CELEX: 62004CJ0170
Laisvas prekių judėjimas
EB 28, EB 30 ir EB 31 straipsniai
Nacionalinės teisės aktas, draudžiantis privatiems asmenims importuoti alkoholinius gėrimus
Norma, susijusi su Švedijos prekybos alkoholiniais gėrimais monopolijos buvimu ir veikimu
Vertinimas
EB 28 straipsniui prieštaraujanti priemonė
Pateisinimas žmonių sveikatos ir gyvybės apsauga
Proporcingumo kontrolė

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra susijęs su EB 28, EB 30 ir EB 31 straipsnių išaiškinimu.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp K. Rosengren, B. Morelli, H. Särman, M. Åkerström, Å. Kempe, A. Kempe, M. Kempe,
B. Rosengren, M. Lindberg, J. Pierre bei T. Staf ir
Riksåklagaren
(Karalystės prokuroras) dėl vyno dėžių, kurios buvo importuotos pažeidžiant 1994 m. gruodžio 16 d. Įstatymą dėl alkoholinių
gėrimų (
alkohollagen
(SFS, Nr. 1738, 1994), toliau – įstatymas dėl alkoholio), konfiskavimo.

Nacionalinis teisinis pagrindas
Įstatymo dėl alkoholio I skyriuje „Įvadinės nuostatos“ nurodyta, kad jis taikomas alkoholinių gėrimų gamybai, pateikimui į
rinką ir importui bei prekybai šiais produktais.
Pagal šio 1 skyriaus 8 straipsnį:
„<…> Pardavimas – tai bet koks gėrimo perdavimas už atlyginimą.
Pardavimas vartotojui – tai mažmeninis pardavimas arba, jei jis susijęs su vartojimu pirkimo vietoje, – tai viešojo maitinimo
sektoriuje teikiama paslauga. Bet koks kitoks pardavimas vadinamas didmenine prekyba.“
Įstatymo dėl alkoholio 4 skyriaus „Didmeninė prekyba“ 1 ir 2 straipsniai nurodo:
„1 straipsnis – Spirituotus gėrimus, vyną arba stiprų alų didmeninėje prekyboje gali parduoti tik asmenys, gavę sandėlio savininko
įgaliojimą arba įregistruoti kaip tokio pobūdžio prekių gavėjai pagal įstatymo dėl alkoholio apmokestinimo (1994 m. gruodžio
15 d. (SFS, Nr. 1564, 1994)) 9 arba 12 straipsnius. Todėl didmeninėje prekyboje galima prekiauti tik gėrimu, kuris nurodytas
sandėlio savininko įgaliojime arba asmens, kaip gavėjo, registracijoje pagal įstatymo dėl alkoholio apmokestinimo nuostatas.
Be pirmosios pastraipos nuostatose numatytų atvejų, spirituotus gėrimus, vyną ir stiprų alų didmeninėje prekyboje gali parduoti
mažmeninės prekybos bendrovė pagal 5 skyriaus 1 straipsnio trečiosios pastraipos nuostatas.
Nepažeisdami pirmosios pastraipos nuostatų leidimą parduoti turintys asmenys gali individualiai parduoti prekes, kurių atžvilgiu
suteiktas leidimas, visiems asmenims, galintiems minėtas prekes parduoti didmeninėje prekyboje.
2 straipsnis – Spirituotus gėrimus, vyną ir stiprų alų į Švediją gali importuoti tik asmenys, pagal 1 straipsnio pirmąją pastraipą
turintys teisę minėtas prekes parduoti didmeninėje prekyboje, bei mažmeninės prekybos bendrovė, siekdama laikytis įsipareigojimo
pagal 5 skyriaus 5 straipsnį.
