CELEX: 62002CJ0414
Kopienas Muitas kodekss
202. pants
Muitas parāda rašanās
Pretlikumīga ievešana Kopienas muitas teritorijā
Parādnieka jēdziens šāda parāda gadījumā
Darbinieka, kas izdarījis pārkāpumus muitas pienākumu izpildē, parāda attiecināšana uz darba devēju

Prejudiciālais jautājums ir par Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi
(OV L 302, 1. lpp., turpmāk tekstā – “Muitas kodekss”) 202. panta 3. punkta interpretāciju.
Šis lūgums [sniegt prejudiciālu nolēmumu] tika iesniegts saistībā ar prāvu starp sabiedrību
Spedition Ulustrans
,
Uluslararasi Nakliyat ve. Tic. A.S. Istanbul
(turpmāk tekstā –
Spedition Ulustrans
) un
Finanzlandesdirektion für Oberösterreich
(Augšaustrijas finanšu administrācijas iestāde, turpmāk tekstā –
Finanzlandesdirektion
) par muitas parāda samaksu, kas radies, pretlikumīgi ievedot preces Kopienas muitas teritorijā.

Atbilstošās tiesību normas

Kopienu tiesiskais regulējums
Muitas kodeksa 201. pants ir šāds:
“1. Ievedmuitas parāds rodas:
a)      laižot brīvā apgrozībā ar ievedmuitas nodokli apliekamās preces
vai
b)      nododot šādas preces pagaidu ievešanas procedūrā ar daļēju atbrīvojumu no ievedmuitas nodokļa.
2. Muitas parāds rodas attiecīgās muitas deklarācijas pieņemšanas brīdī.
3. Parādnieks ir deklarētājs. Netiešas pārstāvības gadījumā parādnieks ir arī persona, kuras uzdevumā ir aizpildīta muitas
deklarācija.
Ja muitas deklarācija attiecībā uz vienu no 1. punktā minētajām procedūrām sastādīta, pamatojoties uz informāciju, kas veicinājusi
pilnīgu vai daļēju likumā noteikto muitas nodokļu neiekasēšanu, personas, kuras sniegušas deklarācijas sastādīšanai vajadzīgo
informāciju un zinājušas, vai kurām būtu bijis jāzina, ka šāda informācija ir nepatiesa, var arī tikt uzskatītas par parādniekiem
saskaņā ar spēkā esošajiem attiecīgās valsts noteikumiem.”
Muitas kodeksa 202. pants paredz:
“1. Ievedmuitas parāds rodas:
a)      pretlikumīgi Kopienas muitas teritorijā ievedot ar ievedmuitas nodokli apliekamās preces
vai
b)      šādas preces pretlikumīgi ievedot citā šās teritorijas daļā no brīvās zonas vai brīvās noliktavas.
Šajā pantā “pretlikumīga ievešana” nozīmē jebkādu ievešanu, pārkāpjot 38.‑41. pantu un 177. panta otro ievilkumu.
2. Muitas parāds rodas brīdī, kad preces tiek pretlikumīgi ievestas.
3. Parādnieks ir:
–        jebkura persona, kas pretlikumīgi ievedusi šādas preces,
–        jebkura persona, kas piedalījusies preču pretlikumīgā ievešanā un apzinājusies, vai kurai būtu bijis jāapzinās, ka šāda ievešana
ir pretlikumīga, un
–        ikviena persona, kas ieguvusi vai turējusi attiecīgās preces un apzinājusies, vai kurai preču saņemšanas vai iegūšanas brīdī
būtu bijis jāapzinās, ka tās ievestas pretlikumīgi.”
Tā paša kodeksa 203. pants paredz:
“Ievedmuitas parāds rodas:
–        nelikumīgi izņemot no muitas uzraudzības ar ievedmuitas nodokli apliekamās preces.
