugų pobūdį turi būti galima planuoti, o jis paprastai atliekamas pagal įvairius kriterijus.
Pirma, tokiu planavimu siekiama, kad atitinkamos valstybės teritorijoje būtų užtikrinta pakankama ir nuolat prieinama kokybiško
stacionarinio gydymo paslaugų subalansuota įvairovė. Antra, jis prisideda prie pastangų kontroliuoti išlaidas ir, kiek įmanoma,
išvengti bet kokio finansinių, techninių ir žmogiškųjų išteklių iššvaistymo. Toks iššvaistymas iš tikrųjų būtų dar žalingesnis
dėl to, kad stacionarinio gydymo sektorius reikalauja daug išlaidų ir turi atitikti nuolat didėjančius poreikius, nes sveikatos
priežiūrai skirtini finansiniai ištekliai, nesvarbu, koks būtų finansavimo būdas, nėra beribiai.
Atsižvelgiant į šias dvi perspektyvas, reikalavimas gauti išankstinį leidimą tam, kad nacionalinė tarnyba sumokėtų už kitoje
valstybėje narėje numatomą gydymą ligoninėje, atrodo ir būtina, ir pagrįsta priemonė.
Kalbant apie Nyderlandų sveikatos draudimo sistemą, nagrinėtą bylose, kuriose priimtas minėtas sprendimas
Smits ir Peerbooms
, svarbu nurodyti, kad šio sprendimo 81 punkte Teisingumo Teismas pripažino, jog jei pacientai galėtų laisvai ir bet kokiomis
aplinkybėmis kreiptis į tas Nyderlandų ir kitų valstybių narių ligonines, su kuriomis jų ligonių kasa nėra sudariusi jokio
susitarimo, būtų pakenkta bet kokioms planavimo pagal sutarčių sistemą pastangoms, kuriomis siekiama užtikrinti racionalaus,
stabilaus, subalansuoto ir prieinamo gydymo ligoninėje pasiūlą.
Šie sumetimai, susiję su socialinės apsaugos sistema, paremta sutartimis tarp viešųjų ligonių kasų ir ligoninės paslaugų teikėjų,
kuri planavimo privalomaisiais sumetimais leidžia apriboti pacientų teisę nacionalinės tarnybos, kurioje yra apdrausti, sąskaita
kreiptis į šiai sistemai nepriklausančius stacionarinio gydymo teikėjus, gali būti taikomi ir nacionalinės sveikatos tarnybos,
pavyzdžiui, NHS, atveju.
Todėl atsižvelgiant į pirmiau išdėstytus motyvus, į pirmojo klausimo c dalį reikia atsakyti, kad paciento teisei gydytis kitos
valstybės narės ligoninėje jį apdraudusios sistemos sąskaita Bendrijos teisė ir būtent EB 49 straipsnis nedraudžia taikyti
išankstinio leidimo priemonės.
Vis dėlto būtina, kad tokio leidimo išdavimo sąlygas būtų galima pateisinti minėtais privalomaisiais sumetimais ir kad jos
atitiktų šio sprendimo 106 punkte nurodytą proporcingumo reikalavimą (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Smits ir Peerbooms
82 punktą bei minėto sprendimo
Müller‑Fauré ir van Riet
83 punktą).
Iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad išankstinio leidimo tvarka neturėtų pateisinti tų nacionalinės valdžios įstaigų
diskrecijai priklausančių sprendimų, kurie panaikina Bendrijos nuostatų, ypač tokių, kurios, kaip ir nagrinėjamos pagrindinėje
byloje, yra susijusios su pagrindine laisve, veiksmingumą (žr. minėtos sprendimo
Smits ir Peerbooms
90 punktą, minėto sprendimo
Müller-Fauré ir van Riet
84 punktą bei šiuose punktuose nurodomą Teisingumo Teismo praktiką).
Vis dėlto, kad išankstinio leidimo tvarka, net jei ji nukrypsta nuo tokios pagrindinės laisvės, būtų pateisinama, ji bet kuriuo
atveju turi būti pagrįsta objektyviais, nediskriminuojančiais ir iš anksto žinomais kriterijais, taip apribojant nacionalinės
valdžios įstaigų diskreciją, kad ja nebūtų piktnaudžiaujama. Be to, tokia leidimų išdavimo tvarka turi būti paremta procesine
sistema, kuri būtų lengvai prieinama ir tinkama užtikrinti objektyvų ir nešališką atitinkamų asmenų pateiktų prašymų išnagrinėjimą
per protingą terminą, o galimus atsisakymus išduoti leidimą būtų galima užginčyti teisme (minėto sprendimo
Smits ir Peerbooms
90 punktas bei minėto sprendimo
Müller‑Fauré ir van Riet
85 punktas).