Nepažeisdamas pirmosios pastraipos nuostatų spirituotus gėrimus, vyną ir stiprų alų gali importuoti:
<…>
2)      bet kuris mažiausiai 20 metų sulaukęs keleivis arba bet kuris transporto priemonėje dirbantis šio amžiaus sulaukęs asmuo,
savo asmeniniam ar savo šeimos vartojimui arba kaip dovaną artimam asmeniui jo asmeniniam ar jo šeimos vartojimui;
<…>
4)      bet kuris mažiausiai 20 metų sulaukęs asmuo arba mažiausiai 20 metų sulaukęs ir atvykstantis į Švediją savo sąskaita veikiantis
profesionalus vežėjas, jei gėrimai skirti jo asmeniniam arba jo šeimos vartojimui;
5)      bet kuris 20 metų sulaukęs asmuo arba mažiausiai 20 metų sulaukęs ir savo sąskaita veikiantis profesionalus vežėjas, kuris
gėrimus gavo kaip paveldėjimą, jeigu jie skirti jo asmeniniam arba jo šeimos vartojimui; ir
6)      kitoje valstybėje gyvenantis asmuo, kuris per profesionalų vežėją siunčia juos kaip atskirą dovaną Švedijoje gyvenančiam mažiausiai
20 metų sulaukusiam asmeniui asmeniniam arba jo šeimos vartojimui.
<…>“
Pagal įstatymo dėl alkoholio 5 skyrių „Mažmeninė prekyba“ specialiai šiam tikslui įsteigta valstybės bendrovė yra įpareigota
Švedijoje užtikrinti mažmeninę prekybą vynu, stipriu alumi ir spirituotais gėrimais. Tai pavesta atlikti akcinei bendrovei
Systembolaget Aktiebolag
(toliau –
Systembolaget
), kurios visas akcijas turi Švedijos valstybė.
Šios bendrovės veikla, veikimas ir kontrolės metodai nustatyti su valstybe sudarytoje sutartyje.
Šio 5 skyriaus 5 straipsnis nurodo:
„Atsargose nesantys spirituoti gėrimai, vynas arba stiprus alus įgyjami pateikus prašymą su sąlyga, kad mažmeninės prekybos
bendrovė tam neprieštarauja.“
Įstatymo dėl alkoholio 10 skyriaus 10 straipsnis numato, kad už neteisėtą alkoholinių gėrimų importą baudžiama pagal 2000 m.
lapkričio 30 d. Įstatymą dėl kontrabandos (
lagen om straff för smuggling
) (SFS Nr. 1225, 2000), kuris nurodo, kad neteisėtai importuotas vynas turi būti konfiskuojamas, nebent jei tokia priemonė
yra akivaizdžiai neproporcinga.

Pagrindinis ginčas ir prejudiciniai klausimai
Ieškovai pagrindinėje byloje paštu ir be tarpininkų iš savo gyvenamosios vietos Švedijoje užsakė dėžių su Ispanijoje pagaminto
vyno buteliais.
Šios dėžės, kurios į Švediją įvežtos nedeklaruotos muitinėje, buvo konfiskuotos motyvuojant tuo, kad jos importuotos pažeidžiant
įstatymą dėl alkoholio.
2002 m. sausio 3 d. Sprendimu
Göteborgs tingsrätt
(Geteborgo pirmosios instancijos teismas) patvirtino prekių konfiskavimą.
Hovrätten för Västra Sverige
(Vakarų Švedijos apeliacinis teismas) ieškovų pagrindinėje byloje apeliaciją dėl šio sprendimo atmetė.
Tada ieškovai pagrindinėje byloje pateikė kasacinį skundą
Högsta domstolen
(Aukščiausiasis teismas). Jis nusprendė, kad jo sprendimas dėl visiems rezidentams nustatyto principinio draudimo tiesiogiai
importuoti į Švedijos teritoriją alkoholinius gėrimus, kai pervežimą atlieka asmuo ne asmeniškai, priklauso nuo to, ar Švedijos
teisės aktai suderinami su EB sutartimi.
Tokiomis aplinkybėmis
Högsta domstolen
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar draudimas (privatiems asmenims pateikus užsakymą tiesiogiai) importuoti gali būti laikomas mažmeninės prekybos monopolio
veikimo dalimi ir dėl šios priežasties nėra uždraustas EB 28 straipsniu ir turi būti vertinamas tik EB 31 straipsnio atžvilgiu?
2.      Teigiamai atsakius į pirmąjį klausimą, ar minėtas draudimas <…> atitinka EB 31 straipsnyje nurodytas sąlygas, susijusias su
valstybinėmis komercinio pobūdžio monopolijomis?
