CELEX: 62008TJ0020
Ochranná známka Společenství
Slovní ochranná známka Společenství DANELECTRO a obrazová ochranná známka Společenství QWIK TUNE
Nedodržení lhůty k podání žádosti o obnovu zápisu ochranných známek
Žádost o navrácení do původního stavu
Reformatio in peius
Práva obhajoby
Právo být vyslechnut
Článek 61 odst. 2, čl. 73 druhá věta a článek 78 nařízení (ES) č. 40/94 [nyní čl. 63 odst. 2, čl. 75 druhá věta a článek 81 nařízení (ES) č. 207/2009]

Skutkový základ sporu
Dne 1. dubna 1996 společnost Evets Corp., která je žalobkyní v projednávané věci, podala u Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM) dvě přihlášky ochranné známky Společenství na základě nařízení Rady (ES) č. 40/94 ze dne o ochranné známce Společenství (
Úř. věst. 1994, L 11, s. 1
; Zvl. vyd. 17/01, s. 146), v platném znění [nahrazeného nařízením Rady (ES) č. 207/2009 ze dne o ochranné známce Společenství (
Úř. věst. L 78, s. 1
)].
Ochrannými známkami, jejichž zápis byl požadován, jsou slovní ochranná známka DANELECTRO a obrazová ochranná známka QWIK TUNE, přičemž výrobky, pro které byly tyto ochranné známky přihlášeny, spadají do tříd 9 a 15 ve smyslu Niceské dohody o mezinárodním třídění výrobků a služeb pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků.
Ochranná známka QWIK TUNE byla zapsána dne 30. dubna 1998 a ochranná známka DANELECTRO byla zapsána dne .
Dne 7. září 2005 OHIM v souladu s čl. 47 odst. 2 nařízení č. 40/94 (nyní čl. 47 odst. 2 nařízení č. 207/2009) a pravidlem 29 nařízení Komise (ES) č. 2868/95 ze dne , kterým se provádí nařízení č. 40/94 (
Úř. věst. L 303, s. 1
; Zvl. vyd. 17/01, s. 189), informoval zástupce žalobkyně o uplynutí doby platnosti zápisu ochranné známky QWIK TUNE a dne pak o uplynutí doby platnosti zápisu ochranné známky DANELECTRO. Podle těchto oznámení měly být žádosti o obnovu zápisu podány a poplatky zaplaceny do . Žádosti mohly být podány a poplatky zaplaceny ještě v dodatečné lhůtě šesti měsíců, která uplynula dne .
Dne 21. a OHIM v souladu s článkem 47 nařízení č. 40/94 (nyní článkem 47 nařízení č. 207/2009), pravidlem 30 odst. 5, pravidlem 84 odst. 3 písm. l) a pravidlem 84 odst. 5 nařízení č. 2868/95 zástupci žalobkyně oznámil, že zápisy ochranných známek QWIK TUNE s DANELECTRO byly vymazány z rejstříku ochranných známek Společenství dne s účinností ode dne . V každém oznámení bylo uvedeno, že v případě nesouhlasu může zástupce žalobkyně požádat o písemné rozhodnutí ve lhůtě dvou měsíců od data převzetí oznámení.
Dne 26. ledna 2007 podal zástupce žalobkyně v souvislosti s dotčenými ochrannými známkami, podle článku 78 nařízení č. 40/94 (nyní článku 81 nařízení č. 207/2009) žádost o navrácení do původního stavu, ve které žádal o navrácení práv, aby mohl provést obnovu dotčených zápisů, přičemž uvedl, že tyto zápisy nebyly obnoveny v důsledku pochybení, které bylo způsobeno okolnostmi, které nemohl ovlivnit a které nemohla ovlivnit ani žalobkyně. Odpovědnost za obnovu zápisu byla totiž převedena na třetí osobu, která ve své databázi neměla uvedenu správnou adresu žalobkyně. Zástupce žalobkyně požádal OHIM, aby poplatek za navrácení práv a za obnovu zápisu vybral z jejího běžného účtu otevřeného u OHIM. Uvedl, že žalobkyně se o ztrátě svých práv dozvěděla až dne , kdy jí byla předána oznámení OHIM.
