CELEX: 62008CJ0340
Ühine välis- ja julgeolekupoliitika
Osama bin Ladeni, Al-Qaida võrgu ja Talibaniga seotud isikute ja üksuste vastu suunatud piirangud
Rahaliste vahendite ja majandusressursside külmutamine
Määrus (EÜ) nr 881/2002
Artikli 2 lõige 2
Keeld anda rahalisi vahendeid selle määruse I lisas loetletud isikute või üksuste käsutusse
Ulatus
I lisas loetletud isiku abikaasale antavad sotsiaalkindlustushüvitised või sotsiaaltoetused

Eelotsusetaotlus puudutab nõukogu 27. mai 2002. aasta määruse (EÜ) nr 881/2002, millega kehtestatakse teatavate Osama bin
Ladeni, Al‑Qaida võrgu ja Talibaniga seotud isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangud ja tunnistatakse kehtetuks nõukogu
määrus (EÜ) nr 467/2001, millega keelustatakse teatavate kaupade ja teenuste eksport Afganistani, laiendatakse Afganistani
rühmitusega Taliban seotud lennukeeldu ning rahaliste vahendite ja muude finantsallikate külmutamist (EÜT L 139, lk 9; ELT eriväljaanne 18/01,
lk 294), muudetud nõukogu 27. märtsi 2003. aasta määrusega (EÜ) nr 561/2003 (EÜT L 82, lk 1; ELT eriväljaanne 18/02, lk 91)
(edaspidi „määrus nr 881/2002”) artikli 2 lõike 2 tõlgendamist.
Eelotsusetaotlus esitati kohtuvaidlustes M jt
versus
Her Majesty’s Treasury (Ühendkuningriigi rahandusministeerium, edaspidi „Treasury”), seoses selle ametiasutuse otsustega,
mille järgi sotsiaalkindlustushüvitiste või sotsiaaltoetuste andmine põhikohtuasja kaebajatele, kes on abielus Ühendatud Rahvaste
Organisatsiooni Julgeolekunõukogu resolutsiooni 1267 (1999) lõike 6 alusel moodustatud komitee kindlaksmääratud ja määruse
nr 881/2002 I lisas loetletud isikutega, on keelatud selle määruse artikli 2 lõikes 2 sätestatud piiranguga.

Õiguslik raamistik

Julgeolekunõukogu resolutsioonid
Julgeolekunõukogu võttis 16. jaanuaril 2002 vastu resolutsiooni 1390 (2002), millega kehtestatakse meetmed, mida riigid peavad
võtma Osama bin Ladeni, organisatsiooni Al‑Qaida ja Talibani liikmete ning teiste nendega seotud isikute, rühmituste, ettevõtete
ja üksuste vastu, kes on loetletud Julgeolekunõukogu resolutsiooni 1267 (1999) ja resolutsiooni 1333 (2000) kohaselt koostatud
nimekirjas.
Vastavalt resolutsiooni 1390 (2002) lõikele 2:
„[Julgeolekunõukogu] [o]tsustab, et kõik riigid peavad võtma järgmised meetmed Osama bin Ladeni, organisatsiooni Al‑Qaida
ja Talibani liikmete ning teiste nendega seotud isikute, rühmituste, ettevõtete ja üksuste suhtes, nagu neile on osutatud
resolutsioonide 1267 (1999) ja 1333 (2000) kohaselt koostatud loendis, mida ajakohastab korrapäraselt [sanktsioonide] komitee:
a)      külmutada viivitamata kõnealuste isikute, rühmituste, ettevõtete ja üksuste rahalised vahendid, muud finantsvahendid või muud
majandusressursid, sealhulgas rahalised vahendid, mis tulenevad varast, mida sellised isikud või nende nimel või juhatusel
tegutsevad isikud omavad või kontrollivad otse või kaudselt, ning tagada, et nende riikide kodanikud või nende riikide territooriumil
asuvad isikud ei annaks otseselt või kaudselt kõnealuste isikute käsutusse nimetatud vahendeid ega muid rahalisi vahendeid,
finantsvarasid või majandusressursse.
[…]”.
Julgeolekunõukogu võttis 20. detsembril 2002 vastu terrorismivastaste kohustuste rakendamise hõlbustamisele suunatud resolutsiooni 1452 (2002).
Resolutsiooni 1452 (2002) lõige 1 sätestab:
„[Julgeolekunõukogu] [o]tsustab, et resolutsiooni […] 1390 (2002) lõike 2 punkti a sätteid ei kohaldata rahaliste vahendite
ja muude finantsvarade või muude majandusressursside suhtes, mis on asjaomase riigi (asjaomaste riikide) arvates:
a)      vajalikud põhivajaduste rahuldamiseks tehtavate kulutuste katteks, sealhulgas maksed toiduainete, üüri või hüpoteegi, ravimite
ja ravikulude tasumiseks, maksud, kindlustusmaksed ning tasu kommunaalteenuste eest, […] pärast seda, kui asjaomane riik (asjaomased
riigid) on teatanud [sanktsioonide komiteele] kavatsustest lubada vajaduse korral juurdepääs sellistele rahalistele vahenditele,
varadele või ressurssidele, kui komitee ei ole 48 tunni jooksul pärast sellist teatamist teinud negatiivset otsust;
[…]”.