3.      Neigiamai atsakius į pirmąjį klausimą, ar EB 28 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad iš esmės jis draudžia (minėtą draudimą),
nepaisant
Systembolaget
pareigos pagal užsakymą įsigyti alkoholinių gėrimų, kurių atsargų ji neturi?
4.      Teigiamai atsakius į trečiąjį klausimą, ar toks draudimas <…> gali būti laikomas pateisinamu ir proporcingu atsižvelgiant
į žmonių sveikatos ir gyvybės apsaugą?“

Dėl prejudicinių klausimų

Dėl pirmojo klausimo
Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar siekiant patikrinti įstatymo
dėl alkoholio 4 skyriaus 2 straipsnio pirmojoje pastraipoje įtvirtintos nacionalinės nuostatos, kuria draudžiama privatiems
asmenims importuoti alkoholinius gėrimus, atitiktį Bendrijos teisei ji turi būti vertinama atsižvelgiant į EB 31 straipsnį,
susijusį su valstybinėmis komercinio pobūdžio monopolijomis, ar į EB 28 straipsnį, kuris draudžia visus kiekybinius importo
apribojimus arba lygiaverčio poveikio priemones.
Akivaizdu, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama nacionalinė priemonė yra viena iš įstatymo dėl alkoholio, nustačiusio ir komercinio
pobūdžio monopoliją, kuriai buvo suteikta išimtinė teisė vykdyti mažmeninę prekybą alkoholiniais gėrimais Švedijoje, nuostatų.
Šis monopolis buvo patikėtas
Systembolaget
.
Atsižvelgiant į Teisingumo Teismo praktiką, reikia išnagrinėti su šios monopolijos buvimu ir veikimu susijusias normas EB 31 straipsnio
nuostatų atžvilgiu, kurios konkrečiai taikomos valstybinei komercinio pobūdžio monopolijai, kai ji naudojasi savo išimtinėmis
teisėmis (žr. 1976 m. vasario 17 d. Sprendimo
Miritz
, 91/75, Rink. p. 217, 5 punktą; 1979 m. vasario 20 d. Sprendimo
Rewe‑Zentral
, vadinamo „Cassis de Dijon“, 120/78, Rink. p. 649, 7 punktą; 1979 m. kovo 13 d. Sprendimo
Hansen
, 91/78, Rink. p. 935, 9 ir 10 punktus; 1995 m. gruodžio 14 d. Sprendimo
Banchero
, C‑387/93, Rink. p. I‑4663, 29 punktą ir 1997 m. spalio 23 d. Sprendimo
Franzén
, C‑189/95, Rink. p. I‑5909, 35 punktą).
Tačiau kitų nacionalinės teisės aktų nuostatų, nesusijusių su monopolijos veikimu, nors ir darančių jai įtaką, poveikis prekybai
Bendrijoje turi būti nagrinėjamas EB 28 straipsnio atžvilgiu (žr. minėto sprendimo
Franzén
36 punktą).
Todėl reikia patikrinti, ar pagrindinėje byloje nagrinėjama draudimo priemonė yra su monopolijos buvimu ir veikimu susijusi
norma.
Visų pirma reikia priminti, kad įstatymu dėl alkoholio monopolijai suteikta specifinė funkcija pasireiškia tuo, kad tik jai
yra suteikta išimtinė teisė Švedijoje vykdyti mažmeninę prekybą alkoholiniais gėrimais vartotojų atžvilgiu, išskyrus viešojo
maitinimo sektorių. Akivaizdu, kad ši išimtinė teisė netaikoma tokių gėrimų importui.
Nors pagrindinėje byloje nagrinėjama priemonė, reglamentuodama alkoholinių gėrimų importą į Švedijos Karalystės teritoriją,
daro poveikį laisvam prekių judėjimui Europos Bendrijoje, ji kaip tokia nenustato, kaip ši monopolija turi naudotis savo išimtine
teise vykdyti mažmeninę prekybą alkoholiniais gėrimais Švedijos teritorijoje.
Todėl tokia priemonė, kuri nėra susijusi su tuo, kaip monopolija įgyvendina savo specifinę funkciją, negali būti laikoma susijusia
su pačiu monopolijos buvimu.