Dne 22. února 2007 zamítlo oddělení OHIM „Ochranné známky a rejstřík“ žádost o navrácení do původního stavu. Mělo za to, že žádost byla podána včas a je přípustná, avšak žalobkyně neprokázala zachování péče vyžadované okolnostmi. Podle jeho názoru totiž zástupce žalobkyně věděl o tom, že dotčené ochranné známky mají být obnoveny, avšak nepřijal opatření nezbytná k tomu, aby si u žalobkyně, u třetí osoby, na kterou byla převedena odpovědnost za obnovu zápisu a u OHIM ověřil, že obnova zápisu provedena byla či případně provedena bude. V důsledku toho se mělo za to, že zápisy ochranných známek DANELECTRO a QWIK TUNE byly vymazány z rejstříku podle pravidla 30 odst. 6 nařízení č. 2868/95.
Dne 21. června 2007 podala žalobkyně u OHIM na základě článků 57 až 62 nařízení č. 40/94 (nyní článků 58 až 64 nařízení č. 207/2009) proti rozhodnutím oddělení „Ochranné známky a rejstřík“ ze dne odvolání.
Rozhodnutími ze dne 5. listopadu 2007 (dále jen „napadená rozhodnutí“) čtvrtý odvolací senát OHIM odvolání zamítl a prohlásil, že se žádost o navrácení do původního stavu považuje za nepodanou v souladu s čl. 78 odst. 3 nařízení č. 40/94 (nyní čl. 81 odst. 3 nařízení č. 207/2009) z důvodu, že byla podána po uplynutí lhůty dvou měsíců stanovené v čl. 78 odst. 2 nařízení č. 40/94 (nyní čl. 81 odst. 2 nařízení č. 207/2009) a že poplatek za navrácení práv byl zaplacen po uplynutí této lhůty. Odvolací senát měl za to, že vzhledem k tomu, že příčina zmeškání pominula dne , pokud jde o ochrannou známku QWIK TUNE, a dne , pokud jde o ochrannou známku DANELECTRO, kdy OHIM informoval zástupce žalobkyně o tom, že ochranné známky byly vymazány z rejstříku, žádost o navrácení do původního stavu podaná dne byla podána po uplynutí této lhůty.
Návrhová žádání účastníků řízení
Žalobkyně navrhuje, aby Soud:
—
zrušil napadená rozhodnutí;
—
prohlásil, že žádost o navrácení do původního stavu byla podána ve lhůtách stanovených v čl. 78 odst. 2 nařízení č. 40/94;
—
vrátil věci odvolacímu senátu, aby meritorně rozhodl o otázce, zda byla prokazatelně zachována nezbytná péče k obnově zápisu dotčených ochranných známek;
—
uložil OHIM náhradu nákladů řízení.
OHIM navrhuje, aby Soud:
—
zamítl žaloby;
—
uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
Právní otázky
Na podporu svých žalob žalobkyně uplatňuje v podstatě tři žalobní důvody vycházející zaprvé z porušení zásady zákazu
reformatio in peius
, zadruhé z porušení práv obhajoby a práva být vyslechnut a zatřetí z porušení článku 78 nařízení č. 40/94.
Je třeba začít přezkumem žalobního důvodu vycházejícího z porušení článku 78 nařízení č. 40/94.
K žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení článku 78 nařízení č. 40/94
Podle žalobkyně odvolací senát nesprávně vypočítal lhůtu dvou měsíců od pominutí příčiny zmeškání, ke kterému došlo dne 21. a , kdy OHIM zástupce žalobkyně informoval o zrušení dotčených práv, neboť datem, které je třeba zohlednit, je datum, kdy se žalobkyně sama dozvěděla o ztrátě svých práv.