Liidu õigus
Euroopa Liidu Nõukogu võttis resolutsiooni 1390 (2002) rakendamiseks 27. mail 2002 vastu ühise seisukoha 2002/402/ÜVJP, mis
käsitleb Osama bin Ladeni, organisatsiooni Al‑Qaida, Talibani ja teiste nendega seotud isikute, rühmituste, ettevõtjate ja
üksuste vastu suunatud piiranguid ja millega tunnistatakse kehtetuks ühised seisukohad 96/746/ÜVJP, 1999/727/ÜVJP, 2001/154/ÜVJP
ja 2001/771/ÜVJP (EÜT L 139, lk 4; ELT eriväljaanne 18/01, lk 292).
Nagu selgub iseäranis määruse nr 881/2002 põhjendusest 4, võeti see määrus muu hulgas vastu resolutsiooni 1390 (2002) rakendamiseks.
Määruse nr 881/2002 artikkel 1 sätestab:
„Käesolevas määruses kasutatakse järgmisi mõisteid:
1.
rahalised vahendid
– finantspõhivarad ja kogu majanduslik kasu […];
2)
majandusressursid
– igasugune vara, nii materiaalne kui mittemateriaalne, nii kinnis- kui vallasasi, mis ei ole rahalised vahendid, kuid mida
on võimalik kasutada rahaliste vahendite, kaupade või teenuste hankimiseks;
[…]”.
Vastavalt määruse nr 881/2002 artiklile 2:
„1.      Külmutatakse kõik asjaomase sanktsioonide komitee kindlaksmääratud ja I lisas loetletud füüsilistele või juriidilistele isikutele,
rühmitustele või üksustele kuuluvad või nende omandis või valduses olevad rahalised vahendid ja majandusressursid.
2.      Rahalisi vahendeid ei anta otseselt ega kaudselt asjaomase sanktsioonide komitee kindlaksmääratud ja I lisas loetletud füüsiliste
või juriidiliste isikute, rühmituste või üksuste käsutusse ega nende toetuseks.
3.      Majandusressursse ei anta otseselt ega kaudselt asjaomase sanktsioonide komitee kindlaksmääratud ja I lisas loetletud füüsiliste
või juriidiliste isikute, rühmituste või üksuste käsutusse ega nende toetuseks viisil, mis võimaldaks neil hankida rahalisi
vahendeid, kaupu või teenuseid.”
Leides, et resolutsiooni 1452 (2002) rakendamiseks on vaja Euroopa Ühenduse meetmeid, võttis nõukogu 27. veebruaril 2003 vastu
ühise seisukoha 2003/140/ÜVJP, mis käsitleb erandite tegemist ühise seisukohaga 2002/402/ÜVJP kehtestatud piiravatesse meetmetesse
(EÜT L 53, lk 62; ELT eriväljaanne 18/02, lk 80).
Määruse nr 561/2003 põhjendus 4 täpsustab, et resolutsiooni 1452 (2002) silmas pidades tuleb kohandada ühenduse kehtestatud
meetmeid.
Määruse nr 881/2002 artikkel 2a, mis lisati nimetatud määrusele määrusega nr 561/2003, sätestab:
„1.      Artiklit 2 ei kohaldata rahaliste vahendite või majandusressursside suhtes:
a)      kui mõni II lisas loetletud liikmesriikide pädevatest asutustest on huvitatud füüsilise või juriidilise isiku taotluse põhjal
kindlaks teinud, et need rahalised vahendid ja majandusressursid:
i)      on vajalikud põhivajaduste rahuldamiseks tehtavate kulutuste katteks, nagu toiduainete eest, üüri või hüpoteegi, ravimite
ja ravikulude tasumine, maksud, kindlustusmaksed ning tasu kommunaalteenuste eest;
[…] ja
b)      kui sellest otsusest on teavitatud ÜRO sanktsioonide komiteed ja
c)      i)     punkti a alapunktide i […] alusel otsustamise korral ei ole ÜRO sanktsioonide komitee sellele 48 tunni jooksul vastu vaielnud
või
[…]
2.      Isikud, kes soovivad kasutada lõikes 1 osutatud sätetest tulenevaid soodustusi, saadavad oma taotluse II lisas loetletud liikmesriigi
asjaomasele pädevale asutusele.
II lisas loetletud pädev asutus teatab viivitamata kirjalikult taotluse rahuldamisest nii taotluse esitanud isikule kui ka
teistele teadaolevalt otse seotud isikutele, asutustele või üksustele.
Pädev asutus teavitab ka teisi liikmesriike sellest, kas erandi tegemise taotlus on rahuldatud.
[…]”.
Määruse nr 881/2002 artikkel 10 sätestab:
„1.      Iga liikmesriik määrab kindlaks käesoleva määruse sätete rikkumise korral rakendatavad sanktsioonid. Need sanktsioonid peavad
olema tõhusad, proportsionaalsed ja hoiatavad.
[…]
3.      Iga liikmesriik vastutab kohtumenetluse algatamise eest oma jurisdiktsiooni alla kuuluvate füüsiliste või juriidiliste isikute,
rühmituste või üksuste suhtes, kui niisugune isik, rühmitus või üksus on eiranud mõnda käesoleva määrusega ettenähtud keeldu.”
