CELEX: 61987CJ0123
Sjette direktiv 77/388/EØF
fradrag af moms
faktureringsregler

Ved domme af 6. april og 16. oktober 1987, indgået til Domstolen henholdsvis den 9. april og den 20. oktober 1987, har tribunal de premiere instance de Bruxelles i medfør af EØF-Traktatens artikel 177 forelagt to præjudicielle spørgsmål vedrørende fortolkningen af artiklerne 18, stk. 1, litra a), og 22, stk. 3, litra a) og b), i Rådets sjette direktiv 77/388 af 17. maj 1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter — Det fælles merværdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag (
EFT L 145, s. 1
) (herefter benævnt »sjette direktiv«).
Spørgsmålene er blevet rejst under to retssager mellem på den ene side den belgiske stat og på den anden side henholdsvis Lea Jeunehomme, der er brugtvognsforhandler, (sag 123/87) og Société anonyme d'étude et de gestion immobilière »EGI« (sag 330/87).
I den førstnævnte sag har Léa Jeunehomme nedlagt påstand om ophævelse, dels af fire påkrav fra den belgiske stat, hvorefter hun skal indbetale visse merværdiafgiftsbeløb, som hun med urette har fradraget med henvisning til gældende bestemmelser — bl. a. om, hvilke angivelser en faktura skal indeholde — dels de udlæg, der er foretaget til fuldbyrdelse af de nævnte pålæg.
Fradragene vedrører køb af brugte biler, hvor sælgerens fakturaer ifølge de belgiske afgiftsmyndigheder ikke er forskriftsmæssige. Salgsfakturabogens løbenummer er udeladt, fakturaerne indeholder fiktive adresser og overstregede momsregistreringsnumre, der er anvendt forskellige underskrifter for det samme efternavn, ligesom identifikationen af de solgte køretøjer er utilstrækkelig.
I den anden sag har EGI i det væsentlige nedlagt påstand
dels
om ophævelse af et pålæg, der også vedrører et krav om tilbagebetaling af visse merværdiafgiftsbeløb, som selskabet hævdes at have fratrukket i strid med de gældende bestemmelser om, hvilke angivelser fakturaer skal indeholde,
dels
om tilbagebetaling af det selskabet tilkommende overskydende afgiftsbeløb; selskabet har ligeledes nedlagt påstand om erstatning på 25000 BFR for temerært og chikanøst retsskridt.
De pågældende fradrag vedrører goder og tjenesteydelser, som to firmaer, Cotradec og Salegno, har leveret til EGI. Ifølge de belgiske afgiftsmyndigheder indeholder de af Cotradec udstedte fakturaer ikke leverandørens momsregistreringsnummer, datoen for levering af goderne eller ophør af tjenesteydelsen nævnes ikke, og det afgiftspligtige firmas navn eller benævnelse er ikke anført på en tilstrækkelig klar måde. I alle de pågældende fakturaer er beskrivelsen af goderne og tjenesteydelserne ganske utilstrækkelig.
I henhold til artikel 2 i arrêté royal nr. 1 af 23 juli 1969 om kontrolforanstaltninger ved opkrævning af moms skal følgende angivelser fremgå af fakturaerne:
—
datoen for fakturaens udstedelse,
—
salgsfakturabogens løbenummer (der skal fremgå ikke blot af fakturaens kopi, men også af den original, der gives til kunden),
—
navn og adresse på leverandøren af godet eller tjenesteydelsen og på kunden,
—
datoen for leveringen af godet eller ophøret af tjenesteydelsen,
—
den almindelig anvendte benævnelse og mængden af goder eller tjenesteydelsernes karakter med de nødvendige angivelser til bestemmelse af den anvendelige afgiftssats,
—
godets eller tjenesteydelsens pris samt de øvrige elementer i afgiftsgrundlaget,
—
momssatsen,
—
momsbeløbet,
—
angivelse af begrundelsen for undtagelsen, såfremt den fakturerede transaktion ikke er undergivet afgift.
Artikel 4 i arrêté royal nr. 17 af 20. juli 1970 vedrørende fastlæggelse af et minimumafgiftsgrundlag for moms på køretøjer bestemmer, at fakturaer og alle andre dokumenter vedrørende indenlandsk levering af et køretøj eller import heraf skal indeholde de nødvendige angivelser til fastlæggelse af katalogpris og identifikation af vogntyper samt deres udstyr og tilbehør. Disse angivelser omfatter især mærke, model, årgang, cylindervolumen, motoreffekt og karosserimodel, samt chassisnummer, og derudover det år, hvor køretøjet første gang blev taget i brug efter leveringen i landet eller indførslen.
