CELEX: 62006CJ0399
Kopējā ārpolitika un drošības politika (KĀDP)
Ierobežojoši pasākumi pret personām un organizācijām, kas ir saistītas ar Osamu bin Ladenu, Al-Qaida tīklu un Taliban
Regula (EK) Nr. 881/2002
Personas naudas līdzekļu un saimniecisko resursu iesaldēšana pēc tam, kad tā iekļauta ANO iestādes izveidotā sarakstā
Sankciju komiteja
Sekojoša iekļaušana Regulas (EK) Nr. 881/2002 I pielikumā
Prasība atcelt tiesību aktu
Pamattiesības
Tiesības uz īpašumu, tiesības tikt uzklausītam un tiesības uz efektīvu pārbaudi tiesā

Savās apelācijas sūdzībās Hasans [
Hassan
] (C-399/06 P) un Ajadi [
Ayadi
] (C-403/06 P) lūdz atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2006. gada 12. jūlija spriedumus attiecīgi lietā
T-49/04
Hassan
/Padome un Komisija (turpmāk tekstā — “pārsūdzētais spriedums lietā
Hassan
”), kā arī lietā T-253/02
Ayadi
/Padome (Krājums, II-2139. lpp.
; turpmāk tekstā — “pārsūdzētais spriedums lietā
Ayadi
”) (turpmāk tekstā abi kopā — “pārsūdzētie spriedumi”).
Pirmās instances tiesa ar pārsūdzētajiem spriedumiem noraidīja Hasana un Ajadi celtās prasības atcelt Padomes 2002. gada 27. maija Regulu (EK) Nr. 881/2002, ar kuru paredz īpašus ierobežojošus pasākumus, kas vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, kuras saistītas ar Osamu bin Ladenu,
Al-Qaida
tīklu un
Taliban
, un ar kuru atceļ Padomes Regulu (EK) Nr. 467/2001, ar ko aizliedz eksportēt noteiktas preces un pakalpojumus uz Afganistānu, pastiprina lidojumu aizliegumu un attiecina uz Afganistānas
Taliban
līdzekļu un citu finanšu resursu iesaldēšanu (
OV L 139, 9. lpp.
; turpmāk tekstā — “apstrīdētā regula”), tiktāl, ciktāl šis akts attiecās uz viņiem. Hasana prasība it īpaši attiecās uz apstrīdēto regulu redakcijā, kas bija grozīta ar Komisijas 2003. gada 20. novembra Regulu (EK) Nr. 2049/2003 (
OV L 303, 20. lpp.
). Ar pārsūdzēto spriedumu lietā
Hassan
Pirmās instances tiesa noraidīja arī Hasana celto prasību par zaudējumu atlīdzību.
Prāvu priekšvēsture
Prāvu priekšvēsture ir izklāstīta pārsūdzētā sprieduma lietā
Hassan
6.–34. punktā un pārsūdzētā sprieduma lietā
Ayadi
11.–49. punktā.
Šajā spriedumā to var īsi rezumēt šādi.
2001. gada 19. oktobrī komiteja, kas tika izveidota ar Apvienoto Nāciju Organizācijas Drošības padomes Rezolūciju 1267 (1999) (turpmāk tekstā — “Sankciju komiteja”), publicēja papildinājumu 2001. gada 8. martā apkopotajam tādu personu un organizāciju sarakstam, kurām saskaņā ar Drošības padomes Rezolūcijām 1267 (1999) un 1333 (2000) (skat. Paziņojumu SC/7180) ir iesaldējami naudas līdzekļi, ietverot arī
Ayadi
vārdu, kurš tika identificēts kā persona, kas ir saistīta ar Osamu bin Ladenu.
Tajā pašā dienā Eiropas Kopienu Komisija pieņēma 2001. gada 19. oktobra Regulu (EK) Nr. 2062/2001, ar kuru trešo reizi groza Regulu Nr. 467/2001 (
OV L 277, 25. lpp.
). Ar Regulu Nr. 2062/2001
Ayadi
un vēl citi vārdi tika pievienoti Padomes 2001. gada 6. marta Regulas (EK) Nr. 467/2001 (
OV L 67, 1. lpp.
) I pielikumā norādītajam sarakstam.
2002. gada 16. janvārī Apvienoto Nāciju Drošības padome (turpmāk tekstā — “Drošības padome”) pieņēma Rezolūciju 1390 (2002), kurā noteica pasākumus, kas veicami attiecībā uz Osamu bin Ladenu, organizācijas
Al-Qaida
dalībniekiem, kā arī
Taliban
un citām sabiedrotajām personām, grupām, uzņēmumiem un organizācijām. Šīs rezolūcijas 1. un 2. punktā būtībā tika paredzēts atstāt spēkā pasākumus, īpaši naudas līdzekļu iesaldēšanu, kas tika noteikti ar Rezolūcijas 1267 (1999) 4. punkta b) apakšpunktu un Rezolūcijas 1333 (2000) 8. punkta c) apakšpunktu.
Uzskatot, ka ir nepieciešama Eiropas Kopienas rīcība, lai īstenotu Rezolūciju 1390 (2002), Eiropas Savienības Padome 2002. gada 27. maijā pieņēma Kopējo nostāju 2002/402/KĀDP, ar ko paredz ierobežojošus pasākumus attiecībā uz Osamu bin Ladenu, organizācijas
Al-Qaida
un
Taliban
locekļiem un citām privātpersonām, grupām, uzņēmumiem un vienībām, kuras saistītas ar tiem, un ar ko atceļ Kopējās nostājas 96/746/KĀDP, 1999/727/KĀDP, 2001/154/KĀDP un 2001/771/KĀDP (
OV L 139, 4. lpp.
). Kopējās nostājas 2002/402 3. pantā ir noteikts, ka tiek turpināta Sankciju komitejas saskaņā ar Rezolūciju 1267 (1999) un Rezolūciju 1333 (2000) pieņemtajā sarakstā norādīto privātpersonu, grupu, uzņēmumu un vienību naudas līdzekļu un citu finanšu aktīvu vai saimniecisko resursu iesaldēšana.
Padome 2002. gada 27. maijā, pamatojoties uz EKL 60., 301. un 308. pantu, pieņēma apstrīdēto regulu.
Šīs regulas preambulas ceturtajā apsvērumā cita starpā ir noteikts, ka uz Rezolūcijā 1390 (2002) noteiktajiem pasākumiem “attiecas [EK] līgums, tādēļ — īpaši, lai novērstu konkurences traucējumus, — ir nepieciešami Kopienas tiesību akti, lai īstenotu attiecīgos Drošības padomes lēmumus, ciktāl tie attiecas uz Kopienas teritoriju”.
Apstrīdētās regulas 1. pantā jēdzieni “līdzekļi” un “līdzekļu iesaldēšana” būtībā tiek definēti identiski tam, kā tie ir definēti Regulas Nr. 467/2001 1. pantā. Turklāt tajā tiek definēts, kas ir jāsaprot ar jēdzienu “saimnieciski resursi”.
Apstrīdētās regulas 2. pantā ir noteikts:
“1.   Iesaldē visus [naudas] līdzekļus un saimnieciskos resursus, kas pieder Sankciju komitejas norādītajai un I pielikumā minētajai fiziskai vai juridiskai personai, grupai vai uzņēmumam.
2.   [Naudas] līdzekļus nepadara tieši vai netieši pieejamus fiziskai vai juridiskai personai, grupai vai organizācijai, ko norādījusi Sankciju komiteja un kas minēta I pielikuma sarakstā, nedz arī pieejamus iepriekš minēto labumam.
3.   Saimnieciskos resursus nedara tieši vai netieši pieejamus fiziskai vai juridiskai personai, grupai vai organizācijai, ko norādījusi Sankciju komiteja un kas minēta I pielikuma sarakstā, nedz arī pieejamus iepriekš minēto labumam, jo tādējādi tiktu radīta iespēja šai personai, grupai vai organizācijai iegūt [naudas] līdzekļus, preces vai pakalpojumus.”