2. Muitas parāds rodas brīdī, kad preces tiek izņemtas no muitas uzraudzības.
3. Parādnieki ir:
–      persona, kas izņēmusi preces no muitas uzraudzības,
–        jebkura persona, kas piedalījusies šādā izņemšanā vai apzinājusies, vai kurai būtu bijis jāapzinās, ka preces tikušas izņemtas
no muitas uzraudzības,
–        jebkura persona, kas ieguvusi vai valdījusi attiecīgās preces un preču iegūšanas vai saņemšanas brīdī apzinājusies, vai kurai
būtu bijis jāapzinās, ka tās izņemtas no muitas uzraudzības,
un
–        attiecīgā gadījumā – persona, kam jāizpilda pienākumi, ko uzliek preču pagaidu glabāšana vai tās muitas procedūras piemērošana,
kurā preces nodotas.”
Muitas kodeksa 213. pants paredz:
“Ja par viena muitas parāda samaksu atbild vairākas personas, tās par šo parādu atbild solidāri.”
Tā paša kodeksa 221. panta 1. punkts nosaka:
“Muitas nodokļa summu, tiklīdz tā iegrāmatota, dara zināmu parādniekam saskaņā ar attiecīgajām procedūrām.”

Valsts tiesiskais regulējums

Zollrechts-Durführungsgesetz
(Muitas likumu piemērošanas likums,
BGBl
.
1994/659
, turpmāk tekstā –
ZollR-DG
) 79. panta 2. punkts paredz:
“Muitas parāds, kas darbiniekam vai jebkurai citai personai, kura rīkojas uzņēmēja uzdevumā, radies sakarā ar prettiesisku
rīcību saistībā ar muitas pienākumiem, ja minētā persona pildījusi darba devēja vai rīkojuma izdevēja uzliktos pienākumus,
vienlaikus rodas arī darba devējam vai rīkojuma izdevējam, ciktāl pēdējais nav kļuvis par parādnieku tajā pašā lietā saskaņā
ar citu normu.”

Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
1996. gada 5. decembrī
Spedition Ulustrans
darbinieks ieveda Kopienas muitas teritorijā četras iekārtas audumu uztīšanai. Braucot no Šveices, viņš kravas automobilī,
kas reģistrēts uz
Spedition Ulustrans
vārda, šķērsoja
Höchst
muitas punktu (Austrijā), nepiesakot vedamās preces muitas iestādē, kā to paredz attiecīgie tiesību akti.
Ar 1996. gada 11. decembra lēmumu, kas pieņemts saskaņā ar Muitas kodeksa 221. panta 1. punktu,
Hauptzollamt Feldkirch
(Feldkirhas muitas iestāde, turpmāk tekstā –
Hauptzollamt
) paziņoja šim darbiniekam par pretlikumīgi ievestajām precēm maksājamo ievedmuitas nodokļu summu, tas ir, ATS 770 684 (muitas
nodokļi ATS 83 770 apmērā un apgrozījuma nodoklis ATS 686 914 apmērā).
Ar 2000. gada 27. aprīļa lēmumu, kas kļuva galīgs,
Finanzlandesdirektion
konstatēja, ka saskaņā ar Muitas kodeksa 202. panta 1. punkta a) apakšpunktu šo preču pretlikumīgā ievešana radīja minētajam
autovadītājam muitas parādu, kura apmērs atbilst
Hauptzollamt
noteiktajai summai.
Ar 1997. gada 27. februāra lēmumu, ņemot vērā Muitas kodeksa 202. panta 1. punkta a) apakšpunkta noteikumus kopā ar
ZollR-DG
79. panta 2. punkta noteikumiem,
Hauptzollamt
arī
Spedition Ulustrans
kā kopparādniekam paziņoja tās maksājamo nodokļu apmēru, kas atbilst nodokļiem, kuri uzlikti tās darbiniekam.

Spedition Ulustrans
cēla prasību pret šo lēmumu. Ar 1997. gada 11. septembra lēmumu tā tika noraidīta kā nepamatota. Tad
Spedition Ulustrans
cēla prasību
Finanzlandesdirektion
ceturtajā apelācijas palātā; arī tā tika noraidīta ar 2000. gada 21. novembra lēmumu.