Tribunal de premiere instance de Bruxelles har redegjort for de belgiske afgiftsmyndigheders praksis, hvorefter den afgiftspligtige i tvivlstilfælde ikke er fritaget for at bevise, at betingelserne for, at retten til fradrag består, er opfyldt. Med hensyn til fakturaer, der ikke opfylder formkravene, tillades der fradrag, såfremt myndighederne ikke nærer tvivl om, at transaktionen har fundet sted.
Den forelæggende ret fandt, at den omstændighed, at fakturaer efter belgisk lovgivning skal indeholde visse angivelser ud over dem, der er fastsat i artikel 22, stk. 3, litra b), i sjette direktiv, rejser det spørgsmål, om en sådan lovgivning er forenelig med direktivet, og har derfor forelagt Domstolen to præjudicielle spørgsmål:
sag 123/87:
»Indeholder artiklerne 18, stk. 1, litra a), og 22, stk. 3, litra a) og b), i sjette direktiv mulighed for, at den belgiske stat kan gøre udøvelsen af fradragsretten betinget af, at den afgiftspligtige er i besiddelse af et dokument, der ikke alene skal indeholde de angivelser, der er karakteristiske for en faktura, således som den normalt defineres i handelsretten, men også andre angivelser, som ikke vedrører en fakturas art, beskaffenhed og formål, og som er opregnet i artikel 2 i arrêté royal nr. 1 af 23. juli 1969, udstedt til gennemførelse af den belgiske lov om merværdiafgift?«
sag 330/87:
»Indeholder sjette direktivs artikler 18, stk. 1, litra a), og 22, stk. 3, litra a) og b), mulighed for, at den belgiske stat kan gøre udøvelsen af fradragsretten betinget af, at den afgiftspligtige er i besiddelse af et dokument, som ikke alene skal indeholde de angivelser, der er karakteristiske for en faktura, således som den normalt defineres i handelsretten, men også andre angivelser, som ikke vedrører en fakturas art, beskaffenhed og formål, og som opregnes i artikel 2 i arrêté royal nr. 1 af 23. juli 1969, udstedt til gennemførelse af den belgiske momslov — idet disse rent tekniske angivelser skal lette kontrollen med opkrævning af afgiften på grundlag af den afgiftspligtige medkontrahents regnskaber?«
Vedrørende sagens faktiske omstændigheder, retsforhandlingernes forløb samt de skriftlige indlæg for Domstolen henvises i øvrigt til retsmøderapporten. Disse omstændigheder omtales derfor kun i det følgende, såfremt det på de enkelte punkter er nødvendigt for forståelsen for Domstolens argumentation.
Den forelæggende ret ønsker med spørgsmålene i det væsentlige oplyst, om sjette direktivs artikler 18, stk. 1, litra a), og 22, stk. 3, litra a) og b), giver mulighed for, at medlemsstaterne kan betinge fradragsretten af, at den afgiftspligtige er i besiddelse af en faktura, der skal indeholde visse angivelser, således at det sikres, at merværdiafgiften opkræves, og at afgiftsmyndighederne kan kontrollere den.
Det bemærkes indledningsvis, jfr. herved Domstolens klare udtalelser bl. a. i dom af 5. maj 1982 (Schul,
15/81, Smi. s. 1409
), at et af de grundlæggende elementer i det fælles merværdiafgiftssystem er, at der for hver transaktion kun skal svares moms med fradrag af det momsbeløb, der direkte er blevet svaret af priserne på de forskellige elementer, der indgår i dannelsen af prisen på goder og tjenesteydelser, og at fradragsmekanismen er således udformet, at kun afgiftspligtige personer i den moms, de skal betale, kan fradrage den moms, der er blevet pålagt varerne i det foregående omsætningsled.
