CELEX: 62002TJ0034
Valtiontuki
Asianomaisen osapuolen käsite
Huomautusten esittämistä koskeva vaatimus
Päätös EY 88 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun menettelyn aloittamisesta
Tiettyjä merentakaisiin maihin ja alueisiin kohdistuvia investointeja koskeva verovähennys
Laivanrakennukseen liittyvä kehitystuki
EY 87 artiklan 1 kohtaan perustuva arviointi
Perusteluvelvollisuus

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Ponsin laki ja komission päätös olla vastustamatta sitä EY 87 ja EY 88 artiklan perusteella
1       Nyt kyseessä oleva tuki on osa veronhuojennustoimenpiteitä, jotka koskevat tiettyjä merentakaisiin maihin ja alueisiin tehtäviä
investointeja ja joista on alun perin säädetty 11.7.1986 annetussa Ranskan laissa (vuoden 1986 lisätalousarviosta annettu
laki nro 86‑824; JORF 12.7.1986, s. 8688), niin sanotussa Ponsin laissa.
2       Ranskan viranomaiset ilmoittivat nämä toimenpiteet komissiolle 13.8.1992, jotta tämä voisi ratkaista, ovatko ne valtiontukeen
sovellettavien sääntöjen mukaisia.
3       Komissio ilmoitti 27.1.1993 päivätyllä kirjeellään Ranskan hallitukselle, että se on päättänyt olla vastustamatta Ponsin laissa
säädettyjä verotoimenpiteitä EY:n perustamissopimuksen 92 artiklan (josta on muutettuna tullut EY 87 artikla) ja EY:n perustamissopimuksen
93 artiklan (josta on tullut EY 88 artikla) perusteella.

Laivanrakennusteollisuudelle myönnettävästä tuesta annettu neuvoston direktiivi 90/684/ETY
4       Laivanrakennusteollisuudelle myönnettävästä tuesta 21 päivänä joulukuuta 1990 annetussa neuvoston direktiivissä 90/684/ETY
(EYVL L 380, s. 27; jäljempänä seitsemäs direktiivi) säädetään tämän alan tukea koskevista erityisistä säännöistä, jotka ovat
poikkeus EY:n perustamissopimuksen 92 artiklan 1 kohdassa (josta on muutettuna tullut EY 87 artiklan 1 kohta) ilmaistusta
yleisestä kiellosta. Seitsemännen direktiivin tässä asiassa merkityksellisten säännösten soveltamista on jatkettu 22.12.1995
annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 3094/95 (EYVL L 332, s. 1) ja 27.9.1996 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 1904/96
(EYVL L 251, s. 5), jotka kumpikin koskevat laivanrakennusteollisuudelle myönnettävää tukea.
5       Seitsemännen direktiivin Toimintatuki-nimisessä II osastossa olevan 4 artiklan 1 kohdassa säädetään, että ”laivanrakennuksen
ja ‑muuntamisen tukia voidaan pitää yhteismarkkinoille soveltuvina, jos yksittäiselle sopimukselle myönnetyn tuen määrä avustusekvivalentteina
laskettuna ei ylitä ylintä yhteistä kattoa, jäljempänä ’katto’, joka ilmaistaan prosenttiosuutena tukea edeltävästä sopimusarvosta”.
6       Seitsemännen direktiivin 4 artiklan 7 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Laivanrakennukseen ja ‑jalostukseen liittyviä tukia, jotka on myönnetty kehitysapuna kehitysmaalle, ei lueta kattoon kuuluviksi.
Niitä voidaan pitää yhteismarkkinoille soveltuvina, jos ne ovat [Taloudellisen yhteistyön ja kehityksen järjestön] OECD:n
työryhmän N:o 6 edellä 6 kohdassa tarkoitetun [3.8.1981 hyväksytyn laivavientiluottoja koskevan] järjestelyn 6, 7 ja 8 artiklan
tulkintaa koskevan sopimuksen määräysten mukaisia tai mainitun sopimuksen myöhempien lisäysten tai korjausten mukaisia.
Tällaisista yksittäisistä tukiohjelmista on etukäteen ilmoitettava komissiolle. Se tarkistaa aiotun tuen ’kehitys’ osuuden
ja varmistaa, että tuki kuuluu ensimmäisessä alakohdassa mainitun sopimuksen soveltamisalaan.”

