CELEX: 62000TJ0369(01)
Valstybės pagalba
Žemės sklypo pardavimo kaina
Sprendimas, kuriuo nurodoma susigrąžinti su bendrąja rinka nesuderinamą pagalbą
Diskontuota pagalbos vertė
Sudėtinė palūkanų norma
Motyvavimas

Bylos faktai
1969 m. pagal Amerikos teisę įsteigta bendrovė
Scott Paper Company
įsigijo pagal Prancūzijos teisę įsteigtą bendrovę
Bouton Brochard
ir įsteigė atskirą įmonę
Bouton Brochard Scott SA
(toliau –
Bouton Brochard Scott
), kuri perėmė
Bouton Brochard
veiklą. 1987 m. lapkričio mėnesį
Bouton Brochard Scott
pakeitė pavadinimą į
Scott
SA
(toliau –
Scott
). Minėta bendrovė šioje byloje nagrinėjamu laikotarpiu vertėsi sanitariniams tikslams ir namų ruošoje naudojamo popieriaus
gamyba.
1987 m. rugpjūčio 31 d. Orleano miestas (Prancūzija), Loiret departamentas (Prancūzija) ir
Scott
sudarė sutartį, kuria pastarajai pardavė 48 hektarų žemės sklypą La Saussaye pramoninėje zonoje ir nustatė, kad asenizacijos
mokestis bus skaičiuojamas pagal lengvatinį tarifą (toliau –
Scott
sutartis). Šioje sutartyje buvo numatyta, kad ieškovas ir Orleano miestas prie šios teritorijos pritaikymo
Scott
reikmėms darbų finansavimo prisidės suma, kuri neviršys 80 milijonų Prancūzijos frankų (FRF) (12,2 milijono eurų).
Teritorijos pritaikymo studijas ir darbus buvo pavesta atlikti mišrios nuosavybės Loiret tvarkymo bendrovei (toliau –
Sempel
). 1987 m. rugsėjo 12 d. sutartyje tarp ieškovo, Orleano miesto ir
Sempel
(toliau –
Sempel
sutartis) numatyta, kad Orleano miestas perduoda 68 hektarus
Sempel
už vieną simbolinį franką. Be to,
Scott
sutarties 4 straipsnyje ir
Sempel
sutarties 12 straipsnyje numatyta, kad pastaroji
Scott
parduoda 48 hektarų žemės sklypą ir gamyklą-sandėlį už 31 milijoną FRF (4,7 milijono eurų), t. y. vieno kvadratinio metro
kaina yra 65 FRF/m
.
1996 m. lapkričio mėnesį Prancūzijos audito rūmai paskelbė viešą ataskaitą „Įmonėms palankūs vietos valdžios sprendimai“.
Šia ataskaita buvo siekiama atkreipti dėmesį į Prancūzijos vietos valdžios įstaigų tam tikroms įmonėms suteiktą pagalbą ir
ypač į 48 hektarų La Saussaye pramoninėje zonoje perdavimą
Scott
.
Paskelbus šią ataskaitą, 1996 m. gruodžio 23 d. laišku Komisija gavo skundą dėl lengvatinių sąlygų, kuriomis Orleano miestas
ir Loiret departamentas 48 hektarų žemės sklypą pardavė
Scott
, ir dėl jai taikomo palankaus asenizacijos mokesčio tarifo.
1997 m. sausio 17 d. laišku Komisija Prancūzijos valdžios institucijų paprašė pateikti papildomos informacijos. Pateikus šį
prašymą, nuo 1997 m. sausio mėn. iki 1998 m. balandžio mėn. vyko Komisijos ir Prancūzijos valdžios institucijų susirašinėjimas
dėl prašomų informacijos ir patikslinimų.
1996 m. sausį
Kimberly-Clark Corp
. įsigijo
Scott
akcijas. Pastaroji bendrovė 1998 m. sausio mėn. pranešė, kad uždaro gamyklą. 1998 m. birželį gamyklos turtą, žemės sklypą
ir popieriaus fabriką įsigijo
Procter & Gamble
(toliau –
P & G
).