Suurbritannia ja Põhja‑Iiri Ühendkuningriigis on määruse nr 881/2002 II lisas loetletud pädev asutus Treasury.

Siseriiklik õigus
The Al-Qa’ida and Taliban (United Nations Measures) Order 2002 (Määrus Al-Qaida ja Talibani kohta (Ühendatud Rahvaste Organisatsiooni
meetmed) 2002; edaspidi „2002. aasta määrus”) preambulist tulenevalt on selle akti eesmärk muu hulgas Julgeolekunõukogu resolutsioonide
1390 (2002) ja 1452 (2002) rakendamine.
2002. aasta määruse artikkel 7 „Rahaliste vahendite andmine Osama bin Ladeni ja temaga seotud isikute käsutusse” sätestab:
„Iga isik, kes ilma käesoleva artikli alusel väljastatud Treasury loata annab nimekirja kantud isiku või tema nimel tegutseva
isiku käsutusse või toetuseks rahalisi vahendeid, paneb toime käesolevas määruses sätestatud süüteo.”
2002. aasta määruse artikli 20 „Karistused ja menetlus” lõige 1 näeb ette, et:
„Iga isikut, kes paneb toime artiklites […] 7 […] sätestatud süüteo, karistatakse:
a)      süüdistuse esitamisele järgneva süüdimõistmise (conviction on indictment) korral kuni seitsmeaastase vangistusega ja/või rahalise
karistusega, või
b)      kiirmenetluse käigus süüdimõistmise (summary conviction) korral kuni kuuekuulise vangistusega ja/või rahalise karistusega,
mille suurus ei või ületada seaduses ettenähtut.”
16. novembrist 2006 muudeti 2002. aasta määrust aktiga The Al-Qa’ida and Taliban (United Nations Measures) Order 2006 (Määrus
Al-Qaida ja Talibani kohta (Ühendatud Rahvaste Organisatsiooni meetmed) 2006; edaspidi „2006. aasta määrus”).
2006. aasta määruse artikli 7 „Nimekirja kantud isikute rahaliste vahendite ja majandusressursside külmutamine” järgi:
„(1)      Nimekirja kantud isik ega ükski muu isik ei või kasutada ega käsutada rahalisi vahendeid ega majandusressursse, mis kuuluvad
lõikes 2 osutatud isikule või on tema valduses või omandis, v.a juhul, kui selleks on antud artikli 11 kohane luba.
(2)      Lõikes 1 nimetatud keeldu kohaldatakse:
a)      kõigi nimekirja kantud isikute suhtes;
b)      kõigi nimekirja kantud isikutele otse või kaudselt kuuluvate või nende kontrolli all tegutsevate isikute suhtes, ja
c)      kõigi nimekirja kantud isikute nimel ja juhatusel tegutsevate isikute suhtes.
(3)      Isik, kes rikub lõikes 1 sätestatud keeldu, paneb toime süüteo.”
2006. aasta määruse artikkel 8 „Rahaliste vahendite või majandusressursside nimekirja kantud isikute käsutusse andmine” sätestab:
„(1)      Rahalisi vahendeid ega majandusressursse ei anta otseselt ega kaudselt artikli 7 lõikes 2 osutatud isikute käsutusse ega nende
toetuseks, v.a juhul, kui selleks on antud artikli 11 kohane luba.
(2)      Lõikes 1 sätestatud keeldu rikkuv isik paneb toime süüteo.
[…]”.
2006. aasta määruse artikkel 11 „Load” sätestab:
„(1)      Treasury võib anda loa vabastada loal märgitud tegevus artikli 7 lõikes 1 või artikli 8 lõikes 1 sätestatud keelust.
(2)      Luba võib olla
a)      üldluba või teatud isikutekategooriale või konkreetsele isikule antud luba;
b)      allutatud teatud tingimustele;
c)      tähtajaline või tähtajatu.
(3)      Treasury võib luba igal ajal muuta või selle tühistada.
[…]
(6)      Isik, kes loa alusel tegutsedes ei järgi loas ette nähtud tingimusi, paneb toime süüteo.”

Põhikohtuasjad ja eelotsuse küsimus
Eelotsustetaotlusest ilmneb, et põhikohtuasjad puudutavad mitmesuguste sotsiaalkindlustushüvitiste või sotsiaaltoetuste –
nagu sissetulekutoetus, puudega inimese sotsiaaltoetus, peretoetus, eluasemetoetus, kohalike maksude hüvitis – andmist põhikohtuasja
kaebajatele (M jt), kes on abielus nimekirja kantud isikutega ja elavad koos mainitud isikute ja nende ühiste lastega Ühendkuningriigis.
Treasury asus 2006. aasta juulis vastu võetud tähtajatutes otsustes seisukohale, et eelnimetatud maksed kuuluvad määruse nr 881/2002
artikli 2 lõikes 2 sätestatud keelu kohaldamisalasse.
Et kaebuse esitajatele makstavaid summasid saab kasutada nende perekondade põhivajaduste katmiseks, kuhu kuuluvad nimekirja
kantud isikud, nt ühiste toidukulutuste katmiseks, antakse need summad Treasury arvates kõnealuse sätte mõttes kaudselt nende
isikute toetuseks.
