CELEX: 62005CJ0004
Prejudiciāls nolēmums
EKK un Turcijas asociācija
Darba ņēmēju brīva pārvietošanās
Asociācijas padomes lēmuma Nr. 1/80 10. panta 1. punkts
Atteikums pagarināt darba ņēmēja, kas ir Turcijas pilsonis, uzturēšanās atļauju

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt EEK un Turcijas Asociācijas padomes 1980. gada 19. septembra
lēmuma Nr. 1/80 par Asociācijas nodibināšanu (turpmāk tekstā – “Lēmums Nr. 1/80”) 10. panta 1. punktu. Asociācijas padome
tika izveidota saskaņā ar līgumu, ar ko nodibināta asociācija starp Eiropas Ekonomikas kopienu un Turciju, ko 1963. gada 12. septembrī
Ankarā parakstīja Turcijas Republika, no vienas puses, un EEK dalībvalstis un Kopiena, no otras puses, un kas Kopienas vārdā
tika noslēgts, apstiprināts un ratificēts ar Padomes 1963. gada 23. decembra lēmumu 64/732/EEK (OV 1964, 217, 3685. lpp.).
Šis lūgums tika iesniegts prāvā starp Turcijas pilsoni H. Gizeli [
Güzeli
] un
Oberbürgermeister der Stadt Aachen
[Āhenes pilsētas galvenais birģermeistars] (turpmāk tekstā – “
Oberbürgermeister
”) par tā atteikumu pagarināt H. Gizeli uzturēšanās atļauju.

Atbilstošās tiesību normas

Kopienu tiesiskais regulējums
Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. un 2. punkts ir izteikts šādā redakcijā:
“1.      Ievērojot 7. panta noteikumus par ģimenes locekļu brīvu pieeju darba tirgum, darba ņēmējam, kurš ir Turcijas pilsonis un ir
likumīgi nodarbināts dalībvalsts darba tirgū:
–        pēc viena likumīgi nostrādāta darba gada ir tiesības šajā dalībvalstī pagarināt savu darba atļauju pie tā paša darba devēja,
ja tam ir brīva darba vieta;
–        pēc trīs likumīgi nostrādātiem darba gadiem un, ievērojot prioritāti, kas piešķirama Kopienas dalībvalstu darba ņēmējiem,
ir tiesības šajā dalībvalstī pieņemt darba piedāvājumu tādam pašam darbam pie darba devēja pēc paša izvēles, ja šis piedāvājums
izteikts normālos apstākļos un reģistrēts šīs dalībvalsts nodarbinātības dienestos;
–        pēc četriem likumīgi nostrādātiem darba gadiem šajā dalībvalstī ir brīva pieeja jebkuram atalgotam darbam pēc paša izvēles.
2.      Ikgadējais atvaļinājums un dzemdību atvaļinājums, darba nespēja vai īss slimības periods tiek pielīdzināti likumīgai nodarbinātībai.
Bezdarba periodi, kas nav tīši un ko paredzētajā kārtībā konstatējušas kompetentās iestādes, un darba kavējumi ilgstošas slimības
dēļ, kas netiek ieskaitīti likumīgas nodarbinātības laikposmā, neskar tiesības, kas iegūtas iepriekšējā nodarbinātības perioda
laikā.”
Lēmuma Nr. 1/80 10. panta 1. punktā noteikts:
“Kopienas dalībvalstis darba ņēmējiem, kuri ir Turcijas pilsoņi un ir likumīgi nodarbināti to darba tirgū, piemēro kārtību,
kas attiecībā uz atlīdzību un citiem darba noteikumiem izslēdz jebkādu uz pilsonību balstītu diskrimināciju, salīdzinot ar
Kopienas darba ņēmējiem.”

Valsts tiesiskais regulējums
Saskaņā ar Vācijas Sociālā nodrošinājuma kodeksa (
Sozialgesetzbuch
) trešās grāmatas 284. panta 5. punktu līdz 2004. gada 31. decembrim piemērojamajā redakcijā darba atļauju varēja izsniegt
tikai tad, ja ārzemniekam bija uzturēšanās atļauja, ko paredz Likuma par ārzemniekiem (
Ausländergesetz
) 5. pants.