Šiuo tikslu atsisakymuose išduoti leidimą arba nuomonėse, kuriais šie atsisakymai gali būti grindžiami, turi būti nurodomos
konkrečios nuostatos, kuriomis yra remiamasi, ir atsižvelgiant į šias nuostatas tinkami motyvai. Be to, skundus dėl tokių
sprendimų atsisakyti išduoti leidimą nagrinėjantys teismai turi turėti teisę, jei mano esant būtinu jiems priklausančiai kontrolei
vykdyti, kreiptis į nepriklausomus ekspertus, užtikrinančius visišką objektyvumą ir nešališkumą (šiuo klausimu žr. minėto
sprendimo
Inizan
49 punktą).
Pagrindinėje byloje nagrinėjamo ginčo atžvilgiu, kaip pastebėjo ir Komisija, reikėtų pažymėti, kad su NHS susiję teisės aktai
nedetalizuoja kriterijų, pagal kuriuos išduodama arba atsisakoma išduoti išankstinį leidimą, būtiną, kad būtų sumokėta už
kitos valstybės narės ligoninėje suteiktą gydymą. Todėl minėti teisės aktai neriboja kompetentingų nacionalinės valdžios įstaigų
diskrecijos šiuo atžvilgiu. Šis teisinio ribojimo trūkumas, be kita ko, apsunkina teisminę atsisakymo išduoti leidimą kontrolę.
Trečiajame ir ketvirtajame klausimuose nurodytomis aplinkybėmis, atsižvelgiant į šio sprendimo 59–77 punktuose pateiktą analizę,
reikia manyti, kad atsisakymas išduoti išankstinį leidimą negali būti grindžiamas vien tuo, kad yra laukimo sąrašai, skirti
planuoti ir valdyti ligoninės paslaugų pasiūlą pagal iš anksto bendro pobūdžio formuluotėmis nustatytus klinikinius prioritetus,
kiekvienu atitinkamu individualiu ligos atveju neatlikus objektyvaus paciento sveikatos būklės, jo ligos istorijos ir numanomos
eigos, jo skausmo stiprumo ir (arba) negalios tuo metu, kai pateikiamas arba atnaujinamas prašymas išduoti leidimą, medicininio
įvertinimo.
Iš to darytina išvada, kad jei pagal tokius laukimo sąrašus nustatytas terminas atitinkamu individualiu ligos atveju viršija
terminą, kuris yra priimtinas atsižvelgiant į objektyvų visų situaciją apibūdinančių aplinkybių ir atitinkamo asmens klinikinių
poreikių medicininį įvertinimą, kompetentinga įstaiga negali atsisakyti išduoti prašomo leidimo remdamasi tuo, kad yra laukimo
sąrašai, tariamai pažeidžiama su atitinkamos ligos gydymo skuba susijusių prioritetų normali tvarka, kad pagal nagrinėjamą
nacionalinę sistemą teikiamas gydymas ligoninėje yra nemokamas, kad nustatyta pareiga paskirti specialias lėšas sumokėti už
kitoje valstybėje narėje numatomą gydymą ir (arba) šio gydymo bei ekvivalentiško gydymo kompetentingoje valstybėje narėje
kainų palyginimu.
Pirmojo klausimo a punkte ir trečiojo klausimo d punkte paminėtų aplinkybių atžvilgiu prie 59–77 punktuose pateiktos analizės
reikėtų pridurti, kad nors Bendrijos teisė neriboja valstybių narių kompetencijos tvarkyti savo socialinės apsaugos sistemas
ir priimti sprendimus dėl šių sistemų veikimui skirtinų lėšų, vis dėlto Sutartimi garantuojamų pagrindinių laisvių įgyvendinimas
neišvengiamai įpareigoja valstybes nares nustatyti jų įgyvendinimo taisykles, todėl šios aplinkybės negalima vertinti kaip
jų suverenios kompetencijos atitinkamoje srityje pažeidimo (žr. minėto sprendimo
Müller‑Fauré ir van Riet
100 ir 102 punktus).