Den afgiftspligtige person skal, for således at kunne fradrage den merværdiafgift, som skyldes eller er erlagt for goder, der er eller vil blive leveret ham, og for tjenesteydelser, der er eller vil blive udført for ham af en anden afgiftspligtig person, være i besiddelse af en faktura i overensstemmelse med direktivets artikel 22, stk. 3, [artikel 18, stk. 1, litra a)]. Denne bestemmelse fastslår for det første, at fakturaen skal indeholde tydelig angivelse af prisen uden afgift, afgiften svarende til de forskellige afgiftssatser, samt eventuelle fritagelser [litra b)], og for det andet, at medlemsstaterne fastsætter de kriterier, ifølge hvilke et dokument kan anses for at svare til en faktura [litra c)].
Det bemærkes dernæst, at direktivets artikel 22, stk. 8, bestemmer, at »... medlemsstaterne [kan] fastsætte andre forpligtelser, som de skønner nødvendige for at sikre en nøjagtig opkrævning af afgiften og for at undgå svig«. Medlemsstaterne er ikke ved udøvelsen af denne ret forpligtede til at anvende den i direktivets artikel 27 beskrevne fremgangsmåde. Artikel 22, stk. 8, er nemlig en særregel, der kun angår den afgiftspligtiges forpligtelser og kun medlemsstaternes mulighed for at stille krav ud over dem, der er forudset i direktivet.
Det følger heraf, at der i direktivet kun stilles krav om, at en faktura indeholder visse angivelser, når der er tale om anvendelse af fradragsretten under de ovenfor nævnte omstændigheder, som foreligger i denne sag. Medlemsstaterne har mulighed for at kræve yderligere angivelser for at sikre en korrekt opkrævning af merværdiafgiften, samt for at afgiftsmyndighederne kan udøve deres kontrol.
Kravet om, at fakturaen som betingelse for, at fradragsretten kan udøves, skal indeholde andre angivelser end dem, der er opregnet i direktivets artikel 22, stk. 3, litra b), skal begrænses til, hvad der er nødvendigt for at sikre, at merværdiafgiften opkræves, og at afgiftsmyndighederne kan udøve deres kontrol. Desuden må antallet af angivelser og deres tekniske beskaffenhed ikke i praksis gøre udøvelsen af fradragsretten umulig eller uforholdsmæssig vanskelig.
De forelagte præjudicielle spørgsmål skal således besvares med, at artiklerne 18, stk. 1, litra a), og 22, stk. 3, litra a) og b), i Rådets sjette direktiv 77/388 af 17. maj 1977 indeholder mulighed for, at medlemsstaterne kan betinge fradragsretten af, at den afgiftspligtige er i besiddelse af en faktura, som skal indeholde visse angivelser, der er nødvendige for at sikre, at merværdiafgiften opkræves, og at afgiftsmyndighederne kan kontrollere den. Antallet af angivelser og deres tekniske beskaffenhed må dog ikke i praksis gøre udøvelsen af fradragsretten umulig eller uforholdsmæssig vanskelig.
Det påhviler den forelæggende ret at vurdere, om de angivelser, der kræves i den belgiske lovgivning, er i overensstemmelse med de ovenfor nævnte kriterier.
Sagens omkostninger
De afgifter, der er afholdt af den tyske, belgiske, spanske og portugisiske regering samt af Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber, som har afgivet indlæg for Domstolen, kan ikke godtgøres. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at træffe afgørelser om sagens omkostninger.

På grundlag af disse præmisser
kender
DOMSTOLEN (Femte Afdeling)
vedrørende de spørgsmål, som er forelagt af tribunal de premiere instance de Bruxelles ved domme af 6. april og 16. oktober 1987, for ret:

Artiklerne 18, stk. 1, litra a), og 22, stk. 3, litra a) og b), i Rådets sjette direktiv 77/388 af 17. maj 1977 indeholder mulighed for, at medlemsstaterne kan betinge fradragsretten af, at den afgiftspligtige er i besiddelse af en faktura, som skal indeholde visse angivelser, der er nødvendige for at sikre, at merværdiafgiften opkræves, og at afgiftsmyndighederne kan kontrollere den. Antallet af angivelser og deres tekniske beskaffenhed må imidlertid ikke i praksis gøre udøvelsen af fradragsretten umulig eller uforholdsmæssig vanskelig.

Bosco
Moitinho de Almeida
Everling
Galmot
Joliét
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 14. juli 1988.
J.-G. Giraud
Justitssekretær
G. Bosco
Formand for Femte Afdeling
(
*1
) – Processprog: Fransk.