Kopš Imigrācijas likuma (
Zuwanderungsgesetz
) spēkā stāšanās 2005. gada 1. janvārī darba atļauja kā tāda vairs nav vajadzīga. Kopš šī laika jautājums, vai ārvalstu darba
ņēmējam ir tiesības stāties darba attiecībās, izriet tieši no pašas uzturēšanās atļaujas.

Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka Turcijas pilsonis H. Gizeli iebrauca Vācijas teritorijā 1991. gada 13. septembrī.
1997. gada 7. martā viņš salaulājās ar Vācijas pilsoni, un 1997. gada 29. jūlijā
Oberbürgermeister
viņam tika piešķirta uzturēšanās atļauju uz vienu gadu. Turklāt 1997. gada 31. jūlijā Āhenes nodarbinātības birojs viņam
izsniedza darba atļauju uz nenoteiktu laiku, kas bija derīga visiem profesionālās darbības veidiem.
1998. gada 19. jūnijā H. Gizeli lūdza pagarināt savu uzturēšanās atļauju. 1998. gada 8. jūlijā viņš pārtrauca dzīvot kopā
ar savu sievu un 2002. gadā šķīrās.
1999. gada 6. janvārī
Oberbürgermeister
H. Gizeli uzturēšanās atļauju pagarināja vispirms līdz 1999. gada 6. decembrim un pēc tam vēlreiz līdz 2001. gada 9. oktobrim,
norādot, ka H. Gizeli var izmantot tiesības, kas izriet no Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punkta pirmā ievilkuma. Uzturēšanās
atļauja ietvēra piebildi “Aizliegums veikt individuālā komersanta darbību vai analoģisku atalgotu darbu. Vienīgā atļautā profesionālā
darbība ir oficiants kafejnīcā
Marmara
Āhenē.”
2001. gada 25. septembrī H. Gizeli iesniedza lūgumu pagarināt savu uzturēšanās atļauju.
No 1997. gada 1. oktobra līdz 31. decembrim, no 1998. gada 1. februāra līdz 1999. gada 31. martam un no 1999. gada 1. jūnija
līdz 2000. gada 31. martam viņš strādāja kafejnīcā
Marmara
Āhenē, kur viņu nodarbināja dažādi šo iestādi pārvaldošie uzņēmumi (turpmāk tekstā – “kafejnīca
Marmara
”). H. Gizeli tika nodarbināts kā oficiants.
No 2000. gada 10. aprīļa līdz 14. decembrim, kā arī no 2001. gada 1. marta līdz 30. novembrim H. Gizeli Āhenē veica sezonas
rakstura darbu uzņēmumā
Aachener Printen und Schokoladenfabrik Henry Lambertz GmbH & Co KG
(turpmāk tekstā – “uzņēmums
Lambertz
”). Laikā starp šiem nodarbinātības laikposmiem viņš saņēma Āhenes nodarbinātības biroja materiālo palīdzību. Sociālo palīdzību
viņš nesaņēma nevienā brīdī.
No 2002. gada 2. aprīļa, it īpaši no 2002. gada 23. novembra līdz 2003. gada 5. decembrim, kā arī no 2004. gada 2. jūnija
līdz 2004. gada sezonas beigām viņu nodarbināja uzņēmums
Lambertz
.
Ar
Amtsgericht Aachen
[Āhenes Pirmās instances tiesa] 2002. gada 27. jūnija rīkojumu H. Gizeli tika divas reizes notiesāts par
Ausländergesetz
pārkāpumu, līdz ar ko viņam tika uzlikts naudas sods, tādēļ ka, strādājot uzņēmumā
Lambertz
, viņš pārkāpa noteikumus, kas viņam bija saistoši, saņemot savu uzturēšanās atļauju.