Todėl, kaip išvados 88 punkte pažymi generalinis advokatas, reikia pripažinti, kad valstybių narių būtinybė suderinti savo
sveikatos priežiūros sistemos principus ir sandarą su reikalavimais, kylančiais iš Bendrijos laisvių, kaip ir iš Reglamento
Nr. 1408/71 22 straipsnio kylantys reikalavimai įpareigoja valdžios įstaigas, atsakingas už nacionalinę sveikatos priežiūros
tarnybą, kaip antai NHS, numatyti sumokėjimo už kitos valstybės narės ligoninėje suteiktą gydymą pacientams, kuriems reikalingo
gydymo ši tarnyba negali suteikti per mediciniškai priimtiną terminą šio sprendimo 68 punkto prasme, mechanizmus.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmus keturis klausimus reikia atsakyti taip:
–        EB 49 straipsnis taikomas situacijai, kai asmuo, kuriam dėl sveikatos būklės reikalingas gydymas ligoninėje, vyksta į kitą
valstybę narę ir joje už užmokestį gauna tokį gydymą, nesant reikalo nagrinėti, ar pagal nacionalinę sistemą, pagal kurią
asmuo yra apdraustas, suteiktos gydymo ligoninėje paslaugos yra paslaugos nuostatų dėl laisvės teikti paslaugas prasme.
–        EB 49 straipsnis turi būti aiškinamas taip, jog jis nedraudžia nustatyti, kad kitos valstybės narės ligoninėje numatomo gydymo
išlaidos apmokamos tik gavus kompetentingos įstaigos išankstinį leidimą.
–        Atsisakymas išduoti išankstinį leidimą negali būti grindžiamas vien tuo, kad yra laukimo sąrašai, skirti planuoti ir valdyti
ligoninės paslaugų pasiūlą pagal iš anksto nustatytus bendruosius klinikinius prioritetus, neatlikus objektyvaus paciento
sveikatos būklės, jo ligos istorijos ir numanomos eigos, jo skausmo stiprumo ir (arba) negalios tuo metu, kai pateikiamas
arba atnaujinamas prašymas išduoti leidimą, medicininio įvertinimo.
Jei tokių laukimo sąrašų lemiamas terminas viršija terminą, kuris yra priimtinas atsižvelgiant į objektyvų minėtų aplinkybių
medicininį įvertinimą, kompetentinga įstaiga negali atsisakyti išduoti prašomo leidimo remdamasi tuo, kad yra laukimo sąrašai,
kad tariamai pažeidžiama su atitinkamos ligos gydymo skuba susijusių prioritetų normali tvarka, kad pagal nagrinėjamą nacionalinę
sistemą teikiamas gydymas ligoninėje yra nemokamas, kad nustatyta pareiga paskirti specialias lėšas sumokėti už kitoje valstybėje
narėje numatomą gydymą ir (arba) šio gydymo bei ekvivalentiško gydymo kompetentingoje valstybėje narėje kainų palyginimu.

Dėl šeštojo klausimo
Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar kitoje valstybėje narėje teikiamo
gydymo ligoninėje išlaidos, kurias valstybės narės privalo apmokėti pagal Bendrijos teisę, turi būti apskaičiuojamos kaip
nurodyta Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnyje, pagal gydymo teikimo valstybės narės (apsistojimo valstybės narės) teisės
aktus, ar kaip nurodyta EB 49 straipsnyje, pagal paciento gyvenamosios valstybės narės (kompetentingos valstybės narės) teisės
aktus. Jis taip pat norėtų sužinoti, kokią reikšmę šiam apmokėjimui turi tai, kad nagrinėjamos nacionalinės sveikatos priežiūros
tarnybos teikiamas gydymas ligoninėje yra nemokamas ir kad kompetentingos valstybės narės teisės aktuose nenumatyti atlyginimo
tarifai. Jis taip pat klausia, ar pareiga apmokėti apsistojimo valstybės narės ligoninėje suteikto gydymo išlaidas apima kelionės
ir apsistojimo išlaidas.
Šiuo klausimu pirmiausia reikia priminti, kad pacientas, kuriam, paprašius leidimo pagal Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio
1 dalies c punkto i papunktį, šis leidimas buvo išduotas arba atsisakyta jį išduoti, tačiau vėliau įrodytas šio atsisakymo
nepagrįstumas, pagal tą pačią nuostatą turi teisę gauti išmokas natūra, kurias kompetentingos įstaigos sąskaita teikia apsistojimo
valstybės narės įstaiga pagal pastarosios valstybės teisės aktų nuostatas, tartum pastarojoje įstaigoje jis būtų apdraustas
(žr. minėto sprendimo
Vanbraekel ir kt.
