CELEX: 62007CJ0316
EÜ artiklid 43 ja 49
Asutamisvabadus
Teenuste osutamise vabadus
Liidumaa tasandil avalik-õiguslikule monopolile allutatud spordikihlvedude korraldamine
Eesmärk ennetada hasartmängudega seotud liigsele kulutamisele õhutamist ja võidelda mängusõltuvuse vastu
Proportsionaalsus
Piirav meede, mille eesmärk peab olema tegelikult vähendada mängimise võimalusi ja piirata mängudealast tegevust ühtselt ja süstemaatiliselt
Monopoli reklaam, mis julgustab osalema loteriides
Muud hasartmängud, mida võivad pakkuda eraõiguslikud ettevõtjad
Muude hasartmängude pakkumise laienemine
Teises liikmesriigis välja antud litsents
Vastastikuse tunnustamise kohustuse puudumine

Eelotsusetaotlused puudutavad EÜ artiklite 43 ja 49 tõlgendamist.
Need eelotsusetaotlused on esitatud esiteks M. Stoßi, Avalon Service‑Online‑Dienste Gmbh (edaspidi „Avalon”) ja O. Happeli
ning Wetteraukreis vahelises menetluses ja teiseks Kulpa Automatenservice Asperg GmbH (edaspidi „Kulpa”), SOBO Sport & Entertainment
GmbH (edaspidi „SOBO”) ja A. Kunerti ning Land Baden‑Württembergi vahelises menetluses seoses nende kahe ametivõimu otsustega,
millega asjaomastel isikutel keelati trahvi ähvardusel jätkata mis tahes tegevusi, mille eesmärk on võimaldada või lihtsustada
selliste spordikihlvedude sõlmimist, mida korraldavad muudes liikmesriikides kui Saksamaa Liitvabariik asuvad pakkujad.

Õiguslik raamistik

Liitvabariigi õigus
Strafgesetzbuch’i (Saksa karistusseadustik, edaspidi „StGb”) § 284 sätestab:
„(1)      Isikut, kes ilma haldusloata korraldab või pakub avalikult hasartmänge või võimaldab selleks vajalikele seadmetele juurdepääsu,
karistatakse kuni kaheaastase vangistuse või rahatrahviga.
[...]
(3)      Isikut, kes tegutseb lõikes 1 nimetatud juhtudel
1.      kutsetegevuse raames […],
[...]
karistatakse kolmekuulise kuni viieaastase vangistusega.
[...]”
Välja arvatud kihlvedude osas, mis puudutavad ametlikke ratsavõistlusi, mida reguleerib eelkõige Rennwett- und Lotteriegesetz
(seadus võistlusi puudutavate kihlvedude ja loteriide kohta, edaspidi „RWLG”), ja võiduvõimalusega mänguautomaatide paigaldamise
ning käitamise osas muudes kohtades peale kasiino (mängusaalid, kohvikud, restoranid, majutusasutused), mida reguleerivad
eelkõige Gewerbeordnung (kaubandus- ja tööstusseadustik) ja Verordnung über Spielgeräte und andere Spiele mit Gewinnmöglichkeit
(määrus mänguautomaatide ja muude võiduvõimalusega mängude kohta), määratakse StGB § 284 lõike 1 tähenduses hasartmängulubade
väljastamise tingimused kindlaks erinevate liidumaade tasandil.
RWGL § 1 lõige 1 sätestab:
„Ühing, kes soovib käitada vastastikuste kihlvedude ettevõtet avalikel hobuste võiduajamistel või muudel avalikel hobustega
seotud võistlustel, peab pädevatelt ametivõimudelt olema saanud loa vastavalt liidumaa õigusele.”
RWGL § 2 lõige 1 sätestab:
„Isik, kes ärieesmärgil soovib sõlmida kihlvedusid avalikel hobustega seotud võistlustel või olla selliste kihlvedude vahendaja
(
bookmaker
), peab pädevatelt ametivõimudelt olema saanud loa vastavalt liidumaa õigusele.”

LottStV
Staatsvertrag zum Lotteriewesen in Deutschland’iga (Saksamaal loteriide korraldamist käsitlev liidumaade kokkulepe, edaspidi
„LottStV”), mis jõustus 1. juulil 2004, kehtestasid liidumaad hasartmängude korraldamist, läbiviimist ja ärieesmärgil vahendamist
(välja arvatud kasiinode osas) reguleeriva ühtse raamistiku.
LottStV § 1 sätestab:
„Liidumaade kokkuleppe eesmärk on:
1.      suunata reguleeritult ning järelevalvet teostades rahvastiku loomulikku kalduvust mängida hasartmänge ja iseäranis vältida
üleminekut ebaseaduslikele hasartmängudele,
2.      takistada liigset mängima õhutamist,
3.      välistada hasartmängude mängimise kalduvuse ärakasutamist isiklikel või ärilistel eesmärkidel,
4.      tagada, et hasartmängud toimuvad nõuetekohaselt ning et nende loogika on arusaadav ning
5.      tagada, et olulist osa hasartmängudest saadavatest sissetulekutest kasutatakse avalike või maksuseaduse tähenduses maksusoodustust
omavate eesmärkide edendamiseks.”
LottStV § 5 lõiked 1 ja 2 sätestavad:
„1.      Liidumaadel on § 1 sätestatud eesmärkide raames õiguslik kohustus tagada hasartmängude piisav[a] pakkumi[s]e [olemasolu].
2.      Seaduse alusel võivad liidumaad selle ülesande täita ise või avalik-õiguslike juriidiliste isikute või sellise eraõigusliku
äriühingu vahendusel, milles avalik-õiguslikel juriidilistel isikutel on otsene või kaudne enamusosalus.”

Hesseni liidumaa õigusnormid
3. novembri 1998. aasta Gesetz über staatliche Sportwetten, Zahlenlotterien und Zusatzlotterien in Hessen’i (riiklike spordikihlvedude,
õnnelooside ja täiendavate loteriide seadus Hessenis) (
GVBl
1998 I, lk 406), mida on viimati muudetud 13. detsembril 2002 (
GVBl
2002 I, lk 797, edaspidi „GSZZ H”), § 1 sätestab:
„(1)      Üksnes Hesseni liidumaal on õigus oma territooriumil korraldada spordikihlvedusid. […]
(2)      Hesseni liidumaa korraldab õnneloose.
[...]
(4)      Hesseni liidumaa poolt korraldatavate kihlvedude ja loteriide läbiviimise võib teha ülesandeks eraõiguslikule juriidilisele
isikule.
[...]”
GSZZ H § 1 lõigete 1 ja 4 kohaselt korraldab ja käitab Hesseni liidumaa nimel spordikihlvedusid Hessische Lotterieverwaltung
(Hesseni liidumaa loteriiamet), samas kui tehniliselt viib neid ellu Lotterie‑Treuhandgesellschaft mbH Hessen.
GSZZ
„Isik, kes Hesseni liidumaal ilma liidumaa nõusolekuta
1.      reklaamib spordikihlvedusid või õnneloosi,
2.      kutsub sõlmima spordikihlvedu või õnneloosi puudutavat mängimislepingut või selles kokku leppima,
3.      võtab vastu spordikihlvedu või õnneloosi puudutava mängimislepingu sõlmimise või selles osas kokku leppimise pakkumisi,
karistatakse kuni kaheaastase vangistusega või rahatrahviga, kui vastav tegu ei kuulu karistusseadustiku § 287 kohaldamisalasse.”

Baden‑Württembergi liidumaa õigusnormid
14. detsembri 2004. aasta Gesetz über staatliche Lotterien, Wetten und Ausspielungen’i (riiklike loteriide, kihlvedude ja
õnnelooside seadus Baden‑Württembergis) (
GBl
2004, lk 894, edaspidi „StLG BW”) § 2 sätestab:
„(1)      Liidumaa korraldab järgmisi hasartmänge:
1.      Loto
2.      Spordiloto
3.      Kraapimiskaardid.
[...]
(4)      Rahandusministeerium kehtestab riigi hasartmängude korraldamise eeskirjad. Rahandusministeeriumi otsuse uute hasartmängude
korraldamise kohta kiidab heaks liidumaa parlament. Rahandusministeerium võib liidumaa korraldatavate hasartmängude läbiviimise
üle anda eraõiguslikule juriidilisele isikule, milles liidumaal on otsene või kaudne enamusosalus.
[…]”