Be to, iš Teisingumo Teismui pateiktų duomenų aišku, kad taikant įstatymo dėl alkoholio 5 skyriaus 5 straipsnį
Systembolaget
iš esmės visus alkoholinius gėrimus privalo importuoti vartotojui pateikus prašymą ir jo lėšomis. Todėl įstatymo dėl alkoholio
4 skyriaus 2 straipsnio pirmojoje pastraipoje numatyto draudimo privatiems asmenims importuoti alkoholinius gėrimus tikslas
– tokių gėrimų norinčius įsigyti vartotojus nukreipti į monopoliją, vadinasi, šis draudimas gali paveikti minėtos monopolijos
veikimą.
Tačiau tokia draudimo priemonė iš tiesų nereglamentuoja monopolijos veikimo, nes ji nėra susijusi su mažmeninės prekybos alkoholiniais
gėrimais vykdymo Švedijos teritorijoje taisyklėmis. Konkrečiai kalbant, ja nesiekiama nei reglamentuoti monopolijos atliekamos
prekių atrankos sistemos, nei jos pardavimo tinklo, nei monopolijos platinamų prekių pateikimo į rinką ir reklamos organizavimo.
Be to, ši priemonė numatyta įstatymo dėl alkoholio didmeninei prekybai skirto 4 skyriaus nuostatose. Teisingumo Teismas yra
nusprendęs, kad šio skyriaus normos, pagal kurias alkoholinius gėrimus gali importuoti tik licencijas vykdyti didmeninę prekybą
turintys asmenys, nėra priskiriamos monopolijų veikimą reglamentuojančioms priemonėms (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Franzén
34, 67 ir 70 punktus).
Šiomis sąlygomis toks draudimas negali būti laikomas su monopolijos buvimu ir veikimu susijusia norma. Siekiant patikrinti,
ar tokia priemonė atitinka Bendrijos teisę, būtent su laisvu prekių judėjimu susijusias Sutarties nuostatas, EB 31 straipsnis
neturi reikšmės.
Todėl į pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad įstatymo dėl alkoholio 4 skyriaus 2 straipsnio pirmojoje pastraipoje įtvirtinta
nacionalinė nuostata, kuria draudžiama privatiems asmenims importuoti alkoholinius gėrimus, turi būti vertinama atsižvelgiant
ne į EB 31 straipsnį, bet į EB 28 straipsnį.

Dėl antrojo klausimo
Antrasis klausimus pateiktas tik tuo atveju, jei Teisingumo Teismas manytų, jog pagrindinėje byloje nagrinėjamas draudimas
turi būti vertinamas EB 31 straipsnio atžvilgiu.
Atsižvelgiant į pirmojo klausimo atsakymą, į antrąjį klausimą atsakyti nereikia.

Dėl trečiojo klausimo
Trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar įstatyme dėl alkoholio įtvirtinta
priemonė, kuri draudžia privatiems asmenims importuoti alkoholinius gėrimus, yra kiekybinis importo apribojimas EB 28 straipsnio
prasme, net jei šis įstatymas pardavimo mažmeninėje prekyboje monopolio savininką įpareigoja perduoti ir tam tikrais atvejais
pateikus prašymą importuoti atitinkamus gėrimus.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad laisvas prekių judėjimas yra pagrindinis EB sutarties principas, įtvirtintas EB 28 straipsnyje
numatytame draudime valstybių narių tarpusavio prekyboje taikyti kiekybinius importo apribojimus ir visas lygiaverčio poveikio
priemones (2006 m. sausio 10 d. Sprendimo
De Groot en Slot Allium ir Bejo Zaden,
C‑147/04, Rink. p. I‑245, 70 punktas).
EB 28 straipsnyje numatytas lygiaverčio poveikio priemonių draudimas taikomas bet kokiam valstybių narių teisės aktui, galinčiam
tiesiogiai ar netiesiogiai, faktiškai ar potencialiai trukdyti prekybai Bendrijos viduje (žr., pavyzdžiui, 1974 m. liepos
11 d. Sprendimo
Dassonville
, 8/74, Rink. p. 837, 5 punktą; 2003 m. rugsėjo 23 d. Sprendimo
Komisija prieš Daniją
, C‑192/01, Rink. p. I‑9693, 39 punktą; 2004 m. gruodžio 2 d. Sprendimo
Komisija prieš Olandiją
, C‑41/02, Rink. p. I‑11375, 39 punktą ir minėto sprendimo
De Groot en Slot Allium ir Bejo Zaden
71 punktą).