Apstrīdētās regulas I pielikumā ir ietverts personu, vienību un grupu saraksts, uz kurām attiecas šīs regulas 2. pantā noteiktā [naudas] līdzekļu iesaldēšana. Šajā sarakstā ir ietverts arī
Ayadi
vārds.
Lai arī
Ayadi
vārds līdz šai dienai ir saglabāts šajā sarakstā, teksts, kurā tas ir minēts, ir vairākkārt ticis aizstāts ar Komisijas regulām, kas pieņemtas, pamatojoties uz apstrīdētās regulas 7. panta 1. punktu, ar kuru Komisija ir pilnvarota izdarīt grozījumus vai papildināt šīs regulas I pielikumu.
2002. gada 20. decembrī Drošības padome pieņēma Rezolūciju 1452 (2002), kas paredzēta ar cīņu pret terorismu saistīto pienākumu izpildes atvieglošanai. Šīs rezolūcijas 1. punkts paredz noteiktas tādas atkāpes un izņēmumus no naudas līdzekļu un saimniecisko resursu iesaldēšanas pienākuma, kuru paredz Rezolūcijas 1267 (1999) un 1390 (2002), ko valstis var piemērot humanitāriem mērķiem ar nosacījumu, ka to apstiprina Sankciju komiteja.
2003. gada 17. janvārī Drošības padome pieņēma Rezolūciju 1455 (2003), kas bija paredzēta, lai uzlabotu pasākumus, kas noteikti Rezolūcijas 1267 (1999) 4. punkta b) apakšpunktā, Rezolūcijas 1333 (2000) 8. punkta c) apakšpunktā, kā arī Rezolūcijas 1390 (2002) 1. un 2. punktā. Saskaņā ar Rezolūcijas 1455 (2003) 2. punktu šie pasākumi bija atkārtoti jāuzlabo pēc divpadsmit mēnešiem vai vajadzības gadījumā — ātrāk.
Uzskatīdama, ka ir vajadzīga Kopienas rīcība, lai īstenotu Drošības padomes Rezolūciju 1452 (2002), Padome 2003. gada 27. februārī pieņēma Kopējo nostāju 2003/140/KĀDP par atkāpēm no ierobežojošiem pasākumiem, kas noteikti ar Kopējo nostāju 2002/402 (
OV L 53, 62. lpp.
). Kopējās nostājas 2003/140 1. pantā ir paredzēts, ka, īstenojot pasākumus, kas izklāstīti Kopējās nostājas 2002/402 3. pantā, Kopiena ņem vērā atkāpes, kas atļautas ar minēto rezolūciju.
2003. gada 27. martā Padome pieņēma Regulu (EK) Nr. 561/2003, ar kuru attiecībā uz izņēmumiem līdzekļu un saimniecisko resursu iesaldēšanā groza Regulu (EK) Nr. 881/2002 (
OV L 82, 1. lpp.
). Šīs regulas preambulas ceturtajā apsvērumā Padome norāda, ka, ņemot vērā Drošības padomes Rezolūciju 1452 (2002), ir jāpielāgo Kopienas noteiktie pasākumi.
2003. gada 12. novembrī Sankciju komiteja pieņēma papildinājumu tādu personu un organizāciju konsolidētajam sarakstam, kurām saskaņā ar Rezolūcijām 1267 (1999), 1333 (2000) un 1390 (2002) ir iesaldējami naudas līdzekļi. Šajā papildinājumā tostarp tika ietverts
Hassan
vārds, kurš tika identificēts kā persona, kas ir saistīta ar
Al-Qaida
organizāciju.
2003. gada 20. novembrī Komisija pieņēma Regulu Nr. 2049/2003, ar kuru divdesmit piekto reizi groza Regulu Nr. 881/2002. Ar Regulu Nr. 2049/2003
Hassan
un vēl citi vārdi tika pievienoti apstrīdētās regulas I pielikumā norādītajam sarakstam.
2004. gada 30. janvārī Drošības padome pieņēma Rezolūciju 1526 (2004), kas, pirmkārt, ir paredzēta, lai uzlabotu tādu pasākumu īstenošanu, kas ir noteikti Rezolūcijas 1267 (1999) 4. punkta b) apakšpunktā, Rezolūcijas 1333 (2000) 8. punkta c) apakšpunktā, kā arī Rezolūcijas 1390 (2002) 1. un 2. punktā, un, otrkārt, lai nostiprinātu Sankciju komitejas pilnvaras. Saskaņā ar Rezolūcijas 1526 (2004) 3. punktu šie pasākumi vēl ir jāuzlabo pēc 18 mēnešiem vai vajadzības gadījumā — ātrāk.
2005. gada 29. jūlijā Drošības padome pieņēma Rezolūciju 1617 (2005). Tajā cita starpā tika noteikta tādu pasākumu atstāšana spēkā, kas paredzēti Rezolūcijas 1267 (1999) 4. punkta b) apakšpunktā, Rezolūcijas 1333 (2000) 8. punkta c) apakšpunktā, kā arī Rezolūcijas 1390 (2002) 1. un 2. punktā. Saskaņā ar Rezolūcijas 1617 (2005) 21. punktu šie pasākumi ir jāpārskata pēc 17 mēnešiem vai vajadzības gadījumā — ātrāk, lai tos, iespējams, pastiprinātu.
Ayadi
ieraksts tika saglabāts sarakstā, kurš veido apstrīdētās regulas I pielikumu. Norāde par viņa ierakstu tika aizstāta ar Komisijas 2006. gada 9. augusta Regulu (EK) Nr. 1210/2006, ar kuru 67. reizi groza Regulu Nr. 881/2002 (
OV L 219, 14. lpp.
).
Tāpat, lai arī
Hassan
vārds joprojām palika šajā sarakstā, norāde par viņa ierakstu tika aizstāta ar Komisijas 2008. gada 18. janvāra Regulu (EK) Nr. 46/2008, ar kuru 90. reizi groza Regulu Nr. 881/2002 (
OV L 16, 11. lpp.
).
Prasības Pirmās instances tiesā un pārsūdzētie spriedumi
Ar prasības pieteikumu, kas 2004. gada 12. februārī tika iesniegts Pirmās instances tiesas kancelejā, Hasans cēla pret Padomi un Komisiju prasību par apstrīdētās regulas atcelšanu un lūdza Pirmās instances tiesu:
—
galvenokārt, atcelt pilnībā vai daļēji apstrīdēto regulu, kurā grozījumi izdarīti ar Regulu Nr. 2049/2003, vai arī tikai šo pēdējo regulu;
—
pakārtoti, atzīt, ka apstrīdētā regula un Regula Nr. 2049/2003 viņam nav piemērojamas;
—
noteikt jebkuru citu pasākumu, ko tiesa uzskata par piemērotu;
—
piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un
—
piespriest Padomei atlīdzināt viņam zaudējumus.
Pirmās instances tiesas sēdē Hasans precizēja, ka viņa prasība ir vērsta pret apstrīdēto regulu un Regulu Nr. 2049/2003 tikai tiktāl, ciktāl tās viņu skar tieši un individuāli.
Ar prasības pieteikumu, kas 2002. gada 26. augustā tika iesniegta Pirmās instances tiesas kancelejā, Ajadi cēla pret Padomi prasību par apstrīdētās regulas atcelšanu un lūdza Pirmās instances tiesu:
—
atcelt apstrīdētās regulas 2. pantu un 4. pantu tiktāl, ciktāl tie ir saistīti ar 2. pantu;
—
pakārtoti, atcelt prasītāja vārda ierakstu sarakstā, kurš ir norādīts apstrīdētās regulas I pielikumā, un
—
piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Pirmās instances tiesas sēdē Ajadi precizēja, ka viņa prasība ir vērsta pret apstrīdēto regulu tikai tiktāl, ciktāl tā viņu skar tieši un individuāli.