2003. gada 2. janvārī
Oberbürgermeister
H. Gizeli lūgumu pagarināt uzturēšanās atļauju noraidīja un H. Gizeli draudēja izraidīšana uz Turciju. Ar 2004. gada 20. jūlija
lēmumu
Bezirksregierung Köln
(augstākā reģionālā iestāde, kas atrodas Ķelnē) H. Gizeli par šo lēmumu iesniegto sūdzību noraidīja. 2004. gada 9. augustā
H. Gizeli iesniedza prasību
Verwaltungsgericht Aachen
.
Šādos apstākļos
Verwaltungsgericht Aachen
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai Lēmuma Nr. 1/80 10. panta 1. punktā paredzētais diskriminācijas aizliegums liedz dalībvalstij nodarbinātības laikā atteikt
darba ņēmējam, kurš ir Turcijas pilsonis un atrodas prasītāja situācijā, tiesības turpmāk uzturēties tās teritorijā, kaut
gan līdz viņa sākotnējās uzturēšanās atļaujas termiņa beigām viņš vienmēr bija likumīgi nodarbināts šīs dalībvalsts darba
tirgū un viņam bija atļauja stāties darba attiecībās uz nenoteiktu laiku?
Vai šajā sakarā ir nozīme tam, ka migrējošam darba ņēmējam – Turcijas pilsonim – darba atļauja izsniegta:
–        saskaņā ar valsts tiesībām uz neierobežotu laiku,
–        saskaņā ar valsts tiesībām, ar nosacījumu, ka spēkā paliek iepriekš izsniegtā uzturēšanās atļauja, bet darba atļaujas derīguma
termiņš tomēr automātiski nav atkarīgs no uzturēšanās atļaujas derīguma termiņa izbeigšanās, un ir spēkā līdz brīdim, kamēr
ārzemniekam šajā dalībvalstī vairs nav pat pagaidu uzturēšanās tiesību?
2)      Vai saskaņā ar Lēmuma Nr. 1/80 10. panta 1. punktu dalībvalstij ir tiesības atteikt darba ņēmējam – Turcijas pilsonim – uzturēšanās
tiesības, ja pēc pēdējās izsniegtās uzturēšanās atļaujas derīguma termiņa beigām viņš strādā sezonas rakstura darbu, tas ir,
laikā starp nodarbinātības laikposmiem ir bez darba?
3)      Vai grozījumi juridiskajos noteikumos, kas regulē Vācijas tiesības darba atļauju izsniegšanas jomā, ietekmē aizliegumu atteikt
attiecīgajai personai uzturēšanās tiesības, kuras izriet no Lēmuma Nr. 1/80 10. panta 1. punkta?”

Par prejudiciālajiem jautājumiem
No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka valsts tiesa sākotnēji noraida pieņēmumu, atbilstoši kuram H. Gizeli situācijā esošs
Turcijas pilsonis varētu balstīties uz tiesībām, ko viņam piešķir Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punkts. Balstoties uz šo pieņēmumu,
tā jautā par iespējamo šī lēmuma 10. panta 1. punkta piemērošanu.
Lai iesniedzējtiesai sniegtu lietderīgu atbildi, vispirms ir jāpārbauda, vai tēze, ka H. Gizeli tiesības pagarināt savu uzturēšanās
atļauju nevar balstīties uz Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punktu, ir pareiza.

Par Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punktu
Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punkts ietver pamata nosacījumus, kuriem ir pakļauta Turcijas pilsoņu, kuri ir likumīgi nodarbināti
dalībvalsts darba tirgū, darba veikšana, lai piešķirtu un pagarinātu darba atļauju.
Šīs normas pirmajā ievilkumā kā nosacījums tam, lai darba ņēmējs – Turcijas pilsonis – varētu pagarināt darba atļauju pie
tā paša darba devēja, ir paredzēts viens likumīgi nostrādāts darba gads.
Šīs pašas normas otrais ievilkums būtībā piešķir darba ņēmējam – Turcijas pilsonim – tiesības pēc trīs likumīgi nostrādātiem
darba gadiem pieņemt citu darba piedāvājumu tādam pašam darbam pie darba devēja pēc paša izvēles.
