CELEX: 61994CJ0275
Brysselkonventionen
Tolkning av artikel 47.1
Handlingar som skall inges av den part som ansöker om verkställighet
Skyldighet att förete bevis om delgivning av meddelad dom
Möjlighet att förete bevis om delgivning efter det att talan har väckts

Domskäl
1 Hof van cassatie van België har genom ett beslut av den 30 september 1994, som har inkommit till domstolens kansli den 11 oktober samma år, begärt att domstolen enligt protokollet av den 3 juni 1971 angående domstolens tolkning av konventionen av den 27 september 1968 om domstols behörighet och om verkställande av domar på privaträttens område, skall meddela ett förhandsavgörande avseende tolkningen av artikel 47.1 i denna konvention (EGT nr L 299, 1972, s. 32), såsom den har ändrats genom konventionen av den 9 oktober 1978 om anslutning av Konungariket Danmark, Irland samt Förenade konungariket Storbritannien och Nordirland (EGT nr L 304, s. 1, och - ändring - s. 77, nedan kallad "konventionen").
2 Dessa frågor har uppkommit i en tvist mellan Roger Van der Linden, belgisk medborgare, som vid denna tidpunkt var återförsäljare av bilar i Blankenberge, i Belgien, vid Berufsgenossenschaft der Feinmechanik und Elektrotechnik, som är ett försäkringsbolag bildat enligt tysk rätt (nedan kallat "försäkringsbolaget"). Denna tvist rör verkställandet i Belgien av två tredskodomar som hade meddelats den 25 maj och 1 december 1976 av Landgericht Bonn, genom vilka Van der Linden ålades att till försäkringsbolaget betala dels ett belopp av 45 428,25 DM, jämte ränta med 4 procent räknat från den 12 mars 1976, dels ett belopp av 2 190,75 DM, jämte ränta med 4 procent räknat från den 20 augusti 1976.
3 Det första av dessa belopp motsvarar läkarkostnader för de kroppsskador som Rudolf Lempges, försäkrad genom försäkringsbolaget, hade förorsakats vid en kollision som den 5 februari 1973 inträffade i Tyskland mellan hans och Roger Van der Lindens fordon, vilket kördes av en tredje person. Det andra beloppet motsvarar rättegångskostnaderna i förfarandet.
4 Den 2 februari 1982 försågs dessa beslut på försäkringsbolagets begäran med lagakraftsbevis i Belgien av Rechtbank van eerste aanleg te Brugge (nedan kallad "Rechtbank").
5 Roger Van der Linden gjorde som tredje man invändning mot detta beslut, och påtalade särskilt att Rechtbank hade bifallit ansökan om verkställighet, trots att det, i strid med kraven i artikel 47.1 i konventionen, inte hade ingivits någon handling som visade att tredskodomarna hade delgivits och ägde laga kraft.
6 Genom beslut av den 30 juni 1993 förklarade Rechtbank att invändningen från tredje man inte skulle avvisas, men att den skulle ogillas. Rechtbank fann nämligen att även om Roger Van der Linden förmodligen på goda grunder hade åberopat den omständigheten att något bevis om delgivning av de tredskodomar som hade meddelats den 25 maj och 1 september 1976 inte hade företetts vid den tidpunkt då den ensidiga talan väcktes, hade försäkringsbolaget den 6 januari 1987 - det vill säga under prövningen av invändningen från tredje man - vidtagit en ny delgivning enligt föreskrifterna i belgisk rätt. Enligt Rechtbank hade bolaget därmed uppfyllt kraven i artikel 47.1 på ett sådant sätt att det överklagade beslutet skulle fastställas, även om det hade meddelats på grundval av ofullständiga handlingar.