32 punktą, minėto sprendimo
Inizan
20 punktą ir minėto sprendimo
Keller
65 punktą).
Iš to darytina išvada, kad tokiu atveju turi būti taikoma apsistojimo valstybės narės teisės aktais numatyta išmokų teikimo
tvarka, o kompetentinga įstaiga vėliau turi atlyginti šios valstybės įstaigai pagal Reglamento Nr. 1408/71 36 straipsnį (žr.
minėto sprendimo
Vanbraekel ir kt.
33 punktą).
Aplinkybė, kad nagrinėjamos nacionalinės sveikatos priežiūros tarnybos teikiamas gydymas ligoninėje yra nemokamas ir todėl
kompetentingos valstybės narės teisės aktais nenumatyti atlyginimo tarifai, nesudaro kliūties taikyti Reglamento Nr. 1408/71
22 straipsnio 1 dalies c punkto i papunktį ir 36 straipsnį. Iš tikrųjų kompetentinga įstaiga pagal šiomis nuostatomis įtvirtintą
sistemą privalo atlyginti apsistojimo valstybės narės įstaigai už suteiktas paslaugas pagal šios valstybės narės nuostatas,
nesant reikalo šiuo tikslu remtis kokiu nors kitu kompetentingos valstybės narės teisės aktais įtvirtintu atlyginimo tarifu.
Po to reikia išnagrinėti, ar  NHS apdraustas pacientas pagal EB 49 straipsnį turi teisę į tai, kad kompetentinga įstaiga sumokėtų
už didesnę gydymosi apsistojimo valstybės narės ligoninėje dalį nei ta, kurią lemia šios valstybės teisės aktų nuostatų taikymas.
Šiuo atžvilgiu reikėtų priminti, kad Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, jog tai, kad kompetentingos valstybės narės teisės
aktai pacientui, kurio atžvilgiu šie teisės aktai taikomi ir kuriam pagal Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio 1 dalies c punktą
buvo išduotas leidimas kreiptis į ligoninę kitoje valstybėje narėje, negarantuoja išmokos dydžio, analogiško tam, į kurį šis
pacientas turėtų teisę, jei būtų buvęs gydomas kompetentingos valstybės narės ligoninėje, yra nepateisinamas laisvės teikti
paslaugas ribojimas EB 49 straipsnio prasme (žr. minėto sprendimo
Vanbraekel ir kt.
43–52 punktus).
Atsižvelgiant į šią teismo praktiką, jei nacionalinės teisės aktai numato nemokamą įsteigiamai nacionalinei sveikatos priežiūros
tarnybai priklausančiose įstaigose teikiamą gydymą ligoninėje, kaip tai yra pagrindinėje byloje, reikia vertinti, kad laisvė
teikti paslaugas neribojama tuo atveju, kai šios tarnybos apdraustas pacientas, kuriam buvo išduotas leidimas gydytis kitos
valstybės narės ligoninėje pagal Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio 1 dalies c punkto i papunktį arba kuriam buvo atsisakyta
išduoti leidimą, tačiau vėliau įrodytas šio atsisakymo nepagrįstumas, turi teisę į tai, kad jam būtų sumokėta visa šio gydymo
kaina pagal apsistojimo valstybės narės teisės aktų nuostatas. Tokiu atveju atitinkamas asmuo iš tiesų visiškai neprivalo
finansiškai prisidėti prie šių gydymo išlaidų apmokėjimo.
Tačiau, jei apsistojimo valstybės narės teisės aktai numato, jog apmokamos ne visos šioje valstybėje suteikto gydymo ligoninėje
išlaidos, būtinybė grąžinti pacientą į situaciją, kurioje jis būtų buvęs, jei nacionalinė sveikatos priežiūros tarnyba, kurioje
jis apdraustas, per mediciniškai priimtiną terminą jam būtų nemokamai suteikusi gydymą, ekvivalentišką gautajam apsistojimo
valstybėje narėje, kompetentingai įstaigai reiškia papildomos išmokos atitinkamam asmeniui pareigą, neviršijančią skirtumo
tarp, pirma, objektyviai apskaičiuotos šio ekvivalentiško gydymo išlaidų sumos, kuri atitinkamu atveju gali būti ribojama
bendra už apsistojimo valstybėje narėje gautą gydymąsi išrašytos sąskaitos suma, ir, antra, šios valstybės įstaigos išmokos
sumos, kurią numato šios valstybės teisės aktai, jei pirmoji suma yra didesnė už antrąją.