Minētās normas trešais ievilkums piešķir darba ņēmējam – Turcijas pilsonim – pēc četriem likumīgi nostrādātiem darba gadiem
brīvu pieeju jebkuram atalgotam darbam pēc paša izvēles.
Tiesa ir konsekventi spriedusi, ka Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punktam dalībvalstīs ir tiešā iedarbība, no kā izriet, ka Turcijas
pilsoņi, kas atbilst tā nosacījumiem, ir tiesīgi tieši balstīties uz tiesībām, kuras šīs normas trīs ievilkumi viņiem piešķir
pakāpeniski, atkarībā no darbības veikšanas ilguma uzņemošajā dalībvalstī (skat. it īpaši 1990. gada 20. septembra spriedumu
lietā C‑192/89
Sevince
,
Recueil
, I‑3461. lpp., 26. punkts, un 2002. gada 19. novembra spriedumu lietā C‑188/00
Kurz
,
Recueil
, I‑10691. lpp., 26. punkts).
Tiesības, ko šī norma darba ņēmējam – Turcijas pilsonim – piešķir attiecībā uz darbu, nepieciešami nozīmē attiecīgās personas
atbilstošo uzturēšanās tiesību esamību, jo pretējā gadījumā tiesībām uz pieeju darba tirgum un darba veikšanu tiktu atņemta
jebkāda iedarbība (iepriekš minētais spriedums lietā
Kurz
, 27. punkts).
No paša Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punkta formulējuma izriet, ka šajā normā tiek pieņemts, ka ieinteresētā persona ir darba
ņēmējs, kurš ir Turcijas pilsonis un atrodas dalībvalsts teritorijā, ir likumīgi nodarbināts uzņemošās dalībvalsts darba tirgū
un likumīgi veic darbu noteiktā laikā (iepriekš minētais spriedums lietā
Kurz
, 28. punkts).
Tādējādi ir jāpārbauda, vai uz savas uzturēšanās atļaujas termiņa beigu datumu, t.i., 2001. gada 9. oktobri – dienu, sākot
ar kuru H. Gizeli lūdza minēto atļauju pagarināt (turpmāk tekstā – “attiecīgais datums”), ieinteresētā persona izpildīja nosacījumus,
lai varētu izmantot tiesības, ko piešķir minētais 6. panta 1. punkts.
No Tiesai iesniegtajiem dokumentiem izriet, ka attiecīgajā datumā H. Gizeli strādāja uzņēmumā
Lambertz
. Šī profesionālā darbība tika uzsākta 2000. gada 10. aprīlī, t.i., pēc tam, kad H. Gizeli bija pārtraucis darba attiecības
ar savu pirmo darba devēju – kafejnīcu
Marmara
, kurā viņš ar pārtraukumiem strādāja no 1997. gada 1. oktobra līdz 2000. gada 31. martam.
Ir jāatgādina, ka H. Gizeli uzturēšanās atļaujā, ko Vācijas iestādes pagarināja līdz 1999. gada 6. decembrim un turpmāk vēl
vienu reizi līdz 2001. gada 9. oktobrim, tika precizēts, ka viņš ir tiesīgs izmantot no Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punkta
pirmā ievilkuma izrietošās tiesības. Šim nolūkam H. Gizeli uzturēšanās atļauja ietvēra šādu piebildi: “Aizliegums veikt individuālā
komersanta darbību vai analoģisku atalgotu darbu. Vienīgā atļautā profesionālā darbība ir oficiants kafejnīcā
Marmara
Āhenē.”