Treasury otsustas, et mainitud makseid võib sellest tulenevalt sooritada ainult siis, kui nende osas on tehtud määruse nr 881/2002
artiklis 2a sätestatud erand 2002. aasta määruse artiklis 7 ette nähtud loa vormis.
Treasury andis erinevatele ametiasutustele mitmesuguste tingimustega piiratud load, võimaldades neil jätkata sotsiaalkindlustushüvitiste
maksmist kõigile põhikohtuasjas kõne all olevatele abikaasadele.
M jt vaidlustasid nimetatud otsused, väites, et kõnesolevad maksed ei kuulu määruse nr 881/2002 artikli 2 lõikes 2 ette nähtud
keelu kohaldamisalasse.
Olles kaotanud kohtuvaidluse nii esimeses kui ka apellatsiooniastmes, esitasid M jt põhikohtuasjades edasikaebused House of
Lords’ile.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et 2002. aasta määruse artikli 7 alusel antud loaga kehtestati järgmised kohustused:
–        kõnealused hüvitised tuleb kanda pangakontole, millelt vastav abikaasa saab võtta kuni 10 Inglise naela sularaha iga leibkonna
liikme kohta; muud sellelt arveldusarvelt tehtavad maksed tuleb teha deebetkaardiga;
–        vastav abikaasa peab esitama Treasury’le igakuise aruande, millel on ära toodud kõik eelmises kuus tehtud kulutused; sellele
tuleb lisada ostutšekid ostetud kaupade kohta ja igakuine kontoväljavõte. Treasury kontrollib nimetatud väljavõtteid, et tagada,
et oste ei tehta rohkem, kui põhivajaduste katmiseks tehtavad kulutused lubavad, ja
–        luba sisaldab hoiatust asjassepuutuvale abikaasale, et sularaha, finantsvarade või majandusressursside abikaasa kui nimekirja
kantud isiku käsutusse andmine kujutab endast süütegu.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu hinnangul ei eelda määruse nr 881/2002 artikli 2 lõige 2 niivõrd ulatuslikku sekkumist; see
kohus esitab oma seisukoha toetuseks järgmised argumendid:
–        kehtestatud kord ei ole vajalik, et saavutada resolutsiooni 1390 (2002) eesmärk ehk takistada rahaliste vahendite kasutamist
terroristlikel eesmärkidel. On raske ette kujutada, kuidas koduse majapidamise jaoks tehtud jooksvad kulutused, nagu toit,
millest (natuuras) saab kasu ka nimekirja kantud isik, võiks kaasa tuua vähimagi ohu, et neid summasid kasutatakse terroristlikel
eesmärkidel, arvestades, et kõnealuste sotsiaalhüvitiste summad on hoolikalt välja arvutatud, et need ei ületaks abisaajate
toimetulekuks vajalikku;
–        määruse nr 881/2002 artikli 2 lõikes 2 sisalduva sõna „toetuseks” laiendav tõlgendamine ei ole kooskõlas selle määruse artikli 2
lõikega 3, mis keelab majandusressursside käsutusse andmise üksnes viisil, mis võimaldaks nimekirja kantud isikutel „hankida
rahalisi vahendeid, kaupu või teenuseid”;
–        Treasury tõlgendab määruse nr 881/2002 artikli 2 lõikes 2 sisalduvaid mõisteid nii, et need tähendavad: „kasutatud” või „kulutatud”
kellegi toetuseks. Kõnealuse õigusakti eesmärki silmas pidades tundub tõenäolisem, et määruse andja soovis omistada neile
mõistetele tähendust: „rahalised vahendid, mis antakse nimekirja kantud isiku käsutusse või tema toetuseks ja mida ta saab
kasutada terroristlikel eesmärkidel”; ning
–        Treasury pooldatud tõlgendus toob kaasa ebaproportsionaalse ja sobimatu tulemuse. See tähendaks, et igaühel, kes maksab nimekirja
kantud isiku abikaasale mis tahes rahasumma (näiteks tööandja või pank), tuleks taotleda luba üksnes põhjusel, et konkreetne
isik elab koos nimekirja kantud isikuga ja mis tahes osa tema kulutustest võidakse kasutada sellise isiku toetuseks. Lisaks
on loaga sätestatud tingimused sellised, et ei võimalda abikaasal, tema sissetuleku suurusest sõltumata, kasutada oma isiklikku
raha ilma iga kuluartikli kohta Treasury’le aru andmata. Tegemist on tavatu sekkumisega kõnealusesse nimekirja kandmata isiku
eraellu.
Neil asjaoludel otsustas House of Lords menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas nõukogu määruse (EÜ) nr 881/2002 artikli 2 lõige 2 on kohaldatav […] kindlaksmääratud isiku abikaasale riigi poolt makstavatele
sotsiaalkindlustushüvitistele või sotsiaaltoetustele üksnes sel põhjusel, et abikaasa elab nimetatud isikuga koos ja kasutab
või võib kasutada osa rahast selliste kaupade või teenuste eest tasumiseks, mida nimetatud isik tarbib või millest ta kasu
saab?”