Priešingai nei rašytinėse pastabose nurodo Y. Watts, jei kompetentinga įstaiga privalėtų visais atvejais padengti skirtumą
tarp apsistojimo valstybės narės ligoninėje suteikto gydymo išlaidų sumos ir šios valstybės narės įstaigos išmokos sumos,
kurią numato šios valstybės narės teisės aktai, įskaitant atvejus, kai šio gydymo kaina viršija ekvivalentiško gydymo kompetentingoje
valstybėje narėje kainą, atitinkamam pacientui būtų suteikiama didesnė draudiminė apsauga, nei jis turi teisę gauti iš jį
apdraudusios nacionalinės sveikatos priežiūros tarnybos.
Reikia papildomai patikslinti, kad tokiu atveju, kai tokiuose teisės aktuose, kokie nagrinėjami pagrindinėje byloje, kaip
matyti iš sprendimo pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą (žr. šio sprendimo 22 punktą), pateikiamos gydymosi sveikatos
priežiūros tarnybai priklausančioje ligoninėje išlaidų, kurios iš principo turi būti pateiktos apmokėti tam tikriems užsienio
pacientams ir jų apmokėtos, sumos apskaičiavimo taisyklės, šios taisyklės gali būti naudingos gairės šio sprendimo 131 punkto
apskaičiavimui nustatant kainą už gydymą šiai tarnybai priklausančioje ligoninėje, kuris būtų ekvivalentiškas pacientui suteiktajam
apsistojimo valstybėje narėje.
Dėl kelionės ir apsistojimo išlaidų reikėtų pažymėti, kad Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio 1 dalies c punkto i papunktis
pacientui suteikia teisę gauti „išmokas natūra“, kurias kompetentingos įstaigos sąskaita teikia apsistojimo valstybės narės
įstaiga pagal jai taikomas nuostatas.
Kaip matyti iš Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio 2 dalies antrosios pastraipos, šio straipsnio 1 dalies c punkto i papunkčio
vienintelis tikslas yra užtikrinti kompetentingos įstaigos leidimą turintiems pacientams, kuriems taikomi valstybės narės
teisės aktai, galimybę „gydytis“ kitoje valstybėje narėje tiek pat palankiomis išmokos teikimo sąlygomis, kokios užtikrinamos
tiems pacientams, kuriems taikomi šios kitos valstybės teisės aktai (žr. minėto sprendimo
Vanbraekel ir kt.
32 punktą ir minėto sprendimo
Inizan
21 punktą).
Todėl Reglamento Nr. 1408/71 22 ir 36 straipsniais kompetentingai įstaigai nustatyta pareiga apima vien išlaidas, susijusias
su šio paciento gautu gydymu apsistojimo valstybėje narėje, t. y. stacionarinio gydymo atveju, medicinos paslaugų siaurąja
prasme kainą bei su gydymu neatskiriamai susijusias atitinkamo asmens apsistojimo ligoninėje išlaidas.
Esminis „išmokų natūra“ požymis Reglamento Nr. 1408/71 prasme iš tikrųjų yra tai, kad jos yra „skirtos padengti apdraustojo
gydymąsi“ tiesiogiai apmokant ar atlyginant dėl šio būklės reikalingas „medicinines išlaidas“ (žr. su socialinio slaugos draudimo
teisės aktais susijusio 1998 m. kovo 5 d. Sprendimo
Molenaar
, C‑160/96, Rink. p. I‑843, 32 ir 34 punktus).
Taigi, nereglamentuodamas klausimo dėl paciento, iš kompetentingos įstaigos gavusio leidimą vykti į kitą valstybę narę, kad
joje gautų jo sveikatos būklę atitinkantį gydymą, patirtų papildomų išlaidų, kaip antai kelionės ir galimo apsigyvenimo ne
ligoninėje išlaidos, Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnis neįpareigoja, bet taip pat ir nedraudžia apmokėti tokių išlaidų.
Tokiomis aplinkybėmis reikia išnagrinėti, ar šis įpareigojimas apmokėti gali kilti iš EB 49 straipsnio (žr., pagal analogiją,
minėto sprendimo
Vanbraekel ir kt.
37 punktą).