Finanzlandesdirektion
uzskatīja par pareizu, ka pirmajā instancē
Hauptzollamt
saskaņā ar
ZollR-DG
79. panta 2. punktu nosūtīja pieprasījumu maksāt ne tikai šoferim, bet arī
Spedition Ulustrans
kā solidāram kopparādniekam, kam kā darba devējam ir pienākums raudzīties, lai algota autovadītāja rīcība atbilstu īpašajām
prasībām, kas saistītas ar starptautiskiem preču pārvadājumiem.
Tad
Spedition Ulustrans
vērsās
Verwaltungsgerichtshof
[Administratīvajā tiesā], īpaši norādot, ka likumiski to nevar uzskatīt par nodokļu parādnieku, jo kļūdas ir pieļāvis šoferis
bez
Spedition Ulustrans
līdzdalības.
Iesniedzējtiesa izsaka divas piezīmes.
Pirmkārt, tā norāda, ka pašreizējā doktrīna attiecībā uz parādnieka jēdzienu nav vienprātīga. Iesniedzējtiesa precizē, ka,
pēc dažu autoru uzskatiem,
ZollR-DG
79. panta 2. punkts ar tajā sniegto ļoti plašo parādnieka jēdziena interpretāciju, attiecinot to uz jebkuru tāda darbinieka
vai citas personas, kas pārkāpusi muitas tiesību aktus un kas rīkojas uzņēmēja uzdevumā, darba devēju vai rīkojuma izdevēju,
neraugoties uz Muitas kodeksa 202. panta 3. punkta otrajā ievilkumā uzskaitītajiem subjektīvajiem nosacījumiem, nav saderīgs
ar pēdējo minēto normu. Iesniedzējtiesa piebilst, ka, pēc citu autoru uzskatiem, parādnieka jēdziens sakarā ar preču pretlikumīgu
ievešanu ir atkarīgs no tā, kā definē jēdzienu “persona, kas pretlikumīgi ievedusi šādas preces” tā paša kodeksa 202. panta
3. punkta pirmā ievilkuma nozīmē. Šī persona vienmēr vismaz netieši ir uzņēmējs, jo pārvadātās preces ir uzņēmēja juridiskajā
uzraudzībā, kamēr autovadītājs ir tikai to turētājs. Saskaņā ar šo otro koncepciju,
ZollR-DG
79. panta 2. punkts ir nevis nesaderīgs ar Muitas kodeksa 202. panta 3. punkta otro ievilkumu, bet gan ir nesamērīgs salīdzinājumā
ar minētā kodeksa 202. panta 3. punkta pirmo ievilkumu.
Otrkārt, iesniedzējtiesa precizē –
Spedition Ulustrans
apgalvo, ka
ZollR-DG
79. panta 2. punkts ir “norma par atbildību”. Kā norāda prasītāja pamata lietā, valsts likumdevējs ir tiesīgs brīvi pieņemt
šādu normu; šai ziņā Kopienu tiesības to neierobežo.
Šajos apstākļos
Verwaltungsgerichtshof
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai parādnieka jēdziena paplašināšana, kas izmantots [
ZollR-DG
] 79. panta 2. punktā (tajā noteikts, ka muitas parāda rašanās darbiniekam vai citai personai, kura rīkojas uzņēmēja uzdevumā,
ja [šāds parāds] radies sakarā ar prettiesisku rīcību saistībā ar muitas pienākumiem un ja minētā persona pildījusi darba
devēja vai rīkojuma izdevēja uzliktos pienākumus, vienlaikus rada muitas parādu arī darba devējam vai rīkojuma izdevējam),
ir pretlikumīga saistībā ar Muitas kodeksa 202. panta 3. punktu un tādējādi izraisa kolīziju ar Kopienu tiesībām?”