Põhikohtuasjad ja eelotsuse küsimused

Kohtuasjad C‑316/07, C‑409/07 ja C‑410/07
M. Stoßil, Avalonil ja O. Happelil on Saksamaal Wetteraukreisis (Hesseni liidumaa) äriruumid, kus nad tegelevad äritegevusega,
mis seisneb spordikihlvedude sõlmimises (kihlvedude vastuvõtmine, panuste kogumine ja võitude maksmine). Kaks esimest põhikohtuasja
kaebuse esitajat tegutsevad äriühingu Happybet Sportwetten GmbH (edaspidi „Austria Happybet”) nimel, mille registrijärgne
asukoht on Klagenfurtis (Austria), ja kolmas kaebuse esitaja äriühingu Happy Bet Ltd (edaspidi „UK Happy Bet”) nimel, mille
registrijärgne asukoht on Londonis (Ühendkuningriik).
Austria Happybetil on Kärnteni liidumaa kohaliku omavalitsuse väljastatud luba sõlmida spordikihlvedusid Klagenfurti piirkonnas.
Ka UK Happy Betil on luba, mille on väljastanud Ühendkuningriigi pädevad ametivõimud.
Vastavalt 11. veebruari 2005. aasta ja 18. ning 21. augusti 2006. aasta määrustega keelas Wetteraukreisi halduspolitseiamet
O. Happelil, M. Stoßil ja Avalonil oma äriruumides spordikihlvedude edendamise ja sõlmimise muude korraldajate kui Hessische
Lotterieverwaltungi nimel või selliste kihlvedude edendamiseks või sõlmimiseks vajalikele seadmetele juurdepääsu võimaldamise.
Need määrused põhinesid asjaolul, et ei asjaomastel isikutel ega kihlvedude korraldajatel, kelle nimel nad tegutsevad, ei
ole selliseks tegevuseks Hesseni liidumaa luba. Lisaks ei ole nad sellist luba taotlenud ega üritanud olukorda kohtu kaudu
õiguslikult selgitada. Nimetatud määruste kohaselt tuli vastav keelatud tegevus lõpetada seitsme päeva jooksul, mille järgimata
jätmise eest oli ette nähtud rahatrahv 10 000 eurot.
O. Happeli vaie 11. veebruari 2005. aasta määruse peale jäeti 20. veebruaril 2007 rahuldamata. M. Stoßi ja Avaloni vaided
vastavalt 18. ja 21. augusti 2006. aasta määruste peale jäeti rahuldamata 8. detsembril 2006.
M. Stoß, O. Happel ja Avalon esitasid Verwaltungsgericht Gießenile (Gießeni halduskohus) nende määruste tühistamiseks kaebused,
tuginedes asjaolule, et määrused rikuvad asutamisvabadust ja teenuste osutamise vabadust tagavaid ühenduse õigusnorme. Nad
on seisukohal, et spordikihlvedude monopol, millel põhikohtuasjas kõne all olevad otsused põhinevad, on vastuolus EÜ artiklitega 43
ja 49. Austria Happybetil ja UK Happy Betil on spordikihlvedude korraldamiseks oma liikmesriigis nõutav luba olemas ja Saksamaa
ametivõimud peavad selliseid lube tunnustama.
Verwaltungsgericht Gießen märgib, et ei M. Stoßil, O. Happelil ja Avalonil ega ka Austria Happybetil ning UK Happy Betil ei
ole StGB § 284 ja GSZZ H § 5 lõikes 1 nõutavat luba kõnealuse tegevusega tegeleda. Lisaks täpsustab ta, et võttes arvesse
monopoli, mis Hesseni liidumaale spordikihlvedude korraldamiseks vastavalt GSZZ H § 1 lõikele 1 on antud, ja asjaolu, et ei
ole olemas eeskirju, mis näeksid ette tingimused, mille kohaselt võiks vajaduse korral loa anda eraõiguslikule ettevõtjale,
jääks asjaomaste isikute vastav loataotlus rahuldamata.
Nimetatud kohus kahtleb, kas antud olukorrast tulenevaid asutamisvabaduse ja teenuste osutamise vabaduse piiranguid saab õigustada
üldise huvi eesmärkidega, nagu hasartmängudega seotud liigse kulutamise ennetamine või võitlus mängusõltuvuse vastu, kuna
põhikohtuasjas kõne all olev monopol ei täida proportsionaalsuse põhimõtte nõudeid. Nagu nähtub eelkõige 6. novembri 2003. aasta
otsusest kohtuasjas C‑243/01: Gambelli jt (EKL 2003, lk I‑13031) ja 6. märtsi 2007. aasta otsusest liidetud kohtuasjades C‑338/04,
C‑359/04 ja C‑360/04: Placanica jt (EKL 2007, lk I‑1891), on sellise õigustuse puudumisel EÜ artiklitega 43 ja 49 vastuolus
nii StGB § 284 ja GSZZ H § 5 lõikes 1 ette nähtud karistuste kohaldamine kui ka vaidlustatud politseimeetmed.
Nimetatud kohtul on seoses põhikohtuasjas kõne all oleva monopoli kooskõlaga kolme liiki kahtlusi.
Viidates 13. novembri 2003. aasta otsusele kohtuasjas C‑42/02: Lindman (EKL 2003, lk I‑13519), kahtleb Verwaltungsgericht
Gießen esiteks, kas liikmesriik võib piirava meetme õigustamiseks tugineda avaldatud eesmärgile ennetada hasartmängudega seotud
liigsele kulutamisele õhutamist ja võidelda mängusõltuvuse vastu, kui see liikmesriik ei suuda tõendada, et on olemas uuring,
mis viidi läbi enne nimetatud meetme võtmist ja mis puudutas selle meetme proportsionaalsust. Sellist uuringut, mis seisneks
hasartmänguturu, hasartmängudega seotud ohtude ja nende ennetamise võimaluste ning kavandatud piirangute mõju analüüsis, käesoleval
juhul enne LottStV sõlmimist ja GSZZ H vastuvõtmist läbi ei viidud.
Teiseks on kaheldav, kas põhikohtuasjas kõne all olevad õigusnormid piirduvad rangelt vajalikuga, sest kavandatud eesmärgi
saab saavutada ka järelevalve teostamisega, mille eesmärk oleks tagada, et eraõiguslikud kihlveokorraldajad järgiksid eeskirju,
mis puudutavad lubatud pakkumiste liiki ja meetodeid ning reklaami, riivates EÜ asutamislepinguga kehtestatud vabadusi seeläbi
vähem.
Kolmandaks, selleks et tagada, et ametivõimude poliitika, mille eesmärk on ennetada hasartmängudega seotud liigsele kulutamisele
õhutamist ja võidelda mängusõltuvuse vastu, oleks ühtne ja süstemaatiline, nagu nõuab Euroopa Kohtu praktika ja eelkõige eespool
viidatud kohtuotsus Gambelli jt, võib olla vajalik kontrollida ammendavalt tingimusi, mille kohaselt kõiki mängude vorme lubatakse,
piiramata seda kontrollimist üksnes mängusektoriga, kus valitseb põhikohtuasjas kõne all olev monopol.
Hesseni liidumaal ei ole ühtset ja süstemaatilist hasartmänge piiravat poliitikat, eelkõige seetõttu, et spordikihlvedusid
puudutav avalik-õiguslik monopol õhutab osalema muudes hasartmängudes, et kasiinomängude osas pakub nimetatud liidumaa uusi
mänguvõimalusi, eelkõige internetis, ja et liitvabariigi õigusnormid lubavad muid hasartmänge käitada eraõiguslikel ettevõtjatel.
Lisaks, võttes arvesse asjaolu, et Austria Happybetil ja UK Happy Betil on luba, mis annab neile õiguse pakkuda spordikihlvedusid,
kasutades selleks tänapäevaseid tehnilisi vahendeid, ja et tõenäoliselt kohaldatakse nende asukohaliikmesriigis nende suhtes
järelevalve- ja sanktsioonikorda, kahtleb eelotsusetaotluse esitanud kohus, kas EÜ artiklid 43 ja 49 mitte ei kohusta Saksamaa
ametivõime neid lube tunnustama.
Neil asjaoludel otsustas Verwaltungsgericht Gießen kõigi kolme kohtuasja raames, mis tal lahendada tuleb, menetluse peatada
ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas EÜ artikleid 43 ja 49 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus teatud hasartmängude nagu spordikihlvedude siseriiklik
monopol juhul, kui asjaomases liikmesriigis puudub ühtne ja süstemaatiline hasartmängude piiramise poliitika, eelkõige seetõttu,
et selliste siseriiklike hasartmängude korraldamise loa saanud ettevõtjad õhutavad osa võtma teistest hasartmängudest – nagu
riiklikud loteriid ja kasiinomängud – ja kuna lisaks võivad eraõiguslikud teenuseosutajad korraldada teisi hasartmänge, millega
kaasneb samasugune või suurem sõltuvuse tekkimise oht, nagu kihlveod teatud sporditulemuste peale (nagu hobuste võiduajamised)
ja mänguautomaadid?
2.      Kas EÜ artikleid 43 ja 49 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriikide pädevate ametiasutuste antud spordikihlvedude korraldamise
load, mis ei ole piiritletud ainult selle riigi territooriumiga, annavad loa saanutele ja ka nende poolt volitatud kolmandatele
isikutele õiguse pakkuda ja korraldada spordikihlvedusid teiste liikmesriikide territooriumidel, ilma täiendavalt nendes riikides
luba taotlemata?”