1998 m. liepos 10 d. laišku Komisija Prancūzijos valdžios institucijoms pranešė savo 1998 m. gegužės 20 d. sprendimą pradėti
EB 88 straipsnio 2 dalyje numatytą procedūrą ir jų paprašė pateikti pastabas bei atsakyti į tam tikrus klausimus. 1998 m.
rugsėjo 30 d.
Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje
išspausdintu laišku (OL C 301, p. 4) suinteresuotosios šalys buvo informuotos apie procedūros pradžią ir pakviestos pateikti
savo pastabas, jei tokių turi.

Ginčijamas sprendimas
2000 m. liepos 12 d. Komisija, užbaigusi oficialią tyrimo procedūrą, priėmė sprendimą 2002/14/EB dėl Prancūzijos valstybės
pagalbos
Scott Paper SA/Kimberly-Clark
(OL L 12, 2002 p. 1, toliau – ginčijamas sprendimas). Pateikus šį ieškinį (žr. toliau 13 punktą), Komisija 2001 m. kovo 2 d.
Prancūzijos Respublikai pateikė ginčijamo sprendimo pataisymą. Buvo pakeisti ginčijamo sprendimo 1 straipsnis ir 172, 217
konstatuojamosios dalys bei 239 konstatuojamosios dalies b punkto a papunktis.
Ginčijamo sprendimo pakeistoje redakcijoje numatoma:
„1 straipsnis
Valstybės pagalba, kurią Prancūzija suteikė
Scott
nustatydama lengvatinę žemės sklypo kainą, kurio vertė yra 39,58 milijono FRF (6,03 milijono eurų), o perskaičiuota vertė
80,77 milijono FRF (12,3 milijono eurų), ir lengvatinį asenizacijos mokestį <...>, yra nesuderinama su bendrąja rinka.
2 straipsnis
1. Prancūzija imasi visų būtinų priemonių, kad susigrąžintų iš gavėjo 1 straipsnyje nurodytą pagalbą, kuri jai buvo neteisėtai
suteikta.
2. Valstybės pagalba susigrąžinama nedelsiant ir pagal atitinkamos valstybės narės nacionalinę teisę nustatytas procedūras,
jeigu jos leidžia nedelsiant ir veiksmingai įvykdyti šį sprendimą. Susigrąžintina pagalba apima ir palūkanas, skaičiuojamas
nuo pagalbos suteikimo gavėjui dienos iki jos susigrąžinimo dienos. Palūkanos skaičiuojamos taikant orientacinę palūkanų normą,
kuri yra naudojama apskaičiuojant regioninės pagalbos dotacijos ekvivalentą.“
Dėl palūkanų nustatymo Komisija (ginčijamo sprendimo 239 konstatuojamojoje dalyje) nurodė:
„Siekiant atstatyti ekonomines sąlygas, su kuriomis įmonė būtų susidūrusi, jei jai nebūtų buvus suteikta nesuderinama pagalba,
Prancūzijos valdžios institucijos privalo imtis visų būtinų priemonių pašalinti naudą, atsiradusią dėl gavėjai suteiktos pagalbos,
ir susigrąžinti šią pagalbą iš gavėjos.
Pagalbą reikia susigrąžinti pagal Prancūzijos teisę nustatytas procedūras. Į susigrąžintiną pagalbą įtraukiamos ir palūkanos,
skaičiuojamos nuo jos suteikimo dienos iki realaus susigrąžinimo, nustatomos atsižvelgiant į orientacinę palūkanų normą, naudojamą
apskaičiuojant Prancūzijoje teikiamos regioninės pagalbos dotacijos ekvivalentą.“
Todėl į Komisijos apskaičiuotą diskontuotą susigrąžintinos pagalbos vertę, t. y. 80,77 milijono FRF (žr. 10 punktą), yra įskaičiuotos
ir palūkanos nuo neteisėtos pagalbos suteikimo iki ginčijamo sprendimo priėmimo. Ši palūkanų norma atitinka Prancūzijoje nustatant
viešųjų dotacijų pagalbos elementą naudojamą palūkanų normą, t. y. „5,7 % 2000 m. sausio 1 d.“ (ginčijamo sprendimo 172 ir
239 konstatuojamosios dalys).