Par prejudiciālo jautājumu

Tiesai iesniegtie apsvērumi
Kā norāda
Finanzlandesdirektion
, Muitas kodekss muitas parāda piedziņas nodrošināšanai piešķir muitas dienestiem tiesības izmantot visas iespējas, ko tiem
dod “spēkā esošie noteikumi”, to skaitā valstu normatīvie akti. Tātad Muitas kodeksa 201. un turpmākie panti tikai minimāli
saskaņo parādnieka jēdzienu un nerada šķēršļus dalībvalstīm citu noteikumu pieņemšanā, kāds ir
ZollR-DG
79. panta 2. punkts, vēršot minētā parāda piedziņu pret darba devēju. Šis pants ir piemērojams tikai tad, ja prettiesiskā
rīcība ir izpaudusies saistībā ar uzņēmuma darbību, tas ir, ja darbinieka vai citas personas, kas rīkojas uzņēmēja uzdevumā,
nodoms ir bijis rīkoties nevis savās, bet uzņēmēja interesēs.
Austrijas valdība uzsver, ka, saskaņā ar Padomes 2000. gada 29. septembra Lēmumu 2000/597/EK,
Euratom
par Eiropas Kopienu pašu resursu sistēmu (OV L 253, 42. lpp.) 8. panta 1. punktu, Kopīgā muitas tarifa nodevas, kas veido
Kopienu pašu resursus, dalībvalstis iekasē saskaņā ar savu normatīvo un administratīvo aktu noteikumiem, ko vajadzības gadījumā
pielāgo, lai tie atbilstu Kopienas noteikumos ietvertajām prasībām. Tātad Kopienu likumdevējs ir vēlējies dot dalībvalstīm
iespēju izvēlēties līdzekļus, ko tās uzskata par efektīvākajiem, nodrošinot muitas nodokļu iekasēšanu.
Tieši tāds ir
ZollR-DG
79. panta 2. punkts. Padarot par kopparādniekiem darba devējus vai rīkojuma izdevējus, kas no savu darbinieku vai rīkojuma
izpildītāju darbības gūst ekonomisku labumu, ar šo noteikumu var efektīvāk nodrošināt muitas parāda piedziņu, nekā vēršoties
tikai pret pēdējiem minētajiem, kas ir ekonomiski vāji un bieži maksātnespējīgi. Turklāt
ZollR-DG
79. panta 2. punktā ir pilnībā ievēroti visām dalībvalstīm kopīgie vispārējie tiesību principi, jo īpaši samērīguma princips.
Tātad tajā nav izmantots paplašināts parādnieka jēdziens, kas nebūtu saderīgs ar Muitas kodeksa 202. panta 3. punktu.
Pēc Komisijas uzskatiem, automātiska vēršanās pret darba devēju sakarā ar jebkuru darbinieka rīcību, neņemot vērā darba devēja
faktisko “piedalīšanos” 202. panta 3. punkta otrā ievilkuma nozīmē, atkāptos no minētā noteikuma. Ja dalībvalstu tiesas to
interpretētu tādā veidā, ka šis noteikums rada neapstrīdamu prezumpciju par darba devēja atbildību par darbinieka rīcību,
tad
ZollR-DG
79. panta 2. punkts būtu pasludināms par nesaderīgu ar Muitas kodeksa noteikumiem.

Tiesas atbilde
Tiesai procedūrā, kas uzsākta atbilstoši EKL 234. pantam, nav jāspriež par valsts likuma noteikumu saderību ar Kopienu tiesībām.
Tiesas kompetencē ir sniegt valsts tiesai visus norādījumus par Kopienu tiesību interpretāciju, kas ļauj tai pašai spriest
par šo saderību (1970. gada 17. decembra spriedums lietā 30/70
Scheer
,
Recueil 1970
, 1197. lpp., 4. punkts; 1984. gada 6. jūnija spriedums lietā 97/83
Melkunie
,
Recueil 1984
, 2367. lpp., 7. punkts, un 2001. gada 29. novembra spriedums lietā C-17/00
De Coster
,
Recueil 2001
, I-9445. lpp., 23. punkts).