Šiuo klausimu iš šio sprendimo 94 punkte nurodytos Teisingumo Teismo praktikos matyti, jog tam, kad nepažeistų EB 49 straipsnio,
valstybės narės teisės aktai neturėtų užkirsti kelio apmokėti paciento, kuriam išduotas leidimas vykti gydytis į kitos valstybės
narės ligoninę, patirtas papildomas išlaidas, jei jie numato tokių išlaidų apmokėjimą tuomet, kai gydymas yra teikiamas nagrinėjamai
nacionalinei sistemai priklausančioje ligoninėje.
Priešingai, valstybė narė pagal EB 49 straipsnį neprivalo įpareigoti savo kompetentingų įstaigų apmokėti papildomų kelionės
į užsienį, kuriai gydymosi tikslais išduotas leidimas, išlaidų, jei tokios pareigos tokių išlaidų atžvilgiu nebūtų tuomet,
kai šios išlaidos yra susijusios su kelione nacionalinės teritorijos viduje.
Atsižvelgiant į šias sąlygas, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar Jungtinės Karalystės
teisės aktai numato su kelione Jungtinės Karalystės viduje susijusių papildomų išlaidų apmokėjimą.
Jei taip yra šiuo atveju, pacientas, kuriam buvo išduotas leidimas vykti į kitą valstybę narę, kad joje galėtų gydytis ligoninėje,
arba kuriam buvo atsisakyta išduoti leidimą, tačiau vėliau buvo įrodytas šio atsisakymo nepagrįstumas, turi teisę, kaip savo
rašytinėse pastabose nurodė Belgijos vyriausybė bei kaip išvados 118 punkte pažymi generalinis advokatas, reikalauti apmokėti
papildomas su kelione į užsienį gydymosi tikslais susijusias išlaidas tokiomis pačiomis objektyviomis bei skaidriomis sąlygomis
ir neviršijant apribojimų, kurie nustatyti kompetentingos valstybės narės teisės aktais dėl papildomų išlaidų, susijusių su
kompetentingoje valstybėje narėje suteiktu medicininiu gydymu, apmokėjimo (šiuo atžvilgiu žr. 2004 m. kovo 18 d. Sprendimą
Leichtle
, C‑8/02, Rink. p. I‑2641, ypač jo 41–48 punktus).
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į šeštąjį klausimą reikia atsakyti taip:
–        EB 49 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad jei kompetentingos valstybės narės teisės aktai numato, jog nacionalinės sveikatos
priežiūros tarnybos tvarka teikiamas gydymas ligoninėje yra nemokamas ir valstybės narės, kurioje šios tarnybos apdraustam
pacientui buvo išduotas arba turėjo būti išduotas leidimas šios tarnybos sąskaita gydytis ligoninėje, teisės aktai nenumato
visos šio gydymosi kainos sumokėjimo, kompetentinga įstaiga turi atlyginti šiam pacientui galimą skirtumą tarp, pirma, objektyviai
apskaičiuotos ekvivalentiško gydymo nagrinėjamai tarnybai priklausančioje ligoninėje išlaidų sumos, kuri atitinkamu atveju
gali būti ribojama bendra už apsistojimo valstybėje narėje suteiktą gydymą išrašytos sąskaitos suma, ir, antra, sumos, kurios
neviršydama šios valstybės narės įstaiga pagal Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio 1 dalies c punkto i papunktį privalo teikti
išmokas kompetentingos institucijos sąskaita vadovaudamasi šios valstybės narės teisės aktais.
–        Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio 1 dalies c punkto i papunktis turi būti aiškinamas taip, kad teisė, kurią jis suteikia
atitinkamam pacientui, apima vien išlaidas, susijusias su šio paciento gautu gydymu apsistojimo valstybėje narėje, t. y. stacionarinio
gydymo atveju, medicinos paslaugų siaurąja prasme kainą bei neatskiriamai susijusias atitinkamo asmens apsistojimo ligoninėje
išlaidas.
–        EB 49 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad pacientas, kuriam išduotas leidimas vykti į kitą valstybę narę, kad joje galėtų
gydytis ligoninėje, arba kuriam buvo atsisakyta išduoti leidimą, tačiau vėliau įrodytas šio atsisakymo nepagrįstumas, turi
teisę iš kompetentingos įstaigos reikalauti apmokėti papildomas su kelione į užsienį gydymosi tikslais susijusias išlaidas
tik tuo atveju, kai kompetentingos valstybės narės teisės aktai įpareigoja nacionalinę sistemą apmokėti atitinkamas išlaidas
teikiant gydymą šiai sistemai priklausančioje vietos ligoninėje.