Procesas ir šalių reikalavimai
Ši byla buvo pradėta 2000 m. gruodžio 4 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijoje pateiktu ieškovo ieškiniu.
2000 m. lapkričio 30 d.
Scott
kanceliarijoje pateikė ieškinį dėl panaikinimo iš dalies, kuris buvo įregistruotas numeriu T‑366/00.
Pirmosios instancijos teismo kanceliarijoje 2001 m. kovo 19 d. gautame laiške
Scott
pateikė prašymą leisti įstoti į bylą palaikyti ieškovo reikalavimus.
2001 m. gegužės 10 d. penktosios išplėstinės kolegijos pirmininko nutartimi
Scott
leista įstoti į šią bylą palaikyti ieškovo reikalavimus.

Scott
prašymu prieš pradėdamas bylos nagrinėjimą iš esmės Pirmosios instancijos teismas iš pradžių nusprendė išspręsti
Scott
iškeltą klausimą dėl senaties pagal 1999 m. kovo 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 659/1999, nustatančio išsamias EB Sutarties
(88) straipsnio taikymo taisykles (OL L 83, p. 1), 15 straipsnį.
2003 m. balandžio 10 d. sprendimais Pirmosios instancijos teismas atmetė ieškovo ir
Scott
pateiktus ieškinius tiek, kiek jie buvo grindžiami Reglamento Nr. 659/1999 15 straipsnio pažeidimu, o klausimas dėl su tuo
susijusių bylinėjimosi išlaidų buvo atidėtas (2003 m. balandžio 10 d. Sprendimas
Scott prieš Komisiją
, T‑366/00, Rink. p. II‑1763 ir
Département du Loire prieš Komisiją
, T‑369/00, Rink. p. II‑1789). Buvo nuspręsta procesą tęsti toliau.
Laukdamas Teisingumo Teismo sprendimo dėl
Scott
pateikto apeliacinio skundo dėl 18 punkte minėto sprendimo
Scott prieš Komisiją
, Pirmosios instancijos teismas sustabdė procesą šioje byloje ir byloje T‑366/00.
2005 m. spalio 6 d. Sprendimu
Scott prieš Komisiją
(C‑276/03 P, Rink. p. I‑8437) Teisingumo Teismas atmetė
Scott
apeliacinį skundą dėl šio sprendimo 18 punkte minėto 2003 m. balandžio 10 d. Sprendimo
Scott prieš Komisiją
.
2005 m. lapkričio 10 d. laišku Pirmosios instancijos teismas pakvietė visas šalis pateikti savo pastabas dėl proceso atnaujinimo
atsižvelgiant į šio sprendimo 20 punkte minėtą 2005 m. spalio 6 d. Sprendimą
Scott
prieš Komisiją
. 2005 m. lapkričio 24 d. ieškovas patvirtino, kad jis palaiko pagrindus dėl esmės, kuriais grindžiamas jo ieškinys.
Pagal teisėjo pranešėjo pranešimą Pirmosios instancijos teismas nutarė atnaujinti žodinę proceso dalį ir, taikydamas proceso
organizavimo priemones, šalims nurodė raštu atsakyti į klausimus. Šis nurodymas buvo įvykdytas.
Per 2006 m. spalio 25 d. posėdį buvo išklausyta šalių nuomonės žodžiu ir atsakymai į Pirmosios instancijos teismo pateiktus
klausimus.
Ieškovė Pirmosios instancijos teismo prašo:
–        panaikinti ginčijamą sprendimą tiek, kiek juo pripažįstama, kad valstybės pagalba, suteikta nustatant lengvatinę žemės sklypo
kainą, yra neteisėta, ir reikalaujama sugrąžinti 39,58 milijono FRF (6,03 milijono eurų) arba diskontuotą vertę, t. y. 80,77 milijono
FRF (12,3 milijono eurų),
–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Pirmosios instancijos teismo prašo:
–        atmesti ieškinį kaip nepagrįstą,
–        priteisti iš ieškovo bylinėjimosi išlaidas.