Pirmajā H. Gizeli uzturēšanās atļaujā viņa profesionālo darbību ierobežojot ar to, kas tika veikta minētajā kafejnīcā
Marmara
, Vācijas iestādes interpretēja tiesības, ko H. Gizeli šajā stadijā drīkstēja izmantot, balstoties uz Lēmuma Nr. 1/80 6. panta
1. punktu. Saskaņā ar minētās normas otro ievilkumu pirms tiesību pieņemt darba piedāvājumu (tādam pašam darbam) pie cita
darba devēja pēc paša izvēles iegūšanas H. Gizeli būtu bijis jānostrādā trīs gadus pie viņa pirmā darba devēja, t.i., kafejnīcā
Marmara
, ko viņš nav izpildījis.
Tomēr ir jāpārbauda, vai pēc uzņēmumā
Lambertz
nostrādātā gada H. Gizeli, balstoties uz Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punkta pirmo ievilkumu, varēja iegūt tiesības uz darba
atļaujas pagarināšanu. Lai saskaņā ar šo normu šādas tiesības iegūtu, būtu bijis vajadzīgs, lai attiecīgajā datumā H. Gizeli
būtu likumīgi nodarbināts uzņemošās dalībvalsts darba tirgū.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punktā norādītais “likumīgā darba tirgus” jēdziens ir uzskatāms
par tādu, ar ko apzīmē visus darba ņēmējus, kuri izpilda uzņemošās dalībvalsts normatīvos un administratīvos aktus ieceļošanas
tās teritorijā un nodarbinātības jomā un kuriem šajā valstī tādējādi ir tiesības veikt profesionālo darbību (iepriekš minētais
spriedums lietā
Kurz
, 39. punkts).
Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punkta trijos ievilkumos paredzēto tiesību izmantošana tādējādi ir pakļauta vienīgi nosacījumam,
ka darba ņēmējs – Turcijas pilsonis – ievēro uzņemošās dalībvalsts tiesību aktus ieceļošanas tās teritorijā un atalgota darba
veikšanas jomā (2000. gada 10. februāra spriedums lietā C‑340/97
Nazli
,
Recueil
, I‑957. lpp., 32. punkts).
Saistībā ar šo nosacījumu ir jāpasvītro, ka Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punkta pirmo ievilkumu nevar interpretēt tādējādi,
ka darba ņēmējs – Turcijas pilsonis – var izmantot šīs normas piešķirtās tiesības tad, ja atalgotu darbu tas veic pie otra
darba devēja, neizpildot šīs pašas normas otrajā ievilkumā noteiktās prasības.
Tomēr no iesniedzējtiesas lēmuma pamatojuma un pirmā jautājuma redakcijas izriet, ka valsts tiesa uzskata, ka attiecīgajā
datumā H. Gizeli uzņemošajā dalībvalstī “bija likumīgi nodarbināts”.
Tā kā saskaņā ar EKL 234. pantu Tiesa nav kompetenta ar prejudiciālu nolēmumu sniegt interpretāciju valsts tiesību normām
(skat. 1996. gada 26. septembra spriedumu lietā C‑341/94
Allain
,
Recueil
, I‑4631. lpp., 11. punkts), konstatējumi, kas šajā sakarā ir vajadzīgi, lai noteiktu, vai attiecīgajā datumā H. Gizeli bija
ievērojis Vācijas iestāžu atalgota darba izpildei izvirzītos nosacījumus, it īpaši ņemot vērā nozīmi, kāda Vācijas tiesībās
ir viņa uzturēšanās atļaujā paredzētajam nosacījumam attiecībā uz viņa darbu kafejnīcā
Marmara
, ir jāveic valsts tiesai. Valsts tiesai būtu jāizskata jautājums, vai šim nosacījumam ir priekšroka attiecībā pret H. Gizeli
1997. gada 31. jūlijā izsniegto darba atļauju, kas bija derīga visiem profesionālās darbības veidiem.
Ja šajā pārbaudē iesniedzējtiesa konstatēs, ka attiecīgajā datumā H. Gizeli Vācijas darba tirgū nebija nodarbināts likumīgi,
tad H. Gizeli iespēju iegūt savas uzturēšanās atļaujas pagarinājumu, balstoties uz Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punktu, tā
ir noraidījusi pamatoti.