Dėl septintojo klausimo
Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar EB 49 straipsnis ir Reglamento Nr. 1408/71
22 straipsnis turi būti aiškinami kaip įpareigojantys valstybes nares finansuoti kitose valstybėse narėse suteiktą gydymą
ligoninėje, nepaisant su biudžetu susijusių ribojimų, ir prireikus, ar toks įpareigojimas yra suderinamas su EB 152 straipsnio
5 dalimi.
Šiuo atžvilgiu pirmiausia reikėtų pabrėžti, kad, kaip matyti iš atsakant į pirmuosius šešis klausimus nurodytų motyvų, iš
EB 49 straipsnio ir Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio išplaukiančių reikalavimų negalima aiškinti kaip įpareigojančių valstybes
nares sumokėti už kitoje valstybėje narėje suteiktą gydymą ligoninėje neatsižvelgus į jokius su biudžetu susijusius motyvus;
priešingai, jie grindžiami pusiausvyra tarp, pirma, pacientų laisvo judėjimo tikslo ir, antra, nacionalinių privalomųjų turimų
stacionarinio gydymo pajėgumų planavimo, sveikatos priežiūros išlaidų valdymo ir socialinės apsaugos sistemų finansinės pusiausvyros
reikalavimų.
Be to, reikia pažymėti, kad pagal EB 152 straipsnio 5 dalį Bendrija savo veikloje visuomenės sveikatos srityje visiškai pripažįsta
valstybių narių atsakomybę už sveikatos paslaugų ir sveikatos priežiūros organizavimą bei teikimą.
Tačiau ši nuostata nereiškia, kad kitos Sutarties nuostatos, pavyzdžiui, EB 49 straipsnis, arba remiantis kitomis Sutarties
nuostatomis priimtos Bendrijos priemonės, pavyzdžiui, Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnis, negali įpareigoti valstybių narių
pakeisti savo nacionalinę socialinės apsaugos sistemą ir to negalima vertinti kaip jų suverenios kompetencijos atitinkamoje
srityje pažeidimo (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Müller‑Fauré ir van Riet
102 punktą ir, pagal analogiją, 2000 m. spalio 5 d. Sprendimo
Vokietija prieš Parlamentą ir Tarybą
, C‑376/98, Rink. p. I‑8419, 78 punktą).
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į septintąjį klausimą reikia atsakyti taip: kompetentingos įstaigos pareiga tiek pagal
Reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnį, tiek pagal EB 49 straipsnį išduoti nacionalinės sveikatos priežiūros tarnybos apdraustam
pacientui leidimą šios įstaigos sąskaita gydytis kitos valstybės narės ligoninėje tuo atveju, kai laukimo terminas viršija
terminą, kuris yra priimtinas atsižvelgiant į objektyvų atitinkamo paciento būklės ir klinikinių poreikių medicininį įvertinimą,
nepažeidžia EB 152 straipsnio 5 dalies.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
1.
1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems
asmenims, savarankiškai dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje, iš dalies pakeisto ir atnaujinto
1996 m. gruodžio 2 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 118/97, 22 straipsnio 2 dalies antroji pastraipa turi būti aiškinama taip,
jog tam, kad turėtų teisę atsisakyti išduoti šio straipsnio 1 dalies c punkto i papunktyje numatytą leidimą tuo pagrindu,
kad gydymui ligoninėje yra nustatytas laukimo terminas, kompetentinga įstaiga privalo įrodyti, kad šis terminas neviršija
termino, kuris yra priimtinas atsižvelgiant į objektyvų atitinkamo asmens klinikinių poreikių medicininį įvertinimą pagal
visus prašymo išduoti leidimą pateikimo arba atitinkamu atveju atnaujinimo momentu šio asmens sveikatos būklę apibūdinančius
rodiklius.
2.
EB 49 straipsnis taikomas situacijai, kai asmuo, kuriam dėl sveikatos būklės reikalingas gydymas ligoninėje, vyksta į kitą
valstybę narę ir joje už užmokestį gauna tokį gydymą, nesant reikalo nagrinėti, ar pagal nacionalinę sistemą, pagal kurią
asmuo yra apdraustas, suteiktos gydymo ligoninėje paslaugos yra paslaugos nuostatų dėl laisvės teikti paslaugas prasme.
EB 49 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad jis nedraudžia nustatyti, jog kitos valstybės narės ligoninėje numatomo gydymo
išlaidos apmokamos tik gavus kompetentingos įstaigos išankstinį leidimą.