Eelotsuse küsimus
Põhikohtuasjades leidis Treasury, et nimekirja kantud isikute abikaasadele makstavatele sotsiaalkindlustushüvitistele ja sotsiaaltoetustele
kohaldatakse määruse nr 881/2002 artikli 2 lõiget 2, tuginedes oma tõdemuses selle sätte sõnastusele ingliskeelses versioonis,
ning inglise keel on ka käesoleva asja menetluskeel.
Sellest lähtudes tuleb uurida, kas eelotsuse küsimusele saab vastata määruse nr 881/2002 artikli 2 lõike 2 grammatilise tõlgenduse
abil, mis eeldab selle sätte eri keeleversioonide võrdlemist.
Kõnesoleva sätte ingliskeelne versioon ütleb: „[r]ahalisi vahendeid ei anta otseselt ega kaudselt [nimekirja kantud isikute]
käsutusse ega nende toetuseks”) („[n]o funds shall be made available, directly or indirectly, to, or for the benefit of”).
Treasury ja põhikohtuasjad lahendanud esimese ja apellatsiooniastme kohus ning Ühendkuningriigi valitsus järeldavad sellest,
et määruse nr 881/2002 artikli 2 lõikes 2 sätestatud keeld laieneb ka rahaliste vahendite andmisele kaudselt nimekirja kantud
isiku toetuseks.
Eelnevast tuleneb, et see säte on kohaldatav ka juhul, kui rahalised vahendid antakse muu kui nimekirja kantud isiku käsutusse,
ent kaudselt toimub see ka viimase toetuseks. Nii on see põhikohtuasjades, sest sotsiaalkindlustushüvitised või sotsiaaltoetused
arvutatakse ja makstakse välja, et toetada leibkonda, mille hulka kuulub ka nimekirja kantud isik.
Sellega seoses olgu öeldud, et kuigi Treasury pakutud määruse nr 881/2002 artikli 2 lõike 2 kohaldamisala piiramine näib leidvat
toetust ka mitmest teisest keeleversioonist (nt ungari, hollandi, soome ja rootsi), tuleb siiski tõdeda, et sama sätte muude
keeleversioonide (eriti hispaania, prantsuse, portugali ja rumeenia) sõnastus on teistsugune.
Nimelt nähtub viimati nimetatud keeleversioonidest, et lisaks rahaliste vahendite otseselt või kaudselt käsutusse andmisele
on keelatud ka nende rahaliste vahendite „kasutamine” nimekirja kantud isikute „toetuseks”.
Nimetatud keeleversioonide järgi on toetus, mida nimekirja kantud isik oletatavalt saab, seotud mitte rahaliste vahendite
käsutusse andmisega, vaid nende kasutamisega. Lisaks käivad sõnad „otseselt või kaudselt” neis keeleversioonides rahaliste
vahendite käsutusse andmise, mitte nende kasutamise kohta.
Viimati nimetatud keeleversioonide eraldiseisev analüüs ei võimalda väita, et andes sotsiaalkindlustushüvitised või sotsiaaltoetused
nimekirja kantud isikute abikaasade käsutusse, oleksid kõnealused ametiasutused „kasutanud” neid vahendeid nimekirja kantud
isiku „toetuseks”. Kõnesolevaid rahalisi vahendeid ei anta mitte nende asutuste, vaid nimekirja kantud isikute abikaasade
käsutusse, kes kasutavad seejärel neid vahendeid, et osta kaupa või teenuseid, mida nad omakorda kasutavad nimekirja kantud
isikute abistamiseks natuuras, et katta selle leibkonna kulutused, kuhu ka need isikud kuuluvad.
Lisaks on muid keeleversioone (nagu saksa ja itaalia), mis ei kuulu kummassegi eelnimetatud keeleversioonide rühma, vaid kasutavad
omaenda terminoloogiat.
Nii keelavad need keeleversioonid lisaks rahaliste vahendite otseselt või kaudselt nimekirja kantud isiku käsutusse andmisele
ka selle, et taolised vahendid võiksid sellele isikule „kasuks tulla” („zugute kommen”) või et neid vahendeid võiks sellise
isiku „kasuks […] eraldada” („stanziar[e] a […] vantaggio”).
Selles osas on kohane meenutada, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale tuleb Euroopa Liidu akti erinevaid keeleversioone
tõlgendada ühetaoliselt, ning seega juhul, kui keeleversioonid üksteisest erinevad, peab kõnealust sätet tõlgendama vastavalt
selle normistiku üldisele ülesehitusele ja eesmärgile, mille osa see säte on (vt eelkõige 29. aprilli 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑341/01:
Plato Plastik Robert Frank, EKL 2004, lk I‑4883, punkt 64 ja seal viidatud kohtupraktika).
Lisaks tuleb määruse nr 881/2002 tõlgendamisel pidada silmas resolutsiooni 1390 (2002) sõnastust ja eesmärki – tegemist on
aktiga, mille rakendamisele on määrus vastavalt selle neljandale põhjendusele suunatud (vt eelkõige 3. septembri 2008. aasta
otsus liidetud kohtuasjades C‑402/05 P ja C‑415/05 P: Kadi ja Al Barakaat International Foundation
vs
. nõukogu ja komisjon, EKL 2008, lk I‑6351, punkt 297 ja seal viidatud kohtupraktika).