Ja turpretim minētā tiesa nonāk pie secinājuma, ka attiecīgajā datumā H. Gizeli minētajā darba tirgū bija nodarbināts likumīgi,
viņš, ievērojot
Lambertz
uzņēmumā veiktos nodarbinātības laikposmus, varētu izmantot tiesības, ko viņam piešķir Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punkta
pirmais ievilkums. Valsts tiesai ir jāpārbauda, vai šim darbam ir “likumīgas nodarbinātības” raksturs minētā 6. panta 1. punkta
izpratnē. Šajā sakarā ir jāatgādina, ka “likumīgās nodarbinātības” jēdziens ir Kopienu tiesību jēdziens, kas nozīmē stabilu
un nevis tikai pagaidu stāvokli dalībvalsts darba tirgū (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Sevince
, 30. punkts, un 1997. gada 30. septembra spriedumu lietā C‑98/96
Ertanir
,
Recueil
, I‑5179. lpp., 59. punkts).
No tiesai iesniegtajiem dokumentiem izriet, ka uzņēmumā
Lambertz
H. Gizeli veica sezonas rakstura darbu un ka viņa profesionālā darbība tika veikta ar pārtraukumiem (it īpaši starp 2000. gada
14. decembri un 2001. gada 1. maiju). Ir jāpārbauda, vai šis apstāklis var radīt sekas attiecībā uz H. Gizeli likumīgas nodarbinātības
laikposma vērtējumu.
Likumīgas nodarbinātības laikposmu, kas ir minēti trijos Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punkta ievilkumos, aprēķinam šī panta
2. punkts darba ņēmējam – Turcijas pilsonim, kurš pārtrauc savu darbību uz laiku, paredz labvēlīgāku regulējumu, kas ir atkarīgs
no šo bezdarba periodu veida un ilguma.
No Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 2. punkta otrā teikuma izriet, ka bezdarba periodi, kas radušies ilgstošas slimības vai piespiedu
bezdarba (t.i., ja darba ņēmēja bezdarbībā viņš nav vainojams) dēļ un kas netiek ieskaitīti likumīgas nodarbinātības laikposmā,
neskar tiesības, kas iegūtas iepriekšējā nodarbinātības laikā.
Vienīgais pēdējās normas mērķis ir novērst, lai darba ņēmējam, kurš ir Turcijas pilsonis un atsāk darbu pēc tam, kad bijis
spiests uz laiku pārtraukt savu profesionālo darbību ilgstošas slimības vai piespiedu bezdarba dēļ, nebūtu pienākuma tāpat
kā Turcijas pilsonim, kas vēl nav strādājis algotu darbu attiecīgajā dalībvalstī, atsākt Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punkta
no pirmā līdz trešajam ievilkumam paredzētos likumīgas nodarbinātības laikposmus (šajā sakarā skat. 1997. gada 23. janvāra
spriedumu lietā C‑171/95
Tetik
,
Recueil
, I‑329. lpp., 39. punkts, un 2006. gada 10. janvāra spriedumu lietā C‑230/03
Sedef
, Krājums, I‑157. lpp., 52. punkts).
No iesniedzējtiesas lūguma pamatojuma izriet, ka savā argumentācijā tā balstās uz tēzi, ka Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 2. punkta
otrajā teikumā minētie profesionālās darbības pārtraukumi neietekmē vienīgi agrākos nodarbinātības laikposmus, kas atbilst
trijos šī paša lēmuma 6. panta 1. punkta ievilkumos paredzētajam ilguma nosacījumam. Valsts tiesas veiktās analīzes pamatā
esošā ideja ir tāda, ka, lai uzskatītu, ka pastāv “iegūtas tiesības” Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 2. punkta otrā teikuma izpratnē,
ko neskar pagaidu pārtraukums, H. Gizeli bija jābūt nodarbinātam vismaz viena gada laikā (Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punkta
pirmajā ievilkumā paredzētais laikposms).
