CELEX: 62006CJ0013
Valsts pienākumu neizpilde
Sestā PVN direktīva
Atbrīvojumi
13. panta B daļas a) apakšpunkts
Apdrošināšanas darījumi
Subjekts, kas piedāvā tehniskās palīdzības pakalpojumus uz ceļa

Savā prasības pieteikumā Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, apliekot ar pievienotās vērtības nodokli (turpmāk
tekstā – “PVN”) tehniskās palīdzības pakalpojumus uz ceļa, Grieķijas Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek Padomes
1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem
– Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Sestā direktīva”),
13. panta B daļas a) apakšpunkts.
Atbilstoši Sestās direktīvas 13. panta B daļas a) apakšpunktam:
“Ciktāl tas nav pretrunā ar citiem Kopienas noteikumiem, dalībvalstis atbrīvo tālāk minētās darbības atbilstīgi noteikumiem,
ko tās pieņem, lai nodrošinātu pareizu un godīgu šo atbrīvojumu piemērošanu un lai nepieļautu nekādu nodokļu nemaksāšanu,
apiešanu vai ļaunprātīgu izmantošanu:
a)      apdrošināšanas un pārapdrošināšanas darījumus, ieskaitot saistītus pakalpojumus, ko veic apdrošināšanas mākleri un apdrošināšanas
aģenti.”
Grieķijas likuma Nr. 2166/1993 (
FEK A
’ 137/24.08.1993.) 15. panta 42. punktā ir paredzēts:
“[..] fiziskas vai juridiskas personas, kas sniedz tehniskās palīdzības pakalpojumus uz ceļa, maksā PVN par summām, ko tās
saņem iemaksu veidā vai izņēmuma kārtā kā atlīdzību par tehniskās palīdzības pakalpojumiem vai citiem ar to saistītiem individuāla
rakstura pakalpojumiem.”
Tā kā tika konstatēts, ka, piemērojot minēto 15. panta 42. punktu, par
ELPA
(Grieķijas Automobilistu un ceļotāju klubs) tehniskās palīdzības pakalpojumiem auto bojājumu vai avārijas gadījumā, kas sniegti
kluba abonentiem, kuri ir veikuši noteiktu ikgadējo iemaksu, par iekasētajām iemaksām ir jāmaksā PVN, un uzskatot, ka šādi
darījumi ir jāatbrīvo no nodokļa atbilstoši Sestās direktīvas 13. panta B daļas a) apakšpunktam, Komisija 2004. gada 7. jūlijā
Grieķijas Republikai nosūtīja brīdinājuma vēstuli.
Tā kā Komisija nebija apmierināta ar atbildi, kas tika saņemta no šīs dalībvalsts, tā 2004. gada 22. decembrī dalībvalstij
nosūtīja argumentētu atzinumu, aicinot to veikt attiecīgus pasākumus, lai izpildītu norādīto pienākumu.
Savā 2005. gada 23. februāra atbildē uz šo argumentēto atzinumu Grieķijas valdība noliedza pienākuma neizpildi, par ko tā
tiek vainota, cita starpā norādot, ka attiecīgie tehniskās palīdzības pakalpojumi uz ceļa, kurus nesniedz ne apdrošinātājs,
ne apdrošināšanas mākleris vai apdrošināšanas aģents, nav Sestās direktīvas 13. panta B daļas a) apakšpunktā minētie apdrošināšanas
darījumi.
Savā prasības pieteikumā Komisija norāda, ka uz specializēto subjektu sniegtajiem tehniskās palīdzības pakalpojumiem uz ceļa
saviem biedriem automašīnu bojājuma gadījumā var attiecināt apdrošināšanas jēdzienu, jo apdrošinātais risks ir saistīts ar
neparedzamu gadījumu, kad automašīna kļuvusi nelietojama iepriekš nenoteiktā vietā pēc bojājuma, kas iestājies laika posmā,
par kuru ir veikta attiecīgā iemaksa.
Savā iebildumu rakstā Grieķijas valdība neapstrīd pienākumu neizpildi, par ko tā tiek vainota. Tā tikai norāda, ka Ekonomikas
un finanšu ministrija paredz atcelt likuma Nr. 2166/1993 15. panta 42. punktu. Ņemot vērā tās atkārtoti pausto vēlēšanos veikt
izmaiņas attiecīgajā tiesību aktā, šai tiesvedībai zūd priekšmets un Komisijai līdz ar to ir jāatsakās no savas prasības.
Vispirms ir jāatgādina, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai Sestās direktīvas 13. pantā minētie atbrīvojumi ir neatkarīgi
Kopienu tiesību jēdzieni, kuru mērķis ir novērst atšķirības PVN režīma piemērošanā kādā dalībvalstī (skat. it īpaši 1999. gada
25. februāra spriedumu lietā C‑349/96
CPP
,
Recueil
, I‑973. lpp., 15. punkts, un 2003. gada 20. novembra spriedumu lietā C‑8/01
Taksatorringen
,
Recueil
, I‑13711. lpp., 37. punkts un tajā minētā judikatūra).