7 Roger Van der Linden överklagade detta beslut till Hof van cassatie van België och gjorde gällande att domstolen inte lagligen kunde besluta att försäkringsbolaget kunde rätta förfarandet med hjälp av en delgivning som hade gjorts under prövningen av invändningen från tredje man, eftersom det av artikel 46.1 och artikel 47.1 i konventionen framgår att kopia av domen och delgivningshandlingen måste ges in på samma gång som ansökan om verkställighet avseende domstolsbeslutet, samt att delgivningen av domen skall föregå ansökan om verkställighet.
8 Hof van cassatie van België har beslutat förklara målet vilande och har genom begäran om förhandsavgörande ställt följande frågor till domstolen.
"1) Bör artikel 47.1 i konventionen av den 27 september 1968 om domstols behörighet och om verkställande av domar på privaträttens område, vilken har ingåtts mellan medlemsstaterna i Europeiska ekonomiska gemenskapen, tolkas på så sätt att den dömande myndighet hos vilken ansökan görs bara kan besluta om verkställighet av en dom som meddelats i ett annat land, om den handling som avses i artikel 47.1, och särskilt delgivningsbeviset, inges antingen på samma gång som ansökan eller innan myndigheten har fattat beslut om ansökan?
2) Om svaret på första frågan är nekande, bör då denna artikel tolkas på så sätt att det, oaktat bestämmelserna i nationell rätt, inte kan anses att kravet på att inge handlingen är uppfyllt, om beslutet inte har delgivits förrän efter det att ansökan ingavs, och om den handling av vilken denna delgivning framgår inte har upprättats och ingivits förrän efter det att den dömande myndighet hos vilken ansökan har gjorts fattade beslut om ansökan och den part som är föremål för ansökan om verkställighet sökte ändring av avgörandet?"
9 Genom dessa frågor önskar den nationella domstolen i huvudsak få veta om artikel 47.1 i konventionen skall tolkas på så sätt att beviset om delgivning av den dom vars verkställighet söks kan inges efter ingivandet av ansökan, och särskilt i om det kan ske under det senare förfarande då den part som är föremål för ansökan om verkställighet söker ändring av avgörandet.
10 Enligt artikel 33 tredje stycket i konventionen skall "[d]e handlingar som avses i artiklarna 46 och 47 ... bifogas ansökan", medan det i artikel 47.1 anges att "[d]en part som ansöker om verkställighet skall också ge in:
1. handlingar som visar att domen är verkställbar enligt lagen i ursprungsstaten och att den har delgivits ...".
11 Vidare föreskrivs i artikel 48 i konventionen att, "[o]m de i artikel 46.2 och artikel 47.2 angivna handlingarna inte har ingivits, kan domstolen bestämma en tid inom vilken de skall inges, godta likvärdiga handlingar eller, om tillgängliga uppgifter kan anses tillräckliga, befria sökanden från skyldigheten att ge in dem".
12 Roger Van der Linden och den österrikiska regeringen har hävdat att det av dessa bestämmelser tydligt framgår att beviset om delgivning av domen måste ges in senast vid tidpunkten för ansökan. Enligt Roger Van der Linden bekräftas denna tolkning av artikel 48, eftersom det i denna artikel inte föreskrivs någon möjlighet att bestämma en frist, godta likvärdiga handlingar eller befria sökanden från skyldigheten att ge in de handlingar som anges i artikel 47.1, medan en sådan möjlighet uttryckligen har fastställts för de handlingar som anges i artikel 46.2 och artikel 47.2.
13 Denna synpunkt kan inte godkännas.
14 Även om de handlingar som avses i artiklarna 46 och 47 skall bifogas ansökan enligt artikel 33 tredje stycket, innebär detta för den skull inte att de nationella rättegångsbestämmelser till vilka det hänvisas i artikel 33 första stycket vad avser tid- och formföreskrifter för ansökan, inte kan innehålla föreskrifter om rättelse av förfarandet genom ingivande av delgivningsbevis på ett senare stadium än då ansökan ingavs, förutsatt att det syfte som eftersträvas genom artikel 33 tredje stycket och artikel 47.1 i konventionen iakttas.
