CELEX: 62008CJ0325
EB 39 straipsnis
Laisvas darbuotojų judėjimas
Apribojimas
Profesionalūs futbolo žaidėjai
Pareiga pasirašyti pirmą profesionalaus žaidėjo sutartį su mokymą suteikusiu klubu
Žalos atlyginimo priteisimas iš žaidėjo nesilaikius šios pareigos
Pateisinimas
Tikslas skatinti samdyti ir mokyti jaunus žaidėjus

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su EB 39 straipsnio išaiškinimu.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant bylą
Olympique Lyonnais SASP
(toliau –
Olympique Lyonnais
) prieš O. Bernard, profesionalų futbolo žaidėją, ir
Newcastle UFC
, pagal Anglijos teisę įsteigtą klubą, dėl to, kad pastarieji atlygintų žalą už tai, kad O. Bernard vienašališkai nutraukė
įsipareigojimus pagal 1997–1998 m. sezono Prancūzijos futbolo federacijos profesionalaus futbolo chartijos (toliau – chartija)
23 straipsnį.

Teisinis pagrindas

Nacionalinė teisė
Pagrindinės bylos faktinių aplinkybių metu futbolo žaidėjų samdymas Prancūzijoje buvo reglamentuojamas chartija, kuri turėjo
kolektyvinės sutarties statusą. Jos III antraštinės dalies IV skyriumi buvo reglamentuojama „espoir“ (jaunųjų) žaidėjų kategorija,
t. y. 16–22 metų amžiaus žaidėjai, kurie pagal terminuotą sutartį buvo samdomi kaip profesionalaus klubo mokomi žaidėjai.
Vadovaujantis chartija, mokymą suteikusiam klubui pareikalavus, baigęs mokymą „espoir“ žaidėjas privalėjo savo pirmąją profesionalaus
žaidėjo sutartį pasirašyti su šiuo klubu. Šiuo klausimu faktinėms bylos aplinkybėms taikytinoje chartijos 23 straipsnio redakcijoje
numatyta:
„<…>
Įprastai pasibaigus („espoir“ žaidėjo) sutarčiai, klubas turi teisę iš kitos šalies reikalauti pasirašyti profesionalaus žaidėjo
sutartį.
<…>“
Chartijoje nebuvo nuostatų dėl žalos atlyginimo mokymą suteikusiam klubui, kai baigęs mokymą žaidėjas atsisako pasirašyti
profesionalaus žaidėjo sutartį su šiuo klubu.
Tačiau tokiu atveju, „espoir“ žaidėjui nutraukus sutartinius įsipareigojimus pagal chartijos 23 straipsnį, mokymą suteikęs
klubas, remdamasis Prancūzijos
code du travail
(darbo kodeksas) L. 122‑3‑8 straipsniu, turėjo galimybę pareikšti šiam žaidėjui ieškinį, kad iš jo minėtam klubui būtų priteistas
žalos atlyginimas. Faktinėms pagrindinės bylos aplinkybėms taikytinoje šio L. 122‑3‑8 straipsnio redakcijoje nustatyta:
„Jeigu šalys nesusitarė kitaip, terminuota sutartis gali būti nutraukta nepasibaigus jos terminui tik esant sunkiam pažeidimui
arba
force majeure
atvejui.
<…>
Darbuotojui nesilaikant šių nuostatų, darbdavys įgyja teisę į žalos, atitinkančios patirtus nuostolius, atlyginimą.“

Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
1997 m. O. Bernard su
Olympique Lyonnais
sudarė „espoir“ žaidėjo sutartį trijų sezonų laikotarpiui, kuri įsigaliojo tų pačių metų liepos 1 d.
Prieš pasibaigiant šios sutarties terminui
Olympique Lyonnais
pasiūlė O. Bernard pasirašyti profesionalaus žaidėjo sutartį vienų metų laikotarpiui nuo 2000 m. liepos 1 d.
O. Bernard atsisakė pasirašyti minėtą sutartį ir 2000 m. rugpjūčio mėn. sudarė profesionalaus žaidėjo sutartį su
Newcastle UFC
.
Sužinojęs apie šią sutartį,
Olympique Lyonnais
pareiškė ieškinį O. Bernard Lijono
conseil de prud’hommes
(darbo teismas), kad iš suinteresuotojo asmens ir
Newcastle UFC
solidariai jam būtų priteistas žalos atlyginimas. Reikalaujama suma buvo 53 357,16 EUR, t. y., kaip nurodyta sprendime dėl
prašymo priimti prejudicinį sprendimą, suma, lygi užmokesčiui, kurį O. Bernard būtų gavęs per metus, jeigu būtų pasirašęs
Olympique Lyonnais
siūlomą sutartį.
Lijono
conseil de prud’hommes
nusprendė, kad O. Bernard vienašališkai nutraukė sutartį, ir priteisė iš jo bei
Newcastle UFC
solidariai sumokėti
Olympique Lyonnais
22 867,35 EUR dydžio žalos atlyginimą.
Lijono
cour d’appel
(apeliacinis teismas) panaikino šį sprendimą. Jis iš esmės manė, kad baigusio mokymą žaidėjo pareiga pasirašyti profesionalaus
žaidėjo sutartį su mokymą suteikusiu klubu taip pat apima su ja susijusį draudimą pasirašyti tokią sutartį su kitos valstybės
narės klubu, o tai pažeidžia EB 39 straipsnį.

Olympique Lyonnais
pateikė kasacinį skundą dėl Lijono
cour d’appel
priimto sprendimo.

Cour de cassation
(kasacinis teismas) mano, kad nors chartijos 23 straipsniu formaliai nebuvo draudžiama jaunam žaidėjui sudaryti profesionalaus
žaidėjo sutartį su kitos valstybės narės klubu, ši nuostata trukdė jam arba jį atgrasė pasirašyti tokią sutartį tiek, kiek
dėl šios nuostatos pažeidimo galėjo būti priteistas žalos atlyginimas.

Cour de cassation
pabrėžia, kad pagrindinėje byloje kyla EB 39 straipsnio aiškinimo sunkumų, nes joje kyla klausimas, ar toks apribojimas gali
būti pateisinamas tikslu skatinti jaunų profesionalaus futbolo žaidėjų samdymą ir mokymą, kuris išplaukia iš 1995 m. gruodžio
15 d. Sprendimo
Bosman
(C‑415/93, Rink. p. I‑4921).
Šiomis aplinkybėmis
Cour de cassation
nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.       Ar (EB 39) straipsnyje nustatytas laisvo darbuotojų judėjimo principas draudžia nacionalinės teisės nuostatą, pagal kurią
iš „espoir“ žaidėjo, baigusio mokymą ir pasirašiusio profesionalaus žaidėjo sutartį su kitos Europos Sąjungos valstybės narės
klubu, gali būti priteistas žalos atlyginimas?
2.       Jei būtų teigiamai atsakyta į pirmąjį klausimą, ar būtinybė skatinti jaunų profesionalių žaidėjų samdymą ir mokymą yra teisėtas
tikslas, ar privalomas bendrojo intereso pagrindas, kuriuo galima pagrįsti tokį apribojimą?“

Dėl prejudicinių klausimų
Savo klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia,
ar tvarka, pagal kurią iš „espoir“ žaidėjo gali būti priteistas žalos atlyginimas, jeigu baigęs mokymą profesionalaus žaidėjo
sutartį jis pasirašo ne su jam mokymą suteikusiu klubu, bet su kitos valstybės narės klubu, sudaro apribojimą SESV 45 straipsnio
prasme ir, jei taip, ar ji yra pateisinama būtinybe skatinti jaunų žaidėjų samdymą ir mokymą.

Teisingumo Teismui pateiktos pastabos

Olympique Lyonnais
teigimu, chartijos 23 straipsnis nesudaro kliūties veiksmingai ir laisvai „espoir“ žaidėjui judėti, nes jis gali laisvai
pasirašyti profesionalaus žaidėjo sutartį su kitos valstybės narės klubu su vienintele sąlyga, kad jis sumokės kompensaciją
savo ankstesniam klubui.