Šāda interpretācija atbilst Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 2. punkta otrā teikuma mērķim, kas ir vērsts uz to, lai nodrošinātu tādu
tiesību saglabāšanu un turpmāko pastāvēšanu, ko darba ņēmējs – Turcijas pilsonis – jau ir ieguvis iepriekš pabeigtu nodarbinātības
laikposmu rezultātā. Izmantotais jēdziens “tiesības” nozīmē, ka runa nav par jebkāda, pat ne minimāla ilguma laikposmiem,
bet gan par agrākiem nodarbinātības laikposmiem, kuru ilgums ir pietiekams, lai radītu tiesības stāties darba attiecībās –
tiesības, kurām saskaņā ar minētās normas loģiku ir jāpastāv, neskatoties uz profesionālas darbības pagaidu pārtraukumu tādu
iemeslu dēļ, kuros darba ņēmējs – Turcijas pilsonis – nav vainojams.
Šajā lietā darba attiecību uzņēmumā
Lambertz
pārtraukšanas brīdī H. Gizeli šādas “tiesības” vēl nebija ieguvis, jo viņš bija nostrādājis tikai astoņus mēnešus (no 2000. gada
10. aprīļa līdz 14. decembrim), kas nav pietiekams ilgums, lai pamatotu kādas no Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punkta izrietošas
tiesības.
Uzdotie prejudiciālie jautājumi izskatāmi, ņemot vērā šos apsvērumus.

Par Lēmuma Nr. 1/80 10. pantu
Iesniedzējtiesa uzdod trīs jautājumus, kas attiecas uz Lēmuma Nr. 1/80 10. panta 1. punkta interpretāciju.
No pašas Lēmuma Nr. 1/80 10. panta 1. punkta redakcijas izriet, ka šajā normā, tāpat kā šī paša lēmuma 6. panta 1. punktā
paredzēto tiesību izmantošana ir pakļauta nosacījumam, ka darba ņēmējs – Turcijas pilsonis – ir likumīgi nodarbināts attiecīgās
dalībvalsts darba tirgū.
Šajā kontekstā attiecībā uz apstākļa, ka darba ņēmējs – Turcijas pilsonis – ir mainījis darba devēju pirms Lēmuma Nr. 1/80
6. panta 1. punkta otrajā ievilkumā paredzētā trīs gadu perioda beigām, nozīmi ir jāatgādina, kā tas ir atzīmēts šī sprieduma
36. punktā, ka attiecīgo iekšējo tiesību noteikumu interpretācija un šajā sakarā vajadzīgie konstatējumi ir jāizdara valsts
tiesai.
Ja, ņemot vērā valsts tiesas veikto Vācijas tiesību noteikumu pārbaudi, tiks noteikts, ka nosacījumu attiecībā uz viņa likumīgu
nodarbinātību darba tirgū H. Gizeli attiecīgajā datumā neizpildīja, tad prasība saistībā ar Lēmuma Nr. 1/80 10. panta 1. punktu
nolūkā pagarināt uzturēšanās tiesības būtu izslēgta.
Ja turpretim tiks noteikts, ka attiecīgajā datumā H. Gizeli faktiski bija likumīgi nodarbināts darba tirgū, rodas jautājums,
vai viņš varētu izmantot Lēmuma Nr. 1/80 10. panta 1. punktu.
Tiesā sniegtajos apsvērumos H. Gizeli šajā sakarā atsaucas uz analoģiskas normas, kas ir ietverta 1976. gada 27. aprīlī Rabatā
parakstītā un ar Padomes 1978. gada 26. septembra Regulu (EEK) Nr. 2211/78 (OV L 264, 1. lpp.) Kopienas vārdā apstiprinātā
Eiropas Ekonomikas kopienas un Marokas Karalistes sadarbības nolīgumā, interpretāciju, kuru Tiesa ir sniegusi 1999. gada 2. marta
spriedumā lietā C‑416/96
Eddline El-Yassini
(
Recueil
, I‑1209. lpp., 62.–64. punkts) un kas nosaka, ka, lai gan principā dalībvalstij nav aizliegts atteikties pagarināt Marokas
pilsoņa, kuram minētā dalībvalsts bija atļāvusi iebraukt tās teritorijā un veikt tajā profesionālu darbību, uzturēšanās atļauju,
tādēļ ka sākotnējais uzturēšanās tiesību piešķiršanas pamats attiecīgajai personai piešķirtās uzturēšanās atļaujas derīguma
termiņa izbeigšanās brīdī vairs neeksistē, situācija ir citāda gadījumā, ja uzņemošā dalībvalsts migrējošam darba ņēmējam,
kas ir Marokas pilsonis, bija piešķīrusi konkrētas tiesības stāties darba attiecībās, kas ir plašākas nekā tās, ko šī pati
dalībvalsts bija viņam piešķīrusi attiecībā uz uzturēšanos.
Iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai šāda situācija ir pamata lietā, it īpaši ņemot vērā H. Gizeli par viņa uzturēšanās atļaujā
paredzēto nosacījumu pārkāpumu uzlikto sodu.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, iesniedzējtiesai ir jāatbild, ka Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 1. punkta pirmais ievilkums
ir jāinterpretē tādējādi, ka darba ņēmējs – Turcijas pilsonis – uz tiesībām, ko viņam piešķir šī norma, var balstīties tikai
tad, ja viņa atalgotais darbs pie otrā darba ņēmēja atbilst uzņemošās dalībvalsts normatīviem un administratīvajiem noteikumiem
ieceļošanas tās teritorijā un nodarbinātības jomā. Valsts tiesai ir jāveic konstatējumi, kas ir vajadzīgi, lai noteiktu, vai
tas tā ir darba ņēmēja – Turcijas pilsoņa – gadījumā, kurš ir mainījis darba devēju pirms šī paša lēmuma 6. panta 1. punkta
otrajā ievilkumā paredzētā trīs gadu perioda beigām.
Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 2. punkta otrais teikums ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ir vērsts uz to, lai nodrošinātu, lai likumīgas
nodarbinātības pārtraukšanas periodi piespiedu bezdarba vai ilgstošas slimības dēļ neskartu tiesības, ko darba ņēmējs – Turcijas
pilsonis – jau ir ieguvis iepriekš pabeigtu darba periodu rezultātā, kuru ilgums attiecīgi ir noteikts katrā no šīs normas
1. punkta trijiem ievilkumiem.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies saistībā ar apsvērumu iesniegšanu Tiesai, izņemot tos, kuri radušies
minētajiem lietas dalībniekiem, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
EEK un Turcijas Asociācijas padomes 1980. gada 19. septembra lēmuma Nr. 1/80 par Asociācijas nodibināšanu 6. panta 1. punkta
pirmais ievilkums ir jāinterpretē tādējādi, ka darba ņēmējs – Turcijas pilsonis – uz tiesībām, ko viņam piešķir šī norma,
var balstīties tikai tad, ja viņa atalgotais darbs pie otrā darba ņēmēja atbilst uzņemošās dalībvalsts normatīviem un administratīvajiem
noteikumiem ieceļošanas tās teritorijā un nodarbinātības jomā. Valsts tiesai ir jāveic konstatējumi, kas ir vajadzīgi, lai
noteiktu, vai tas tā ir darba ņēmēja – Turcijas pilsoņa – gadījumā, kurš ir mainījis darba devēju pirms šī paša lēmuma 6. panta
1. punkta otrajā ievilkumā paredzētā trīs gadu perioda beigām.
Lēmuma Nr. 1/80 6. panta 2. punkta otrais teikums ir jāinterpretē tādējādi, ka tas ir vērsts uz to, lai nodrošinātu, lai likumīgas
nodarbinātības pārtraukšanas periodi piespiedu bezdarba vai ilgstošas slimības dēļ neskartu tiesības, ko darba ņēmējs – Turcijas
pilsonis – jau ir ieguvis iepriekš pabeigtu darba periodu rezultātā, kuru ilgums attiecīgi ir noteikts katrā no šīs normas
1. punkta trijiem ievilkumiem.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – vācu.