No šāda viedokļa ir uzskatāms, ka iesniedzējtiesa jautā Tiesai, vai Muitas kodeksa 202. panta 3. punkts ir interpretējams
tādā veidā, ka tas neļauj, pamatojoties uz
ZollR-DG
79. panta 2. punktu, uzskatīt darba devēju par kopparādnieku sava darbinieka muitas parādam, ja šī darbinieka rīcība, pildot
darba devēja uzticētos uzdevumus, saistībā ar muitas pienākumiem ir bijusi prettiesiska.
Pirmkārt, no Muitas kodeksa 202. panta 3. punkta formulējuma izriet, ka Kopienu likumdevējs ir vēlējies plaši definēt personas,
ko var atzīt par kopparādniekiem muitas parādam gadījumā, kad pretlikumīgi tiek ievestas ar ievedmuitas nodokli apliekamas
preces, nevis automātiski padarīt darba devēju par kopparādnieku attiecībā uz tā darbinieka muitas parādu.
Vispirms ir jānorāda, ka Muitas kodeksa 202. panta 3. punkta pirmajā ievilkumā ir minēta “jebkura persona”, kas pretlikumīgi
ievedusi preces, nenorādot sīkāk, vai tā ir fiziska persona, piemēram, uzņēmuma darbinieks, vai juridiska persona, piemēram,
sabiedrība, kura būtībā veic preču pretlikumīgu ievešanu. Turklāt, ja šo noteikumu jebkurā gadījumā var piemērot darbiniekam,
kas faktiski veic ievešanu, tad arī darba devēju var uzskatīt par parādnieku attiecībā uz muitas parādu, ja tas ir “jebkura
persona” minētā noteikuma nozīmē, tas ir, ja var uzskatīt, ka tas būtībā ir veicis preču pretlikumīgu ievešanu.
Turklāt [arī] 202. panta 3. punkta otrajā ievilkumā ir minēta “jebkura persona” [citu valodu versijās – daudzskaitlī], [tāpat]
sīkāk nenorādot, vai tā ir fiziska vai juridiska persona, kas ir “piedalījusies” preču pretlikumīgā ievešanā, tas ir, persona,
kura jebkādi ir piedalījusies preču ievešanā. Parādnieka kvalifikācijai šī noteikuma nozīmē tomēr ir jāizpilda nosacījums,
ka minētā persona ir piedalījusies šajā ievešanā “un apzinājusies, vai kurai būtu bijis jāapzinās, ka šāda ievešana ir pretlikumīga”.
Tādējādi šāds nosacījums balstās uz subjektīvu vērtējumu, kas dažos gadījumos izslēdz personas atzīšanu par parādnieku.
Visbeidzot, Muitas kodeksa 202. panta 3. punkta trešais ievilkums paredz kvalificēt par parādnieku arī ikvienu personu [citu
valodu versijās – daudzskaitlī], atkal neprecizējot, vai tā ir fiziska vai juridiska persona, kura pēc preču pretlikumīgas
ievešanas, tas ir, pēc darbības, kas radījusi muitas parādu, ir ieguvusi vai turējusi attiecīgās preces un apzinājusies, vai
kurai preču saņemšanas vai iegūšanas brīdī būtu bijis jāapzinās, ka šīs preces ievestas pretlikumīgi. Tātad šajā gadījumā
parādnieka jēdziena paplašināšana tāpat kā tā paša kodeksa 202. panta 3. punkta piemērošana ir saistīta ar subjektīva nosacījuma
izpildi.
No Muitas kodeksa 202. panta 3. punkta pirmā, otrā un trešā ievilkuma analīzes izriet, ka Kopienu likumdevējs ir nošķīris
pirmajā ievilkumā paredzētos gadījumus no otrajā un trešajā ievilkumā noteiktajiem gadījumiem. Gadījumos, kas paredzēti pirmajā
ievilkumā, var uzskatīt, ka darba devējs pats ir pretlikumīgi ievedis preces un tādēļ vai nu viens pats, vai solidāri ar savu
darbinieku kļūst par parādnieku attiecībā uz muitas parādu. Gadījumos, kas paredzēti otrajā un trešajā ievilkumā, darba devējs
ir tikai “piedalījies” šajā ievešanā un viņu var uzskatīt par solidāro parādnieku vienīgi tad, ja ir izpildīti subjektīvie
nosacījumi.