Scott
, įstojusi į bylą palaikyti ieškovo reikalavimus, Pirmosios instancijos teismo prašo:
–        pripažinti ieškinį pagrįstą,
–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

Dėl teisės
Grįsdamas savo ieškinį ieškovas nurodo du pagrindus. Pirmasis pagrindas grindžiamas Bendrijos teisės negaliojimo atgal principo
ir teisinio saugumo principų pažeidimais, o taip pat EB 87 ir EB 253 straipsnių pažeidimu, nes Komisija taikė savo komunikatą 97/C 209/03
dėl valstybės pagalbos elementų valdžios institucijoms parduodant žemę ir pastatus (OL C 209, 1997, p. 3). Antrasis pagrindas
yra grindžiamas EB 87 straipsnio 1 dalies ir EB 253 straipsnio pažeidimu. Šį, antrąjį, pagrindą sudaro penkios dalys, susijusios
su šiais ginčijamo sprendimo aspektais:
–        aptariamo žemės sklypo pardavimo viešumas,
–        dėl
Scott
įsikūrimo sumokėti mokesčiai,
–        išlaidos, atsiradusios siekiant bendrojo intereso,
–        klaida apskaičiuojant pagalbą,
–        palūkanų kapitalizavimas.
Visų pirma reikia išnagrinėti antrojo pagrindo penktą dalį.

Šalių argumentai
Ieškovė teigia, kad Komisija pažeidė EB 87 straipsnio 1 dalį ir EB 253 straipsnį ginčijamame sprendime kapitalizuodama palūkanas.
Ji šiuo klausimu pabrėžia, kad norint atstatyti
status quo
ante
nereikia kapitalizuoti palūkanų, o tik nustatyti konkrečias metines palūkanas. Iš tiesų palūkanų kapitalizavimas nėra nuolatinė
Komisijos praktika. Be to, ieškovas teigia, kad Komisija nemotyvavo savo sprendimo kapitalizuoti palūkanas ir taip pažeidė
EB 253 straipsnį.

Scott
pripažįsta, kad tam tikrais atvejais gali būti tikslinga nustatyti sudėtines palūkanas norint panaikinti paramos gavėjo gautą
naudą, pavyzdžiui, kai pastarasis, investavęs valstybės narės jam suteiktą paskolą be palūkanų, gautų grynojo pelno, jei jam
būtų nurodyta ją grąžinti netaikant sudėtinių palūkanų. Šis ypatingas atvejis visiškai nepanašus į nagrinėjamąjį šioje byloje
ir ginčijamame sprendime neteigiama priešingai.

Scott
priduria, kad tai, jog ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje numatyta, kad susigrąžinimas turi vykti pagal nacionalines taisykles,
reiškia, jog palūkanos už laikotarpį nuo ginčijamo sprendimo priėmimo iki pagalbos susigrąžinimo turi būti skaičiuojamos pagal
paprastą normą. Todėl, jei už šį laikotarpį palūkanos turi būti skaičiuojamos taip, tas pats turi būti taikoma ir laikotarpiui
nuo pagalbos suteikimo iki ginčijamo sprendimo priėmimo.
Komisija primena, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką neteisėtos su bendrąja rinka nesuderinamos pagalbos atveju turi
būti atkurta veiksminga konkurencija (ginčijamo sprendimo 218 konstatuojamoji dalis). Siekiant šio tikslo reikėtų visiškai
panaikinti pagalbos gavėjos gautą naudą. Komisija teigia, kad ginčijamame sprendime diskontuojant nominalią pagalbos sumą
(žr. 172 konstatuojamąją dalį) buvo atsižvelgta į realią naudą, kuri gali būti palyginta su paskolos be palūkanų suteikimu,
kuria nagrinėjamu laikotarpiu naudojosi gavėja. Diskontuota vertė parodo finansinę naudą, gautą nemokamai tam tikram laikotarpiui
suteikus turto, ir parodo, kokias išlaidas
Scott
būtų patyrusi, jei šią sumą ji būtų pasiskolinusi iš banko nuo 1987 m. iki ginčijamo sprendimo priėmimo dienos. Komisija
pabrėžia, kad tą požiūrį, kurio ji laikėsi priimdama ginčijamą sprendimą, Pirmosios instancijos teismas patvirtino 1995 m.