Hallinnollista menettelyä koskevat säännökset
7       Euroopan yhteisön perustamissopimuksen [88] artiklan soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 22 päivänä maaliskuuta
1999 annettu neuvoston asetus (EY) N:o 659/1999 (EYVL L 83, s. 1) tuli voimaan 16.4.1999.
8       Tämän asetuksen 1 artiklan h alakohdassa olevan määritelmän mukaan ”asianomaisella osapuolella” tarkoitetaan ”jäsenvaltiota,
henkilöä, yritystä tai yritysten yhteenliittymää, jonka etuihin tuen myöntäminen voi vaikuttaa, erityisesti tuensaajaa, kilpailevia
yrityksiä ja alan järjestöjä”.
9       Asetuksen N:o 659/1999 4 artiklan 4 kohdassa säädetään, että komission on aloitettava muodollinen tutkintamenettely sellaisten
toimenpiteiden osalta, jotka on ilmoitettu sille ja joiden soveltuvuudesta yhteismarkkinoille on alustavan tutkinnan jälkeen
epäilyjä. Tämän asetuksen 26 artiklan 2 kohdan mukaan ”komissio julkaisee – – virallisessa lehdessä päätösten todistusvoimaisella
kielellä päätökset, jotka se on tehnyt 4 artiklan 4 kohdan nojalla”.
10     Muodollista tutkintamenettelyä koskevassa asetuksen N:o 659/1999 6 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Muodollisen tutkintamenettelyn aloittamista koskevassa päätöksessä esitetään asiaan liittyvät oikeudelliset seikat ja tosiseikat
lyhyesti, komission alustava arvio ehdotetun toimenpiteen tukiluonteesta ja epäilyt toimenpiteen soveltuvuudesta yhteismarkkinoille.
Päätöksessä pyydetään asianomaista jäsenvaltiota ja muita asianomaisia osapuolia esittämään huomautuksensa asetetussa määräajassa,
joka yleensä on enintään yksi kuukausi. Asianmukaisesti perustelluissa tapauksissa komissio voi jatkaa asetettua määräaikaa.”
11     Tuen takaisinperimistä koskevassa asetuksen N:o 659/1999 14 artiklan 1 kohdassa täsmennetään seuraavaa:
”Sääntöjenvastaista tukea koskevissa kielteisissä päätöksissä komissio päättää, että asianomaisen jäsenvaltion on toteutettava
kaikki tarpeelliset toimenpiteet tuen perimiseksi takaisin tuensaajalta – – . Komissio ei saa vaatia tuen takaisinperimistä,
jos tämä olisi yhteisön lainsäädännön jonkin yleisen periaatteen vastaista.”

Tosiseikat ja asian käsittelyn vaiheet

Le Levant ‑toimenpiteen kuvaus
12     Kuten Ranskan viranomaisten komissiolle hallinnollisen menettelyn yhteydessä toimittamasta kuvauksesta ilmenee, kyseessä olevalla
toimenpiteellä (jäljempänä Le Levant ‑toimenpide) oli tarkoitus varmistaa Ponsin lain puitteissa Le Levant ‑risteilyaluksen
rahoitus ja liikennöinti noin seitsemän vuoden ajaksi sellaisten sijoittajien myötävaikutuksella, jotka ovat luonnollisia
henkilöitä ja jotka toimivat yksinomaan sellaisten tätä tarkoitusta varten perustettujen yhdenmiehen rajavastuuyhtiöiden (EURL)
välityksellä, jotka muodostivat laivanisännistöyhtiön.
13     Sijoittajien kiinnostus tähän toimenpiteeseen johtui siitä, että he saivat Ponsin laissa säädetyn mekanismin mukaisesti vähentää
verotettavista tuloistaan toteutetun investoinnin hankintamenon ja kulut, jotka liittyvät investoinnin hankintaan (korot)
ja sen hallintaan (kuoletukset), sekä investointikohteen toiminnasta mahdollisesti aiheutuvat tappiot.
14     Ranskan viranomaiset ovat esittäneet seuraavan yhteenvedon Le Levant ‑toimenpiteen oikeudellisesta ja taloudellisesta toimintamallista.
Eräs merkittävä ranskalainen pankki (jäljempänä pankki) perusti 9.12.1996 Le Levant ‑alusta varten laivanisännistöyhtiön,
jossa oli 740 osuutta eli laivaosuutta. Laivanisännistöyhtiön hallinnointi uskottiin Compagnie des îles du Levantille (jäljempänä CIL)
toimeksiannolla, joka koski erityisesti laivanrakennussopimuksen tekemistä Alstom Leroux Naval ‑telakan kanssa ja aluksen
liikennöinnin hoitamista. Vuoden 1997 kuluessa joukko luonnollisia henkilöitä perusti kukin oman yhdenmiehen rajavastuuyhtiön,
joille pankki myi laivaosuudet julkisella annilla. CIL:n oli tarkoitus huolehtia seitsemän vuoden ajan aluksen liikennöinnistä,
ylläpidosta sekä teknisestä ja kaupallisesta hallinnoinnista laivanisännistöyhtiön lukuun. Lisäksi CIL sitoutui takaamaan
sijoittajille liiketoiminnan vähimmäisbruttotuloksen ja kattamaan mahdolliset tappiot, jotka osoittautuvat arvioitua suuremmiksi.
CIL:n oli tarkoitus saada palkkioksi toimeksiannon hoitamisesta vuosittain erityisesti tietty prosenttiosuus laivanisännistöyhtiön
bruttotuloista aluksen hallinnoinnin perusteella, tietty prosenttiosuus liiketoiminnan positiivisesta bruttotuloksesta liiketoiminnan
takaamisen perusteella ja kiinteä summa laivanisännistöyhtiön hallinnoinnin perusteella.
15     Pankki antoi sijoittajille sitoumuksen, jonka mukaan se hankkii yhdenmiehen rajavastuuyhtiöiden osuudet omistukseensa ennen
15.12.2003. Lisäksi jokainen yhdenmiehen rajavastuuyhtiö sitoutui luovuttamaan pankille laivaosuutensa ennen 29.2.2004. Samanaikaisesti
CIL sitoutui ostamaan pankilta kaikki laivaosuudet ennen 31.1.2004 ja pankki sitoutui luovuttamaan ne sille ennen 29.2.2004.

