CELEX: 62007CJ0055
Директива 97/81/ЕО
Равно третиране на работниците на пълно и непълно работно време
Дискриминация
Пречка от административно естество, която може да ограничи възможностите за работа при непълно работно време

Преюдициалните запитвания се отнасят до тълкуването на Директива 97/81/ЕО на Съвета от 15 декември 1997 година относно Рамково споразумение за работа при непълно работно време, сключено между Съюза на конфедерациите на индустриалците и на работодателите в Европа (UNICE), Европейския център на предприятията с държавно участие (СЕЕР) и Европейската конфедерация на профсъюзите (ЕКП) (
ОВ L 14, 1998 г., стр. 9
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 5, стр. 35), както и на принципа за равно третиране на мъжете и жените.
Запитванията са отправени в рамките на спорове между дружеството Subito GmbH (наричано по-нататък „Subito“), както и неговите законни представители г-н Michaeler и г-жа Volgger, от една страна, и Amt für sozialen Arbeitsschutz, по-рано Arbeitsinspektorat der Autonomen Provinz Bozen и Autonome Provinz Bozen, от друга, относно нарушаване на националното законодателство, предвиждащо задължение за уведомяване относно трудовите договори на непълно работно време.
Правна уредба
Общностна правна уредба
Директива 97/81 цели да приложи рамковото споразумение за работа при непълно работно време, сключено на 6 юни 1997 г. между общите междуотраслови организации, а именно Съюза на конфедерациите на индустриалците и на работодателите в Европа (UNICE), Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP) и Европейската конфедерация на профсъюзите (CES), съгласно текста му в приложението към тази директива (наричано по-нататък „рамково споразумение“).
Първата и втората алинея от преамбюла на рамковото споразумение гласят:
„Настоящото рамково споразумение е принос към общата европейска стратегия за заетост. През последните години работата при непълно работно време е имала важно въздействие върху заетостта. Поради тази причина, страните по настоящото споразумение отдават приоритетно внимание на тази форма на работа. Страните имат намерение да разгледат необходимостта от подобни споразумения, които са свързани с други форми на гъвкав режим на работа.
Като отчита разнообразието в положението в държавите-членки и признава, че работата при непълно работно време е характеристика на заетостта в някои сектори и дейности, настоящото споразумение определя общите принципи и минималните изисквания, отнасящи се до работата при непълно работно време. То илюстрира готовността на социалните партньори да установят обща рамка за премахване на дискриминацията по отношение на работници, работещи на непълно работно време, и да помогне за развиването на възможности за работа при непълно работно време на основа, приемлива за работодателите и работниците.“
Релевантни по настоящите дела са следните разпоредби от рамковото споразумение:
„Общи съображения
[…]
5.
като имат предвид, че страните по настоящото споразумение придават значение на мерките, които биха улеснили достъпа до работа при непълно работно време за мъже и жени, за да се подготвят за пенсиониране, да съчетаят професионалния и личния си живот, и да се възползват от възможности за образование и обучение с цел да подобрят уменията си и постигнат израстване в кариерата си е във взаимна полза както за работодателите, така и за работниците и по начин, който би подпомогнал развитието на предприятията;
[…]
Клауза 1: Цел
Целта на настоящото рамково споразумение е:
a)
да се осигури премахване дискриминацията спрямо работниците на непълно работно време и да се подобри качеството на работата при непълно работно време;
б)
да улесни развитието на работата при непълно работно време на доброволна основа и да допринесе за гъвкава организация на работното време по начин, който отчита нуждите на работодателите и работниците.
[…]
Клауза 4: Принцип на недискриминация
1.
По отношение на условията за наемане на работа, работниците на непълно работно време не трябва да се третират по по-неблагоприятен начин, отколкото работниците на пълно работно време които са взети за сравнение, само поради това, че те работят на непълно работно време, освен ако различното отношение не е оправдано от обективни причини.
2.
При необходимост, се прилага принципът pro rata temporis.
3.
Редът и условията по прилагането на настоящата клауза се определят от държавите-членки и/или социалните партньори, като се отчита европейското законодателство, националното законодателство, колективните трудови договори и практиката.
4.
Когато е оправдано по обективни причини, държавите-членки, след консултация със социалните партньори, в съответствие с националното законодателство, колективните трудови договори и практиката и/или, при необходимост, социалните партньори, могат да направят достъпа до особени условия на наемане на работа, да зависи от трудовия стаж, изработено време, или квалификация въз основа на трудовия доход. Критериите, свързани с достъпа на работниците на непълно работно време до особени условия на работа, трябва да се преразглеждат периодично, като се отчита посоченият в клауза 4.1 принцип на недискриминация.