Kohtuasjad C‑358/07–C‑360/07
SOBO‑l, A. Kunertil ja Allegro GmbH‑l („Allegro”) on äriruumid Stuttgartis (Saksamaa). Ruumid, mida kasutab Allegro, on üüritud
Kulpalt.
SOBO, A. Kunerti ja Allegro äritegevus seisneb spordikihlvedude sõlmimises (kihlvedude vastuvõtmine ja nende elektrooniline
edastamine korraldajale). Esimene neist tegutseb äriühingu Web.coin GmbH (edaspidi „Web.coin”) nimel, mille registrijärgne
asukoht on Viinis (Austria), teine äriühingu Tipico Co, Ltd (edaspidi „Tipico”) nimel, mille registrijärgne asukoht on Maltal,
ja kolmas äriühingu Digibet Ltd (edaspidi „Digibet”) nimel, mille registrijärgne asukoht on Gibraltaril.
Digibetil, Tipicol ja Web.coinil on igaühel nende asukohariigi ametivõimude poolt väljastatud litsents, mis lubab neil spordikihlvedusid
korraldada.
Vastavalt 24. augusti 2006. aasta, 23. novembri 2006. aasta ja 11. mai 2007. aasta määrustega keelas Karlsruhe Regierungspräsidium
SOBO‑l, Kulpal ja A. Kunertil Baden‑Württembergi liidumaal spordikihlvedude korraldamise, sõlmimise ja edendamise või selliste
tegevuste toetamise. Nimetatud määruste kohaselt tuli vastav keelatud tegevus lõpetada kahe nädala jooksul, mille järgimata
jätmise eest oli ette nähtud rahatrahv 10 000 eurot.
SOBO, Kulpa ja A. Kunert esitasid Verwaltungsgericht Stuttgartile nende määruste peale kaebused põhjendusega, et spordikihlvedude
monopol, millele need määrused tuginevad, on vastuolus EÜ artiklitega 43 ja 49. Nad on seisukohal, et Saksamaa ametivõimud
peavad Digibeti, Web.coini ja Tipico lube tunnustama.
Mööndes, et vastavalt Euroopa Kohtu praktikale võib kihlvedusid puudutava tegevuse monopoliseerimine sobival juhul olla EÜ
artiklitega 43 ja 49 kooskõlas ja et liikmesriikidel on selles osas teatav kaalutlusruum, kahtleb Verwaltungsgericht Stuttgart,
kas see on nii Baden-Württembergi liidumaal spordikihlvedude vallas kehtiva monopoli puhul, nagu see tuleneb LottStV § 5 lõikest 2
ja StLG BW § 2 lõike 1 punktist 2.
Nimetatud kohtu kahtlused kattuvad suurel määral Verwaltungsgericht Gießeni omadega.
Esiteks, ei enne LottStV sõlmimist ega StLG BW vastuvõtmist ei uuritud mängusõltuvuse ohte ega erinevaid olemasolevaid ennetusviise.
Teiseks, spordikihlvedusid puudutavale tegevusele niimoodi seatud piirangud ei vasta mängimisvastase võitluse ühtsuse ja süstemaatilisuse
nõudele, mis tuleneb Euroopa Kohtu praktikast. Üldise meetmena ei ole arvesse võetud kõiki hasartmängusektoreid ning võrdlevalt
riski ja sõltuvuse – mis on omavahel seotud – võimalikkust.
Isegi kui kasiinode suhtes kohaldatakse üksikasjalikku loaandmiskorda ja söögikohtades lubatud mündiautomaatidele kehtivad
kaitsvad eeskirjad vastavalt kaubandus- ja tööstusseadustikule, võivad neid hasartmänge pakkuda siiski eraõiguslikud ettevõtjad,
olgugi et mündiautomaadid kujutavad endast suuremat võimaliku sõltuvuse ohtu kui spordikihlveod.
Lisaks sellele muudeti hiljuti mänguautomaatide ja muude võiduvõimalusega mängude kohta antud määrust, et suurendada restoranis
või mängusaalis lubatud automaatide arvu, vähendada minimaalset kestust mängu kohta ja tõsta lubatud kaotuste piirmäära.
Ühtse ja süstemaatilise piirava poliitika puudumist võib täheldada ka avalik-õigusliku monopoli jõulisest edendamistegevusest.
Loteriitoodete suuremahulised reklaamikampaaniad peamiselt internetis ja reklaamplakatitel, mida levitatakse selleks, et õhutada
mängimises osalema, kinnitavad lisaks tulude kasutamist sotsiaalsete, kultuuriliste ja sportlike tegevuste jaoks ning vajadust
neid tegevusi rahastada. Kasumi maksimeerimine, mille ülempiiri määrab kindlaks riigivõim ning mille eesmärk on selliste tegevuste
rahastamine ja ülejäänud osas riigieelarve täitmine, saab seega hasartmängupoliitika peamiseks eesmärgiks ning see ei ole
lihtsalt sellega kaasnev tulu.
Kolmandaks kahtleb Verwaltungsgericht Stuttgart, kas selles suhtes, mis puudutab põhikohtuasjas kõne all oleva monopoli sobivat
laadi seoses väidetavate eesmärkide saavutamisega, ei peaks arvesse võtma asjaolu, et teistes liikmesriikides asuvad kihlveokorraldajad
tegutsevad üldiselt internetis, tänu millele saavad Saksamaa residentidest kihlavedajad sooritada otse elektroonilisi tehinguid,
ning seda, et siseriiklikud ametivõimud on sellise piiriülese nähtuse ees üsna kaitsetud ja rangelt siseriiklikud meetmed
on ebatõhusad.
Lisaks sellele tekib küsimus, kas liikmesriigid ei peaks vastastikku tunnustama lube, mis Diginetil, Web.coinil ja Tipicol
on nende asukohaliikmesriigis väljastatud, et pakkuda spordikihlvedusid internetis, vabastades seega loaomaniku kohustusest
hankida luba Saksamaal.
Neil asjaoludel otsustas Verwaltungsgericht Stuttgart kõigi kolme kohtuasja raames, mis tal lahendada tuleb, menetluse peatada
ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused, mis on sõnastatud väga sarnaselt neile, mille esitas Verwaltungsgericht
Gießen:
„1.      Kas EÜ artikleid 43 ja 49 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus teatud hasartmängude nagu spordikihlvedude ja loteriide
siseriiklik monopol juhul, kui asjaomases liikmesriigis puudub ühtne ja süstemaatiline hasartmängude piiramise poliitika,
seetõttu, et selliste siseriiklike hasartmängude korraldamise loa saanud ettevõtjad õhutavad ja soodustavad teistest hasartmängudest
osa võtma – nagu riiklikud spordikihlveod ja loteriid – ja kuna lisaks võivad eraõiguslikud teenuseosutajad korraldada teisi
hasartmänge, millega kaasneb samasugune või suurem sõltuvuse tekkimise oht, nagu kihlveod teatud sporditulemuste peale (nagu
hobuste võiduajamised), mänguautomaadid ja hasartmängud?
2.      Kas EÜ artikleid 43 ja 49 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriikide pädevate ametiasutuste antud spordikihlvedude korraldamise
load, mis ei ole piiritletud ainult selle riigi territooriumiga, annavad loa saanutele ja ka nende poolt volitatud kolmandatele
isikutele õiguse pakkuda ja korraldada spordikihlvedusid teiste liikmesriikide territooriumidel, ilma täiendavalt nendes riikides
luba taotlemata?”
Euroopa Kohtu presidendi 15. oktoobri 2007. aasta määrusega liideti kohtuasjad C‑316/07, C‑358/07–C‑360/07, C‑409/07 ja C‑410/07
kirjaliku ja suulise menetluse ning kohtuotsuse huvides.

Suulise menetluse uuendamise taotlus
M. Stoß, O. Happel, A. Kunert ja Avalon taotlesid 21. juuni 2010. aasta kirjas suulise menetluse uuendamist, väites sisuliselt,
et Saksamaa ajakirjanduses toodi hiljuti välja, et 2009. aastal koostatud uuringut, mille tellisid Saksamaa liidumaad ja mis
käsitles spordikihlvedudega seotud sõltuvuse riske ning selliste riskide vastu võitlemiseks sobivaid meetmeid, oli teatud
määral mõjutatud. Hagejate väitel, kes tuginevad selles osas eelotsusetaotluse esitanud kohtu kahtlustele seoses eespool viidatud
kohtuotsusest Lindman tuleneda võivate tagajärgedega, ei saa liidumaad neil asjaoludel lähtuda nimetatud uuringust, et toetada
põhikohtuasjas kõne all olevate piiravate meetmete proportsionaalsust.
Siinkohal tuleb meenutada, et Euroopa Kohus võib omal algatusel või kohtujuristi ettepanekul või poolte taotlusel kodukorra
artikli 61 kohaselt määrusega suulise menetluse uuendada, kui ta leiab, et tal ei ole piisavalt informatsiooni või kui asja
lahendamisel tuleks tugineda argumendile, mille üle pooled ei ole vaielnud (vt eelkõige 8. septembri 2009. aasta otsus kohtuasjas
C‑42/07: Liga Portuguesa de Futbol Profissional ja Bwin International, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 31
ja seal viidatud kohtupraktika).
Peale selle on EÜ artikli 234 järgses menetluses, mis põhineb siseriiklike kohtute ja Euroopa Kohtu ülesannete selgel eristamisel,
kohtuasja faktiliste asjaolude hindamine vaid siseriikliku kohtu pädevuses. Euroopa Kohus on pädev otsustama üksnes ühenduse
õigusnormide tõlgenduse või kehtivuse üle, lähtudes talle siseriikliku kohtu poolt esitatud asjaoludest. Liikmesriigi kohtu
ülesanne on aga selle raames kindlaks teha vaidluse aluseks olevad asjaolud ning teha sellest järeldused oma otsuse jaoks
(vt eelkõige 8. mai 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑491/06: Danske Svineproducenter, EKL 2008, lk I‑3339, punkt 23 ja seal
viidatud kohtupraktika).
Antud juhul piisab, kui märkida, et uuringut, millele M. Stoß, O. Happel, A. Kunert ja Avalon oma taotluses viitavad, ei ole
eelotsusetaotluse esitanud kohtud maininud ja et nad ei olekski saanud seda teha, kuna pärinedes aastast 2009, on see uuring
palju hilisem kui Euroopa Kohtule esitatud eelotsusetaotlused.
Arvestades eeltoodut ja olles ära kuulanud kohtujuristi, leiab Euroopa Kohus, et tal on olemas kogu vajalik teave eelotsuse
küsimuste lahendamiseks ning et nende küsimuste läbivaatamisel ei ole vaja tugineda argumendile, mille üle pooled ei ole vaielnud.
Seega tuleb suulise menetluse uuendamise taotlus rahuldamata jätta.