Ayadi
lietā Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotajai Karalistei, kā arī Komisijai tika atļauts iestāties lietā Pirmās instances tiesā Padomes prasījumu atbalstam.
Savu prasījumu pamatojumam Hasans izvirzīja vienu pamatu sakarā ar noteiktu viņa pamattiesību un vispārīgā samērīguma principa pārkāpumu. Viņa iebildumi konkrētāk attiecās, pirmkārt, uz tiesību uz īpašumu, kā arī privātās un ģimenes dzīves neaizskaramības apgalvotu pārkāpumu un, otrkārt, uz tiesību tikt uzklausītam un tiesību uz lietas taisnīgu izskatīšanu apgalvotu pārkāpumu.
Ajadi savus prasījumus balstīja uz trim pamatiem, kas saistīti, pirmkārt, ar Padomes kompetences pieņemt apstrīdētās regulas 2. un 4. pantu neesamību, kā arī pilnvaru nepareizu izmantošanu, otrkārt, ar subsidiaritātes, samērīguma un pamattiesību ievērošanas pamatprincipa pārkāpumu un, treškārt, ar formas prasību būtisku pārkāpumu.
Tā kā, izņemot Hasana apelācijas sūdzībā izvirzīto prasību par zaudējumu atlīdzību, šīs apelācijas sūdzības attiecas tikai uz to pārsūdzēto spriedumu daļu, kurā tiek izskatīti pamati saistībā ar prasītāju pamattiesību pārkāpumu, turpmāk tiks rezumēta tikai šī spriedumu daļa.
Runājot par šiem pamatiem, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma lietā
Hassan
91. punktā un pārsūdzētā sprieduma lietā
Ayadi
115. punktā nosprieda, ka, izņemot tikai vienu konkrētu tiesību jautājumu katrā no šīm lietām, visi pārējie prasītāju izvirzītie tiesību jautājumi jau tikuši atrisināti Pirmās instances tiesas 2005. gada 21. septembra spriedumā lietā
T-306/01
Yusuf
un
Al Barakaat International Foundation
/Padome un Komisija (Krājums, II-3533. lpp.
, 226.–346. punkts; turpmāk tekstā — “Pirmās instances tiesas spriedums lietā
Yusuf
”), kā arī lietā T-315/01
Kadi
/Padome un Komisija (Krājums, II-3649. lpp., 176.–291. punkts; turpmāk tekstā — “Pirmās instances tiesas spriedums lietā
Kadi
”) (turpmāk tekstā abi kopā — “Pirmās instances tiesas spriedumi lietās
Yusuf
un
Kadi
”).
Pārsūdzētā sprieduma lietā
Hassan
92. punktā, tāpat kā pārsūdzētā sprieduma lietā
Ayadi
116. punktā, kas formulēti līdzīgi, ir norādīts, ka Pirmās instances tiesas spriedumu lietās
Yusuf
un
Kadi
ietvaros tiesa cita starpā ir konstatējusi:
“[..]
—
no starptautisko tiesību viedokļa [Apvienoto Nāciju Organizācijas (ANO)] dalībvalstu pienākumi atbilstoši Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtiem ir pārāki par jebkādu citu pienākumu, kas izriet no iekšējām tiesībām vai starptautiskajām līgumtiesībām, tostarp tām valstīm, kas ir arī Eiropas Padomes dalībvalstis, — par to pienākumiem atbilstoši [1950. gada 4. novembrī Romā parakstītajai Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijai (turpmāk tekstā — “ECPAK”)], un tām valstīm, kas ir arī Kopienas dalībvalstis, — par to pienākumiem atbilstoši EK līgumam ([Pirmās instances tiesas] spriedumi lietās
Yusuf
, 231. punkts, un
Kadi
, 181. punkts);
—
atbilstoši Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtu 25. pantam šis pārākuma noteikums attiecas uz lēmumiem, kas ietverti Drošības padomes rezolūcijā ([Pirmās instances tiesas] spriedumi lietās
Yusuf
, 234. punkts, un
Kadi
, 184. punkts);
—
kaut arī Kopiena nav Apvienoto Nāciju Organizācijas locekle, ir jāuzskata, ka pienākumi, kas izriet no Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtiem, Kopienai ir saistoši tādā pašā veidā kā tās dalībvalstīm atbilstoši Eiropas Kopienas dibināšanas līgumam ([Pirmās instances tiesas] spriedumi lietās
Yusuf
, 243. punkts, un
Kadi
, 193. punkts);
—
pirmkārt, Kopiena nevar neievērot pienākumus, kas uzlikti tās dalībvalstīm saskaņā ar Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtiem, ne arī kavēt to izpildi, un, otrkārt, tai atbilstoši tās dibināšanas līgumam, īstenojot savu kompetenci, ir jāpieņem jebkuras tiesību normas, kas vajadzīgas, lai ļautu tās dalībvalstīm izpildīt šos pienākumus ([Pirmās instances tiesas] spriedumi lietās
Yusuf
, 254. punkts, un
Kadi
, 204. punkts);
—
tā rezultātā ir jānoraida argumenti, kas izvirzīti pret apstrīdētajām regulām un pamatoti, pirmkārt, ar Kopienu tiesību sistēmas autonomiju salīdzinājumā ar Apvienoto Nāciju Organizācijas noteikto kārtību un, otrkārt, ar vajadzību transponēt Drošības padomes rezolūcijas dalībvalstu iekšējās tiesībās atbilstoši šo tiesību konstitucionālajām normām un pamatprincipiem ([Pirmās instances tiesas] spriedumi lietās
Yusuf
, 258. punkts, un
Kadi
, 208. punkts);
—
apstrīdētā regula, kas pieņemta saskaņā ar Kopējo nostāju 2002/402, ir uzskatāma par to saistību izpildi Kopienas līmenī, kas uzliktas dalībvalstīm kā ANO loceklēm, lai īstenotu, vajadzības gadījumā pieņemot Kopienas tiesību aktu, sankcijas pret Osamu bin Ladenu,
Al-Qaida
tīklu, kā arī pret
Taliban
un citām sabiedrotām personām, grupām, uzņēmumiem un organizācijām, kas tika noteiktas un vēlāk apstiprinātas vairākās Drošības padomes rezolūcijās, kuras pieņemtas atbilstoši Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtu VII nodaļai ([Pirmās instances tiesas] spriedumi lietās
Yusuf
, 264. punkts, un
Kadi
, 213. punkts);
—
šajā situācijā Kopienas iestādes rīkojās atbilstoši ierobežotām pilnvarām bez jebkādas patstāvīgas rīcības brīvības ([Pirmās instances tiesas] spriedumi lietās
Yusuf
, 265. punkts, un
Kadi
, 214. punkts);
—
ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, apgalvojums, ka Pirmās instances tiesa ir kompetenta netieši kontrolēt Drošības padomes vai Sankciju komitejas lēmumu likumību atbilstoši to pamattiesību aizsardzības standartam, kuras ir atzītas Kopienas tiesību sistēmā, nav pamatojams, nedz balstoties uz starptautiskajām, nedz arī uz Kopienu tiesībām ([Pirmās instances tiesas] spriedumi lietās
Yusuf
, 272. punkts, un
Kadi
, 221. punkts);
—
tādējādi attiecīgās Drošības padomes rezolūcijas principā ir izslēgtas no Pirmās instances tiesas pārbaudes jomas un tai nav tiesību — pat netieši — apstrīdēt šo rezolūciju likumību no Kopienu tiesību viedokļa; tieši otrādi — Pirmās instances tiesai pēc iespējas jāinterpretē un jāpiemēro šīs tiesības atbilstoši dalībvalstu pienākumiem, kas izriet no Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtiem ([Pirmās instances tiesas] spriedumi lietās