Resolutsiooni 1390 (2002) lõike 2 punkti a järgi tuleb liikmesriikidel „tagada, et nende riikide kodanikud või nende riikide
territooriumil asuvad isikud ei annaks otseselt või kaudselt [Julgeolekunõukogu resolutsiooni 1267 (1999) ja resolutsiooni
1333 (2000) kohaselt koostatud nimekirjas loetletud] isikute käsutusse [nende taotletavate eesmärkide täitmiseks] nimetatud
vahendeid ega muid rahalisi vahendeid, finantsvarasid või majandusressursse”.
Ehkki prantsuskeelse versiooni lõike 2 punktis a kasutatud väljend „nende taotletavate eesmärkide täitmiseks” näib osutavat,
et finantsvarade või majandusressursside käsutusse andmine on keelatud ainult siis, kui nimekirja kantud isikud võivad neid
kasutada terrorismiga seotud tegevusteks, tuleb siiski tõdeda, et selle sätte muud ametlikud keeleversioonid ei võimalda jõuda
üksnes sätte tekstist lähtuvalt selles osas ühtse tõlgenduseni.
Näiteks hispaaniakeelne versioon seda väljendit ei sisalda, viidates üksnes, et tuleb keelata vahendite andmine „nende isikute”
(„de esas personas”) käsutusse. Ingliskeelne versioon on omakorda erinev, sätestades, et on keelatud vahendite andmine „kõnealuste
isikute toetuseks” („for such persons’ benefit”) nende käsutusse.
Arvestades erinevusi, mis valitsevad nii määruse nr 881/2002 artikli 2 lõike 2 kui ka resolutsiooni 1390 (2002) lõike 2 punkti a
eri keeleversioonide vahel, tuleb käesoleva kohtuotsuse punktides 44 ja 45 öeldut silmas pidades tõlgendada määruse nr 881/2002
artikli 2 lõiget 2, lähtudes selle normistiku üldisest ülesehitusest ja eesmärgist, mille osa see säte on, ja võtta seega
arvesse resolutsiooni 1390 (2002) eesmärki.
Mis puudutab sellega seoses resolutsiooni 1390 (2002) lõike 2 punktis a sätestatud kohustusi, siis näeb Julgeolekunõukogu
30. juuni 2008. aasta resolutsiooni 1822 (2008) lõige 4 ette, et „neid kohaldatakse igat tüüpi majandusressurssidele ja finantsvahenditele
[…], mida kasutatakse Osama bin Ladeni, Al‑Qaida võrgu ja Talibani ning nendega seotud isikute, rühmituste, ettevõtete ja
üksuste toetamiseks”.
Lisaks osutab Julgeolekunõukogu oma veebilehel kättesaadavas teatises „Vahendite külmutamist puudutavate tingimuste selgitus”,
mis kannab dateeringut 11. september 2009, et „[v]ahendite külmutamise eesmärk on võtta [Julgeolekunõukogu koostatud] nimekirja
kuuluvatelt isikutelt, rühmitustelt, ettevõtetelt ja üksustelt võimalused terrorismi toetamiseks”.
Määruse nr 881/2002 osas on Euroopa Kohus leidnud, et selle eesmärk on takistada mis tahes finantsvahendite või majandusressursside
Osama bin Ladeni, Al‑Qaida võrgu ja Talibaniga seotud isikute käsutusse sattumine, et tõkestada terrorismi rahastamist (11. oktoobri
2007. aasta otsus kohtuasjas C‑117/06: Möllendorf ja Möllendorf-Niehuus, EKL 2007, lk I‑8361, punkt 63).
Lisaks on Euroopa Kohus märkinud, et kõnesoleva määruse peamine eesmärk ja ese on võidelda rahvusvahelise terrorismi vastu,
eelkõige lõigata ära selleks vajalikud finantsallikad, külmutades selliste isikute või üksuste rahalised vahendid ja majandusressursid,
keda kahtlustatakse sellega seotud tegevuses osalemises (eespool viidatud kohtuotsus Kadi ja Al Barakaat International Foundation
vs
. nõukogu ja komisjon, punkt 169).
Eelnevast järeldub, et eesmärk, mida taotletakse nimekirja kantud isikute vahendite külmutamise korraga (mille osa moodustab
ka rahaliste vahendite käsutusse andmist puudutav määruse nr 881/2002 artikli 2 lõikes 2 sätestatud keeld), on takistada seda,
et nende isikute jaoks oleksid kättesaadavad mis tahes majandus‑ või finantsressursid, mida nad saaksid kasutada terroristlike
tegevuste rahastamiseks.
Niisugune eesmärk kumab läbi ka määratlusest, mis on määruse nr 881/2002 artikli 1 punktis 2 sisalduvas definitsioonis antud
mõistele „majandusressursid” („igasugune vara, […] mis ei ole rahalised vahendid, kuid mida on võimalik kasutada rahaliste
vahendite, kaupade või teenuste hankimiseks”), samuti selle määruse artikli 2 lõikes 3 sisalduvast keelust anda majandusressursse
nimekirja kantud isikute käsutusse „viisil, mis võimaldaks neil hankida rahalisi vahendeid, kaupu või teenuseid”.