Eelotsuse küsimused

Vastuvõetavus
Itaalia valitsus on seisukohal, et mõlemas põhikohtuasjas esitatud esimene eelotsuse küsimus tuleb tunnistada vastuvõetamatuks.
Ainult eelotsusetaotluse esitanud kohtud on pädevad kontrollima, kas põhikohtuasjas kõne all olevad monopolid vastavad ühtsuse
nõudele hasartmängusõltuvuse vastases võitluses, ja eelotsusetaotlused ei sisalda piisavalt õiguslikke ja faktilisi asjaolusid,
mis võimaldaksid mõista, miks nimetatud kohtud kahtlevad asjaomaste siseriiklike kordade kooskõlas liidu õigusega.
Sellega seoses tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on ELTL artiklis 267 sätestatud menetluses üksnes
asja menetleval ja selle lahendamise eest vastutaval siseriiklikul kohtul kohtuasja eripära arvesse võttes õigus hinnata eelotsuse
vajalikkust asjas otsuse langetamiseks ning Euroopa Kohtule esitatavate küsimuste asjakohasust. Kui esitatud küsimused puudutavad
liidu õiguse tõlgendamist, on Euroopa Kohus järelikult reeglina kohustatud otsuse langetama (vt eelkõige 13. märtsi 2001. aasta
otsus kohtuasjas C‑379/98: PreussenElektra, EKL 2001, lk I‑2099, punkt 38, ja 10. märtsi 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑169/07:
Hartlauer, EKL 2009, lk I‑1721, punkt 24).
Siseriikliku kohtu esitatud eelotsusetaotlusele saab Euroopa Kohus vastamata jätta vaid siis, kui on ilmne, et taotletud liidu
õiguse tõlgendamine ei ole mingil viisil seotud põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega või juhul, kui probleem on
hüpoteetiline või kui Euroopa Kohtule ei ole teada vajalikke faktilisi või õiguslikke asjaolusid, et anda tarvilik vastus
talle esitatud küsimustele (eespool viidatud kohtuotsused PreussenElektra, punkt 39, ja Hartlauer, punkt 25).
Käesolevate menetluste puhul olukord selline ei ole. Eelotsusetaotlustes esitatud faktilised ja õiguslikud asjaolud ning kahtlused,
mida eelotsusetaotluse esitanud kohtud nende osas väljendavad seoses liidu õiguse tõlgendamisega, pidades silmas põhikohtuasjade
lahendamist, näitavad ilmset seost nende kohtuasjade esemega ja võimaldavad Euroopa Kohtul oma pädevust teostada.
Neil asjaoludel tuleb eelotsusetaotlused vastuvõetavaks tunnistada.

Tõlgendamist vajavate liidu õigusnormide tuvastamine
Madalmaade valitsus ja komisjon kahtlesid, kas eelotsuse küsimustes sisalduv viide EÜ artiklile 43 on asjakohane, väites,
et sellistes olukordades, nagu on kõne all põhikohtuasjades, kuulub kohaldamisele üksnes EÜ artikkel 49.
Selles osas tuleb meenutada, et – nagu tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast – tegevus, mis võimaldab kasutajatel tasu eest
osaleda hasartmängus, kujutab endast teenust EÜ artikli 49 tähenduses (vt eelkõige 24. märtsi 1994. aasta otsus kohtuasjas
C‑275/92: Schindler, EKL 1994, lk I‑1039, punkt 25, ja 21. oktoobri 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑67/98: Zenatti, EKL 1999,
lk I‑7289, punkt 24). Sama kehtib ka hasartmängude edendamise ja pakkumise kohta, kuna selline tegevus on vaid konkreetne
vahend nende mängude korraldamiseks ja toimimiseks, millega selline tegevus on seotud (vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsus
Schindler, punktid 22 ja 23).
Sellised teenused, nagu on kõne all põhikohtuasjades, võivad seega kuuluda EÜ artikli 49 kohaldamisalasse, kui – nagu põhikohtuasjades
– vähemalt üks teenusepakkuja asub muus liikmesriigis kui see, kus teenust pakutakse (vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsus
Zenatti, punkt 24), välja arvatud juhul, kui kohaldamisele kuulub EÜ artikkel 43.
EÜ artikli 43 osas tuleb meenutada, et see säte keelab piirangud liikmesriigi kodaniku asutamisvabadusele teise liikmesriigi
territooriumil, sealhulgas esinduste, filiaalide või tütarettevõtjate rajamisele seatud piirangud (vt eespool viidatud kohtuotsus
Gambelli jt, punkt 45).
Selles osas tuleneb Euroopa Kohtu praktikast, et asutamise mõiste on väga lai mõiste, mis hõlmab ühenduse kodaniku võimalust
stabiilselt ja pidevalt osaleda sellise liikmesriigi majanduselus, mis ei ole tema päritoluriik, ning sellest kasu saada,
aidates nii kaasa majanduslikule ja sotsiaalsele läbipõimumisele Euroopa Ühenduses füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsemise
vallas (vt eelkõige 30. novembri 1995. aasta otsus kohtuasjas C‑55/94: Gebhard, EKL 1995, lk I‑4165, punkt 25). Liikmesriigis
püsiva esindatuse hoidmine teises liikmesriigis asuva ettevõtja poolt võib seega kuuluda asutamislepingu asutamisvabadust
käsitlevate sätete kohaldamisalasse, isegi kui see esindatus ei väljendu filiaali või esinduse vormis, vaid seisneb ainult
büroos, mida haldab iseseisev isik, kellel on volitus selle ettevõtja heaks püsivalt tegutseda, nagu toimuks see esinduse
puhul (vt 4. detsembri 1986. aasta otsus kohtuasjas 205/84: komisjon
vs.
Saksamaa, EKL 1986, lk 3755, punkt 21).
Hasartmängude ja kihlvedude valdkonnas täpsustas Euroopa Kohus eespool viidatud kohtuotsuses Gambelli jt, et EÜ artiklit 43
saab kohaldada olukorras, kus ühes liikmesriigis asuval ettevõtjal on teises liikmesriigis esindatus, mis toimib ettevõtjatega
või vahendajatega sõlmitud lepingute kaudu, mis käsitlevad selliste andmeedastuskeskuste loomist, mis teevad kasutajatele
kättesaadavaks elektroonilised sidevahendid, koguvad ja registreerivad kihlveosoovid ja edastavad need asjaomasele ettevõtjale.
Kui äriühing tegeleb teises liikmesriigis asuvate esinduste vahendusel kihlvedude kogumisega, kujutavad nende esinduste tegevusele
kehtestatud piirangud asutamisvabaduse takistamist (vt eespool viidatud kohtuotsused Gambelli jt, punktid 14 ja 46, ning Placanica jt,
punkt 43).
Eelotsusetaotlustes sisalduvad viited seostele, mis esinevad teistes liikmesriikides asuvate ja spordikihlvedude korraldamisega
tegelevate ettevõtjate ning põhikohtuasjade poolte vahel, kes turustavad neid kihlvedusid kahel asjaomasel liidumaal, ei võimalda
ei kinnitada ega välistada, et viimati mainitud ettevõtjaid tuleb käsitleda nende poolt loodud tütarettevõtjate, filiaalide
või esindustena EÜ artikli 43 tähenduses.
Neil asjaoludel tuleb meenutada, et ELTL artikli 234 järgses menetluses, mis põhineb siseriiklike kohtute ja Euroopa Kohtu
ülesannete selgel eristamisel, on kohtuasja faktiliste asjaolude hindamine vaid siseriikliku kohtu pädevuses (vt eelkõige
25. veebruari 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑326/00: IKA, EKL 2003, lk I‑1703, punkt 27 ja seal viidatud kohtupraktika).
Lisaks, nagu on meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 51, on üksnes siseriiklikul kohtul õigus hinnata nii eelotsuse vajalikkust
asjas otsuse langetamiseks kui ka Euroopa Kohtule esitatavate küsimuste asjakohasust.
Seega peavad siseriiklikud kohtud iga kohtuasja asjaolusid arvestades kindlaks tegema, kas põhikohtuasjades kõne all olevad
olukorrad kuuluvad EÜ artikli 43 või EÜ artikli 49 kohaldamisalasse.
Eeltoodut arvesse võttes tuleb eelotsuse küsimusi uurida korraga nii seoses EÜ artikliga 43 kui EÜ artikliga 49.