Yusuf
, 276. punkts, un
Kadi
, 225. punkts);
—
Pirmās instances tiesa tomēr ir tiesīga netieši pārbaudīt attiecīgo Drošības padomes rezolūciju likumību attiecībā uz
jus cogens
, ar ko saprot starptautisku sabiedrisko kārtību, kura ir saistoša visiem starptautisko tiesību subjektiem, ieskaitot ANO iestādes, un no kuras nav iespējams atkāpties ([Pirmās instances tiesas] spriedumi lietās
Yusuf
, 277. punkts, un
Kadi
, 226. punkts);
—
apstrīdētajā regulā ar paredzēto naudas līdzekļu iesaldēšanu netiek pārkāptas nedz ieinteresēto personu pamattiesības izmantot īpašumu, nedz vispārīgais samērīguma princips, vērtējot to atbilstoši universālajam cilvēka pamattiesību aizsardzības standartam, uz ko attiecas
jus cogens
([Pirmās instances tiesas] spriedumi lietās
Yusuf
, 288. un 289. punkts, un
Kadi
, 237. un 238. punkts);
—
tā kā attiecīgās Drošības padomes rezolūcijas neparedz ieinteresētajām personām tiesības tikt uzklausītām Sankciju komitejā pirms to iekļaušanas apstrīdētajā sarakstā un nekāda imperatīva norma, kas attiecas uz starptautisko publisko kārtību, neparedz, ka ir nepieciešama iepriekšēja ieinteresēto personu uzklausīšana šajā gadījumā esošajos apstākļos, ir jānoraida argumenti par to, ka šādas tiesības ir tikušas pārkāptas ([Pirmās instances tiesas] spriedumi lietās
Yusuf
, 306., 307. un 321. punkts, un
Kadi
, 261. un 268. punkts);
—
it īpaši šādos apstākļos, kad tiek apstrīdēts pagaidu aizsardzības pasākums, kas ierobežo ieinteresēto personu īpašuma izmantojamību, šo personu pamattiesību ievērošana nenozīmē, ka ir jāpaziņo pret tām izvirzītie fakti un pierādījumi, jo Drošības padome vai tās Sankciju komiteja uzskata, ka tas nav pieļaujams starptautiskās sabiedrības drošības apsvērumu dēļ ([Pirmās instances tiesas] spriedumi lietās
Yusuf
, 320. punkts, un
Kadi
, 274. punkts);
—
Kopienu iestādēm nebija arī jāuzklausa ieinteresētās personas pirms apstrīdētās regulas pieņemšanas ([Pirmās instances tiesas] spriedums lietā
Yusuf
, 329. punkts) vai saistībā ar tās pieņemšanu un īstenošanu ([Pirmās instances tiesas] spriedums lietā
Kadi
, 259. punkts);
—
tādas prasības atcelt tiesību aktu ietvaros, kā tas ir šajā lietā, Pirmās instances tiesa pilnībā veic apstrīdēto regulu likumības pārbaudi attiecībā uz to, kā Kopienu iestādes ievēro kompetences normas, kā arī ārējās likumības normas un būtiskās procesuālās normas, kas ir attiecināmas uz to rīcību; Pirmās instances tiesa tāpat pārbauda apstrīdēto regulu likumību attiecībā uz Drošības padomes rezolūcijām, kuras ar šīm regulām ir jāīsteno, īpaši no procesuālās un materiālās atbilstības viedokļa, no regulu iekšējās saskaņas un samērīguma ar rezolūcijām viedokļa; Pirmās instances tiesa arī veic apstrīdēto regulu un netieši — attiecīgo Drošības padomes rezolūciju — likumības pārbaudi atbilstoši augstāka juridiska spēka starptautisko tiesību normām, kas pieder pie
jus cogens
, it īpaši imperatīvajām normām, kuras vērstas uz cilvēka tiesību vispārēju aizsardzību ([Pirmās instances tiesas] spriedumi lietās
Yusuf
, 334., 335. un 337. punkts, un
Kadi
, 279., 280. un 282. punkts);
—
turpretī Pirmās instances tiesai nav netieši jāpārbauda pašu attiecīgo Drošības padomes rezolūciju saderība ar tādām pamattiesībām, ko aizsargā Kopienas tiesību sistēma; Pirmās instances tiesai vairs nav jāpārbauda, vai ir pieļauta kļūda to faktu un pierādījumu novērtējumā, ko Drošības padome izvirzījusi tās veikto pasākumu pamatojumam, izņemot iepriekšējā ievilkumā noteiktos ietvarus, vai netieši jāpārbauda šo pasākumu pamatotība un samērīgums ([Pirmās instances tiesas] spriedumi lietās
Yusuf
, 338. un 339. punkts, un
Kadi
, 283. un 284. punkts);
—
tādējādi ieinteresētajām personām nav nekādu tiesiskās aizsardzības līdzekļu, jo Drošības padome neuzskata par lietderīgu izveidot neatkarīgu starptautisku tiesu, kas tiktu pilnvarota lemt — gan tiesiski, gan faktiski — par prasībām, kas celtas pret individuālajiem lēmumiem, ko pieņēmusi Sankciju komiteja ([Pirmās instances tiesas] spriedumi lietās
Yusuf
, 340. punkts, un
Kadi
, 285. punkts);
—
tādējādi iepriekšējā ievilkumā konstatētais prasītāju tiesiskās aizsardzības trūkums pats par sevi nav pretrunā
jus cogens
, jo: i) tiesības vērsties tiesā nav absolūtas; ii) šajā gadījumā ieinteresēto personu tiesību vērsties tiesā ierobežojums, kas izriet no tiesas imunitātes, kura principā dalībvalstu tiesību sistēmā piemīt Drošības padomes rezolūcijām, kas pieņemtas atbilstoši Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtu VII nodaļai, ir jāuzskata par neatņemamu šo tiesību sastāvdaļu; iii) šāds ierobežojums ir pamatojams gan ar to lēmumu būtību, kas Drošības padomei ir jāpieņem atbilstoši Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtu VII nodaļai, gan arī ar to likumīgo mērķi, un iv) tā kā nav starptautiskas tiesas, kuras kompetencē ietilptu Drošības padomes aktu likumības pārbaude, tādas organizācijas kā Sankciju komiteja izveidošana un tiesību aktos paredzētā iespēja vērsties šajā komitejā jebkurā brīdī, lai ar tādas procedūras palīdzību, kurā iesaistītas attiecīgās valdības, pārskatītu jebkuru individuālu gadījumu, ir cits saprātīgs veids, kā pienācīgi aizsargāt ieinteresēto personu pamattiesības, kuras atzīst
jus cogens
([Pirmās instances tiesas] spriedumi lietās
Yusuf
, 341.–345. punkts, un
Kadi
, 286.–290. punkts);
—
tā rezultātā ir jānoraida argumenti, kas izvirzīti pret apstrīdētajām regulām un kas ir saistīti ar tiesību efektīvi vērsties tiesā pārkāpumu ([Pirmās instances tiesas] spriedumi lietās
Yusuf
, 346. punkts, un
Kadi
, 291. punkts).”
Pārsūdzētā sprieduma lietā
Hassan
95.–124. punktā Pirmās instances tiesa izteica papildu apsvērumus, atbildot uz Hasana tiesas sēdē sīkāk izklāstītajiem argumentiem, pirmkārt, par visu viņa naudas līdzekļu un saimniecisko resursu iesaldēšanas pasākuma apgalvoto pārmērīgo bardzību un, otrkārt, par to secinājumu, kurus Pirmās instances tiesa izdarīja savos spriedumos lietās
Yusuf
un
Kadi
, spēkā neesamību šajā gadījumā attiecībā uz šajos spriedumos konstatēto ieinteresēto personu tiesas aizsardzības trūkuma saderību ar
jus cogens
.