Newcastle UFC
, Prancūzijos, Italijos, Nyderlandų ir Jungtinės Karalystės vyriausybės bei Europos Bendrijų Komisija tvirtina priešingai,
kad tvarka, kaip nagrinėjamoji pagrindinėje byloje, yra laisvo darbuotojų judėjimo apribojimas, kuris iš principo draudžiamas.
Tuo atveju, jei būtų nuspręsta, jog chartijos 23 straipsnis sudaro „espoir“ žaidėjui kliūtį laisvai judėti,
Olympique Lyonnais
, remdamasi minėtu Sprendimu
Bosman
, mano, kad ši nuostata pateisinama būtinybe skatinti jaunų žaidėjų samdymą ir mokymą tiek, kiek ja siekiama vienintelio tikslo
– leisti mokymą suteikusiam klubui susigrąžinti jo patirtas mokymo išlaidas.
Kita vertus,
Newcastle UFC
tvirtina, kad minėtame Sprendime
Bosman
bet kokia „parengimo kompensacija“ aiškiai buvo prilyginta apribojimui, kuris nesuderinamas su laisvo darbuotojų judėjimo
principu, nes jaunų žaidėjų samdymas ir mokymas nėra privalomasis bendrojo intereso pagrindas, galintis pateisinti tokį apribojimą.
Be to,
Newcastle UFC
teigia, kad pagal pagrindinėje byloje nagrinėjamą tvarką žalos atlyginimas nustatomas pagal savavališkus kriterijus, kurie
iš anksto nežinomi.
Prancūzijos, Italijos, Nyderlandų ir Jungtinės Karalystės vyriausybės bei Komisija tvirtina, kad skatinimas samdyti ir mokyti
jaunus futbolo žaidėjus yra, kaip nurodyta minėtame Sprendime
Bosman
, teisėtas interesas.
Vis dėlto Prancūzijos vyriausybė teigia, kad pagal pagrindinėje byloje nagrinėjamą tvarką žalos atlyginimas, kurio mokymą
suteikęs klubas galėjo reikalauti, buvo apskaičiuojamas atsižvelgiant ne į klubo patirtas mokymo išlaidas, bet į jo patirtus
nuostolius. Tokia tvarka, minėtos vyriausybės bei Jungtinės Karalystės vyriausybės teigimu, neatitinka proporcingumo reikalavimų.
Italijos vyriausybė mano, kad kompensavimo sistema gali būti vertinama kaip proporcinga priemonė tikslui skatinti jaunų žaidėjų
samdymą ir mokymą pasiekti tiek, kiek kompensacija nustatoma remiantis tinkamai apibrėžtais kriterijais ir apskaičiuojama
pagal mokymą suteikusio klubo patirtą naštą. Ši vyriausybė pažymi, kad galimybė reikalauti „parengimo kompensacijos“ yra ypač
svarbi mažiems klubams, kurie turi ribotą struktūrą ir biudžetą.
Be to, Prancūzijos, Italijos, Jungtinės Karalystės vyriausybės bei Komisija remiasi Tarptautinės futbolo asociacijų federacijos
(FIFA) reglamentu dėl žaidėjų statuso ir perėjimo (
transfer),
įsigaliojusiu 2001 metais, t. y. vėliau nei tada, kai susiklostė faktinės pagrindinės bylos aplinkybės. Šiame reglamente
numatytos nuostatos, susijusios su „parengimo kompensacijos“ apskaičiavimu, kurios taikomos tais atvejais, kai vienos valstybės
narės klubo mokymą baigęs žaidėjas pasirašo profesionalaus žaidėjo sutartį su kitos valstybės narės klubu. Šios nuostatos,
Prancūzijos, Jungtinės Karalystės vyriausybių ir Komisijos teigimu, atitinka proporcingumo principą.
Nyderlandų vyriausybė pažymi bendriau, kad egzistuoja su mokymo tikslais susijusių bendrojo intereso pagrindų, kurie gali
pateisinti taisykles, pagal kurias darbuotojui mokymą suteikęs darbdavys turi pagrindą iš šio darbuotojo reikalauti, kad jis
ir toliau dirbtų šiam darbdaviui arba, jeigu jis to nedaro, sumokėtų žalos atlyginimą. Ši vyriausybė mano, jog žalos atlyginimas,
kad būtų proporcingas, turi atitikti dvi sąlygas, pagal kurias reikalaujama, kad, pirma, mokėtina suma būtų apskaičiuojama
pagal darbdavio patirtas žaidėjo mokymo išlaidas ir, antra, būtų atsižvelgta, kokia apimtimi ir kiek laiko darbdavys galėjo
gauti naudos iš tokio mokymo.