OHIM argumenty uváděné žalobkyní zpochybňuje.
Podle čl. 78 odst. 2 a 3 nařízení č. 40/94 se žádost o navrácení do původního stavu podává písemně ve lhůtě dvou měsíců ode dne, kdy pominula příčina zmeškání, která způsobila nedodržení lhůty, pokud zmeškání lhůty mělo za následek přímo ztrátu práva nebo opravného prostředku. Žádost lze podat pouze do jednoho roku od uplynutí zmeškané lhůty. Žádost musí být odůvodněna a musí v ní být uvedeny skutečnosti, o které se opírá. Žádost se považuje za podanou až po zaplacení poplatku za navrácení práv.
V projednávaném případě se účastníci řízení shodují v zásadě na tom, že „pominutím příčiny zmeškání“ je datum, kdy byla žalobkyně informována o ztrátě dotčených práv.
Je nesporné, že zástupce žalobkyně dne 21. listopadu 2006 obdržel oznámení OHIM, jehož cílem bylo informovat o tom, že zápis ochranné známky QWIK TUNE byl vymazán z rejstříku ochranných známek Společenství dne s účinností ode dne , a že dne obdržel oznámení OHIM, jehož cílem bylo informovat o tom, že zápis ochranné známky DANELECTRO byl vymazán z rejstříku ochranných známek Společenství dne s účinností ode dne .
Odvolací senát měl za to, že žádost o navrácení do původního stavu podaná dne 26. ledna 2007 musí být považována za nepodanou v souladu s čl. 78 odst. 3 nařízení č. 40/94, jelikož žádost byla podána a poplatek za navrácení práv byl zaplacen po uplynutí lhůty dvou měsíců stanovené v čl. 78 odst. 2 nařízení č. 40/94, která pro ochrannou známku QWIK TUNE uplynula v pondělí a pro ochrannou známku DANELECTRO v úterý .
Žalobkyně přitom tvrdí, že lhůta dvou měsíců mohla začít běžet až od data, kdy se ona sama, a nikoli její zástupce, dozvěděla o ztrátě dotčených práv, neboť převzala odpovědnost, když jednala jako svůj vlastní zástupce za účelem obnovy dotčených zápisů prostřednictvím třetí osoby, a k pochybení, které vedlo k nedodržení lhůty, došlo v jejích kancelářích. Tímto datem měl být 26. listopad 2006, a tudíž žádost o navrácení do původního stavu byla podána včas.
Tuto argumentaci přijmout nelze. Jak správně uvedl OHIM, datum, ke kterému je ztráta práva oznámena zástupci, totiž musí být pokládáno za datum, ke kterému se o tom dozvěděl zastoupený, a sice žalobkyně.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že na základě pravidla 77 nařízení č. 2868/95 jakékoli doručení nebo jiné sdělení ze strany OHIM vůči řádně zmocněnému zástupci má stejný účinek, jako by bylo provedeno vůči zastoupenému. Stejně je tomu v případě jakéhokoli sdělení vůči OHIM ze strany řádně zmocněného zástupce, které má stejný účinek, jako by bylo provedeno zastoupeným.
Pokud jde o OHIM, je tak relevantní jeho korespondence se zástupcem žalobkyně, a nikoli korespondence mezi zástupcem žalobkyně a žalobkyní.
Je třeba rovněž připomenout, že na základě čl. 78 odst. 5 nařízení č. 40/94 (nyní čl. 81 odst. 5 nařízení č. 207/2009) se článek 78 nevztahuje na lhůty uvedené v odstavci 2 tohoto článku. Jestliže tak lhůta dvou měsíců, která je jednou z podmínek pro přípustnost žádosti o navrácení do původního stavu, dodržena nebyla, neexistuje již možnost podat novou žádost o navrácení do původního stavu, třebaže by v ní bylo odůvodněno uvedené nedodržení.
V důsledku toho měl odvolací senát právem za to, že žádost o navrácení do původního stavu podaná dne 26. ledna 2007 musí být pokládána za nepodanou.