Tāpat pārsūdzētā sprieduma lietā
Ayadi
117.–154. punktā Pirmās instances tiesa papildus pašreizējā sprieduma 34. punktā minētajiem apsvērumiem, atbildot uz Ajadi sīkāk izklāstītajiem argumentiem, pirmkārt, par to, ka izņēmumi un atkāpes no naudas līdzekļu iesaldēšanas noteikuma, ko paredz Regula Nr. 561/2003, neesot efektīvi it īpaši attiecībā uz profesionālās darbības veikšanu, un, otrkārt, par to secinājumu, kurus Pirmās instances tiesa izdarīja savos spriedumos lietās
Yusuf
un
Kadi
, spēkā neesamību šajā gadījumā attiecībā uz šajos spriedumos konstatēto ieinteresēto personu tiesas aizsardzības trūkuma saderību ar
jus cogens
.
Pirmās instances tiesa izvērtēja šos argumentus un secināja, ka ar tiem nevar apšaubīt apsvērumus, ko tā savos spriedumos lietās
Yusuf
un
Kadi
sniegusi par attiecīgajiem tiesību jautājumiem.
Pārsūdzētā sprieduma lietā
Hassan
126.–128. punktā Pirmās instances tiesa vēl izvērtēja Hasana izteiktos iebildumus par to, ka ir pārkāptas viņa tiesības uz privātās un ģimenes dzīves neaizskaramību, kā arī par viņa reputācijas aizskārumu, noraidīdama tos būtībā ar pamatojumu, ka
jus cogens
kontekstā ir jāuzskata, ka šis prasītājs nav cietis no patvaļīgas iejaukšanās viņa attiecīgo tiesību īstenošanā.
Tāpat pārsūdzētā sprieduma lietā
Ayadi
156. punktā Pirmās instances tiesa noraidīja argumentu, kurš vēl nebija izskatīts tās spriedumos lietās
Yusuf
un
Kadi
un saskaņā ar kuru ANO dalībvalstīm neesot pienākuma piemērot vienalga kādus pasākumus, ko Drošības padome “aicina” veikt.
Tāpēc Pirmās instances tiesa prasītāju prasības par tiesību aktu atcelšanu noraidīja kā nepamatotas.
Visbeidzot, Pirmās instances tiesa Hasana celto prasību par zaudējumu atlīdzību atzina par nepieņemamu tās neprecizitātes dēļ, ņemot vērā citus viņa iesniegtos pierādījumus, piebilzdama, ka šī prasība katrā ziņa nav pamatota.
Līdz ar to Pirmās instances tiesa abas prasības noraidīja kopumā.
Tiesvedība Tiesā
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2008. gada 5. novembra rīkojumu Francijas Republikai un Apvienotajai Karalistei tika atļauts iestāties lietā Padomes un Komisijas prasījumu atbalstam lietā C-399/06 P. Ar Tiesas priekšsēdētāja 2009. gada 30. marta rīkojumu Francijas Republikai tika atļauts iestāties lietā Padomes prasījumu atbalstam lietā C-403/06 P.
Prasības pieteikumā, kas Tiesas kancelejā tika iesniegts 2009. gada 7. janvārī, Ajadi lūdza bezmaksas juridisko palīdzību, kas paredzēta Tiesas Reglamenta 76. pantā.
Ar 2009. gada 2. septembra rīkojumu Tiesa apmierināja viņa lūgumu.
Pēc lietas dalībnieku un ģenerāladvokāta uzklausīšanas šajā jautājumā šīs lietas to saistības dēļ tika apvienotas sprieduma taisīšanai atbilstoši Tiesas Reglamenta 43. pantam.
Apelācijas lietas dalībnieku prasījumi
Ar savu apelācijas sūdzību Hasans lūdz Tiesu:
—
atcelt pārsūdzēto spriedumu lietā
Hassan
;
—
atcelt apstrīdēto regulu un/vai Regulu Nr. 2049/2003 pilnībā vai daļā, kas attiecas uz pasākumiem, kuri veikti pret viņu;
—
pakārtoti atzīt šīs regulas par viņam nepiemērojamām;
—
veikt tādas papildu darbības, kādas Tiesa uzskata par atbilstīgām;
—
piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un
—
piespriest Padomei atlīdzināt viņam zaudējumus.
Ar savu apelācijas sūdzību Ajadi lūdz Tiesu:
—
atcelt pārsūdzēto spriedumu lietā
Ayadi
pilnībā;
—
atzīt, ka apstrīdētās regulas 2. un 4. pants, kā arī I pielikums nav spēkā tiktāl, ciktāl tie tieši un individuāli skar apelācijas sūdzības iesniedzēju, un
—
piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus par tiesvedību Tiesā un Pirmās instances tiesā.
Padome un Komisija abās lietās prasa noraidīt apelācijas sūdzības, izņemot tos pamatus, kas ir līdzīgi pamatiem, kurus Tiesa ir atzinusi par pamatotiem 2008. gada 3. septembra spriedumā apvienotajās lietās
C-402/05 P un C-415/05 P
Kadi
un
Al Barakaat International Foundation
/Padome un Komisija (Krājums, I-6351. lpp.
; turpmāk tekstā — “Tiesas spriedums lietā
Kadi
”) un piespriest apelācijas sūdzību iesniedzējiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus tādā apmērā, ko Tiesa uzskata par piemērotu.
Apelācijas sūdzību pamatojumam izvirzītie pamati
Ar savu pirmo pamatu Hasans pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā to pamatu izskatīšanas ietvaros, ko viņš tai iesniedzis par noteiktu pamattiesību pārkāpumu, tieši neizvērtējot, vai Drošības padome ir piešķīrusi aizsardzību, kas ir līdzvērtīga ECPAK paredzētajai aizsardzībai, it īpaši tās 6., 8. un 13. pantā un ECPAK 1. protokola 1. pantā, bet gan tikai netieši izvērtējot Drošības padomes rīcību saskaņā ar
jus cogens
principu.
Ar savu otro pamatu Hasans pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, uzskatīdama, ka īpašuma izmantošanas ierobežojums neattiecās uz īpašuma tiesību būtību.
No Ajadi replikas raksta izriet, ka, ņemot vērā Tiesas spriedumu lietā
Kadi
, viņš izvirza tikai divus pamatus, no kuriem pirmajā tiek apgalvots, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, nospriežot, ka tāda Kopienu tiesību akta likumību, ar ko tiek īstenots Drošības padomes lēmums, Kopienu tiesa var izvērtēt tikai saskaņā ar
jus cogens
, un nenospriežot, ka tā varēja atcelt šādu aktu, lai nodrošinātu Apvienoto Nāciju tiesību sistēmā atzīto pamattiesību aizsardzību, un otrajā pamatā tiek apgalvots, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, nenospriežot, ka apstrīdētās regulas apstrīdētās daļas ir pretrunā Ajadi pamattiesībām.
Par apelācijām
Par Regulas (EK) Nr. 954/2009 iedarbību uz iespējamu tiesvedības izbeigšanu pirms sprieduma taisīšanas
Jākonstatē, ka ar Komisijas 2009. gada 13. oktobra Regulu (EK) Nr. 954/2009, ar kuru 114. reizi groza Regulu Nr. 881/2002 (
OV L 269, 20. lpp.
), lēmumi par
Hassan
un
Ayadi
vārdu ierakstīšanu sarakstā, kurš veido apstrīdētās regulas I pielikumu, tika aizstāti ar jauniem lēmumiem, ar kuriem šis ieraksts tiek apstiprināts un grozīts.