Teisingumo Teismo vertinimas
Dėl laisvo darbuotojų judėjimo apribojimo buvimo
Reikia priminti, kad, atsižvelgiant į Europos Sąjungos tikslus, Sąjungos teisė reglamentuoja sportinę veiklą tik tiek, kiek
ji yra ekonominė veikla (žr., be kita ko, minėto Sprendimo
Bosman
73 punktą ir 2006 m. liepos 18 d. Sprendimo
Meca-Medina ir Majcen prieš Komisiją
, C‑519/04 P, Rink. p. I‑6991, 22 punktą).
Būtent tada, kai sportinė veikla yra pagal darbo sutartį vykdoma veikla ar už atlyginimą teikiama paslauga, kaip yra pusiau
profesionalios ar profesionalios sportinės veiklos atveju, ji patenka konkrečiai į SESV 56 ir paskesnių straipsnių taikymo
sritį (žr., be kita ko, minėto Sprendimo
Meca-Medina ir Majcen prieš Komisiją
23 punktą ir nurodytą teismų praktiką).
Šiuo atveju neginčijama, kad O. Bernard pagal sutartį vykdoma veikla patenka į SESV 45 straipsnio taikymo sritį.
Toliau reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką SESV 45 straipsniu reglamentuojami ne tik viešosios valdžios
institucijų veiksmai, bet ir apmokamą darbą kolektyviai reglamentuojančios kitokio pobūdžio taisyklės (žr. minėto Sprendimo
Bosman
82 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Kadangi darbo sąlygos įvairiose valstybėse narėse tam tikrais atvejais reglamentuojamos įstatymais ar kitais teisės aktais,
o kitais atvejais – kolektyvinėmis sutartimis ir kitais aktais, kuriuos sudarė ar priėmė privatūs asmenys, SESV 45 straipsnyje
numatytų draudimų apribojimas viešosios valdžios institucijos aktais gali sukelti nelygybę, kiek tai susiję su jo taikymu
(žr. minėto Sprendimo
Bosman
84 punktą).
Šioje byloje iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad chartija turi nacionalinės kolektyvinės sutarties statusą,
vadinasi, ji patenka į SESV 45 straipsnio taikymo sritį.
Galiausiai dėl klausimo, ar nacionalinės teisės aktai, kaip nagrinėjamieji pagrindinėje byloje, sudaro apribojimą SESV 45 straipsnio
prasme, reikia priminti, jog SESV sutarties normos laisvo asmenų judėjimo srityje skirtos valstybių narių piliečių visų rūšių
profesinės veiklos vykdymui Sąjungos teritorijoje palengvinti ir jos draudžia priemones, dėl kurių šie piliečiai galėtų patekti
į nepalankią padėtį, kai jie kitos valstybės narės teritorijoje nori užsiimti ekonomine veikla (žr., be kita ko, minėto Sprendimo
Bosman
94 punktą; 2005 m. kovo 17 d. Sprendimo
Kranemann
, C‑109/04, Rink. p. I‑2421, 25 punktą ir 2007 m. sausio 11 d. Sprendimo
ITC
, C‑208/05, Rink. p. I‑181, 31 punktą).
Tad nacionalinės nuostatos, trukdančios valstybės narės pilietybę turinčiam darbuotojui arba atgrasančios jį išvykti iš savo
kilmės šalies įgyvendinant teisę laisvai judėti, yra šios laisvės kliūtys, net jeigu jos taikomos neatsižvelgiant į atitinkamų
darbuotojų pilietybę (žr., be kita ko, minėto Sprendimo
Bosman
96 punktą; minėto Sprendimo
Kranemann
26 punktą ir minėto Sprendimo
ITC
33 punktą).
Konstatuotina, kad tvarka, kaip nagrinėjamoji pagrindinėje byloje, pagal kurią mokymą baigęs „espoir“ žaidėjas savo pirmąją
profesionalaus žaidėjo sutartį privalo sudaryti su jį mokiusiu klubu, nes priešingu atveju tektų mokėti žalos atlyginimą,