Šioje byloje visų pirma turi būti konstatuota, kad pačių įstatymo dėl alkoholio 5 skyriaus 5 straipsnio nuostatų pagrindinės
bylos faktinių aplinkybių metu galiojusi redakcija
Systembolaget
suteikė teisę nepatenkinti vartotojo prašymo jam perduoti ir, vadinasi, tam tikrais atvejais importuoti monopolijos pasiūlytame
asortimente nesančių gėrimų. Šiomis sąlygomis draudimas privatiems asmenims tiesiogiai importuoti šiuos gėrimus į Švediją,
kai pervežimą atlieka asmuo ne asmeniškai, kurio nekompensuoja monopolijai bet kuriuo atveju tenkanti pareiga juos importuoti,
suinteresuotiesiems asmenims dėl to pateikus prašymą, yra kiekybinis importo apribojimas.
Nepaisant ankstesniame punkte nurodytos teisės, neginčijama, kad vartotojams siekiant įsigyti importuotinų alkoholinių gėrimų
ir paprašius
Systembolaget
paslaugų, suinteresuotiesiems asmenims sukeliamos įvairios kliūtys, su kuriomis jie nesusidurtų, jei importuotų patys.
Konkrečiai kalbant, atsižvelgiant į per rašytinę proceso dalį ir per posėdį pateiktą informaciją paaiškėjo, kad suinteresuotieji
vartotojai turi užpildyti užsakymo blanką monopolijos parduotuvėje, kai priimamas tiekėjo pasiūlymas grįžti, kad šį užsakymą
pasirašytų, paskui pasiimti prekes jas importavus. Be to, užsakymas priimamas, tik jei užsakomas minimalus importuotinų butelių
skaičius. Vartotojas negali kontroliuoti nei vežimo sąlygų, nei užsakytų butelių laikymo sąlygų ir negali pasirinkti norimų
užsakyti butelių rūšies. Aišku, kad kiekvienu importo atveju į iš pirkėjo prašomą kainą, be tiekėjo nustatytos gėrimų kainos,
įeina
Systembolaget
patirtos administracinės ir transporto išlaidos bei 17 % suma, kurios pirkėjas iš esmės neturėtų, jei pats tiesiogiai šias
prekes importuotų.
Todėl į trečiąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad įstatymo dėl alkoholio 4 skyriaus 2 straipsnio pirmojoje pastraipoje įtvirtinta
priemonė, kuri draudžia privatiems asmenims importuoti alkoholinius gėrimus, yra kiekybinis importo apribojimas EB 28 straipsnio
prasme, net jei minėtas įstatymas įpareigoja mažmeninės prekybos monopoliją tiekti ir tam tikrais atvejais pateikus prašymą
importuoti atitinkamus gėrimus.

Dėl ketvirtojo klausimo
Ketvirtuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar įstatymo dėl alkoholio 4 skyriaus
2 straipsnio pirmoje pastraipoje įtvirtinta priemonė, kuri draudžia privatiems asmenims importuoti alkoholinius gėrimus, pagal
EB 30 straipsnį gali būti laikoma pateisinama žmonių sveikatos ir gyvybės apsaugos sumetimais.
Tiesa, kad priemonės, kurios yra kiekybiniai importo apribojimai EB 28 straipsnio prasme, kaip tai numato EB 30 straipsnis,
gali būti pateisinamos žmonių sveikatos ir gyvybės apsaugos sumetimais (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Franzén
75 punktą).