Regulas Nr. 954/2009 preambulā ir noteikts, ka Komisija šo regulu ir pieņēmusi, ņemot vērā Tiesas judikatūru, it īpaši Tiesas spriedumu lietā
Kadi
, turklāt pirms šīs regulas pieņemšanas tā Hasanam un Ajadi bija darījusi zināmus no Sankciju komitejas saņemtos iemeslus par viņu vārdu iekļaušanu šajā sarakstā un bija izskatījusi viņu apsvērumus par šiem iemesliem.
Šajā preambulā arī ir norādīts, ka rūpīgi apsvērusi šos apsvērumus Komisija, ņemot vērā naudas līdzekļu un saimniecisko resursu iesaldēšanas preventīvo raksturu, uzskata, ka šo personu iekļaušana attiecīgajā sarakstā ir pamatota sakarā ar viņa saistību ar
Al-Qaida
tīklu.
Regulas Nr. 954/2009 2. pantā ir noteikts, ka tā stājas spēkā nākamajā dienā pēc tās publicēšanas
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
, proti, 2009. gada 15. oktobrī, un to piemēro no 2002. gada 30. maija attiecībā uz Ajadi un no 2003. gada 21. novembra attiecībā uz Hasanu.
Tādēļ, ņemot vērā apstrīdētās regulas atsaukšanu un tās aizstāšanu ar Regulu Nr. 954/2009 ar atpakaļejošu spēku no šiem datumiem attiecībā uz apelācijas sūdzību iesniedzējiem, rodas jautājums, vai šajās lietās vispār ir jātaisa spriedums.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka Tiesa pēc savas iniciatīvas var izvirzīt iebildumu, ka vienam no lietas dalībniekiem nav intereses iesniegt vai uzturēt apelācijas sūdzību, ja fakta, kas iestājies pēc Pirmās instances tiesas sprieduma pasludināšanas, rezultātā šis spriedums zaudē tā apelācijas sūdzības iesniedzējam kaitējošo raksturu, un atzīt apelācijas sūdzību par nepieņemamu vai par tādu, kam šī iemesla dēļ zudis priekšmets (skat. it īpaši 2009. gada 3. septembra spriedumu lietā
C-535/06 P
Moser Baer India
/Padome, Krājums, I-7051. lpp.
, 24. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā Regulas Nr. 954/2009 2. pantā ir paredzēts, ka šī regula ir piemērojama kopš sākotnējās
Ayadi
un
Hassan
vārdu iekļaušanas sarakstā, kurš veido apstrīdētās regulas I pielikumu, proti, attiecīgi no 2002. gada 30. maija un 2003. gada 21. novembra.
Ayadi
un
Hassan
vārdi bija šajā sarakstā attiecīgi septiņus un sešus gadus un tādēļ viņiem tika piemēroti apstrīdētajā regulā paredzētie ierobežojošie pasākumi, kurus Tiesa atzina par tādiem, kam ir būtiska ietekme uz minēto personu tiesībām un brīvībām (skat. Tiesas spriedumu lietā
Kadi
, 375. punkts), kamēr viņi paši vispirms Pirmās instances tiesā, bet pēc tam Tiesā tiesvedībās, kuras skāra gandrīz visus šos laika periodus, apgalvoja, ka viņu vārdu ierakstīšana minētajā sarakstā bija prettiesiska it īpaši tāpēc, ka šāds ieraksts tika veikts, neievērojot viņu pamattiesības, ko šobrīd ne Padome, ne Komisija vairs nav apstrīdējusi, ņemot vērā Tiesas spriedumu lietā
Kadi
.
Ar Regulu Nr. 954/2009
Hassan
un
Ayadi
vārdi tika ar atpakaļejošu spēku saglabāti šajā pašā sarakstā, tādēļ no tā izrietošie ierobežojošie pasākumi joprojām bija piemērojami laika periodā, kad apstrīdētā regula tiktāl, ciktāl norādīts viņu prasībās, bija piemērojama, kaut gan viņu prasību priekšmets ir panākt viņu vārdu svītrošanu no šī saraksta.
Tāpēc Regulas Nr. 954/2009 pieņemšanu nevar uzskatīt par faktu, kas radies pēc pārsūdzētajiem spriedumiem, kura dēļ apelāciju sūdzībām zustu priekšmets.
Turklāt jākonstatē, ka Regula Nr. 954/2009 vēl nav galīga, jo par to vēl var celt prasību par tiesību akta atcelšanu. Līdz ar to nevar noliegt, ka, ja šis akts tiktu atcelts šāda veida tiesvedībā, apstrīdētā regula no jauna stātos spēkā tiktāl, ciktāl tā attiecas uz apelācijas sūdzību iesniedzējiem.
Šie apstākļi apstiprina, ka Regulas Nr. 954/2009 pieņemšanu nevar uzskatīt par līdzvērtīgu vienkāršai apstrīdētās regulas tādai atcelšanai attiecībā uz apelācijas sūdzību iesniedzējiem, ar kuru viņi būtu panākuši vienīgo ar savām prasībām sasniedzamo rezultātu, lai Tiesai tādējādi vairs nebūtu jāspriež. Šajā ziņā minētā regula atšķiras no tiesību akta, par kuru tika izdots 1993. gada 8. marta rīkojums lietā
C-123/92
Lezzi Pietro
/Komisija (
Recueil
, I-809. lpp.
).
Šādos īpašos apstākļos apelācijas sūdzības nav zaudējušas priekšmetu un Tiesai par tām ir jālemj.
Par lietas būtību
Ievadā ir jānorāda, pirmkārt, ka Tiesas sēdē Hasans skaidri atteicās no sava pamata par zaudējumu atlīdzību prasību. Tādēļ šajā apelācijā šis pamats vairs nav jāizskata.
Otrkārt, runājot par atcelšanas pamatu priekšmetu, jānorāda, ka tie ir jāsaprot tādējādi, ka respektīvi katra apelācijas sūdzības iesniedzēja situācijā tie attiecas uz apstrīdēto regulu, kas Ajadi prasības gadījumā ir grozīta ar Regulu Nr. 1210/2006 un Hasana prasības gadījumā ir grozīta ar Regulu Nr. 46/2008.
Par apelācijas sūdzību iesniedzēju pamatiem par viņu pamattiesību neievērošanu apstrīdētajā regulā
Jāizvērtē apelācijas sūdzību iesniedzēju iesniegtie pamati savu apelācijas sūdzību pamatojumam, kurās viņi pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā noraidījusi viņu pamatus par viņu pamattiesību neievērošanu apstrīdētajā regulā.
Pirmās instances tiesa pārsūdzētajos spriedumos, pamatodamās uz saviem spriedumiem lietās
Yusuf
un
Kadi
, būtībā nosprieda, ka no principiem, kas regulē attiecības starp starptautisko tiesību sistēmu, kura izriet no ANO, un Kopienu tiesību sistēmu, izriet, ka attiecībā uz apstrīdēto regulu tādēļ, ka tā īsteno atbilstoši ANO Statūtu VII nodaļai pieņemtu Drošības padomes rezolūciju, kas nepieļauj šajā sakarā nekādu rīcības brīvību, nevar īstenot tiesas pārbaudi attiecībā uz šīs regulas iekšējo tiesiskumu, izņemot tās atbilstības
jus cogens
normām pārbaudi, un tādējādi tai, ievērojot šādu nosacījumu, ir imunitāte pret tiesu (pārsūdzētie spriedumi lietās
Hassan
, 92. punkts, un
Ayadi
, 116. punkts).
Līdz ar to, atkal pamatodamās uz saviem spriedumiem lietās
Yusuf
un
Kadi
, Pirmās instances tiesa nosprieda, ka tikai attiecībā uz
jus cogens
, kas tiek uztverts kā starptautiskā sabiedriskā kārtība, kura ir saistoša visiem starptautisko tiesību subjektiem, ieskaitot ANO iestādes, un no kuras nav iespējams atkāpties, tā tomēr var pārbaudīt apstrīdētās regulas tiesiskumu, tostarp saistībā ar pamatiem, ko prasītāji ir balstījuši uz viņu pamattiesību pārkāpumu (pārsūdzētie spriedumi lietās
Hassan
, 92. punkts, un
Ayadi
, 116. punkts).