Šajos apstākļos, tā kā var secināt, ka preču pretlikumīga ievešana nav attiecināma uz darba devēju, bet to ir veicis darbinieks,
tad darba devējs var būt parādnieks attiecībā uz muitas parādu, ja tas ir piedalījies minētajā ievešanā, kas jo īpaši var
būt gadījumos, kad pretlikumīga ievešana ir veikta ar uzņēmuma līdzekļiem vai personālu, un, no otras puses, ja tas ir apzinājies,
vai tam būtu bijis jāapzinās, ka šī ievešana ir pretlikumīga.
Muitas kodeksa 202. panta 3. punktā ir mēģināts plaši definēt parādnieka jēdzienu, lai tas saskanētu ar tā paša kodeksa 213. pantā
paredzēto parādnieku solidaritātes noteikumu gadījumos, kad par viena muitas parāda samaksu atbild vairākas personas. Tomēr
darba devējs automātiski nekļūst par kopparādnieku tāda darbinieka muitas parādam, kas pretlikumīgi ievedis preces.
Otrkārt, izvērtējot šajā jautājumā piemērojamā Kopienu tiesiskā regulējuma attīstību, var secināt, ka Kopienu likumdevējs
ir vēlējies noteikt parādniekus muitas parādam tādos apstākļos, kas katru reizi nodrošinātu aizvien lielāku saskaņotību.
Vispirms tika pieņemta Padomes 1979. gada 25. jūnija Direktīva 79/623/EEK par noteikumu saskaņošanu, kas ietverti normatīvajos
un administratīvajos aktos par muitas parādu (OV L 179, 31. lpp.). Šīs Direktīvas piektā apsvēruma otrajā teikumā jau bija
noteikts, ka “[..] ir jāparedz kopīgi noteikumi tam, kā nosaka brīdi, kad rodas muitas parāds, lai nodrošinātu spēkā esošo
Kopienu tiesību aktu vienveidīgu piemērošanu ievedmuitas un izvedmuitas nodokļu jomā”. Tomēr minētā Direktīva vēl neietvēra
īpašus noteikumus par tās personas noteikšanu, kura atbildīga par muitas parāda samaksu. Turklāt tās 1. panta 2. punkta a) apakšpunktā
bija paredzēts, ka muitas parāds jāsaprot kā “fiziskas vai juridiskas personas pienākums samaksāt [ievedmuitas vai izvedmuitas]
nodokļus”.
Vēlāk šī Direktīva tika aizstāta ar regulām, proti, Padomes 1987. gada 13. jūlija Regulu (EEK) Nr. 2144/87 par muitas parādu
(OV L 201, 15. lpp.) un Padomes 1988. gada 18. aprīļa Regulu (EEK) Nr. 1031/88 par to personu noteikšanu, kas atbildīgas par
muitas parāda samaksu (OV L 102, 5. lpp.).
Regulas Nr. 2144/87 otrajā apsvērumā bija precizēts, ka “noteikumi par muitas parāda rašanos, par tā summas noteikšanu, muitas
parādu piedzenot, un par tā dzēšanu ir tik svarīgi pareizai muitas savienības darbībai, ka ir maksimāli jānodrošina to vienveidīga
piemērošana Kopienā” un ka “šajā nolūkā pašreizējie Direktīvas 79/623/EEK noteikumi ir jāaizstāj ar regulu”, lai sasniegtu
“lielāku tiesisko drošību privātpersonām”.