15 I detta hänseende uppges i experternas rapporter om konventionen (EGT nr C 59, 1979, s. 1, 55), att syftet med att delge svaranden domen är att låta honom få kännedom om den dom som har meddelats mot honom och att ge honom möjlighet att efterkomma den frivilligt, innan det ansöks om verkställighet.
16 De nationella rättegångsbestämmelser, enligt vilka den dömande myndighet hos vilken ansökan görs har möjlighet att under ett icke kontradiktoriskt förfarande ta hänsyn till delgivningsbeviset, är inte oförenliga med ett sådant syfte, på villkor att den part som är föremål för ansökan om verkställighet, och som inte är företrädd i detta skede av förfarandet, förfogar över en rimlig frist för att frivilligt efterkomma domen och att den part som ansöker om verkställighet bär kostnaderna för all onödig handläggning.
17 I motsats till vad Roger Van der Linden har hävdat, ändras denna tolkning av konventionen inte av artikel 48 i konventionen. Om det är sant att denna bestämmelse, enligt vilken den dömande myndigheten har möjlighet att bestämma en tid inom vilken vissa handlingar skall inges, inte rör det delgivningsbevis som föreskrivs i artikel 47.1, innebär den också att domstolen har möjlighet att godta likvärdiga handlingar. Denna senare möjlighet har dock föreskrivits för bevis om delgivning av den dom som är föremål för ansökan om verkställighet. Artikel 48 är nämligen, som generaladvokaten har påpekat i punkt 18 i sitt förslag, bara en specialbestämmelse vars räckvidd är begränsad till det område som den är avsedd att reglera, och som därför inte kan medföra inskränkningar av den allmänna princip enligt vilken nationella rättegångsbestämmelser normalt är tillämpliga, förutsatt att konventionens grundläggande föreskrifter iakttas.
18 Det skall tilläggas att samma resonemang gäller i fråga om möjligheten att rätta ansökan genom att inge delgivningsbeviset under ett senare förfarande då den part som är föremål för ansökan om verkställighet söker ändring av avgörandet. Det bör understrykas att i detta skede antar exekvaturförfarandet en kontradiktorisk karaktär, vilket är en omständighet som utgör ytterligare en garanti för motparten.
19 Mot denna bakgrund kan den nationella domstolens frågor besvaras med att artikel 47.1 i konventionen skall tolkas på så sätt att om det är tillåtet enligt nationella rättegångsbestämmelser, kan beviset om delgivningen av domen företes efter ingivandet av ansökan, till exempel under ett senare förfarande då den part som är föremål för ansökan om verkställighet söker ändring av avgörandet, på villkor att denne förfogar över en rimlig frist för att frivilligt efterkomma domen och att den part som ansöker om verkställighet bär kostnaderna för all onödig handläggning.
Beslut om rättegångskostnader
Rättegångskostnader
20 De kostnader som har förorsakats den tyska och den österrikiska regeringen samt Europeiska gemenskapernas kommission, som har inkommit med yttrande till domstolen, är inte ersättningsgilla. Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna.
Domslut
På dessa grunder beslutar
DOMSTOLEN
(femte avdelningen)
- angående de frågor som genom beslut av den 30 september 1994 förts vidare av Hof van cassatie van België - följande dom:
Artikel 47.1 i konventionen av den 27 september 1968 om domstols behörighet och om verkställande av domar på privaträttens område, såsom den har ändrats genom konventionen av den 9 oktober 1978 om anslutning av Konungariket Danmark, Irland samt Förenade konungariket Storbritannien och Nordirland, skall tolkas på så sätt att om det är tillåtet enligt nationella rättegångsbestämmelser, kan beviset om delgivning av domen företes efter ingivandet av ansökan, till exempel under ett senare förfarande då den part som är föremål för ansökan om verkställighet söker ändring av avgörande, på villkor att denne förfogar över en rimlig frist för att frivilligt efterkomma domen och att den part som ansöker om verkställighet bär kostnaderna för all onödig handläggning.