Pagal nusistovėjusią teismų praktiką žmonių sveikata ir gyvybė užima pirmą vietą tarp EB 30 straipsnyje saugomų objektų ar
interesų, ir valstybės narės, laikydamosi Sutartyje nustatytų apribojimų, turi nuspręsti dėl to, kokiu lygiu jos ketina užtikrinti
jų apsaugą (žr. 2003 m. gruodžio 11 d. Sprendimo
Deutscher
Apothekerverband
, C‑322/01, Rink. p. I‑14887, 103 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Teisingumo Teismas jau nusprendė, kad teisės aktai, kurių tikslas kontroliuoti alkoholio vartojimą, siekiant išvengti žalingų
alkoholinių medžiagų padarinių žmonių sveikatai ir visuomenei, ir taip kovoti su piktnaudžiavimu alkoholiu, atspindi EB 30 straipsnyje
pripažįstamą susirūpinimą visuomenės sveikata ir viešąja tvarka (šiuo klausimu žr. 2006 m. rugsėjo 28 d. Sprendimo
Ahokainen ir Leppik
, C‑434/04, Rink. p. I 9171, 28 punktą).
Tačiau, kaip reikalauja EB 30 straipsnis, būtina, kad atitinkama priemonė nebūtų nei savavališka diskriminacijos priemonė,
nei paslėptas valstybių narių tarpusavio prekybos apribojimas (šiuo klausimu žr. 2001 m. kovo 8 d. Sprendimo
Gourmet International Products
, C‑405/98, Rink. p. I‑1795, 28 punktą).
Taip pat reikia pažymėti, kad jokie Teisingumo Teismo turimi duomenys neleidžia manyti, kad šio sprendimo 44 ir 48 punktuose
nurodytomis aplinkybėmis Švedijos valdžios institucijų nurodyti visuomenės sveikatos pagrindų tikslai buvo iškreipti ir panaudoti
taip, kad būtų nustatyta diskriminacija iš kitų valstybių narių kilusių prekių atžvilgiu arba netiesiogiai apsaugotos tam
tikros nacionalinės prekės (2001 m. kovo 8 d. Sprendimo
Gourmet International Products,
C‑405/98, Rink. p. I‑1795, 32 punktas ir nurodyta teismo praktika).
Be to, galintis turėti ribojantį poveikį arba tokį poveikį turintis nacionalinės teisės aktas ar praktika yra suderinami su
Sutartimi tik su sąlyga, kad jie būtini siekiant veiksmingai apsaugoti žmonių sveikatą ir gyvybę. Nacionalinės teisės aktui
arba praktikai netaikoma EB 30 straipsnyje numatyta leidžianti nukrypti nuostata, kai žmonių sveikata ir gyvybė gali būti
vienodai veiksmingai apsaugota mažiau prekybą Bendrijoje ribojančiomis priemonėmis (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Deutscher Apothekerverband
104 punktą).
Šiuo atžvilgiu Švedijos vyriausybė visų pirma siekia pagrindinėje byloje nagrinėjamą draudimo priemonę pateisinti būtinybe
bendrai apriboti alkoholio vartojimą.
Tačiau reikia konstatuoti, kad jei privatiems asmenims nustatytas draudimas tiesiogiai importuoti alkoholinius gėrimus sumažina
pasiūlos vartotojams šaltinius ir tam tikra dalimi dėl to, kad juos sudėtinga įsigyti, gali prisidėti prie žalingų minėtų
gėrimų padarinių prevencijos, išlieka galimybė, kad pagal įstatymo dėl alkoholio 5 skyriaus 5 straipsnį vartotojas visada
gali prašyti
Systembolaget
tiekti jam šias prekes.
Tiesa, kad pagal įstatymo dėl alkoholio 5 skyriaus 5 straipsnio pagrindinės bylos faktinių aplinkybių metu galiojusią redakciją,
kaip matyti iš šio sprendimo 33 punkto, pareigą tiekti alkoholinius gėrimus pagal užsakymą lydi
Systembolaget
teisė atsisakyti tokį užsakymą vykdyti. Tačiau minėtame straipsnyje nenurodyta, kokiais pagrindais toks atsisakymas gali
būti grindžiamas. Bet kuriuo atveju iš informacijos, kurią turi Teisingumo Teismas, nematyti, kad
Systembolaget
būtų atsisakiusi tiekti prekes, atsižvelgdama į tam tikrą užsakyto alkoholio kiekio ribą ar bent jau į tokią ribą stiprių
alkoholinių gėrimų atveju.