Žalobkyně krom toho uvádí, že s ohledem na celkovou lhůtu dvanácti měsíců stanovenou pro zahájení řízení o navrácení do původního stavu bylo záměrem zákonodárce, aby lhůta dvou měsíců nebyla počítána od data, kdy je uplynutí oznámeno zástupci majitele ochranné známky. V takovém případě by lhůta dvanácti měsíců byla zbytečná a stanovení lhůty dvou měsíců pro zahájení řízení o navrácení do původního stavu by bylo postačující. Toto řešení bylo přijato odvolacími senáty Evropského patentového úřadu (EPÚ), a jelikož je čl. 78 odst. 2 nařízení č. 40/94 věcně totožný s čl. 122 odst. 2 úmluvy o udělování evropských patentů ze dne 5. října 1973, ve znění změn a doplňků, musí se v projednávaném případě použít totéž řešení.
Úvodem je třeba uvést, že čl. 122 odst. 2 úmluvy o udělování evropských patentů již neobsahuje ustanovení o lhůtách, ale odkazuje na pravidlo 136 prováděcího předpisu k úmluvě o udělování evropských patentů, tak jak byl přijat rozhodnutím správní rady Evropské patentové organizace ze 7. prosince 2006. Relevantním ustanovením je tak pravidlo 136 odst. 1 tohoto prováděcího předpisu.
Pokud jde o lhůtu jednoho roku, stačí konstatovat, že čl. 78 odst. 2 nařízení č. 40/94 se netýká výlučně žádosti o navrácení do původního stavu v případě nepodání žádosti o obnovu zápisu, ale týká se rovněž nedodržení lhůty v případech, kdy zmeškání lhůty mělo za následek přímo na základě ustanovení tohoto nařízení ztrátu práva nebo opravného prostředku. Zmeškání lhůty, a zvláště pominutí příčiny zmeškání, se může vyskytovat v různých formách, a tudíž lhůta jednoho roku je stanovena jako absolutní lhůta. Žalobkyně tak nemůže tvrdit, že by se tato lhůta stala zbytečnou, kdyby lhůta dvou měsíců byla počítána od dotčeného „chronologického data“ (v projednávaném případě 21. a ). V případě, že k pominutí příčiny zmeškání dojde až jeden rok po uplynutí nedodržené lhůty, žádost o navrácení do původního stavu již podat nelze. Lhůta dvou měsíců je tedy zahrnuta do lhůty jednoho roku.
Pokud jde o praxi odvolacích senátů EPÚ, kterou žalobkyně uplatňuje, stačí konstatovat, že režim ochranných známek Společenství je autonomním systémem, který se skládá ze souboru pravidel a sleduje cíle jemu vlastní, přičemž jeho použití je nezávislé na jakémkoli jiném systému [viz obdobně rozsudek Soudu ze dne 5. prosince 2000, Messe München v. OHIM (electronica),
T-32/00, Recueil, s. II-3829
, bod 47].
I když totiž totožná nebo podobně znějící ustanovení v oblasti práva evropského duševního vlastnictví by měla být pokud možno vykládána jednotně, Evropská patentová úmluva není nástrojem Společenství a EPÚ není orgánem Společenství. Rozhodnutí odvolacích senátů tohoto úřadu nejsou v právu Společenství závazná (stanovisko generální advokátky E. Sharpston předcházející rozsudku Soudního dvora ze dne 13. března 2007, OHIM v. Kaul, C-29/05 P, Sb. rozh. s. I-2213, I-2215, bod 40).
Krom toho i za předpokladu, že článek 78 nařízení č. 40/94 byl vypracován na základě modelu spadajícího pod patentové právo, nic nenasvědčuje tomu, že výklad obou ustanovení musí být totožný, jelikož se zájmy dotčené v obou oblastech mohou lišit. Právní kontext patentového práva je totiž odlišný a ustanovení upravující patenty mají za cíl úpravu postupů, které se liší od postupů použitelných v oblasti ochranných známek [rozsudek Soudu ze dne 13. května 2009, Aurelia Finance v. OHIM (AURELIA),
T-136/08, Sb. rozh. s. II-1361
, bod 21].