Клауза 5: Възможности за работа при непълно работно време
1.
В контекста на клауза 1 от настоящото споразумение и на принципа на недискриминация между работниците на непълно работно време и тези на пълно работно време:
a)
държавите-членки, след консултации със социалните партньори в съответствие с националното законодателство или практика, трябва да определят и да прегледат пречките от правно или административно естество, които могат да ограничат възможностите за работа при непълно работно време и, при необходимост, да ги отстранят;
б)
социалните партньори, като действат в своята сфера на компетентност и чрез предвидените в колективните трудови договори процедури, трябва да определят и прегледат пречките, които могат да ограничат възможностите за непълна заетост и, при необходимост, да ги отстранят.
[…]“
Национална правна уредба
Член 2 от Законодателен декрет № 61 за прилагане на Директива 97/81/ЕО относно Рамково споразумение за работа при непълно работно време, сключено между Съюза на конфедерациите на индустриалците и на работодателите в Европа (UNICE), Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP) и Европейската конфедерация на профсъюзите (ЕКП) (decreto legislativo n. 61, аttuazione della direttiva 97/81/CE relativa all’accordo-quadro sul lavoro a tempo parziale concluso dall’UNICE, dal CEEP e dalla CES) от 25 февруари 2000 г. (GURI, бр. 66 от 20 март 2000 г., стр. 4, наричан по-нататък „Законодателен декрет № 61/2000“), предвижда задължение за работодателя да уведомява компетентната областна дирекция на инспекцията по труда и социалната сигурност с копие от трудовия договор на непълно работно време в 30-дневен срок от сключването на посочения договор.
Съгласно член 8 от Законодателен декрет № 61/2000 неизпълнението на това задължение се наказва по административен ред с глоба в размер на 15 EUR за работник и за всеки ден забава.
Предвиденото в член 2 от Законодателен декрет № 61/2000 задължение за уведомяване е отменено със Законодателен декрет № 276 от 10 септември 2003 г. (обикновена притурка към GURI, бр. 159 от 9 октомври 2003 г.).
Спорът по главното производство и преюдициалният въпрос
С решения от 25 март и 29 април 2003 г. Amt für sozialen Arbeitsschutz, по-рано Arbeitsinspektorat der Autonomen Provinz Bozen, налага глоби общо в размер на 233550 евро на Subito, както и на законните му представители г-н Michaeler и г-жа Volgger, тъй като същите, в нарушение на член 2 от Законодателен декрет № 61/2000, са пропуснали да я уведомят за множество трудови договори на непълно работно време.
Тези решения са обжалвани от страна на Subito и законните му представители пред Landesgericht Bozen.
В актовете за препращане тази юрисдикция изразява съмнения по отношение на съвместимостта на задължението за уведомяване за трудовите договори на непълно работно време с Директива 97/81. Докато директивата има за цел да насърчи работата при непълно работно време, разглежданите национални разпоредби преследват противоположна цел, тъй като задължителното уведомяване за трудовите договори на непълно работно време представляват бюрократична пречка за този начин на организация на работата. Като повишават разходите за работа при непълно работно време, тези разпоредби имали също така за последица пораждането на неравно третиране и ограничаване на конкуренцията в полза на предприятията, които наемат работници на пълно работно време.
Препращащата юрисдикция изтъква също така, че разглежданото в главното производство законодателство има за последица косвеното накърняване на равенството между мъжете и жените, доколкото работата на непълно работно време засяга по-често жените (Решение от 13 май 1986 г. по дело Bilka-Kaufhaus,
170/84, Recueil, стр. 1607
, Решение от 7 март 1996 г. по дело Freers и Speckmann,
C-278/93, Recueil, стр. I-1165
, Решение от 17 юни 1998 г. по дело Hill и Stapleton,
C-243/95, Recueil, стр. I-3739
, както и Решение от 15 септември 1998 г. по дела Ansaldo Energia и др.,
C-279/96—C-281/96, Recueil, стр. I-5025
).