Attiecībā uz Regulu Nr. 1031/88, tās piektajā apsvērumā bija paredzēts – “ja muitas parāds ir radies sakarā ar preču pretlikumīgu
ievešanu Kopienas muitas teritorijā [..], tad ir jāparedz, ka par šī parāda samaksu ir atbildīgs tās darbības izpildītājs,
kuras rezultātā muitas parāds radies, kā arī jebkura cita persona, kas saskaņā ar dalībvalstīs spēkā esošajiem noteikumiem
tāpat ir atbildīga šīs darbības fakta dēļ”. Tātad Regulas Nr. 1031/88 3. pants būtībā noteica, ka par muitas parāda samaksu
preču pretlikumīgas ievešanas gadījumā atbild persona, kas ir ievedusi preces, un “solidāri saskaņā ar dalībvalstīs spēkā
esošajiem noteikumiem” personas, kuras piedalījušās minētajā ievešanā, personas, kuras ieguvušas vai turējušas attiecīgās
preces, un jebkura cita persona, kura ir atbildīga šādas ievešanas fakta dēļ.
Muitas kodeksa 202. panta 3. punkts, kas aizstāja norādītos Regulu Nr. 2144/87 un Nr. 1031/88 noteikumus, ir vēl precīzāks,
nekā minētās regulas. Tajā vairs nav norādes uz “dalībvalstīs spēkā esošajiem noteikumiem”, un tas izvirza pamatnosacījumus,
kas jāizpilda, lai varētu attiecināt parādnieka jēdzienu uz personām, kuras “ir piedalījušās” preču pretlikumīgā ievešanā.
Protams, šie tiesību aktu grozījumi netika pieņemti un vēl jo mazāk bija paredzēti, lai liegtu dalībvalstīm iespēju veikt
pasākumus, kas var palīdzēt efektīvi sasniegt muitas tiesiskā regulējuma mērķus, jo īpaši muitas parāda piedziņu. Tāpat tas
neliedza šīm valstīm vajadzības gadījumā paredzēt noteikumus, kas, ievērojot šos mērķus un saskaņā ar samērīguma principu,
sīkāk nosaka Kopienu tiesību aktu piemērošanas nosacījumus (par valsts noteikumu, saskaņā ar kuru Kopienu muitas tiesiskā
regulējuma pārkāpuma gadījumā tiek palielināti nodokļi, skat. 2003. gada 16. oktobra spriedumu lietā C-91/02
Hannl + Hofstetter
, Krājumā vēl nav publicēts, 18. līdz 20. punkts).
Tomēr, izvērtējot iepriekš minētos tiesību aktus, ir skaidri redzams, ka Kopienu likumdevējs kopš Muitas kodeksa spēkā stāšanās
ir vēlējies pilnībā paredzēt nosacījumus parādnieku noteikšanai attiecībā uz muitas parādu.
Kā norādīts šajā spriedumā, tādi valsts likuma noteikumi, atbilstoši kuriem, pretēji [202. panta 3. punkta] otrajā un trešajā
ievilkumā paredzētajiem subjektīvajiem nosacījumiem, darba devējs automātiski kļūst par parādnieku, ja tāds ir darbinieks –
ja nav pierādīts, ka darba devējs ir piedalījies preču ievešanā, jo īpaši apzinājies, vai tam būtu bijis jāapzinās, ka šāda
ievešana ir pretlikumīga, – ir pretrunā šim Kopienu likumdevēja skaidri paustajam nolūkam, kā arī Muitas kodeksa 202. panta
3. punkta priekšmetam un formulējumam.
Iesniedzējtiesai pašai ir jāizvērtē, vai
ZollR-DG
79. panta 2. punkts ietver šādu automātisku muitas parāda attiecināšanu uz citu personu. Veicot šo analīzi, šai iesniedzējtiesai
būs jāveic cik vien iespējams sīka minētās normas interpretācija, aplūkojot to saistībā ar Muitas kodeksa 202. panta 3. punkta
tekstu un mērķi. Šajā interpretācijā īpaši ir jāņem vērā turpmāk minētie jautājumi.
Pirmkārt, ja
ZollR-DG
79. panta 2. punktu interpretē tādā veidā, ka tas rada neapstrīdamu prezumpciju, saskaņā ar kuru darba devējs ir kopparādnieks
attiecībā uz sava darbinieka parādu, tad šis pants nav saderīgs ar Muitas kodeksa 202. panta 3. punktu. Tas nav saderīgs ar
šo Muitas kodeksa noteikumu pat tad, ja minēto pantu piemēro vienīgi gadījumiem, kad darbinieka rīcība ir saistīta ar darba
devēja uzticēto uzdevumu izpildi. Nevar izslēgt iespēju, ka šādos gadījumos darba devējs būtībā neveic preču pretlikumīgu
ievešanu un ka tādēļ darba devējs var norādīt, ka tas nav apzinājies un tam nav bijis jāapzinās, ka šī ievešana ir pretlikumīga.