No Tiesas sprieduma lietā
Kadi
326. un 327. punkta izriet, ka šī tēze ir kļūda tiesību piemērošanā. Kopienu tiesām, ievērojot tām saskaņā ar Līgumu piešķirto kompetenci, ir jāveic principā vispusīga pārbaude par visu Kopienu tiesību aktu tiesiskumu atbilstoši pamattiesībām, kas ir Kopienu tiesību vispārējo principu neatņemama sastāvdaļa, tostarp par tādiem Kopienu tiesību aktiem, ar kuriem, tāpat kā ar apstrīdēto regulu, tiek īstenotas saskaņā ar ANO Statūtu VII nodaļu pieņemtas Drošības padomes rezolūcijas.
Tiesa sava sprieduma lietā
Kadi
328. punktā secināja, ka, tā kā ieinteresēto personu pamati šajā aspektā bija pamatoti, Pirmās instances tiesas spriedumi lietās
Yusuf
un
Kadi
šajā aspektā ir jāatceļ.
Turklāt Tiesa sava sprieduma lietā
Kadi
330. punktā nosprieda, ka, tā kā Pirmās instances tiesa spriedumu lietās
Yusuf
un
Kadi
nākamajā daļā par konkrētām pamattiesībām, uz kurām ir atsaukušās ieinteresētās personas, ir pārbaudījusi apstrīdētās regulas tiesiskumu tikai attiecībā uz
jus cogens
normām, nevis veikusi principā vispusīgu pārbaudi atbilstoši pamattiesībām, kas ir daļa no vispārējiem Kopienu tiesību principiem, šo spriedumu lietās
Yusuf
un
Kadi
nākamā daļa arī ir jāatceļ.
Tā kā pārsūdzētie spriedumi, kā tas ir atgādināts pašreizējā sprieduma 69. un 70. punktā, ir balstīti uz tādiem pašiem juridiskiem pamatiem kā Pirmās instances tiesas spriedumi lietās
Yusuf
un
Kadi
, pārsūdzētajos spriedumos ir pieļautas tās pašas kļūdas tiesību piemērošanā un tāpēc to pašu iemeslu dēļ tie ir jāatceļ tiktāl, ciktāl tajos ir sniegta Pirmās instances tiesas atbilde par pamatiem, ko apelācijas sūdzību iesniedzēji ir izvirzījuši par noteiktu viņu pamattiesību pārkāpumu.
Šo secinājumu nevar apšaubīt, pamatojoties uz to, ka pārsūdzētā sprieduma lietā
Hassan
95.–125. punktā un pārsūdzētā sprieduma lietā
Ayadi
117.–155. punktā atbildē uz apelācijas sūdzību iesniedzēju sīkāk izklāstītajiem argumentiem ir norādīti zināmi papildu apsvērumi, jo Pirmās instances tiesa no tā ir secinājusi, ka šie apsvērumi pierāda juridiskā pamatojuma pareizību tās spriedumos lietās
Yusuf
un
Kadi
un līdz ar to arī pārsūdzētajos spriedumos.
Visbeidzot jānorāda, ka Tiesas sēdē Hasans atzina, ka Pirmās instances tiesā izvirzītais un tās noraidītais iebildums par viņa tiesību uz privātās un ģimenes dzīves neaizskaramību apgalvoto pārkāpumu, ko garantē ECPAK 8. pants, netika iekļauts viņa apelācijas sūdzībā. Šādos apstākļos tas nav jāizskata.
Tātad apelācijas sūdzību iesniedzēju pamati ir pamatoti, tāpēc pārsūdzētie spriedumi ir jāatceļ.
Par prasībām Pirmās instances tiesā
Saskaņā ar Tiesas Statūtu 61. panta pirmās daļas otro teikumu, ja ir atcelts Pirmās instances tiesas nolēmums, tā var pati pieņemt galīgo spriedumu attiecīgajā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija.
Šajā lietā Tiesa uzskata, ka apelācijas sūdzību iesniedzēju prasības par apstrīdētās regulas atcelšanu ir izskatāmas un ka par tām ir taisāms galīgais spriedums.
Pirmkārt, ir jāizskata apelācijas sūdzību iesniedzēju to iebildumu pamatotība, kuros tie atsaucas uz tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, it īpaši tiesībām tikt uzklausītiem un tiesībām uz efektīvu pārbaudi tiesā attiecībā uz tādiem naudas līdzekļu iesaldēšanas pasākumiem, kādi paredzēti apstrīdētajā regulā.
Šajā sakarā ir jākonstatē, ka nav ticis apstrīdēts, ka konkrētie apstākļi, kādos apelācijas sūdzību iesniedzēju vārdi tika iekļauti tādu personu un organizāciju sarakstā, uz kurām attiecas apstrīdētās regulas I pielikumā paredzētie ierobežojošie pasākumi, ir tādi paši kā tie apstākļi, kādos ieinteresēto personu vārdi lietās, kurās taisīts Tiesas spriedums lietā
Kadi
, tika ierakstīti šajā sarakstā.
Ņemot vērā šādus apstākļus, Tiesa sprieduma lietā
Kadi
334. punktā nosprieda, ka tiesības uz aizstāvību, it īpaši tiesības tikt uzklausītam, kā arī tiesības uz efektīvu pārbaudi tiesā par to ievērošanu acīmredzami netika ievērotas.
Tā paša sprieduma 348. punktā Tiesa nosprieda, ka, tā kā Padome ieinteresētajām personām ne darīja zināmus pierādījumus, kas pret tām tika izvirzīti, lai pamatotu tām piemērotos ierobežojošos pasākumus, ne arī deva tām tiesības iepazīties ar šiem pierādījumiem saprātīgā laika posmā pēc šo pasākumu noteikšanas, ieinteresētās personas nevarēja lietderīgi paust savu viedokli šajā jautājumā. Tāpēc Tiesa minētajā punktā secināja, ka viņu tiesības uz aizstāvību un īpaši tiesības tikt uzklausītām nav tikušas ievērotas.
Tāds pats secinājums attiecas uz pašreizējām lietām, turklāt tādu pašu iemeslu dēļ, tāpēc ir jākonstatē, ka apelācijas sūdzību iesniedzēju tiesības uz aizstāvību nav tikušas ievērotas.
Turklāt Tiesa sprieduma lietā
Kadi
349. punktā nosprieda, ka, tā kā ieinteresētās personas netika informētas par pierādījumiem, kas pret tām tika izvirzīti, un ievērojot minētā sprieduma 336. un 337. punktā norādīto saistību starp tiesībām uz aizstāvību un tiesībām efektīvi vērsties tiesā, ieinteresētās personas nevarēja arī aizstāvēt savas tiesības attiecībā uz minētajiem pierādījumiem Kopienu tiesā apmierinošos apstākļos, līdz ar ko ir jāatzīst arī minēto tiesību efektīvi vērsties tiesā pārkāpums.
Tāds pats secinājums attiecas arī uz pašreizējām lietām saistībā ar apelācijas sūdzību iesniedzēju tiesībām efektīvi vērsties tiesā, tāpēc ir jākonstatē, ka šajā gadījumā šīs Hasana un Ajadi pamattiesības nav tikušas ievērotas.
Vēl ir jākonstatē, ka šo apelācijas sūdzību kontekstā nav novērsts šis pārkāpums. Tā kā Padomes principiālā pozīcija ir tāda, ka Kopienu tiesa nevar pārbaudīt nevienu šāda veida pierādījumu, tad Padome šajā sakarā nav minējusi nevienu pierādījumu (skat. pēc analoģijas Tiesas spriedumu lietā
Kadi
, 350. punkts). Turklāt, lai arī Padome šo apelāciju ietvaros formāli atzina Tiesas sprieduma lietā
Kadi
vadlīnijas, jākonstatē, ka Padome nav sniegusi nevienu norādi par pierādījumiem, kas ir izvirzīti pret apelācijas sūdzību iesniedzējiem.