Määruse nr 881/2002 eesmärki arvestades tuleb seda määratlust mõista nii, et majandusressursside külmutamise meede on kohaldatav
üksnes sellise vara suhtes, mis võimaldab hankida rahalisi vahendeid, kaupu või teenuseid, mida saaks kasutada terroristlike
tegevuste rahastamiseks.
On tõsi, et sellist määratlust ei sisalda määruse nr 881/2002 artikli 1 punktis 1 ära toodud „rahaliste vahendite” definitsioon
ega ka määruse artikli 2 lõikes 2 sätestatud rahaliste vahendite käsutusse andmise keeld. Taolist vaikimist on võimalik selgitada
asjaoluga, et neis sätetes on konkreetselt käsitletud rahalisi vahendeid, mis juhul, kui need antakse nimekirja kantud isiku
käsutusse otseselt või kaudselt, kujutavad iseenesest ohtu, et neid kuritarvitatakse, st et nende abil rahastatakse terroristlikke
tegevusi.
Tõlgendus, mille Treasury põhikohtuasjas määruse nr 881/2002 artikli 2 lõikele 2 andis, ei tuginenud riskile, et kõnealuseid
rahalisi vahendeid võidakse kuritarvitada, kasutades neid terroristlike tegevuste rahastamiseks.
Ei ole väidetud, et asjaomased abikaasad annaksid rahalised vahendid nimekirja kantud isikute käsutusse, selmet kasutada neid
oma perekonna põhivajaduste katmiseks. Niisugusele rahaliste vahendite kuritarvitamisele laieneks ka määruse artikli 2 lõikes 2
sätestatud keeld, samuti kujutaks see kohaldatava siseriikliku õiguse alusel kriminaalkaristusega karistatavat süütegu.
Puudub vaidlus küsimuses, et põhikohtuasjades kasutavad kõnesolevaid rahalisi vahendeid tõepoolest asjaomased abikaasad, et
katta nende leibkondade põhivajadused, kuhu kuuluvad ka nimekirja kantud isikud.
Nagu väitis eelotsusetaotluse esitanud kohus, ilma et talle oleks selles osas Euroopa Kohtus toimunud menetluses vastu vaieldud,
on nende rahaliste vahendite kasutamine terroristlikeks tegevusteks vajalike vahendite hankimiseks äärmiselt ebatõenäoline,
eriti arvestades, et põhikohtuasjas kõne all olevad hüvitised on kinnitatud määras, millest piisab vaid kõnesolevate isikute
põhivajaduste katmiseks rangelt vajalikeks kulutusteks.
Sellest järeldub, et niisugustel asjaoludel nagu põhikohtuasjades ei ohusta toetus, mida nimekirja kantud isik võib natuuras
kaudselt saada tema abikaasale määratud sotsiaaltoetustest, määruse nr 881/2002 eesmärki, milleks on – nagu sai mainitud käesoleva
kohtuotsuse punktis 54 – takistada seda, et nende isikute jaoks oleksid kättesaadavad mis tahes majandus‑ või finantsressursid,
mida nad saaksid kasutada terroristlike tegevuste rahastamiseks.
Arvestades määruse nr 881/2002 artikli 2 lõike 2 eri keeleversioonides täheldatud erinevusi, tuleb seda sätet tema eesmärki
silmas pidades tõlgendada nii, et see ei ole sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjades kohaldatav sotsiaalkindlustushüvitiste
ja sotsiaaltoetuste maksmisele.
Siinkohal on lisaks asjakohane meenutada, et liidu teisese õiguse akti tuleb võimaluste piires tõlgendada kooskõlas liidu
õiguse üldpõhimõtete ja konkreetsemalt õiguskindluse põhimõttega (vt eelkõige 1. aprilli 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑1/02:
Borgmann, EKL 2004, lk I‑3219, punkt 30 ja seal viidatud kohtupraktika).
See põhimõte nõuab, et määruse nr 881/2002 taoline norm, millega kehtestatakse nimekirja kantud isikute õigusi ja vabadusi
oluliselt mõjutavad piirangud (eespool viidatud kohtuotsus Kadi ja Al Barakaat International Foundation
vs
. nõukogu ja komisjon, punkt 375) ja mis – nagu näeb ette selle määruse artikkel 10 – toob nende piirangute rikkumise korral
kaasa siseriiklikus õiguses ette nähtud kriminaalkaristused, peab olema selge ja täpne, et huvitatud isikutel, sh põhikohtuasjas
asjassepuutuvate sotsiaalkindlustusasutuste taolistel kolmandatel osapooltel oleks võimalik ühemõtteliselt aru saada oma õigustest
ja kohustustest ning võtta sel alusel vastu omapoolsed sätted.
Selles kontekstis tooks käesoleva kohtuotsuse punktis 63 esitatuga vastuolus olev tõlgendus kaasa õigusliku ebaselguse ohu,
eelkõige kolme osapoolega olukordades, kus rahalised vahendid antakse otseselt või kaudselt sellise isiku käsutusse, kes ei
ole nimekirja kantud, ent kellega nimekirja kantud isikul on vähem või rohkem otsene seos, ja juhul, kui viimane saab neist
rahalisest vahenditest kaudselt teatavat kasu.