V každém případě rozhodnutí technického odvolacího senátu EPÚ ze dne 16. dubna 1985 (T 191/82, Úř. věst. EPÚ 7/1985, s. 189), na které žalobkyně odkazuje, nijak neprokazuje, v čem EPÚ relevantní ustanovení vykládá odlišně. V této věci se totiž mělo za to, že v případě, kdy zaměstnanec zmocněnce zjistí, že nedodržení lhůty způsobilo ztrátu práva, se příčina zmeškání lhůty, která je původem tohoto nedodržení, a sice skutečnost, že si nikdo neuvědomil, že lhůta nebyla dodržena, považuje za neodstraněnou do té doby, než je dotyčný zmocněnec osobně informován o situaci, neboť mu přísluší, aby rozhodl, zda je třeba podat žádost o navrácení do původního stavu, a pokud rozhodne, že tuto žádost podá, nalézt odůvodnění a okolnosti, které bude třeba uplatnit před EPÚ.
V projednávaném případě se přitom zmocněnec, a sice zástupce žalobkyně, nedovolával toho, že by nebyl osobně informován o situaci k datům oznámení. Toto rozhodnutí tak argumenty žalobkyně nijak nepodporuje. Krom toho vztah mezi zástupcem a jeho zaměstnancem nelze postavit na roveň vztahu mezi zastoupeným a jeho zástupcem.
Za těchto okolností je třeba žalobní důvod vycházející z porušení článku 78 nařízení č. 40/94 zamítnout.
K žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení zásady zákazu reformatio in peius
Žalobkyně v podstatě tvrdí, že v rozporu se zásadou zákazu
reformatio in peius
ji odvolací senát v návaznosti na její odvolání uvedl do situace, která je méně výhodná než situace, ve které by se nacházela v případě, že by odvolání nepodala, když poprvé uvedl, že žádost o navrácení do původního stavu byla u oddělení „Ochranné známky a rejstřík“ podána po uplynutí lhůty dvou měsíců.
OHIM argumenty uváděné žalobkyní zpochybňuje.
I za předpokladu, že se zásady, již uplatňuje žalobkyně, lze dovolávat v řízení, ve kterém odvolací senát buď vykonává pravomoci oddělení, které přijalo rozhodnutí, jež je předmětem u něho projednávaného odvolání, nebo věc vrátí uvedenému oddělení k rozhodnutí, stačí uvést, že odvolací senát tím, že odvolání žalobkyně zamítl, rozhodnutí oddělení „Ochranné známky a rejstřík“ ponechal v platnosti. Co se tedy týče rozhodnutí oddělení „Ochranné známky a rejstřík“, vzhledem k tomu, že jím nebylo vyhověno nárokům žalobkyně, není žalobkyně po vynesení napadeného rozhodnutí v méně výhodném právním postavení než před podáním odvolání.
Krom toho je třeba připomenout, že z čl. 62 odst. 1 nařízení č. 40/94 (nyní čl. 64 odst. 1 nařízení č. 207/2009) vyplývá, že po meritorním projednání odvolání o něm odvolací senát rozhodne, a může tak „rozhodnout místo oddělení, které napadené rozhodnutí vydalo“, což v projednávaném případě znamená, že sám rozhodne o žádosti o navrácení do původního stavu tak, že ji zamítne, nebo ji prohlásí za opodstatněnou, čímž potvrdí, nebo zruší rozhodnutí přijaté v prvním stupni. Odvolací senát má tedy z důvodu odvolání, které k němu bylo podáno, provést nový úplný přezkum žádosti o navrácení do původního stavu jak z hlediska právních, tak z hlediska skutkových otázek (výše uvedený rozsudek OHIM v. Kaul, body 56 a 57).