Tāpēc Tiesa var tikai konstatēt, ka tā nevar pārbaudīt apstrīdētās regulas tiesiskumu tiktāl, ciktāl tā attiecas uz apelācijas sūdzību iesniedzējiem, līdz ar ko ir jāsecina, ka arī šī iemesla dēļ viņu pamattiesības efektīvi vērsties tiesā, kas viņiem ir, šajā gadījumā nav ievērotas (skat. pēc analoģijas Tiesas spriedumu lietā
Kadi
, 351. punkts).
Tāpēc ir jānolemj, ka apstrīdētā regula tiktāl, ciktāl tā attiecas uz apelācijas sūdzību iesniedzējiem, ir pieņemta, nesniedzot nekādas garantijas par pierādījumu paziņošanu, kas pret viņiem izvirzīti, vai par viņu uzklausīšanu šajā sakarā, līdz ar ko ir jāsecina, ka šī regula ir pieņemta procedūrā, kuras laikā apelācijas sūdzību iesniedzēju tiesības uz aizstāvību nav ievērotas, kā rezultātā arī princips par efektīvu tiesību aizsardzību tiesā ir pārkāpts (skat. pēc analoģijas Tiesas spriedumu lietā
Kadi
, 352. punkts).
No visiem iepriekš norādītajiem apsvērumiem izriet, ka Hasana un Ajadi izvirzītie pamati, pamatojot savas prasības atcelt apstrīdēto regulu, kas izriet no viņu tiesību uz aizstāvību, it īpaši tiesību tikt uzklausītiem, kā arī principa par efektīvu tiesību aizsardzību tiesā pārkāpuma, ir pamatoti (skat. pēc analoģijas Tiesas spriedumu lietā
Kadi
, 353. punkts).
Otrkārt, runājot par iebildumiem attiecībā uz īpašumtiesību pārkāpumu, ko radīja saskaņā ar apstrīdēto regulu paredzētā naudas līdzekļu iesaldēšana, Tiesa sava sprieduma lietā
Kadi
366. punktā nosprieda, ka ar šo regulu noteiktie ierobežojošie pasākumi ir īpašumtiesību ierobežojumi, kurus principā var pamatot.
Tomēr apstrīdētā regula tiktāl, ciktāl tā attiecas uz Hasanu un Ajadi, tika pieņemta, nesniedzot viņiem nekādas garantijas, kas viņiem ļautu aizstāvēt savas intereses kompetentajās iestādēs, turklāt tādā situācijā, kad tās īpašumtiesību ierobežojums ir uzskatāms par būtisku, ņemot vērā naudas līdzekļu iesaldēšanas pasākumu vispārējo piemērojamību un patieso ilgumu (skat. pēc analoģijas Tiesas spriedumu lietā
Kadi
, 369. punkts).
Tādēļ jāsecina, ka šo lietu apstākļos apstrīdētajā regulā paredzēto ierobežojošo pasākumu uzlikšana Hasanam un Ajadi sakarā ar viņu vārdu iekļaušanu apstrīdētās regulas I pielikumā esošajā sarakstā ir viņu īpašumtiesību nepamatots ierobežojums (skat. pēc analoģijas Tiesas spriedumu lietā
Kadi
, 370. punkts).
Līdz ar to apelācijas sūdzību iesniedzēju iebildumi par pamattiesību uz īpašumu pārkāpumu ir pamatoti.
Šādos apstākļos vairs nav jāizskata Hasana iebildumi par viņa tiesību uz privātās un ģimenes dzīves neaizskaramību apgalvoto pārkāpumu, ko garantē ECPAK 8. pants.
No visa iepriekš minētā izriet, ka apstrīdētā regula tiktāl, ciktāl tā attiecas uz apelācijas sūdzību iesniedzējiem, ir jāatceļ, ņemot vērā šī sprieduma 67. punktā norādītos precizējumus par šīs regulas redakcijām, par kurām ir celtas apelācijas sūdzību iesniedzēju attiecīgās prasības.
Par tiesāšanās izdevumiem
Reglamenta 122. panta pirmajā daļā ir noteikts, ka, ja apelācija ir pamatota un Tiesa lietā taisa galīgo spriedumu, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem. Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz šī paša reglamenta 118. pantu, lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Minētā 69. panta 4. punkta pirmajā daļā ir noteikts, ka dalībvalstis, kas iestājušās lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
Tā kā Hasana un Ajadi apelācijas sūdzības ir jāapmierina un apstrīdētā regula ir jāatceļ tiktāl, ciktāl tā uz viņiem attiecas atbilstoši šī sprieduma 67. punktā raksturotajās robežās, ir jāpiespriež Padomei un Komisijai segt ne tikai savus tiesāšanās izdevumus, bet arī atlīdzināt Hasana un Ajadi tiesāšanās izdevumus gan pirmajā instancē, gan šajā apelācijas tiesvedībā atbilstoši apelācijas sūdzību iesniedzēju prasījumiem.
Apvienotā Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus gan pirmajā instancē, gan apelācijas instancē pati.
Francijas Republika sedz savus apelācijas tiesāšanās izdevumus pati.
Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus gan pirmajā instancē, gan apelācijas instancē
Hassan
lietā pati. Komisija arī sedz savus tiesāšanās izdevumus
Ayadi
lietā pati, kā arī tiesāšanās izdevumus saistībā ar tās iestāšanos lietā gan Pirmās instances tiesā, gan tiesvedībā Tiesā.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:

1)
atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2006. gada 12. jūlija spriedumus lietā T-49/04
Hassan
/Padome un Komisija, kā arī lietā T-253/02
Ayadi
/Padome;

2)
Padomes 2002. gada 27. maija Regulu (EK) Nr. 881/2002, ar kuru paredz īpašus ierobežojošus pasākumus, kas vērsti pret konkrētām personām un organizācijām, kas saistītas ar Osamu bin Ladenu,
Al-Qaida
tīklu un
Taliban
, un ar kuru atceļ Padomes Regulu (EK) Nr. 4677/2001, ar ko aizliedz eksportēt noteiktas preces un pakalpojumus uz Afganistānu, pastiprina lidojumu aizliegumu un attiecina uz Afganistānas
Taliban
līdzekļu un citu finanšu resursu iesaldēšanu, kura grozīta ar Komisijas 2008. gada 18. janvāra Regulu (EK) Nr. 46/2008, atcelt tiktāl, ciktāl tā attiecas uz Hasanu;

3)
Regulu Nr. 881/2002, kas grozīta ar Komisijas 2006. gada 9. augusta Regulu (EK) Nr. 1210/2006, atcelt tiktāl, ciktāl tā attiecas uz Ajadi;

4)
Eiropas Savienības Padome sedz ne tikai savus, bet atlīdzina arī Hasana un Ajadi tiesāšanās izdevumus gan pirmajā instancē, gan šajā apelācijas tiesvedībā;

5)
Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste sedz pati savus tiesāšanās izdevumus gan pirmajā instancē saistībā ar
Ayadi
lietu, gan šajā apelācijas tiesvedībā;

6)
Francijas Republika sedz savus tiesāšanās izdevumus pati;

7)
Eiropas Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus gan pirmajā instancē, gan apelācijas instancē
Hassan
lietā. Eiropas Komisija arī sedz savus tiesāšanās izdevumus
Ayadi
lietā pati, kā arī tiesāšanās izdevumus saistībā ar tās iestāšanos lietā gan Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesā, gan tiesvedībā Eiropas Savienības Tiesā.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda — angļu.