Precīzāk attiecībā uz jēdzienu “apdrošināšanas darījumi”, kas izmantots Sestās direktīvas 13. panta B daļas a) apakšpunktā,
bet nav definēts minētajā direktīvā, Tiesa ir atkārtoti atzinusi, ka vispārējā izpratnē apdrošināšanas darījuma pamatā ir
apdrošinātāja pienākums, iepriekš iekasējot prēmiju, apdrošinātai personai, iestājoties apdrošināšanas gadījumam, sniegt pakalpojumus,
par kuriem ir panākta vienošanās, parakstot līgumu (skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā
Taksatorringen
, 39. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tiesa turklāt ir arī precizējusi – nav nozīmes tam, ka pakalpojumu, kuru apdrošinātājs ir apņēmies sniegt, iestājoties apdrošināšanas
gadījumam, veido kādas naudas summas izmaksa, jo šis pakalpojums var būt saistīts ar palīdzības sniegšanu skaidrā naudā vai
arī citā veidā, kā tas norādīts pielikumā Padomes 1973. gada 24. jūlija Pirmajai direktīvai 73/239/EEK par normatīvo un administratīvo
aktu koordināciju attiecībā uz uzņēmējdarbības sākšanu un veikšanu tiešās apdrošināšanas nozarē, kas nav dzīvības apdrošināšana
(OV L 228, 3. lpp.), tās redakcijā pēc Padomes 1984. gada 10. decembra Direktīvas 84/641/EEK (OV L 339, 21. lpp.; turpmāk
tekstā – “Direktīva 73/239”) pieņemšanas. Šajā sakarā Tiesa cita starpā norādīja, ka nav iemesla jēdzienu “apdrošināšana”
interpretēt citādi atkarībā no tā, vai tas ir norādīts Direktīvas 73/239 vai Sestās direktīvas tekstā (iepriekš minētais spriedums
lietā
CPP
, 18. punkts).
Šajā sakarā it īpaši var norādīt, ka atbilstoši Direktīvas 73/239 1. panta 1. punktam tiešās apdrošināšanas darbības jēdziens
ietver šī paša panta 2. punktā minēto palīdzību. Palīdzību, ko sniedz grūtībās nonākušām personām, kuras atrodas ceļojumā
tālu no mājām vai pastāvīgās uzturēšanās vietas, veido pienākums, iepriekš iekasējot prēmiju, nekavējoties sniegt atbalstu
līguma par palīdzības sniegšanu priekšrocību guvējam, ja tas ir nonācis grūtībās, iestājoties neparedzētam gadījumam. Šādu
atbalstu cita starpā var veidot praktiska palīdzība, kuru vajadzības gadījumā sniedz, izmantojot palīdzības sniedzējas personas
personālu un aprīkojumu. Kā tas izriet no šīs direktīvas 2. panta 3. punkta, šāda palīdzība transportlīdzekļa bojājuma vai
avārijas gadījumā var izpausties kā avārijas seku novēršana notikuma vietā vai arī transporta līdzekļa nogādāšana uz vietu,
kur iespējams veikt remontu.
Visbeidzot, attiecībā uz apstākli, ka
ELPA
nav apdrošinātāja statuss, ir jāatgādina – ievērojot, ka Sestās direktīvas 13. pantā paredzētie atbrīvojumi ir jāinterpretē
šauri, Tiesa jau iepriekš ir atzinusi, ka minētās direktīvas 13. panta B daļas a) apakšpunktā minētā frāze “apdrošināšanas
darījumi” principā ir pietiekami plaša, lai principā ietvertu tajā tāda nodokļu maksātāja apdrošināšanas pakalpojumus, kas
pats nav apdrošinātājs, bet, īstenojot kolektīvās apdrošināšanas politiku, apdrošina savus klientus, izmantojot apdrošinātāja,
kas uzņemas apdrošināto risku, pakalpojumus (iepriekš minētais spriedums lietā
CPP
, 22. punkts).
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem ir jāsecina, kā to pamatoti apgalvo Komisija, ka uz tehniskās palīdzības pakalpojumiem
uz ceļa, kurus saviem klientiem apņemas sniegt tāds subjekts kā
ELPA
, no tiem iekasējot noteiktu ikgadēju iemaksu, iestājoties apdrošinātajam bojājuma vai avārijas gadījumam, kuru sedz šis subjekts,
attiecas Sestās direktīvas 13. panta B daļas a) apakšpunktā minētais jēdziens “apdrošināšanas darījumi” un tādējādi tie ir
jāatbrīvo no aplikšanas ar PVN.
Līdz ar to ir jāatzīst, ka apliekot ar PVN tehniskās palīdzības pakalpojumus uz ceļa, Grieķijas Republika nav izpildījusi
pienākumus, ko tai uzliek Sestās direktīvas 13. panta B daļas a) apakšpunkts.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Grieķijas
Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā Grieķijas Republikai spriedums nav labvēlīgs, tad jāpiespriež Grieķijas
Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
1)
apliekot ar pievienotās vērtības nodokli tehniskās palīdzības pakalpojumus uz ceļa, Grieķijas Republika nav izpildījusi pienākumus,
ko tai uzliek 13. panta B daļas a) apakšpunkts Padomes 1977. gada 17. maija Sestajā direktīvā 77/388/EEK par to, kā saskaņojami
dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze;
2)
Grieķijas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – grieķu.