Turklāt – kaut arī parasti tiešām ir izdevīgi vērst muitas parāda piedziņu pret darba devēju un kaut arī tas atbilstoši Muitas
kodeksa 239. pantam var panākt muitas nodokļu atmaksāšanu vai atlaišanu – šo apsvērumu dēļ nevar atzīt, ka darbinieka muitas
parāda attiecināšana uz darba devēju visos gadījumos ir samērīga ar izvirzītajiem mērķiem. Muitas kodeksa 202. panta 3. punkts
dod darba devējam gadījumos, ja ir izpildīti daži nosacījumi, iespēju nekļūt par parādnieku attiecībā uz darbinieka muitas
parādu; iespēja panākt nodokļu atlaišanu vai atmaksāšanu parādniekam rodas tikai
a posteriori
, pamatojoties uz citiem nosacījumiem (par nodokļu atlaišanas iespējām “īpašos gadījumos”, kad persona, kas atbildīga par
samaksu, nav vainojama, skat. 1999. gada 7. septembra spriedumu lietā C-61/98
De Haan
,
Recueil 1999
, I-5003. lpp.).
Visbeidzot, ja
ZollR-DG
79. panta 2. punktu aplūko kā noteikumu, kas precizē Muitas kodeksa 202. panta 3. punkta pirmā ievilkuma piemērošanas nosacījumus,
tas ir tikpat nesaderīgs ar šo kodeksu. Šādas interpretācijas rezultātā, saskaņā ar kuru tiek vispārīgi atzīts, ka darba devējs
ir “jebkura persona, kas pretlikumīgi ievedusi [..] preces”, minētā pirmā ievilkuma nozīmē, Muitas kodeksa 202. panta 3. punkta
otrais ievilkums zaudē jēgu un neļauj darba devējam izvairīties no muitas parāda gadījumos, kad tas nav piedalījies [pretlikumīgā]
preču ievešanā un nav to apzinājies.
No visa iepriekš minētā izriet, ka Muitas kodeksa 202. panta 3. punkts ir interpretējams tādā veidā, ka tas pieļauj tādu valsts
tiesisko regulējumu, kāds ir
ZollR-DG
79. panta 2. punkts, kas gadījumā, kad Kopienas muitas teritorijā tiek pretlikumīgi ievestas preces, kam uzliekama ievedmuita,
padara darba devēju par kopparādnieku tā darbinieka muitas parādam, kurš ievedis šīs preces, pildot darba devēja uzticētos
uzdevumus, ar nosacījumu, ka šis tiesiskais regulējums prasa, lai darba devējs būtu piedalījies preču pretlikumīgā ievešanā
un apzinājies, vai tam būtu vajadzējis apzināties, ka šāda ievešana ir pretlikumīga.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, kas nav minēto lietas dalībnieku izdevumi,
nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulas (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi 202. panta 3. punkts ir interpretējams
tādā veidā, ka tas pieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kāds ir
Zollrechts‑Durchfürungsgesetz
(Muitas likumu piemērošanas likuma) 79. panta 2. punkts, kas gadījumā, kad Kopienas muitas teritorijā tiek pretlikumīgi ievestas
preces, kam uzliekama ievedmuita, padara darba devēju par kopparādnieku tā darbinieka muitas parādam, kurš ievedis šīs preces,
pildot darba devēja uzticētos uzdevumus, ar nosacījumu, ka šis tiesiskais regulējums prasa, lai darba devējs būtu piedalījies
preču pretlikumīgā ievešanā un apzinājies, vai tam būtu vajadzējis apzināties, ka šāda ievešana ir pretlikumīga.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – vācu.