gali atgrasyti šį žaidėją pasinaudoti teise laisvai judėti.
Nors tiesa, kad, kaip pažymi
Olympique Lyonnais
, tokia tvarka formaliai netrukdo šiam žaidėjui pasirašyti profesionalaus žaidėjo sutarties su kitos valstybės narės klubu,
vis dėlto dėl jos tampa mažiau patrauklu pasinaudoti minėta teise.
Todėl minėta tvarka yra laisvo darbuotojų judėjimo, kuris Europos Sąjungos viduje užtikrinamas pagal SESV 45 straipsnį, apribojimas.
Dėl laisvo darbuotojų judėjimo apribojimo pateisinimo
Priemonė, sudaranti kliūčių laisvam darbuotojų judėjimui, neleistina, nebent ja siekiama Sutartį atitinkančio teisėto tikslo
ir ji grindžiama privalomaisiais bendrojo intereso pagrindais. Tačiau net ir tokiu atveju reikia, kad šios priemonės taikymas
būtų tinkamas nagrinėjamam tikslui įgyvendinti ir neviršytų to, kas būtina jam pasiekti (žr., be kita ko, 1993 m. kovo 31 d.
Sprendimo
Kraus
, C‑19/92, Rink. p. I‑1663, 32 punktą, taip pat minėtų sprendimų
Bosman
104 punktą,
Kranemann
33 punktą ir
ITC
37 punktą).
Dėl profesionalaus sporto Teisingumo Teismas jau turėjo galimybę konstatuoti, kad, atsižvelgiant į didelę sporto veiklos,
ypač futbolo, socialinę svarbą Sąjungoje, reikia pripažinti, jog jaunų žaidėjų įdarbinimo ir mokymo skatinimo tikslas yra
teisėtas (žr. minėto Sprendimo
Bosman
106 punktą).
Siekiant išnagrinėti, ar sistema, ribojanti šių žaidėjų teisę laisvai judėti, yra tinkama užtikrinti minėto tikslo įgyvendinimui
ir neviršija to, kas būtina jį pasiekti, reikia, kaip pažymėjo generalinė advokatė išvados 30 ir 47 punktuose, atsižvelgti
į sporto ypatumus apskritai ir ypač į futbolo ypatumus bei į jų socialinę ir edukacinę funkciją. Be to, šių veiksnių tinkamumą
patvirtina tai, kad jie paminėti SESV 165 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje.
Šiuo atžvilgiu reikia pripažinti, kad, kaip tai yra nusprendęs Teisingumo Teismas, galimybė gauti mokymo kompensaciją gali
skatinti futbolo klubus ieškoti talentų ir užtikrinti jaunų žaidėjų mokymą (žr. minėto Sprendimo
Bosman
108 punktą).
Iš tiesų iš mokymą teikiančių klubų šiuo tikslu padarytų investicijų gaunamas pelnas dėl savo pobūdžio yra labai neapibrėžtas,
nes klubai patiria išlaidų, susijusių su visais jaunais žaidėjais, kuriuos jie samdo ir moko prireikus keletą metų, tačiau
tik dalis šių mokymą baigusių žaidėjų daro profesionalaus žaidėjo karjerą mokymą suteikusiame klube arba kitame klube (šiuo
klausimu žr. minėto Sprendimo
Bosman
109 punktą).
Be to, mokant jaunus žaidėjus patirtos išlaidos paprastai yra tik iš dalies kompensuojamos pelnu, kurį mokymą suteikiantis
klubas gali gauti iš šių žaidėjų mokymo laikotarpiu.
Tokiomis aplinkybėmis mokymą suteikiantys klubai galėtų netekti motyvacijos investuoti į jaunų žaidėjų mokymą, jeigu jie negalėtų
gauti šiam tikslui išleistų sumų atlyginimo tuo atveju, kai mokymą baigęs žaidėjas sudaro profesionalaus žaidėjo sutartį su
kitu klubu. Tai yra būtent mažų mokymą teikiančių klubų atveju, kurių vietiniu lygiu padarytos investicijos į jaunų žaidėjų
samdymą bei mokymą yra labai reikšmingos vykdant sporto socialinę ir edukacinę funkciją.