Atsisakymas išduoti išankstinį leidimą negali būti grindžiamas vien tuo, kad yra laukimo sąrašai, skirti planuoti ir valdyti
ligoninės paslaugų pasiūlą pagal iš anksto nustatytus bendruosius klinikinius prioritetus, neatlikus objektyvaus paciento
sveikatos būklės, jo ligos istorijos ir numanomos eigos, jo skausmo stiprumo ir (arba) negalios tuo metu, kai pateikiamas
arba atnaujinamas prašymas išduoti leidimą, medicininio įvertinimo.
Jei tokių laukimo sąrašų lemiamas terminas viršija terminą, kuris yra priimtinas atsižvelgiant į objektyvų minėtų aplinkybių
medicininį įvertinimą, kompetentinga įstaiga negali atsisakyti išduoti prašomo leidimo remdamasi tuo, kad yra laukimo sąrašai,
kad tariamai pažeidžiama su atitinkamos ligos gydymo skuba susijusių prioritetų normali tvarka, kad pagal nagrinėjamą nacionalinę
sistemą teikiamas gydymas ligoninėje yra nemokamas, kad nustatyta pareiga paskirti specialias lėšas sumokėti už kitoje valstybėje
narėje numatomą gydymą ir (arba) šio gydymo bei ekvivalentiško gydymo kompetentingoje valstybėje narėje kainų palyginimu.
3.
EB 49 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad jei kompetentingos valstybės narės teisės aktai numato, jog nacionalinės sveikatos
priežiūros tarnybos tvarka teikiamas gydymas ligoninėje yra nemokamas ir kai valstybės narės, kurioje šios tarnybos apdraustam
pacientui buvo išduotas arba turėjo būti išduotas leidimas šios tarnybos sąskaita gydytis ligoninėje, teisės aktai nenumato
visos šio gydymo kainos sumokėjimo, kompetentinga įstaiga turi atlyginti šiam pacientui galimą skirtumą tarp, pirma, objektyviai
apskaičiuotos ekvivalentiško gydymo nagrinėjamai tarnybai priklausančioje ligoninėje išlaidų sumos, kuri atitinkamu atveju
gali būti ribojama bendra už apsistojimo valstybėje narėje suteiktą gydymą išrašytos sąskaitos suma, ir, antra, sumos, kurios
neviršydama šios valstybės narės įstaiga pagal Reglamento Nr. 1408/71, iš dalies pakeisto ir atnaujinto Reglamentu Nr. 118/97,
22 straipsnio 1 dalies c punkto i papunktį privalo teikti išmokas kompetentingos institucijos sąskaita vadovaudamasi šios
valstybės narės teisės aktais.
Šio reglamento Nr. 1408/71 22 straipsnio 1 dalies c punkto i papunktis turi būti aiškinamas taip, kad teisė, kurią jis suteikia
atitinkamam pacientui, apima vien išlaidas, susijusias su šio paciento gautu gydymu apsistojimo valstybėje narėje, t. y. stacionarinio
gydymo atveju, medicinos paslaugų siaurąja prasme kainą bei neatskiriamai susijusias atitinkamo asmens apsistojimo ligoninėje
išlaidas.
EB 49 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad pacientas, kuriam išduotas leidimas vykti į kitą valstybę narę, kad joje galėtų
gydytis ligoninėje, arba kuriam buvo atsisakyta išduoti leidimą, tačiau vėliau įrodytas šio atsisakymo nepagrįstumas, turi
teisę iš kompetentingos įstaigos reikalauti apmokėti papildomas su kelione į užsienį gydymosi tikslais susijusias išlaidas
tik tuo atveju, kai kompetentingos valstybės narės teisės aktai įpareigoja nacionalinę sistemą apmokėti atitinkamas išlaidas
teikiant gydymą šiai sistemai priklausančioje vietos ligoninėje.
4.
Kompetentingos įstaigos pareiga tiek pagal Reglamento Nr. 1408/71, iš dalies pakeisto ir atnaujinto Reglamentu Nr. 118/97,
22 straipsnį, tiek pagal EB 49 straipsnį išduoti sveikatos priežiūros tarnybos apdraustam pacientui leidimą šios įstaigos
sąskaita gydytis kitos valstybės narės ligoninėje tuo atveju, kai laukimo terminas viršija terminą, kuris yra priimtinas atsižvelgiant
į objektyvų atitinkamo paciento būklės ir klinikinių poreikių medicininį įvertinimą, nepažeidžia EB 152 straipsnio 5 dalies.
Parašai.
*
Proceso kalba: anglų.