При тези обстоятелства Landesgericht Bozen решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Противоречат ли на общностните разпоредби и на Директива 97/81[…] национални разпоредби (членове 2 и 8 от Законодателен декрет № 61/2000), които налагат като задължение на работодателя да уведоми компетентната областна дирекция на инспекцията по труда с копие от трудовите договори на непълно работно време в 30-дневен срок от сключването на посочените договори, а в случай на липса на уведомяване предвиждат налагането на глоба в размер на 15 евро за всеки такъв работник и за всеки ден забава, без да определят горна граница на налаганата по административен ред глоба […]?“
С определение на председателя на Съда от 18 април 2007 г. делата C-55/07 и C-56/07 са съединени за целите на писмената и устната фаза на производството и с оглед на постановяването на решението.
По преюдициалния въпрос
Становища, представени на Съда
Италианското правителство поддържа тезата, че Законодателен декрет № 61/2000 следва същата цел като Директива 97/81, чието транспониране осигурява в националния правен ред, а именно защита и насърчаване на работата на непълно работно време. От тази гледна точка задължението за уведомяване относно трудовите договори на непълно работно време представлявало инструмент, който позволява да се гарантира координирането на дейността на всички лица, натоварени с инспектиране на труда в Италия. Ставало въпрос за мярка, която допринася в борбата срещу необявения труд и цели да даде възможност на различните служби на инспекцията по труда да се информират за пазарните практики посредством база данни.
Далеч от създаването на бюрократична пречка, за работодателите тази мярка представлявала гаранция за прозрачност и служела в борбата срещу нелегалния труд. Освен това такова формално изискване не пораждало никакво неравенство, нито нарушение на конкуренцията между предприятията.
Комисията на Европейските общности счита, че задължението за уведомяване на инспекцията по труда относно съответните договори предвид възможността в противен случай да бъде наложена глоба нарушава целта на Директива 97/81.
Тази директива целяла, от една страна, да премахне дискриминацията по отношение на работниците на непълно работно време, и от друга, да улесни развитието на работата на непълно работно време, по-конкретно като отстрани пречките, които могат да разубедят предприятията да използват тази форма на работа. Директива 97/81 налага да се третира работата при непълно работно време по същия начин, както работата при пълно работно време, що се отнася до условията или достъпа до работа. Ето защо клауза 5 от рамковото споразумение не допускала създаването на пречки, които не са обосновани поради обективни причини. В съображенията си директивата посочвала създаването на обща рамка за премахването на дискриминацията по отношение на работниците на непълно работно време и на развитие на възможностите за работа при непълно работно време. Точка 5 от общите съображения на рамковото споразумение предвиждала, че достъпът до работа при непълно работно време трябва да се улесни за мъжете и жените.
Въпреки че националният съдия следва да установи дали разглежданата мярка е обоснована поради обективни причини, Комисията се съмнява, че такива причини съществуват в конкретния случай. Като се позовава на Решение от 12 декември 1989 г. по дело Messner (
C-265/88, Recueil, стр. 4209
, точка 14) и на Решение от 29 февруари 1996 г. по дело Skanavi и Chryssanthakopoulos (
C-193/94, Recueil, стр. I-929
, точка 36), тя напомня, че в това отношение следва да се вземе предвид свързаният с разглежданата национална мярка санкционен режим, и по-специално неговият пропорционален характер. В конкретния случай обаче този санкционен режим бил твърде строг, тъй като не е предвидена горна граница за глобите.
Накрая, Комисията приема, че не е необходимо да се изследва дали разглежданата национална мярка има дискриминационен ефект по отношение на жените, доколкото този въпрос не е достатъчно тясно свързан със спора по главното производство.
Отговор на Съда
Директива 97/81 и рамковото споразумение целят, от една страна, да насърчат работата при непълно работно време, а от друга, да премахнат дискриминацията между работниците на непълно работно време и работниците на пълно работно време.