Iš to išplaukia, kad sistema, numatanti mokymo kompensacijos mokėjimą tuo atveju, kai mokymą baigęs jaunas žaidėjas pasirašo
profesionalaus žaidėjo sutartį su kitu jam mokymą suteikusiu klubu, iš principo gali būti pateisinama tikslu skatinti jaunų
žaidėjų samdymą ir mokymą. Vis dėlto tokia sistema turi iš tikrųjų būti tinkama minėtam tikslui pasiekti ir jam proporcinga,
atsižvelgiant į klubų patirtas išlaidas mokant tiek būsimus profesionalius, tiek jais niekada netapsiančius žaidėjus (šiuo
klausimu žr. minėto Sprendimo
Bosman
109 punktą)
.
Iš šio sprendimo 4 ir 6 punktų matyti, kad tvarkai, kaip nagrinėjamoji pagrindinėje byloje, būdinga tai, jog mokymą suteikusiam
klubui mokama ne mokymo kompensacija, o žalos atlyginimas, kurį atitinkamas žaidėjas turi mokėti už tai, kad nutraukė sutartinius
įsipareigojimus, ir kurio dydis nepriklauso nuo realiai minėto klubo patirtų mokymo išlaidų.
Iš tiesų, kaip nurodė Prancūzijos vyriausybė, pagal Prancūzijos
code du travail
L. 122-3-8 straipsnį šis žalos atlyginimas apskaičiuojamas atsižvelgiant ne į mokymą suteikusio klubo mokymo išlaidas, o
į visus šio klubo patirtus nuostolius. Be to, kaip pažymėjo
Newcastle UFC
, šių nuostolių dydis buvo nustatomas remiantis vertinimu, grindžiamu iš anksto nenurodytais kriterijais.
Tokiomis aplinkybėmis galimybė gauti tokios žalos atlyginimą viršijo tai, kas būtina skatinant jaunų žaidėjų samdymą ir mokymą
bei finansuojant šią veiklą.
Atsižvelgiant į tai, kad išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip, kad SESV 45 straipsniu nedraudžiama sistema,
pagal kurią, siekiant įgyvendinti tikslą skatinti jaunų žaidėjų samdymą ir mokymą, mokymą suteikusiam klubui užtikrinama kompensacija,
kai baigęs mokymą jaunas žaidėjas pasirašo profesionalaus žaidėjo sutartį su kitos valstybės narės klubu, tik jei ši sistema
yra tinkama minėto tikslo įgyvendinimui užtikrinti ir neviršija to, kas būtina šiam tikslui pasiekti.
Minėto tikslo įgyvendinimui užtikrinti nėra būtina tvarka, kaip nagrinėjamoji pagrindinėje byloje, pagal kurią iš „espoir“
žaidėjo, kuris baigęs mokymą pasirašo profesionalaus žaidėjo sutartį su kitos valstybės narės klubu, gali būti priteistas
žalos atlyginimas, kurio dydis apskaičiuojamas neatsižvelgiant į realias mokymo išlaidas.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
SESV 45 straipsniu nedraudžiama sistema, pagal kurią, siekiant įgyvendinti tikslą skatinti jaunų žaidėjų samdymą ir mokymą,
mokymą suteikusiam klubui užtikrinama kompensacija, kai baigęs mokymą jaunas žaidėjas pasirašo profesionalaus žaidėjo sutartį
su kitos valstybės narės klubu, tik jei ši sistema yra tinkama minėto tikslo įgyvendinimui užtikrinti ir neviršija to, kas
būtina šiam tikslui pasiekti.
Minėto tikslo įgyvendinimui užtikrinti nėra būtina tvarka, kaip nagrinėjamoji pagrindinėje byloje, pagal kurią iš „espoir“
žaidėjo, kuris baigęs mokymą pasirašo profesionalaus žaidėjo sutartį su kitos valstybės narės klubu, gali būti priteistas
žalos atlyginimas, kurio dydis apskaičiuojamas neatsižvelgiant į realias mokymo išlaidas.
Parašai.
*
Proceso kalba: prancūzų.