Jak uvádí OHIM, otázky týkající se přípustnosti z tohoto „nového úplného přezkumu“ žádosti o navrácení do původního stavu vyloučeny být nesmějí. Podle ustálené judikatury totiž byla pravidla týkající se lhůt zavedena za účelem zajištění právní jistoty a zabránění jakékoli diskriminaci nebo svévolnému zacházení (viz usnesení Soudu ze dne 21. listopadu 2005, Tramarin v. Komise, T-426/04, Sb. rozh. s. II-4765, bod 60 a citovaná judikatura). Toto obecné zjištění se použije také na lhůty stanovené v nařízeních o ochranné známce Společenství [rozsudek Soudu ze dne , Neurim Pharmaceuticals (1991) v. OHIM – Eurim-Pharm Arzneimittel (Neurim PHARMACEUTICALS), T-218/06, Sb. rozh. s. II-2275, bod 44].
V tomto ohledu se žalobkyně nemůže odvolávat na rozsudek Soudu ze dne 16. února 2000, Procter & Gamble v. OHIM (Tvar mýdla) (T-122/99, Recueil, s. II-265) v rozsahu, v němž měl Soud za to, že odvolací senát nemá pravomoc k provedení nového přezkumu podmínek podání přihlášky k zápisu a prohlášení nepřípustnosti přihlášky k zápisu (body 29 až 34). Odvolací senát totiž tím, že uplatnil bez návrhu
a posteriori
formální vadu, na kterou nepoukázal průzkumový referent, zbavil navrhovatelku volby zaslat OHIM novou přihlášku k zápisu, která by jí umožnila využít dřívějšího data podání, než je datum podání, které by mohla získat od přijetí předmětného napadeného rozhodnutí (výše uvedený rozsudek Tvar mýdla, body 29 a 30).
V projednávaném případě přitom nedodržení předmětné lhůty nemohlo být napraveno žádným způsobem, takže odvolací senát žalobkyni nezbavil jakékoli volby.
Pokud jde o praxi odvolacích senátů EPÚ, kterou žalobkyně uplatňuje, stačí připomenout, že rozhodnutí tohoto úřadu nejsou v právu Společenství závazná.
V každém případě rozhodnutí velkého odvolacího senátu EPÚ ze dne 14. července 1994 (G 9/92, Úř. věst. EPÚ 12/1994, s. 875) uplatněné žalobkyní nelze v projednávaném případě použít, neboť se netýká nedodržení lhůty, ale otázky, zda znění patentu, tak jak bylo schváleno v mezitímním rozhodnutí, může být zpochybněno.
Za těchto okolností je třeba žalobní důvod vycházející z porušení zásady zákazu
reformatio in peius
zamítnout.
K žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení práv obhajoby a práva být vyslechnut
Žalobkyně v podstatě uvádí, že odvolací senát jí v rozporu s čl. 61 odst. 2 a čl. 73 druhou větou nařízení č. 40/94 (nyní čl. 63 odst. 2 a čl. 75 druhou větou nařízení č. 207/2009) před přijetím napadených rozhodnutí neposkytl možnost předložit vyjádření k důvodům, pro které odvolací senát její odvolání zamítl, když poprvé uvedl, že žádost o navrácení do původního stavu byla u oddělení „Ochranné známky a rejstřík“ podána po uplynutí lhůty.
OHIM argumenty uváděné žalobkyní zpochybňuje.
Je třeba uvést, že podle čl. 73 druhé věty nařízení č. 40/94 mohou být rozhodnutí OHIM založena pouze na důvodech, ke kterým měli účastníci možnost se vyjádřit. Toto ustanovení zakotvuje v rámci práva ochranných známek Společenství obecnou zásadu ochrany práv obhajoby. Na základě této obecné zásady práva Společenství musí být adresátům rozhodnutí veřejných orgánů, která se znatelným způsobem dotýkají jejich zájmů, umožněno, aby náležitě vyjádřili své stanovisko. Právo být vyslechnut se vztahuje na všechny skutkové nebo právní okolnosti, které jsou základem aktu rozhodnutí, ale nikoli na konečné stanovisko, které správní orgán zamýšlí přijmout [viz rozsudek Soudu ze dne 7. února 2007, Kustom Musical Amplification v. OHIM (Tvar kytary), T-317/05, Sb. rozh. s. II-427, body 24, 26 a 27 a citovaná judikatura].