birželio 8 d. Sprendime
Siemens prieš Komisiją
(T‑459/93, Rink. p. II‑1675, 97 punktas), ir todėl šis sprendimas yra pakankamai motyvuotas.
Komisija teigia, kad į ginčijamame sprendime nurodytą diskontuotą vertę jau įtraukta nauda, kurią gavėja gavo nuo 1987 m.
iki ginčijamo sprendimo priėmimo, todėl telieka atsižvelgti tik į palūkanas nuo ginčijamo sprendimo priėmimo iki realaus pagalbos
susigrąžinimo.

Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Visų pirma reikia išnagrinėti ieškovo argumentą, kad Komisija nepakankamai motyvavo savo sprendimą diskontuoti pagalbos vertę
nustatant sudėtines palūkanas.
Kaip matyti iš nusistovėjusios teismų praktikos, EB 253 straipsnyje reikalaujama motyvacija turi būti pritaikyta prie ginčijamo
akto pobūdžio, aiškiai ir nedviprasmiškai atskleisti Bendrijos institucijos, kuri priėmė ginčijamą teisės aktą, samprotavimus,
kad suinteresuotieji asmenys galėtų sužinoti jo priėmimo pagrindimą, o Teisingumo Teismas galėtų vykdyti priežiūrą. Pareiga
motyvuoti turi būti vertinama atsižvelgiant į kiekvieną atvejį atskirai, tai yra į akto turinį, nurodytų priežasčių pobūdį
bei asmenų, kuriems aktas skirtas, ar kitų asmenų, kurie konkrečiai ir asmeniškai su juo susiję, interesus gauti paaiškinimus.
Motyvuojant nebūtina nurodyti visų faktinių ir teisinių aplinkybių, nes nustatant, ar akto motyvavimas atitinka EB 253 straipsnio
reikalavimus, turi būti atsižvelgiama ne tik į jo formuluotę, bet ir turinį bei visus nagrinėjamą klausimą reglamentuojančius
teisės aktus (1998 m. balandžio 2 d. Teisingumo Teismo sprendimas
Komisija prieš Sytraval ir Brink’s France
, C‑367/95 P, Rink. p. I‑1719, 63 punktas ir 2003 m. rugsėjo 30 d. Teisingumo Teismo sprendimas,
Vokietija prieš Komisiją
, C‑301/96, Rink. p. I‑9919, 87 punktas).
Šiuo atveju ginčijamame sprendime naudojamos 5,7 % palūkanos nesukonkretinant, kad tai yra sudėtinė palūkanų norma. Sprendimą
skaitantis asmuo, tik atlikęs skaičiavimą su 80,77 milijono FRF „diskontuota verte“ nuo 1987 m. suteiktos 39,58 milijono FRF
sumos, gali nustatyti, kad buvo naudojama sudėtinė palūkanų norma. Komisija nenurodo jokių motyvų, kodėl ji nustatė sudėtinę,
o ne paprastą palūkanų normą. Be to, ji nepaaiškina, kaip palūkanų nustatymas 2000 m. gali padėti diskontuoti 1987 m. suteiktą
pagalbą lengvatine kaina parduodant žemės sklypą.
Ieškovas, kurį palaiko
Scott
, teigia, kad palūkanų kapitalizavimas yra ligšiolinės Komisijos praktikos pakeitimas ir todėl ji turėjo motyvuoti tokį savo
sprendimą.
Reikia konstatuoti, kad ginčijamo sprendimo priėmimo metu jokia taisyklė nenustatė, kad nurodyme susigrąžinti bus nurodytos
sudėtinės palūkanos, o taip pat, kad Komisija savo nurodymuose susigrąžinti netaikydavo sudėtinių palūkanų.