Kummagi kohtuasja esimene eelotsuse küsimus
Võttes arvesse eelotsusetaotlustes sisalduvat teavet, mis on esitatud käesoleva kohtuotsuse punktides 14–25 ja 28–40, tuleb
märkida, et esimese küsimusega soovivad eelotsusetaotluse esitanud kohtud sisuliselt teada, kas EÜ artikleid 43 ja 49 tuleb
tõlgendada nii, et nendega on vastuolus spordikihlvedude valdkonna piirkondlikud monopolid – nagu need, mis on kõne all põhikohtuasjades
–, mille eesmärk on ennetada hasartmängudega seotud liigsele kulutamisele õhutamist ja võidelda mängusõltuvuse vastu, niivõrd
kui:
i)      liikmesriigi ametivõimud ei suuda tõendada, et on olemas uuring, mis käsitles nimetatud monopolide proportsionaalsust ja mis
viidi läbi enne nende kehtestamist;
ii)      sellise eesmärgi saab saavutada ka järelevalve teostamisega, mille eesmärk oleks tagada, et õiguspäraselt luba omavad eraõiguslikud
ettevõtjad järgiksid eeskirju, mis puudutavad kihlvedude liiki, turustamise meetodeid ning reklaami, riivates asutamislepinguga
kehtestatud vabadusi seeläbi vähem;
iii)      nimetatud monopolid ei pruugi olla selle eesmärgi saavutamiseks sobivad, kuna liikmesriigi ametivõimudel võib tekkida raskusi
nende tegeliku järgimise kehtestamisel internetis loodud riigiüleses keskkonnas;
iv)      antud juhul on kaheldav, et väidetav eesmärk saavutatakse ühtsel ja süstemaatilisel viisil, võttes arvesse:
–        esiteks asjaolu, et muud liiki hasartmänge, nagu kihlveod ratsavõistlustel, mänguautomaadid või hasartmängud, on lubatud korraldada
eraõiguslikel ettevõtjatel;
–        teiseks asjaolu, et osalemist samade riiklike monopolide alla kuuluvates muud liiki hasartmängudes, st loteriides, õhutavad
nende monopolide omanikud jõuliste reklaamikampaaniate kaudu, mille eesmärk on maksimeerida hasartmängudest saadav tulu, ja
–        kolmandaks asjaolu, et muud liiki hasartmängudega seonduvate pakkumiste suhtes, nagu mängusaalidesse, kohvikutesse, restoranidesse
ja majutusasutustesse paigutatud kasiinomängud või mänguautomaadid, kehtib laiendamispoliitika.
Neid erinevaid küsimusi uuritakse alljärgnevalt järgemööda.
Kõigepealt tuleb meenutada, et on selge, et sellised liikmesriigi õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, kujutavad
endast EÜ artikliga 49 tagatud teenuste osutamise vabaduse või – teise võimalusena – EÜ artikliga 43 tagatud asutamisvabaduse
piirangut (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Liga Portuguesa de Futebol Profissional ja Bwin International, punkt 52).
Võttes arvesse eelotsusetaotluse esitanud kohtute kahtlusi, tuleb antud asjas siiski hinnata, kas selline piirang võib olla
põhjendatud Euroopa Kohtu praktika kohaselt ülekaaluka üldise huvi tõttu (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Liga
Portuguesa de Futebol Profissional ja Bwin International, punkt 55).
Puudub uuring, mis käsitleb selliste avalik-õiguslike monopolide proportsionaalsust, nagu on kõne all põhikohtuasjas, ja mis
oleks läbi viidud enne nende monopolide kehtestamist
Tuginedes eespool viidatud kohtuotsusele Lindman, soovivad eelotsusetaotluse esitanud kohtud teada, kas selleks, et oleks
võimalik selliseid piiravaid meetmeid, nagu on põhikohtuasjades kõne all olevad monopolid, õigustada eesmärgiga ennetada hasartmängudega
seotud liigsele kulutamisele õhutamist ja võidelda mängusõltuvuse vastu, peavad asjaomased siseriiklikud ametivõimud esitama
nimetatud meetmete proportsionaalsust toetava uuringu, mis oleks läbi viidud enne vastavate meetmete võtmist.
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 81 ja 82 on märkinud, tuleneb see küsimus mainitud kohtuotsuse valesti mõistmisest.
Nagu nähtub selle kohtuotsuse punktidest 25 ja 26 ning sellele viitavast hilisemast kohtupraktikast (vt eelkõige 13. märtsi
2008. aasta otsus kohtuasjas C‑227/06: komisjon
vs.
Belgia, EKL lk I‑46, punktid 62 ja 63 ning seal viidatud kohtupraktika), rõhutas Euroopa Kohus, et kui liikmesriik soovib
tugineda eesmärgile, millega saab siseriiklikust piiravast meetmest tuleneva asutamisvabaduse takistuse õiguspäraseks muuta,
peab see liikmesriik esitama antud küsimust lahendavale kohtule kõik andmed, mis võimaldavad tal tagada, et nimetatud meede
vastab proportsionaalsuse põhimõtte nõuetele.
Sellest kohtupraktikast ei saa siiski järeldada, et liikmesriigil puudub võimalus tõendada, et siseriiklik piirav meede vastab
sellistele nõuetele, üksnes seetõttu, et nimetatud liikmesriik ei suuda esitada uuringuid, millest lähtuvalt asjaomased õigusnormid
vastu võeti.
Võimalik, et puudub selliste avalik-õiguslike monopolide proportsionaalsus, nagu on kõne all põhikohtuasjades, kuna eraõiguslikele
ettevõtjatele lubade väljastamist kehtestav kord võib olla ühenduse vabadusi vähem piirav meede
Nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktist 23, kahtleb Verwaltungsgericht Gießen, kas selline avalik-õiguslik monopol, nagu
on kõne all tal lahendada olevates kohtuasjades, saab vastata proportsionaalsuse nõudele, kuna eesmärki ennetada hasartmängudega
seotud liigsele kulutamisele õhutamist ja võidelda mängusõltuvuse vastu saab saavutada ka järelevalve teostamisega, mille
eesmärk oleks tagada, et õiguspäraselt luba omavad eraõiguslikud ettevõtjad järgiksid eeskirju, mis puudutavad kihlvedude
liiki, turustamise meetodeid ning reklaami, riivates asutamislepinguga kehtestatud vabadusi seeläbi vähem.
Selles osas tuleb kõigepealt meenutada, et teenuste osutamise vabadust ja asutamisvabadust piiravate siseriiklike meetmete
lubatud õigustuste osas on Euroopa Kohus märkinud, et hasartmängude ja kihlvedude valdkonnas vastu võetud siseriiklike õigusnormide
eesmärgid nende kogumis on tihti seotud teenusesaajate kaitsega ja üldisemalt tarbijakaitsega ning üldise avaliku korra kaitsega.
Kohus on samuti rõhutanud, et sellised eesmärgid kuuluvad üldisest huvist tulenevate ülekaalukate põhjuste hulka, mis võivad
õigustada teenuste osutamise vabaduse riivet (vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsus Schindler, punkt 58; 21. septembri 1999. aasta
otsus kohtuasjas C‑124/97: Läärä jt, EKL 1999, lk I‑6067, punkt 33; eespool viidatud kohtuotsus Zenatti, punkt 31; 11. septembri
2003. aasta otsus kohtuasjas C‑6/01: Anomar jt, EKL 2003, lk I‑8621, punkt 73, ning eespool viidatud kohtuotsus Placanica jt,
punkt 46).
Euroopa Kohus möönis seega eelkõige, et hasartmängude ja kihlvedude valdkonnas, kus liialdamisel on sotsiaalselt kahjulikud
tagajärjed, võivad olla õigustatud siseriiklikud õigusnormid, mille eesmärk on vältida nõudluse ergutamist, piirates seevastu
inimeste mängukire ärakasutamist (eespool viidatud kohtuotsused Schindler, punktid 57 ja 58, Läära jt, punktid 32 ja 33, ning
Zenatti, punktid 30 ja 31).
Selles kontekstis on Euroopa Kohus korduvalt rõhutanud, et kõlblusest tulenevad, usulised ja kultuurilised eripärad ning üksikisikule
ja ühiskonnale moraalselt ja rahaliselt kahjulikud tagajärjed, mis mängude ja kihlvedudega kaasnevad, võivad õigustada siseriiklike
ametivõimude kaalutlusõigust, mis on piisav, et määratleda nende enda väärtuste skaalal tarbijakaitse ja avaliku korra tagamise
nõuded (vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsused Placanica jt, punkt 47 ja seal viidatud kohtupraktika, ning Liga Portuguesa
de Futebol Profissional ja Bwin International, punkt 57).
Kuigi liikmesriigid on vabad määrama kindlaks oma hasartmängupoliitika eesmärgid ja vajaduse korral täpselt määratlema soovitud
kaitse taseme, peavad kehtestatud piirangud vastama oma proportsionaalsuselt siiski tingimustele, mis tulenevad Euroopa Kohtu
praktikast (vt eespool viidatud kohtuotsus Liga Portuguesa de Futebol Profissional ja Bwin International, punkt 59 ja seal
viidatud kohtupraktika).
Seega tuleb liikmesriigi kohtutel kontrollida, kas liikmesriigi kehtestatud piirang on asjaomase liikmesriigi seatud eesmärgi
või eesmärkide saavutamiseks soovitud kaitsetasemel sobiv ja kas see ei lähe kaugemale, kui selle eesmärgi saavutamiseks vajalik
(vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Liga Portuguesa de Futebol Profissional ja Bwin International, punkt 60).
Konkreetsemalt avalik-õiguslike monopolide kehtestamise osas on Euroopa Kohus varem möönnud, et siseriiklik kord, mis näeb
ette hasartmängulubade piiramise teatud asutustele eri- või ainuõiguste andmise või määramise raames ja mis annab eelise suunata
mängukihk ja mängude käitamine kontrollitud raamistikku, võib kuuluda eespool mainitud tarbijakaitset ja avaliku korra kaitset
puudutavate üldiste huvide hulka (vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsused Zenatti, punkt 35, ja Anomar jt, punkt 74). Samuti
on kohus täpsustanud, et küsimus, kas nende eesmärkide saavutamiseks oleks eelistatud luba omavale avalik-õiguslikule asutusele
käitamise ainuõiguse andmise asemel niisuguste  õigusnormide vastuvõtmine, mis kehtestavad huvitatud ettevõtjatele vajalikud
eeskirjad, kuulub liikmesriikide kaalutlusõiguse alla, arvestades siiski, et tehtud valik ei oleks kavandatud eesmärgiga ebaproportsionaalne
(eespool viidatud kohtuotsus Läärä jt, punkt 39).
Viimati mainituga seoses tuleb siiski rõhutada, et võttes arvesse kaalutlusõigust, mis liikmesriikidel on selleks, et määrata
kindlaks tarbijakaitse ja avaliku korra kaitse tase, mida nad soovivad hasartmängusektoris tagada, ei ole seoses proportsionaalsuse
kriteeriumiga tingimata nõutud, et liikmesriigi ametiasutuste kehtestatud piiravad meetmed vastaks kõigi liikmesriikide käsitlusele
sellest, kuidas kõnesolevat õigustatud huvi kaitsta (vt analoogia alusel 28. aprilli 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑158/06:
komisjon
vs.
Itaalia, EKL 2009, lk I‑3491, punktid 83 ja 84).
Eeltoodut arvesse võttes tuleb möönda, et liikmesriigi riiklikud ametivõimud võivad oma kaalutlusruumi raames põhjendatult
olla seisukohal, et ainuõiguste andmine avalik-õiguslikule asutusele, mille juhtimise üle teostab riik otsest järelevalvet,
või eraõiguslikule ettevõtjale, kelle tegevus on otseselt avaliku võimu järelevalve all, võimaldab neil hasartmängusektoris
valitsevaid ohte kontrolli all hoida ja hasartmängudega seotud liigsele kulutamisele õhutamise ennetamise ning mängusõltuvuse
vastu võitlemise õiguspärase eesmärgi saavutada tõhusamalt kui olukorras, kus oleks lubatud selliste ettevõtjate tegevus,
kes võiksid tegutseda niisuguste õigusnormide raamistikus, mis ei anna ainuõigusi (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsused
Läärä jt, punktid 40–42, ning Liga Portuguesa de Futebol Profissional ja Bwin International, punktid 66 ja 67, ja 3. juuni
2010. aasta otsus kohtuasjas C‑203/08: Sporting Exchange, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 59).
Mainitud ametivõimud võivad asuda seisukohale, et asjaolu, et neil kui monopoli üle järelevalve teostajail on lisavahendid,
mis võimaldavad neil mõjutada monopoli tegevust väljaspool õigusliku reguleerimise mehhanisme ja seaduslikku järelevalvet,
lubab neil hasartmängude pakkumist paremini kontrolli all hoida ja oma poliitika elluviimist tõhusamalt tagada kui olukorras,
kus sellise tegevusega tegelevad konkureerivad eraõiguslikud ettevõtjad, isegi kui viimati nimetatute suhtes kohaldatakse
loasüsteemi ja kontrolli ning karistuste korda.
Niivõrd piirava meetme kui monopol kehtestamisega, mida saab õigustada üksnes iseäranis kõrge tarbijakaitsetaseme tagamise
eesmärgiga, peab siiski kaasnema selline õiguslik raamistik, mis on sobiv tagama, et mainitud monopoli omanik oleks tegelikult
suuteline ühtselt ja süstemaatiliselt järgima selliselt kindlaks määratud eesmärki pakkumise kaudu, mis on koguseliselt mõõdetud
ja kvalitatiivselt kavandatud selle eesmärgi järgi ning mille üle teostavad avalikud ametivõimud ranget kontrolli.
Väidetavalt puudub selliste monopolide tõhusus, nagu on kõne all põhikohtuasjades, võttes arvesse internetis loodud riigiülest
keskkonda
Nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktist 40, puudutavad Verwaltungsgericht Stuttgarti väljendatud kahtlused asjaolu, et
sellises riigiüleses keskkonnas, nagu on loodud internetis, võivad liikmesriikide ametivõimudel, kes on kehtestanud põhikohtuasjades
kõne all olevate monopolidega võrreldavad avalik-õiguslikud monopolid, tekkida teatud raskused, tagamaks, et väljaspool nimetatud
liikmesriiki asuvad hasartmängu- ja kihlveokorraldajad, kes sõlmivad interneti teel ja nende monopolidega vastuollu minnes
kihlvedusid nimetatud ametivõimude territooriumil asuvate isikutega, neid monopole arvestaks.
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 79 märkis, ei ole selline asjaolu siiski piisav, et seada kahtluse alla selliste monopolide
kooskõla liidu õigusega.
Esiteks, kuigi on tõsi, et internetis tehtavaid õigusvastaseid tehinguid võib – kui need on riigiülesed – olla raskem kontrollida
ja nende eest karistada kui muud liiki rikkuvaid tegevusi, ei ole selline olukord omane üksnes hasartmängude ja kihlvedude
valdkonnale. Liikmesriigilt ei saa võtta õigust laiendada internetile ühepoolseid piiravaid meetmeid, mida ta võtab õiguspärase
üldise huvi eesmärgil, ainult sel põhjusel, et asjaomane tehnoloogia on loomult riigiülene.
Teiseks on selge, et liikmesriikidelt ei ole mingil moel võetud õiguslikke vahendeid, mis võimaldavad neil tagada nii tõhusalt
kui võimalik nende õigusnormide järgimise, mida nad kehtestavad ettevõtjate suhtes, kes tegutsevad internetis ja kes ühel
või teisel alusel kuuluvad nende jurisdiktsiooni alla.
Hasartmängude süstemaatilise ja ühtse piiramise nõue
Kõigepealt tuleb meenutada, et olles rõhutanud, et mängudealast tegevust võib õigustada selline ülekaalukas üldine huvi nagu
tarbijate kaitse ja pettuste ning kodanike mängimisega seonduvale liigsele kulutamisele õhutamise ennetamine, leidis Euroopa
Kohus eespool viidatud kohtuotsuse Gambelli jt punktis 67, et see kehtib ainult juhul, kui sellistele põhjendustele ning vajadusele
vältida ühiskondliku korra rikkumisi tuginevad piirangud on nende eesmärkide saavutamiseks sobivad selles tähenduses, et need
piirangud peavad aitama piirata kihlveoalast tegevust ühtselt ja süstemaatiliselt.