Navíc z judikatury vyplývá, že práva obhajoby jsou porušena v důsledku procesní vady pouze tehdy, pokud tato vada měla konkrétně vliv na možnosti obrany podniků, proti nimž je řízení vedeno. Nedodržení platných pravidel, jejichž účelem je chránit práva obhajoby, tak může způsobit vadu správního řízení jen tehdy, je-li prokázáno, že by toto řízení mohlo vést k jinému výsledku, pokud by tato pravidla byla dodržena [viz rozsudek Soudu ze dne 12. května 2009, Jurado Hermanos v. OHIM (JURADO),
T-410/07, Sb. rozh. s. II-1345
, bod 32 a citovaná judikatura].
Jak přitom bylo konstatováno při přezkumu žalobního důvodu vycházejícího z porušení článku 78 nařízení č. 40/94, odvolací senát měl právem za to, že žádost o navrácení do původního stavu byla podána po uplynutí lhůty dvou měsíců, a tudíž musí být považována za nepodanou.
Tak i za předpokladu, že by odvolací senát porušil právo žalobkyně být vyslechnuta, by takovým porušením nemohla být dotčena legalita napadených rozhodnutí [viz v tomto smyslu rozsudek Soudu ze dne 20. dubna 2005, Krüger v. OHIM – Calpis (CALPICO), T-273/02, Sb. rozh. s. II-1271, bod 68].
Krom toho se v projednávaném případě v odpovědi na otázku Soudu ohledně skutečnosti, co by žalobkyně uvedla, kdyby měla možnost v tomto ohledu předložit své vyjádření, omezila žalobkyně na to, že uvedla, že existovaly rozdílné názory ohledně osobnosti zástupce a že praxe OHIM je odlišná od praxe EPÚ. Vůči OHIM je přitom jejím zástupcem osoba, která obdržela oznámení a která ostatně podala žádost o navrácení do původního stavu. Za předpokladu, že by tomu tak nebylo, by tento zástupce nemohl podat tuto žádost, která by musela být tím spíše považována za nikdy nepodanou. Krom toho, jak již bylo konstatováno výše, praxe EPÚ OHIM nezavazuje. Odpověď žalobkyně tudíž podporuje konstatování, podle něhož její právo být vyslechnuta porušeno nebylo.
Za těchto okolností se žalobkyně nemůže dovolávat výše uvedeného rozsudku Tvar mýdla, podle něhož odvolací senát porušil práva obhajoby navrhovatelky, když jí neposkytl příležitost vyjádřit se ke dvěma novým absolutním důvodům pro zamítnutí, které uplatnil bez návrhu (výše uvedený rozsudek Tvar mýdla, bod 47).
V důsledku toho je třeba žalobní důvod vycházející z porušení práv obhajoby a práva být vyslechnut zamítnout.
Ze všeho předcházejícího vyplývá, že je třeba žaloby žalobkyně zamítnout.
Za těchto okolností není namístě se vyjadřovat k přípustnosti druhého a třetího bodu návrhových žádání žalobkyně.
K nákladům řízení
Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu Soudu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že OHIM požadoval náhradu nákladů řízení a žalobkyně neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.

Z těchto důvodů
SOUD (první senát)
rozhodl takto:

1)
Žaloby se zamítají.

2)
Společnosti Evets Corp. se ukládá náhrada nákladů řízení.

Tiili
Dehousse
Wiszniewska-Białecka
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 23. září 2009.
Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: angličtina.