Pirma, dėl tokių taisyklių nebuvimo reikia pažymėti, kad teisė nurodyti susigrąžinti neteisėtą pagalbą Komisijai buvo suteikta
Reglamentu Nr. 659/1999 (šia prasme žr. 18 punkte minėto sprendimo
Département du Loiret
prieš Komisiją
50 ir 51 punktus). Iš Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnio 2 dalies aišku, kad „pagalbą, kurią reikia susigrąžinti pagal
sprendimą susigrąžinti pagalbą, sudaro ir palūkanos, atitinkančios tam tikrą Komisijos nustatytą normą“. Komisija, atsakydama
į Pirmosios instancijos teismo raštu pateiktus klausimus, nurodė, kad iš šios nuostatos neaišku, ar reikia taikyti paprastą,
ar sudėtinę palūkanų normą.
Iš tiesų
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
paskelbtame 2003 m. gegužės 8 d. komunikate dėl taikomų palūkanų normų susigrąžinant neteisėtai suteiktą valstybės pagalbą
(OL C 110, p. 21), t. y. praėjus trejiems metams nuo sprendimo priėmimo, Komisija teigia, kad kyla klausimas, ar susigrąžinant
neteisėtą pagalbą reikia taikyti paprastas, ar sudėtines palūkanas, ir nusprendė, kad „reikia skubiai nustatyti savo poziciją
šiuo klausimu“. Ji taip pat informavo valstybes nares bei suinteresuotąsias šalis, kad visuose sprendimuose dėl neteisėtos
pagalbos susigrąžinimo ji taikys sudėtinę palūkanų normą. Iš to reikia daryti
a contrario
išvadą, kad iki šio komunikato priėmimo Komisijos pozicija naudoti sudėtinę palūkanų normą nebuvo savaime aiški.
Sudėtinės palūkanų normos taikymas 2004 m. balandžio 21 d. Komisijos reglamente (EB) Nr. 794/2004, įgyvendinančiame Tarybos
reglamentą (EB) Nr. 659/1999, nustatantį išsamias EB sutarties 93 straipsnio taikymo taisykles (OL L 140, p. 1), buvo nustatytas
tik 11 straipsnio 2 dalyje, kur sakoma, kad „palūkanų norma taikoma pagrindinei sumai ir susikaupusioms palūkanoms iki tos
dienos, kai pagalba bus susigrąžinta“.
Antra, Komisija niekur nenurodė, kad ginčijamo sprendimo priėmimo metu ji savo įsakymuose taikydavo sudėtines palūkanas. Viena
vertus, ginčijamame sprendime ji nenurodo jokio tokio sprendimo. Antra vertus, atsakydama į Pirmosios instancijos teismo raštu
pateiktą klausimą dėl tuo metu buvusios praktikos Komisija negalėjo nurodyti nė vieno ankstesnio sprendimo, kuriame būtų taikytos
sudėtinės palūkanos.
Iš to reikia daryti išvadą, kad sudėtinių palūkanų nustatymas šiuo atveju buvo pirmas naujos ir reikšmingos Komisijos politikos
taikymo atvejis, tačiau ši jos niekaip nepaaiškino. Komisija privalėjo ginčijamame sprendime, viena vertus, nurodyti, kad
ji nusprendė kapitalizuoti palūkanas, ir pagrįsti savo požiūrį (šia prasme pagal analogiją žr. 1975 m. lapkričio 26 d. Teisingumo
Teismo sprendimą
Fabricants de papiers peints prieš Komisiją
, 73/74, Rink. p. 1491, 31–34 punktus). Kitaip, nei teigia Komisija (žr. 32 punktą), remtis
Siemens
sprendimu, kuriame pabrėžiama bendra palūkanų nustatymo reikšmė, šiuo atveju nėra naudinga, nes jis nepadeda atsakyti į šioje
byloje kilusius konkrečius klausimus.