Šiomis sąlygomis paaiškėja, kad privatiems asmenims nustatytas draudimas tiesiogiai importuoti alkoholinius gėrimus, prašymą
importuoti gėrimus nukreipiant
Systembolaget
, yra priemonė, vienam šių prekių platinimo kanalui suteikianti pirmenybę. Tačiau atsižvelgiant į nurodytą tikslą, t. y. bendrai
riboti alkoholio vartojimą siekiant apsaugoti žmonių sveikatą ir gyvybę, šis draudimas dėl veikiau šiuo atžvilgiu šalutinio
poveikio neturi būti laikomas priemone, galinčia įgyvendinti minėtą tikslą.
Be to, Švedijos vyriausybė teigia, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama draudimo priemone, nukreipiančia prašymą
Systembolaget
, siekiama apsaugoti jauniausius asmenis nuo alkoholio vartojimo sukeliamos žalos, nes
Systembolaget
, kurios pareiga nustatyti prašymą pateikusiųjų amžių, alkoholinius gėrimus gali pristatyti tik bent dvidešimties metų sulaukusiems
asmenims. Įstatymo dėl alkoholio 4 skyriaus 2 straipsnio antroji pastraipa tokiems asmenims, kitaip nei vyresniems, taip pat
draudžia į Švediją importuoti alkoholį kaip keleiviams.
Akivaizdu, kad jeigu pagrindinėje byloje nagrinėjamas draudimas yra priemonė veiksmingai išvengti, kad jauni asmenys netaptų
alkoholinių gėrimų pirkėjais, ir todėl sumažinti jų tapimo vartotojais galimybę, jis turi būti laikomas pateisinamu EB 30 straipsnyje
nurodyto visuomenės sveikatos apsaugos tikslo atžvilgiu.
Tačiau kai pagrindinėje byloje nagrinėjamame nacionalinės teisės akte nurodytas draudimas yra laisvo prekių judėjimo išimtis,
nacionalinės valdžios institucijos turi įrodyti, kad teisės aktas atitinka proporcingumo principą, t. y. kad jis būtinas nurodytam
tikslui pasiekti, ir kad šio tikslo negalima pasiekti mažesnio masto arba mažesnį poveikį Bendrijos vidaus prekybai darančiais
draudimais ar apribojimais (šiuo klausimu žr. 1994 m. liepos 14 d. Sprendimo
Van der Veldt
, C‑17/93, Rink. p. I‑3537, 15 punktą; minėto sprendimo
Franzén
75 ir 76 punktus bei minėto sprendimo
Ahokainen ir Leppik
31 punktą).
Pagrindinėje byloje nagrinėjamas draudimas importuoti taikomas visiems asmenims, nepaisant jų amžiaus. Todėl jis akivaizdžiai
viršija tai, kas būtina įgyvendinti siekiamą tikslą apsaugoti jauniausius asmenis nuo alkoholio vartojimo sukeliamos žalos.
Dėl būtinybės kontroliuoti amžių reikia nurodyti, kad, nustačius nagrinėjamą draudimą, teisę parduoti importuotus alkoholinius
gėrimus suteikiant tik
Systembolaget
parduotuvėms, nacionalinės teisės aktu siekiama juos platinti centralizuotai ir sistemiškai, o tai turi leisti monopolijos
prekybininkams, atsižvelgiant į siekiamą tikslą, tinkamai įsitikinti, kad prekės būtų parduodamos tik vyresniems kaip dvidešimties
metų asmenims.
Atsižvelgiant į tai, iš Teisingumo Teismo turimos informacijos matyti, kad nors
Systembolaget
iš esmės taiko tokias prekių platinimo ir pirkėjų amžiaus kontrolės taisykles, egzistuoja kiti alkoholinių gėrimų platinimo
būdai, nustatantys tretiesiems asmenims pareigą atlikti šią kontrolę. Konkrečiai kalbant, neginčijama, kad
Systembolaget
sutinka, jog amžiaus patikrinimas gali būti atliekamas prekybininkams pristatant alkoholinius gėrimus ne monopolijos įstaigose,
bet, pavyzdžiui, maisto prekių parduotuvėse arba degalinėse. Be to, pats tokios kontrolės egzistavimas nėra aiškiai nustatytas
ir patikrinamas tada, kai alkoholinius gėrimus pristato
Systembolaget
, pavyzdžiui, kaip nurodė Švedijos vyriausybė, „paštu ar bet kokiomis kitomis tinkamomis perdavimo priemonėmis stotyje arba
artimiausioje autobuso stotelėje“.