Nagu nähtub eelkõige käesoleva kohtuotsuse punktist 66, kahtlevad eelotsusetaotluse esitanud kohtud viimase nõude ulatuses.
Mainitud kohtute seisukohalt on kaheldav, kas sellised avalik-õiguslikud monopolid, nagu on kõne all põhikohtuasjades, mis
puudutavad spordivõistluste kihlvedusid ja mis on kehtestatud eesmärgiga ennetada hasartmängudega seotud liigsele kulutamisele
õhutamist ja võidelda mängusõltuvuse vastu, aitavad piirata kihlveoalast tegevust ühtselt ja süstemaatiliselt, võttes arvesse
seda, mil viisil teisi hasartmänge turustatakse.
Selles osas tuleb meenutada, et Euroopa Kohus on varem leidnud, et iga liikmesriigi ülesanne on hinnata, kas taotletavate
õiguspäraste eesmärkide raames on vaja keelata sedalaadi tegevus täiesti või osaliselt või seda ainult piirata ja selles ette
näha rohkem või vähem range kontrollikord, kusjuures selliselt võetud meetmete vajadust ja proportsionaalsust tuleb hinnata
üksnes seoses kavandatud eesmärkidega ning kaitsetasemega, mida asjaomased liikmesriigi ametivõimud soovivad tagada (vt eelkõige
eespool viidatud kohtuotsused Läärä jt, punktid 35 ja 36; Zenatti, punktid 33 ja 34, ning Liga Portuguesa de Futebol Profissional
ja Bwin, punkt 58).
Kohus leidis samuti, et asutamislepinguga kooskõlas olevate õigusnormide raames kuulub see, milliseid vahendeid hasart- või
rahamängude käitamise ja mängimise korraldamiseks ning kontrollimiseks kasutatakse, nagu riigiga haldusliku kontsessioonilepingu
sõlmimine või teatud mängude käitamise ja mängimise piiramine selleks vastavalt lubatud kohtades, liikmesriikide ametivõimude
kaalutluspädevuse alla (eespool viidatud kohtuotsus Anomar jt, punkt 88).
Euroopa Kohus täpsustas muu hulgas, et hasartmängude valdkonnas tuleb põhimõtteliselt iga siseriiklike õigusnormidega kehtestatud
piirangut uurida eraldi ja teha kindlaks, kas see on asjaomase liikmesriigi seatud eesmärgi või eesmärkide saavutamiseks sobiv
ja kas see ei lähe kaugemale kui selle eesmärgi saavutamiseks vajalik (eespool viidatud kohtuotsus Placanica jt, punkt 49).
Loteriisid keelavate liikmesriigi õigusnormide osas tehtud, eespool viidatud kohtuotsuse Schindler punktides 50–52 märkis
Euroopa Kohus eelkõige, et kuigi need võivad hõlmata loteriidega võrreldavaid panuseid ja sisaldada märkimisväärset osa õnne,
on muud rahamängud, nagu jalgpallivõistlustel ennustamine või mäng nimega „bingo” nii oma eseme, reeglite kui korraldusliku
külje poolest erinevad teistes liikmesriikides asuvatest suuremahulistest loteriidest. Kohus järeldas sellest, et need muud
mängud ei olnud mainitud liikmesriigi õigusnormidega keelatud loteriidega võrreldavas olukorras ja neid ei saanud nendega
samastada.
Nagu kõik Euroopa Kohtule märkusi esitanud valitsused rõhutasid, on selge, et eri liiki hasartmängud võivad olla märkimisväärselt
erinevad, eelkõige osas, mis puudutab nende konkreetseid korraldusviise, neid iseloomustavaid panuste ja võitude mahtusid,
potentsiaalsete mängijate arvu, nende esitlust, nende sagedust, nende lühidust või nende korduvat laadi ja reaktsioone, mida
nad mängijates tekitavad, või lisaks, nagu rõhutas kohtujurist oma ettepaneku punktis 75 seoses asjaoluga, kas need eeldavad
mängija füüsilist kohalolekut või mitte, nagu kasiinodes pakutavate mängude ja kasiinodes või muudes kohtades asuvate mündiautomaatide
puhul.
Asjaolu, et eri liiki hasartmängudest ühed on allutatud monopolile ja teiste suhtes kehtib eraõiguslikele ettevõtjatele väljastatavate
lubade kord, ei muuda iseenesest põhjendamatuks nende õiguspäraseid eemärke arvesse võttes meetmeid, mis nagu avalik-õiguslik
monopol tunduvad esmapilgul kõige piiravamad ja mõjusamad. Selline õiguskordade erinevus ei mõjuta iseenesest sellise avalik-õigusliku
monopoli sobivust, saavutamaks eesmärki ennetada hasartmängudega seotud liigsele kulutamisele õhutamist ja võidelda mängusõltuvuse
vastu, milleks ta on kehtestatud.
Nagu on meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 88, tuleneb Euroopa Kohtu praktikast siiski samuti, et kui liikmesriik kehtestab
teenuste osutamise vabadusele ja asutamisvabadusele piirangu, mida ta põhjendab sellise eesmärgiga, siis see on õigustatud
üksnes juhul, kui asjaomane piirav meede on mainitud eesmärgi saavutamise tagamiseks sobiv, aidates kaasa kihlveoalase tegevuse
ühtsele ja süstemaatilisele piiramisele.
Euroopa Kohus on samamoodi täpsustanud, et võttes eelkõige arvesse asjaomaste piiravate õigusnormide konkreetseid kohaldamiseeskirju,
on siseriiklike kohtute ülesanne veenduda, et need õigusnormid vastaks tegelikult soovile vähendada mängimisvõimalusi ja piirata
selle valdkonna tegevust ühtselt ja süstemaatiliselt (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsused Zenatti, punktid 36 ja 37,
ning Placanica jt, punktid 52 ja 53).
Nagu Euroopa Kohus on juba nende erinevate aspektide osas eespool viidatud kohtuotsuses Gambelli jt (punktid 7, 8 ja 69) leidnud,
ei saa olukorras, kus liikmesriigi ametiasutused õhutavad ja julgustavad tarbijaid osalema loteriides, hasartmängudes või
kihlvedudes selleks, et riigikassa saaks sellest rahalist kasu, selle riigi ametivõimud tugineda ühiskonna avaliku korra kaitsele,
põhjendades seda vajadusega mänguvõimalusi vähendada, et õigustada piiravaid meetmeid, isegi kui need meetmed puudutavad –
nagu see oli mainitud kohtuasjas – üksnes kihlveoalast tegevust.
Olles rõhutanud, et kihlvedusid ratsavõistlustel, mänguautomaate ja hasartmänge võivad käitada selleks luba omavad eraõiguslikud
ettevõtjad, möönsid eelotsusetaotluse esitanud kohtud antud asjas samuti esiteks, et spordivõistlustel teostab kihlvedude
valdkonnas avalik-õigusliku monopoli omanik loteriimängude osas, millele nimetatud monopol samuti laieneb, jõulisi reklaamikampaaniaid,
mis rõhutavad vajadust rahastada sotsiaalseid, kultuurilisi ja sportlikke tegevusi, kuhu suunatakse saadud tulu, jättes seega
mulje, et sellisteks tegevusteks määratud kasumi maksimeerimine on asjaomaste piiravate meetmete omaette eesmärk. Teiseks
on eelotsusetaotluse esitanud kohtud tõdenud, et kasiinomängude ja mänguautomaatide osas, mis sisaldavad endas kõrgemat võimaliku
sõltuvuse ohtu kui spordikihlveod, edendavad või lubavad pädevad ametivõimud pakkumise laiendamise poliitikat. Mainitud ametivõimud
lubavad uusi võimalusi kasiinomängude pakkumiseks internetis, samas kui tingimusi, mille kohaselt võib mänguautomaate käitada
muudes kohtades kui kasiino, nagu mängusaalid, restoranid, kohvikud ja majutusasutused, on hiljuti märkimisväärselt leevendatud.
Selles osas tuleb siiski meenutada, et väljendades oma seisukohta seoses liikmesriigi seadusandja taotletava eesmärgiga välistada
hasartmängude ärakasutamine kuritegelikel või pettuslikel ajenditel, leidis Euroopa Kohus, et mainitud tegevuste kontrollitud
laienemise poliitika võib olla kooskõlas eesmärgiga suunata see tegevus kontrollitud kanalitesse ja meelitada keelatud salajastes
mängudes ja kihlvedudes osalevad mängijad lubatud ja seaduslike tegevuste juurde. Selle eesmärgi saavutamiseks peavad luba
omavad ettevõtjad pakkuma usaldusväärset ja samal ajal atraktiivset alternatiivi keelatud tegevusele, mis võib omakorda tähendada
erinevate mängude suuremat pakkumist, mahukamat reklaami ja uusi levitusvõtteid (vt eespool viidatud kohtuotsus Placanica jt,
punkt 55).
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 61 välja tõi, võivad sellised kaalutlused põhimõtteliselt kehtida ka siis, kui siseriiklike
piiravate meetmete eesmärk on kaitsta tarbijaid, ennetada hasartmängudega seotud liigsele kulutamisele õhutamist ja võidelda
mängusõltuvuse vastu selles tähenduses eelkõige, et piiramata käesoleva kohtuotsuse punktides 97–99 meenutatud nõudeid, võib
teatav reklaamimine aidata vajaduse korral juhtida tarbijad avalik-õigusliku monopoli omaniku pakkumiste juurde, mis on kehtestatud
ja välja töötatud just mainitud eesmärgi paremaks saavutamiseks.
Nagu kohtujurist samuti oma ettepaneku punktis 61 märkis, on selles osas siiski vaja, et avalik-õigusliku monopoli omaniku
võimalik reklaam oleks mõõdukas ja rangelt piiratud sellega, mis on vajalik, et suunata tarbijad selle kaudu lubatud hasartmängude
võrgustikesse. See reklaam ei tohi seevastu eelkõige julgustada tarbijate loomulikku kalduvust mängida, innustades neid mängudes
aktiivselt osalema, muutes mängimise lihtsakoeliseks, tekitades positiivse mulje seoses asjaoluga, et kogutud tulu kasutatakse
üldise huvi eesmärgil, või muutes lisaks mängud atraktiivsemaks haarava reklaami kaudu, milles heiastuvad märkimisväärsed
võidud.
Seoses asjaoluga, et avalik-õigusliku monopoli omaniku reklaamikampaaniad, mis puudutavad loteriitooteid, rõhutavad fakti,
et nende turustamisest saadud tulu abil rahastatakse mittetulunduslikke ja üldisest huvist lähtuvaid tegevusi, tuleb lisaks
meenutada esiteks, et väljakujunenud kohtupraktikast nähtub, et kuigi see on oluline asjaolu, et rahamängud võivad aidata
märkimisväärses osas rahastada selliseid tegevusi, ei saa seda põhjendust iseenesest pidada teenuste osutamise vabaduse piirangute
objektiivseks õigustuseks. Viimati mainitud piirangud on lubatud vaid eelkõige tingimusel, et selliste sotsiaalsete tegevuste
rahastamine on üksnes kehtestatud piirava poliitika täiendav kasulik tagajärg, mitte selle tegelik õigustus; selle kindlakstegemine
on siseriikliku kohtu ülesanne (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Zenatti, punktid 36 ja 37).
Kuna Verwaltungsgericht Stuttgart on muu hulgas rõhutanud, et pärast seda, kui on tehtud mahaarvamine, mis on põhikohtuasjas
kõne all olevate õigusnormidega teatud mittetulunduslike tegevuste tarbeks ette nähtud, kantakse ülejäänud tulu riigikassasse,
ja kuivõrd ei ole võimalik välistada ka võimalust, et üldistes huvides tegutsevateks tunnistatud organisatsioonidele antud
rahaline abi võimaldab neil arendada üldisest huvist lähtuvaid tegevusi, mis tavaolukorras võib kuuluda riigi kohustuste hulka,
tuues kaasa riigi kulutuste vähenemise, tuleb teiseks samuti meenutada, et vajadus ära hoida maksutulu vähenemine ei kuulu
ülekaaluka üldise huvi alla, mis võiks õigustada asutamislepinguga kehtestatud vabaduse piirangut (vt selle kohta 27. jaanuari
2009. aasta otsus kohtuasjas C‑318/07: Persche, EKL 2009, lk I‑359, punktid 45 ja 46 ning seal viidatud kohtupraktika).
Kõike eeltoodut arvesse võttes tuleb möönda, et lähtudes eelotsusetaotluse esitanud kohtute poolt väljendatud ja käesoleva
kohtuotsuse punktis 100 meenutatud kaalutlustest, võivad nimetatud kohtud õiguspäraselt leida, et selle asjaolu tagajärjeks,
et pädevad ametiasutused teostavad või lubavad muude hasartmängude osas kui need, mis kuuluvad põhikohtuasjades kõne all oleva
monopoli alla, poliitikat, mille eesmärk on pigem julgustada nendes muudes hasartmängudes osalema kui vähendada mängimisvõimalusi
ja piirata selle valdkonna tegevusi ühtselt ja süstemaatiliselt, on see, et eesmärki ennetada hasartmängudega seotud liigsele
kulutamisele õhutamist ja võidelda mängusõltuvuse vastu, mis oli mainitud monopoli kehtestamise alus, ei saa enam selle monopoli
kaudu tõhusalt täita, mistõttu see ei ole EÜ artikleid 43 ja 49 arvestades ka õigustatud.
Seega tuleb kummaski kohtuasjas esitatud esimesele küsimusele vastata, et EÜ artikleid 43 ja 49 tuleb tõlgendada selliselt,
et:
i)      selleks, et oleks võimalik õigustada selliste spordikihlvedude ja loteriide avalik-õiguslikku monopoli, nagu on kõne all põhikohtuasjades,
eesmärgiga ennetada hasartmängudega seotud liigsele kulutamisele õhutamist ja võidelda mängusõltuvuse vastu, ei pea asjaomased
siseriiklikud ametivõimud tingimata esitama nimetatud meetme proportsionaalsust kinnitavat uuringut, mis oleks läbi viidud
enne selle meetme võtmist;
ii)      asjaolu, et liikmesriik eelistab sellist monopoli korrale, milles on lubatud selliste eraettevõtjate tegevus, kes võiksid
tegutseda õigusnormide raamistikus, mis ei anna ainuõigusi, saab vastata proportsionaalsuse nõudele niivõrd, kuivõrd osas,
mis puudutab kõrge tarbijakaitse taseme tagamise eesmärki, kaasneb nimetatud monopoli kehtestamisega sellise õigusliku raamistiku
loomine, mis tagaks, et mainitud monopoli omanik oleks tegelikult suuteline ühtselt ja süstemaatiliselt järgima sellist eesmärki
pakkumise kaudu, mis on koguseliselt mõõdetud ja kvalitatiivselt kavandatud selle eesmärgi järgi ning mille üle avalikud ametivõimud
teostavad ranget kontrolli;
iii)      asjaolu, et liikmesriigi pädevatel ametivõimudel võivad tekkida teatud raskused, tagamaks, et välisriigis asuvad hasartmängu-
ja kihlveokorraldajad, kes sõlmivad interneti teel ja nimetatud monopoliga vastuollu minnes kihlvedusid mainitud ametivõimude
territooriumil asuvate isikutega, seda monopoli arvestaks, ei mõjuta iseenesest sellise monopoli võimalikku kooskõla asutamislepingu
viidatud sätetega;
iv)      olukorras, kus liikmesriigi kohus tuvastab samal ajal:
–        et sellise monopoli reklaamimeetmed, mis puudutavad muud liiki hasartmänge, mida see monopol samuti pakub, ei ole rangelt
piiratud sellega, mis on vajalik, et suunata tarbijad selle monopoli pakkumise juurde, juhtides neid kõrvale muudest keelatud
hasartmängudest, vaid nende eesmärk on õhutada tarbijate kalduvust mängida ja innustada neid mängudes aktiivselt osalema selleks,
et sellistest tegevustest saadud tulu maksimeerida,
–        et muud liiki hasartmänge võivad käitada selleks luba omavad eraõiguslikud ettevõtjad ja
–        et seoses muud liiki hasartmängudega, mis ei kuulu nimetatud monopoli alla ja millega kaasneb lisaks suurem võimalik sõltuvusse
sattumise oht kui monopolile kuuluvate mängudega, teostavad või lubavad pädevad ametivõimud pakkumise laienemise poliitikat,
millega arendatakse või innustatakse mängudealast tegevust eelkõige sooviga maksimeerida mängimisest saadav tulu,
võib nimetatud liikmesriigi kohus õiguspäraselt leida, et selline monopol ei ole sobiv, et tagada hasartmängudega seotud liigsele
kulutamisele õhutamise ennetamise ja mängusõltuvuse vastu võitlemise eesmärgi saavutamist, milleks see monopol kehtestati,
aidates vähendada mängimisvõimalusi ja piirates selle valdkonna tegevusi ühtselt ja süstemaatiliselt.