Reikia pridurti, kad atsižvelgiant į nuo byloje nagrinėjamo pardavimo iki ginčijamo sprendimo priėmimo praėjusį laiką, t. y.
13 metų, sudėtinių palūkanų taikymas labai padidino susigrąžintiną pagalbos sumą (žr. šio sprendimo 10 punktą). Todėl ieškovas
ir į bylą įstojusi šalis turėjo ypatingą interesą sužinoti, kodėl buvo taikomos sudėtinės palūkanos. Šiomis aplinkybėmis Komisijos
pareiga motyvuoti savo sprendimą buvo akivaizdi.
Be to, Komisijos motyvavimas yra nepakankamas, kiek jis susijęs su 5,7 % palūkanų normos naudojimu. Komisija ginčijamame sprendime
apsiriboja paminėdama, kad tai yra orientacinė palūkanų norma, naudojama Prancūzijoje nuo 2001 m. sausio 1 d. nustatant „viešųjų
dotacijų pagalbos elementą“, kuris nurodo orientacines ir diskonto normas valstybėms narėms (172 ir 239 konstatuojamosios
dalys).
1997 m. Komisijos pranešime dėl orientacinių ir diskonto normų metodo nustatymo (OL C 273, p. 3) „orientacinė norma yra penkerių
metų tarpbankinė pasikeitimo sandorių palūkanų norma <...> su priemoka“. Atrodo, kad 2000 m. taikoma 5,7 % norma buvo apskaičiuota
penkeriems metams. Tačiau ginčijamame sprendime niekaip nepagrindžiamas jos taikymas trylikos metų laikotarpiui, prasidėjusiam
nuo ginčijamo pardavimo 1987 m., iki ginčijamo sprendimo priėmimo 2000 metais.
Be to, 1997 m. komunikate nėra jokių nuorodų dėl to, ar palūkanų norma turėtų būti paprasta, ar sudėtinė. Iki ginčijamo sprendimo
priėmimo nurodyta lentelė buvo naudojama skaičiuojant paprastas palūkanas. Ginčijamame sprendime nebuvo nurodyta jokių motyvų,
kad šios normos buvo nustatytos skaičiuoti sudėtines palūkanas.
Komisija teigia, jog sudėtinių palūkanų naudojimas diskontuojant pradinę dotacijos kainą reikalingas tam, kad būtų atstatyta
veiksminga konkurencija ir panaikinta pagalbos gavėjo gauta nauda (žr. šio sprendimo 32 punktą).
Tačiau toks paaiškinimas grindžiamas prielaida, kad pagalbos gavėjas visą laiką išsaugo šį pranašumą ir, kita vertus, kad
suteikta pagalba yra panaši į paskolą be palūkanų, kurios suma lygi pradinės dotacijos vertei. Ginčijamame sprendime nepateikiama
jokių paaiškinimų šiuo klausimu.
Reikia priminti, kad ginčijamame sprendime nurodyta, jog 1987 m.
Scott
buvo suteikta pagalba parduodant žemės sklypą su infrastruktūra už mažesnę kainą nei tuo metu buvusi rinkoje. Tokiomis aplinkybėmis
visiškai neakivaizdu, kad suma, gauta manomai pradinės dotacijos vertei taikant 5,7 % sudėtinę palūkanų normą už nagrinėjamą
laikotarpį, atspindės pagalbos gavėjos, kaip šio turto savininkės 2000 m., gautą naudą. Iš tiesų Komisija nustatė, kad 1987 m.
gauta nauda buvo 56 % sklypo su infrastruktūra pardavimo kainos dotacija (39,58 milijono FRF iš manomos 70,588 milijono FRF
vertės). Ginčijamame sprendime nepatikslinama, kodėl
Scott
tokią naudą tebeturėjo sprendimo priėmimo metu.