Šiomis sąlygomis nepriekaištingas asmenų, kuriems perduodami minėti gėrimai, amžiaus kontrolės veiksmingumas bet kokiomis
aplinkybėmis neatrodo visiškai užtikrintas, ir galiojančios sistemos siekiamas tikslas yra įgyvendintas tik iš dalies.
Telieka atsakyti į klausimą, ar siekiant suderinti šį tikslą apsaugoti jauniausių asmenų sveikatą su bent jau panašiu kontrolės
veiksmingumu gali būti naudojamasi kitomis mažiau laisvo prekių judėjimo principą pažeidžiančiomis priemonėmis, galinčiomis
pakeisti nagrinėjamas priemones.
Šiuo klausimu Europos Bendrijų Komisija tvirtina, ir jai dėl to neprieštaraujama, kad amžius gali būti patikrinamas pateikus
deklaraciją, kuria importuotų gėrimų gavėjas blanke, esančiame prie prekių jas importuojant, patvirtintų, kad jam yra daugiau
kaip dvidešimt metų. Vien Teisingumo Teismo turimos informacijos nepakanka manyti, kad tokia priemonė kartu su atitinkamomis
baudžiamosiomis sankcijomis pažeidimo atveju būtinai būtų mažiau veiksminga nei ta, kurią įgyvendina
Systembolaget
.
Taigi nėra įrodyta, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamas draudimas yra proporcingas, siekiant tikslo apsaugoti jauniausius
asmenis nuo alkoholio vartojimo sukeliamos žalos.
Šiomis sąlygomis į ketvirtąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad įstatymo dėl alkoholio 4 skyriaus 2 straipsnio pirmojoje
pastraipoje įtvirtinta priemonė, kuri draudžia privatiems asmenims importuoti alkoholinius gėrimus,
–        kadangi negali pasiekti tikslo bendrai apriboti alkoholio vartojimą ir
–        kadangi nėra proporcinga siekiamam tikslui apsaugoti jauniausius asmenis nuo alkoholio vartojimo sukeliamos žalos,
negali būti laikoma pateisinama pagal EB 30 straipsnį žmonių sveikatos ir gyvybės apsaugos sumetimais.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
1.
1994 m. gruodžio 16 d. Įstatymo dėl alkoholinių gėrimų (
alkohollagen
) 4 skyriaus 2 straipsnio pirmojoje pastraipoje įtvirtinta nacionalinė nuostata, kuria draudžiama privatiems asmenims importuoti
alkoholinius gėrimus, turi būti vertinama atsižvelgiant ne į EB 31 straipsnį, bet į EB 28 straipsnį.
2.
Įstatymo dėl alkoholio 4 skyriaus 2 straipsnio pirmojoje pastraipoje įtvirtinta priemonė, kuri draudžia privatiems asmenims
importuoti alkoholinius gėrimus, yra kiekybinis importo apribojimas EB 28 straipsnio prasme, net jei minėtas įstatymas įpareigoja
mažmeninės prekybos monopoliją tiekti ir, vadinasi, tam tikrais atvejais pateikus prašymą importuoti atitinkamus gėrimus.
3.
Įstatymo dėl alkoholio 4 skyriaus 2 straipsnio pirmojoje pastraipoje įtvirtinta priemonė, kuri draudžia privatiems asmenims
importuoti alkoholinius gėrimus,
–
kadangi negali pasiekti tikslo bendrai apriboti alkoholio vartojimą ir
–
kadangi nėra proporcinga siekiamam tikslui apsaugoti jauniausius asmenis nuo alkoholio vartojimo sukeliamos žalos,
negali būti laikoma pateisinama pagal EB 30 straipsnį žmonių sveikatos ir gyvybės apsaugos sumetimais.
Parašai.
*
Proceso kalba: švedų.