Kummagi kohtuasja teine eelotsuse küsimus
Kummaski kohtuasjas esitatud teise küsimusega soovivad eelotsusetaotluse esitanud kohtud teada, kas EÜ artikleid 43 ja 49
tuleb tõlgendada nii, et kui eraõiguslikul ettevõtjal on liikmesriigis, kus ta asub, luba pakkuda hasartmänge, võimaldab see
luba mainitud ettevõtjal pakkuda neid mänge teistes liikmesriikides, kuna viimati mainitud liikmesriikidel on võimalikul juhul
kohustus seda luba tunnustada.
Selles osas tuleb kõigepealt tõdeda, nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 94 on rõhutanud, et kui liikmesriigis on hasartmängude
valdkonnas kehtestatud avalik-õiguslik monopol ja kui ilmneb, et see meede vastab erinevatele tingimustele, mis võimaldavad
seda õigustada kohtupraktikas lubatud õiguspäraste üldise huvi eesmärkidega, siis mis tahes kohustus tunnustada teistes liikmesriikides
asuvatele eraõiguslikele ettevõtjatele väljastatud lube on eeldatavasti välistatud pelgalt sellise monopoli olemasolu tõttu.
Teistes liikmesriikides väljastatud lubade vastastikuse tunnustamise kohustuse võimaliku olemasolu küsimus võib põhikohtuasjade
lahendamisel asjakohaseks osutuda üksnes juhul, kui põhikohtuasjades kõne all olevad monopolid tunnistatakse EÜ artiklitega 43
või 49 vastuolus olevaks.
Selles osas tuleb siiski märkida, et seoses käesoleva kohtuotsuse punktis 76 meenutatud kaalutlusõigusega, mis liikmesriikidel
on selleks, et määrata nende enda väärtuste skaalal kindlaks kaitsetase, mida nad soovivad tagada, ja nõuded, mida see kaitse
sisaldab, on Euroopa Kohus järjekindlalt rõhutanud, et liikmesriigi kehtestatud kaitsesüsteemi proportsionaalsuse hindamist
ei mõjuta eelkõige asjaolu, et teine liikmesriik on valinud erineva kaitsesüsteemi (vt selle kohta eelkõige eespool viidatud
kohtuotsus Liga Portuguesa de Futebol Profissional ja Bwin International, punkt 58).
Arvestades seda kaalutlusruumi ja asjaolu, et antud valdkonnas ei ole ühenduse õigus ühtlustatud, ei saa erinevates liikmesriikides
väljastatud lubade vastastikuse tunnustamise kohustust liidu õiguse hetkeolukorda silmas pidades eksisteerida.
Sellest järeldub eelkõige, et igal liikmesriigil on õigus nõuda kõikidelt ettevõtjatelt, kes soovivad tema territooriumil
asuvatele tarbijatele hasartmänge pakkuda, oma pädevate ametivõimude poolt väljastatud loa omamist, ilma et seda takistaks
asjaolu, et konkreetsel ettevõtjal on juba teises liikmesriigis luba väljastatud.
Lisaks on vaja, et selline loakord, võttes arvesse takistusi, mida see teenuste osutamise vabaduse ja asutamisvabaduse jaoks
kaasa toob, vastaks selleks, et seda saaks õigustada seoses EÜ artiklitega 43 ja 49, kohtupraktikast tulenevatele nõuetele
eelkõige osas, mis puudutab selle mittediskrimineerivat laadi ja proportsionaalsust (vt eespool viidatud kohtuotsus Placanica jt,
punktid 48 ja 49).
Arvestades Verwaltungsgericht Gießeni poolt esitatud ja käesoleva kohtuotsuse punktis 19 välja toodud täpsustusi, tuleb samuti
meenutada, et vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale ei või liikmesriik kohaldada haldusliku formaalsuse täitmatajätmise
eest kriminaalkaristust, kui asjaomane liikmesriik keeldus selle formaalsuse täitmisest või muutis selle võimatuks liidu õigust
rikkudes (vt eespool viidatud kohtuotsus Placanica jt, punkt 69).
Kõike eeltoodut arvestades tuleb teisele küsimusele vastata, et EÜ artikleid 43 ja 49 tuleb tõlgendada nii, et liidu õiguse
hetkeolukorras ei takista asjaolu, et ettevõtjal on tema asukohaliikmesriigis luba, mis võimaldab tal pakkuda hasartmänge,
seda, et liikmesriik nõuab liidu õiguse nõudeid järgides ettevõtjalt oma territooriumil asuvatele tarbijatele selliste teenuste
pakkumiseks enda ametivõimude poolt väljastatud loa omamist.

Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud,
ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (suurkoda) otsustab:
1.
EÜ artikleid 43 ja 49 tuleb tõlgendada nii, et:
a)      selleks, et oleks võimalik õigustada selliste spordikihlvedude ja loteriide avalik-õiguslikku monopoli, nagu on kõne all põhikohtuasjades,
eesmärgiga ennetada hasartmängudega seotud liigsele kulutamisele õhutamist ja võidelda mängusõltuvuse vastu, ei pea asjaomased
siseriiklikud ametivõimud tingimata esitama nimetatud meetme proportsionaalsust kinnitavat uuringut, mis oleks läbi viidud
enne selle meetme võtmist;
b)      asjaolu, et liikmesriik eelistab sellist monopoli korrale, milles on lubatud selliste eraettevõtjate tegevus, kes võiksid
tegutseda õigusnormide raamistikus, mis ei anna ainuõigusi, saab vastata proportsionaalsuse nõudele niivõrd, kuivõrd osas,
mis puudutab kõrge tarbijakaitse taseme tagamise eesmärki, kaasneb nimetatud monopoli kehtestamisega sellise õigusliku raamistiku
loomine, mis tagaks, et mainitud monopoli omanik oleks tegelikult suuteline ühtselt ja süstemaatiliselt järgima sellist eesmärki
pakkumise kaudu, mis on koguseliselt mõõdetud ja kvalitatiivselt kavandatud selle eesmärgi järgi ning mille üle avalikud ametivõimud
teostavad ranget kontrolli;
c)      asjaolu, et liikmesriigi pädevatel ametivõimudel võivad tekkida teatud raskused, tagamaks, et välisriigis asuvad hasartmängu-
ja kihlveokorraldajad, kes sõlmivad interneti teel ja nimetatud monopoliga vastuollu minnes kihlvedusid mainitud ametivõimude
territooriumil asuvate isikutega, seda monopoli arvestaks, ei mõjuta iseenesest sellise monopoli võimalikku kooskõla asutamislepingu
viidatud sätetega;
d)      olukorras, kus liikmesriigi kohus tuvastab samal ajal:
–
et sellise monopoli reklaamimeetmed, mis puudutavad muud liiki hasartmänge, mida see monopol samuti pakub, ei ole rangelt
piiratud sellega, mis on vajalik, et suunata tarbijad selle monopoli pakkumise juurde, juhtides neid kõrvale muudest keelatud
hasartmängudest, vaid nende eesmärk on julgustada tarbijate kalduvust mängida ja innustada neid mängudes aktiivselt osalema,
selleks et sellistest tegevustest saadud tulu maksimeerida,
–
et muud liiki hasartmänge võivad käitada selleks luba omavad eraõiguslikud ettevõtjad ja
–
et seoses muud liiki hasartmängudega, mis ei kuulu nimetatud monopoli alla ja millega kaasneb lisaks suurem võimalik sõltuvusse
sattumise oht kui monopolile kuuluvate mängudega, teostavad või lubavad pädevad ametivõimud pakkumise laienemise poliitikat,
millega arendatakse või innustatakse mängudealast tegevust eelkõige sooviga maksimeerida mängimisest saadav tulu,
võib nimetatud liikmesriigi kohus õiguspäraselt leida, et selline monopol ei ole sobiv, et tagada hasartmängudega seotud liigsele
kulutamisele õhutamise ennetamise ja mängusõltuvuse vastu võitlemise eesmärgi saavutamine, milleks see monopol kehtestati,
aidates vähendada mängimisvõimalusi ja piirates selle valdkonna tegevusi ühtselt ja süstemaatiliselt.
2.
EÜ artikleid 43 ja 49 tuleb tõlgendada nii, et liidu õiguse hetkeolukorras ei takista asjaolu, et ettevõtjal on tema asukohaliikmesriigis
luba, mis võimaldab tal pakkuda hasartmänge, seda, et liikmesriik nõuab liidu õiguse nõudeid järgides ettevõtjalt oma territooriumil
asuvatele tarbijatele selliste teenuste pakkumiseks enda ametivõimude poolt väljastatud loa omamist.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: saksa.