Taoline õiguslik ebaselgus näib veelgi vähem lubatav seetõttu, et niisugustes olukordades tekib igal juhul küsimus, kas konkreetse
toetuse suhtes, mida nimekirja kantud isik saab isikult, kelle käsutusse on antud rahalised vahendid, kuuluvad kohaldamisele
määruse nr 881/2002 artikli 2 lõigetes 2 ja 3 sätestatud piiravad meetmed.
Selles osas võib lisada, et taolistel asjaoludel nagu põhikohtuasjades ei saa toetust, mida nimekirja kantud isik saab natuuras
tema abikaasa käsutusse antud rahalistest vahenditest, kvalifitseerida majandusressursina määruse nr 881/2002 artikli 1 punkti 2
ja artikli 2 lõike 3 tähenduses, sest nimekirja kantud isik ei saa taolist toetust kasutada „rahaliste vahendite, kaupade
või teenuste hankimiseks” nende sätete mõttes.
Nagu sai öeldud käesoleva kohtuotsuse punktis 61, siis niisugustes olukordades, nagu on kõne all põhikohtuasjas, ei saa mõistlikult
väita, et selle toetuse abil on võimalik saada majandus‑ või finantsressursse, mida nimekirja kantud isik võiks kasutada terroristlike
tegevuste rahastamiseks.
Samuti ei ole võimalik väita, et kui jääda tõlgenduse juurde, mille järgi põhikohtuasjas kõne all olevate sotsiaaltoetuste
maksmine ei kuulu määruse nr 881/2002 artikli 2 lõigete 2 ja 3 kohaldamisalasse, muutuks sama määruse artiklis 2a ette nähtud,
põhivajaduste rahuldamiseks tehtavaid kulutusi puudutav erand ülearuseks.
Nagu märgib kohtujurist oma ettepaneku punktis 102, tuleb seda erandit kohaldada kõigil juhtudel, kui rahalised vahendid anti
otseselt või kaudselt mitte kolmanda isiku, vaid nimekirja kantud isiku käsutusse, sest sellises olukorras saab nimekirja
kantud isik otsustada nende vahendite kasutuse üle, mis tähendab, et eksisteerib oht nende kuritarvitamiseks terroristlikel
eesmärkidel.
Viimaseks olgu märgitud, et ei saa väita, et kui jääda tõlgenduse juurde, mille järgi juhul, kui põhikohtuasjas kõne all olevate
sotsiaaltoetuste maksmine ei kuulu määruse nr 881/2002 artikli 2 lõigete 2 ja 3 kohaldamisalasse, vabastatakse nimekirja kantud
isik kohustusest katta ise oma põhivajaduste rahuldamiseks tehtavad kulutused, võimaldades tal nii kasutada terroristlikel
eesmärkidel vahendeid, mida tal on õnnestunud hankida muul viisil.
Ehkki olukord, milles kolmas isik võtab nimekirja kantud isiku põhivajaduste rahuldamiseks vajalikud kulutused otseselt enda
kanda, ei kuulu määruse nr 881/2002 artikli 2 kohaldamislasse, nagu märkis ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 105, on vahendite
külmutamine ja osutatud normis ette nähtud piirangud nimekirja kantud isiku suhtes täies ulatuses kohaldatavad, piiramata
vajadusel määruse artikli 2a alusel eksisteerivat erandite tegemise võimalust.
Eelnevat arvesse võttes tuleb vastata esitatud küsimusele, et määruse nr 881/2002 artikli 2 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii,
et see ei ole kohaldatav nimekirja kantud isiku abikaasale riigi poolt makstavatele sotsiaalkindlustushüvitistele või sotsiaaltoetustele
üksnes sel põhjusel, et abikaasa elab nimetatud isikuga koos ja kasutab või võib kasutada osa rahast selliste kaupade või
teenuste eest tasumiseks, mida nimetatud isik tarbib või millest ta kasu saab.

Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud,
ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (neljas koda) otsustab:
Nõukogu 27. mai 2002. aasta määruse (EÜ) nr 881/2002, millega kehtestatakse teatavate Osama bin Ladeni, Al Qaida võrgu ja
Talibaniga seotud isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangud ja tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrus (EÜ) nr 467/2001,
millega keelustatakse teatavate kaupade ja teenuste eksport Afganistani, laiendatakse Afganistani rühmitusega Taliban seotud
lennukeeldu ning rahaliste vahendite ja muude finantsallikate külmutamist, muudetud nõukogu 27. märtsi 2003. aasta määrusega
(EÜ) nr 561/2003, artikli 2 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et see ei ole kohaldatav Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni Julgeolekunõukogu
resolutsiooni 1267 (1999) lõike 6 alusel loodud komitee kindlaksmääratud ja selle määruse I lisas loetletud isiku abikaasale
riigi poolt makstavatele sotsiaalkindlustushüvitistele või sotsiaaltoetustele üksnes sel põhjusel, et abikaasa elab nimetatud
isikuga koos ja kasutab või võib kasutada osa rahast selliste kaupade või teenuste eest tasumiseks, mida nimetatud isik tarbib
või millest ta kasu saab.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: inglise.