Be to, aišku, kad
Scott
savo veiklą La Saussaye pramoninėje zonoje nutraukė ir žemės sklypas bei gamykla buvo parduoti P & G 1998 metais (žr. šio
sprendimo 7 punktą), Prancūzijos valdžios institucijų teigimu, už 27,6 milijono FRF (ginčijamo sprendimo 162 konstatuojamoji
dalis). Komisija nemanė esant reikalinga patikrinti šią sumą ir neginčija, kad šis pardavimas įvyko normaliomis rinkos sąlygomis,
bei nagrinėja šį pardavimo sandorį ginčijamame sprendime pripažindama galimybę, kad žemės sklypas buvo parduotas už 27,6 milijono
FRF (163–166 konstatuojamosios dalys). Ši kaina buvo žemesnė ne tik už, Komisijos manymu, buvusią 1987 m. (70,588 milijono
FRF), bet ir už
Scott
sumokėtą
Sempel
31 milijoną FRF.
Tokiomis aplinkybėmis ir ginčijamame sprendime nesant jokių motyvų dėl tariamos naudos, kurią
Scott
turi 2000 m., ir 80,77 milijono FRF ryšio Pirmosios instancijos teismas negali vykdyti jam pavestos teisminės kontrolės sprendžiant
klausimą, ar taikant sudėtinę palūkanų normą gaunama diskontuota vertė lygi pagalbos gavėjo gautai naudai, kurią reikia panaikinti.
Galiausiai ginčijamame sprendime yra akivaizdus neatitikimas, kurio Komisija nepaaiškina. Nors ji diskontuotą pagalbos vertę
apskaičiavo taikydama sudėtines palūkanas, tačiau ginčijamo sprendimo 2 straipsnyje numatyta, kad susigrąžinimas turi vykti
pagal nacionalines taisykles (žr. šio sprendimo 10 punktą), o tai reiškia, jog palūkanos už laikotarpį nuo ginčijamo sprendimo
priėmimo iki pagalbos susigrąžinimo turi būti skaičiuojamos naudojant paprastą tarifą. Komisija visiškai nepagrindė to, kad
iki ginčijamo sprendimo priėmimo turėtų būti taikoma sudėtinė palūkanų norma, o nuo jo priėmimo iki pagalbos susigrąžinimo
– paprasta palūkanų norma. Be to, nors
Scott
nurodė šį neatitikimą (žr. šio sprendimo 31 punktą), Komisija per šį procesą net nebandė pateisinti šio savo požiūrio.
Iš to išplaukia, kad ginčijamas sprendimas yra nepakankamai motyvuotas. Todėl nenagrinėjant kitų ieškinyje nurodytų pagrindų
ir argumentų reikia patenkinti antrojo ieškinio pagrindo penktą dalį ir panaikinti ginčijamą sprendimą tiek, kiek jis taikomas
valstybės pagalbai, suteiktai nustatant lengvatinę žemės sklypo kainą.

Dėl išlaidų
Pirmosios instancijos teismas šio sprendimo 18 punkte minėtame sprendime
Département du Loiret prieš Komisiją
atidėjo klausimo dėl bylinėjimosi išlaidų sprendimą.
Pirmosios instancijos teismas šioje byloje priima sprendimą dėl visų bylinėjimosi Pirmosios instancijos teisme išlaidų.
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jei laimėjusi šalis to
reikalavo. Kadangi dauguma atsakovės reikalavimų buvo atmesta, be savo bylinėjimosi išlaidų, ji padengia ir ieškovo bei
Scott
bylinėjimosi išlaidas, nes jie to prašė.
Remdamasis šiais motyvais,
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (pirmoji kolegija)
nusprendžia:
1.
Panaikinti 2000 m. liepos 12 d. Komisijos sprendimą 2002/14/EB dėl Prancūzijos valstybės pagalbos
Scott Paper SA/Kimberly-Clark
tiek, kiek jis yra taikomas valstybės pagalbai, suteiktai nustatant lengvatinę jo 1 straipsnyje nurodyto žemės sklypo kainą.
2.
Komisija padengia savo, ieškovo ir
Scott SA
bylinėjimosi išlaidas.
Cooke
García-Valdecasas
Labucka
Paskelbta 2007 m. kovo 29 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Kancleris

Pirmininkas
E. Coulon

J. D. Cooke
*
Proceso kalba: prancūzų.