Тази двойна цел произтича от текста на клауза 1 от рамковото споразумение (вж. точка 5 от настоящото решение), както и от съображенията в Директива 97/81. В това отношение следва да се напомни, че петото съображение от същата гласи, че „заключенията от заседанията на Европейския съвет в Есен подчерта[ват] необходимостта да се вземат мерки за насърчаване на заетостта и на равните възможности за жените и мъжете, и призоваха за вземане на мерки за увеличаване на интензивността на заетостта на растежа, по-специално чрез по-гъвкава организация на работата, които да отговарят както на желанията на работниците, така и на изискванията на конкуренцията“. По-нататък, в единадесето съображение от директивата е видно, че страните, подписали рамковото споразумение, „са показали желанието си да установят обща рамка за премахване на дискриминацията по отношение на работниците на непълно работно време и да допринесат за развитието на възможности за работа при непълно работно време на основа, която е приемлива както за работодателите, така и за работниците“. Накрая, съгласно осемнадесето съображение от посочената директива „Комисията е изготвила предложението си за директива в съответствие с член 2, параграф 2 от Споразумението за социалната политика [сключено между държавите—членки на Европейската общност, с изключение на Обединено кралство Великобритания и Северна Ирландия (
ОВ C 191, 1992 г., стр. 91
), приложено към протокола (№ 14) относно социалната политика, приложен към Договора за създаване на Европейската общност], което предвижда, че законодателството в областта на социалната политика „избягва да налага административни, финансови и правни ограничения, които биха забавили създаването и развитието на малки и средни предприятия“.“
Съгласно целта за насърчаване на работата при непълно работно време, клауза 5, параграф 1, буква а) от рамковото споразумение предвижда задължение за държавите-членки „да определят и да прегледат пречките от правно или административно естество, които могат да ограничат възможностите за работа при непълно работно време и, при необходимост, да ги отстранят“.
Налага се обаче констатацията, че член 2 от Законодателен декрет № 61/2000, като изисква предприятията да уведомяват компетентните органи с копие от всеки трудов договор на непълно работно време, създава административна пречка, която може да ограничи възможностите за работа при непълно работно време по смисъла на клауза 5, параграф 1, буква а) от рамковото споразумение.
В това отношение следва да се подчертае, че в препратената от препращащата юрисдикция на Съда преписка няма данни, които да сочат, че при сключването на договор на пълно работно време е налице аналогично задължение за уведомяване.
Неубедителен е доводът на италианското правителство, че задължението за уведомление е обосновано от необходимостта за борба срещу необявения труд и за информиране на администрацията за практиките на работодателите. В действителност, за да могат тези опасения да оправдаят разглежданата по главното производство мярка, необходимо е същата да бъде пропорционална на целта, която следва да се постигне. Както обаче изтъква генералният адвокат в точки 46—48 от заключението си, съществуват и други, по-малко обвързващи мерки, които позволяват на италианското правителство да постигне посочените цели в областта на борбата срещу измамите и необявения труд, в която националните органи разполагат вече със средства за наблюдение, проверка и осигуряване на изпълнение.
Освен икономическата тежест, която това формално изискване за административно уведомяване създава пряко в тежест на предприятията, следва да се посочи, че във връзка с член 2 от Законодателен декрет № 61/2000 е установен санкционен режим, който предвижда налагането на глоба от 15 евро за всеки такъв трудов договор и за всеки ден забава при уведомяването за него, без никаква горна граница, която да ограничава общия размер на глобата.
Съчетанието на това формално административно изискване с този санкционен режим допринася да разубеди работодателите да използват работата на непълно работно време.
Освен това, поради разноските и свързаните с него наказания, задължението за уведомяване на администрацията относно договорите на непълно работно време рискува да засегне най-вече малките и средните предприятия, които поради това че не разполагат със същите ресурси като големите предприятия, могат да бъдат накарани да се отклонят от начина на организация на работата на непълно работно време, който Директива 97/81 цели да насърчи.
Без да е необходимо да се произнася по тълкуването на принципа за равното третиране на мъжете и жените, следва да се отговори на поставения от Landesgericht Bozen въпрос, че клауза 5, параграф 1, буква a) от рамковото споразумение трябва да се тълкува в смисъл, че тя не допуска национално законодателство като разглежданото в главното производство, което изисква уведомяване на администрацията с копие от трудовите договори на непълно работно време в 30-дневен срок от сключването им.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред препращащата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (трети състав) реши:

Клауза 5, параграф 1, буква a) от Рамковото споразумение за работа при непълно работно време, сключено между Съюза на конфедерациите на индустриалците и на работодателите в Европа (UNICE), Европейския център на предприятията с държавно участие (СЕЕР) и Европейската конфедерация на профсъюзите (ЕКП), приложено към Директива 97/81/ЕО на Съвета от 15 декември 1997 година относно Рамково споразумение за работа при непълно работно време, сключено между Съюза на конфедерациите на индустриалците и на работодателите в Европа (UNICE), Европейския център на предприятията с държавно участие (СЕЕР) и Европейската конфедерация на профсъюзите (ЕКП), трябва да се тълкува в смисъл, че тя не допуска национално законодателство като разглежданото в главното производство, което изисква уведомяване на администрацията с копие от трудовите договори на непълно работно време в 30-дневен срок от сключването им.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: немски.