Hallinnollinen menettely
16     Komissio sai vuoden 1998 lopulla lehtiartikkelin perusteella tietoonsa, että Le Levant ‑matkustaja-alus, jonka Alstom Leroux
Naval ‑telakka oli rakentanut Ranskassa 228,55 miljoonan Ranskan frangin (FRF) sopimushintaan, oli rahoitettu Ranskan merentakaisille
alueille tehtäville sijoituksille myönnetyin verohelpotuksin.
17     Suoritettuaan alustavan tutkinnan, jonka kuluessa komissio vastaanotti Ranskan viranomaisten huomautukset, jotka esitettiin
erityisesti 12.5.1999 päivätyllä kirjeellä, komissio ilmoitti 2.12.1999 päivätyllä kirjeellään näille viranomaisille päätöksestään
aloittaa EY 88 artiklan 2 kohdan mukainen menettely sen ilmoittamatta jätetyn valtiontuen C 74/99 (ex NN 65/99) osalta, jonka
Ranska on myöntänyt kehitystukena Saint-Pierrelle ja Miquelonille (laivanrakennus). Tämä päätös julkaistiin Euroopan yhteisöjen
virallisessa lehdessä 5.2.2000 (EYVL C 33, s. 6; jäljempänä menettelyn aloittamista koskeva päätös). Komissio totesi päätöksessä,
että sillä oli seitsemännen direktiivin 4 artiklan 7 kohta huomioon ottaen epäilyjä kyseisen hankkeen kehitysosuuden merkityksestä.
Lisäksi menettelyn aloittamista koskevassa päätöksessä kehotettiin asianomaisia osapuolia esittämään huomautuksensa kuukauden
kuluessa päätöksen julkaisemispäivästä.
18     Ranskan viranomaiset esittivät huomautuksensa 12.1. ja 14.6.2000 sekä 27.4. ja 11.6.2001 päivätyillä kirjeillä. Myös CIL esitti
huomautuksensa hallinnollisessa menettelyssä 18.11.1999 ja 3.3.2000 päivätyillä kirjeillä.
19     EURL Le Levant 114, joka on yksi Le Levant ‑toimenpiteeseen osallistuvista yhdenmiehen rajavastuuyhtiöistä, pyysi 13.7.2001
päivätyllä kirjeellä komissiota täsmentämään tämän yhtiön asemaa, siltä osin kuin oli kysymys tutkinnan kohteena olevan tuen
saajien yksilöimisestä. Yhtiö pyysi erityisesti komissiota vahvistamaan, ettei se ollut asianomainen osapuoli käynnissä olevassa
hallinnollisessa menettelyssä.
20     Koska komissio ei vastannut pyyntöön kirjallisesti, EURL Le Levant 114 toisti pyyntönsä 19.7.2001 päivätyllä kirjeellä. Tässä
kirjeessä yhtiö totesi myös saaneensa tiedon siitä, että komissio valmistautui tutkimaan asiakirja-aineiston 25.7.2001, ja
se pyysi komissiota myöntämään kohtuullisen määräajan, jotta se voisi esittää huomautuksensa menettelystä. Yhtiö esitti useita
syitä tukeakseen tätä pyyntöä, jossa viitattiin asetuksen N:o 659/1999 6 artiklan 1 kohdan viimeiseen virkkeeseen, ja se vetosi
erityisesti siihen, että se oli menettelyn aloittamista koskevassa päätöksessä esitetyt toteamukset huomioon ottaen voinut
perustellusti katsoa, ettei kyseinen menettely koskenut sitä.
21     Komissio vastasi EURL Le Levant 114:n kahteen kirjeeseen 24.7.2001 päivätyllä kirjeellä todeten pelkästään, että määräaika,
jonka kuluessa asianomaiset osapuolet voivat esittää huomautuksia, oli päättynyt jo kauan sitten.

Riidanalainen päätös
22     Komissio teki 25.7.2001 päätöksen 2001/882/EY Ranskan kehitystukena myöntämästä valtiontuesta Saint-Pierren ja Miquelonin
saarilla liikennöivälle Alstom Leroux Naval ‑telakalla rakennetulle Le Levant ‑matkustaja-alukselle (jäljempänä riidanalainen
päätös). Päätös julkaistiin Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä 12.12.2001 (EYVL L 327, s. 37).
23     Riidanalaisen päätöksen mukaan tuki myönnettiin vuonna 1996, kun ryhmä yksityisiä sijoittajia, jotka olivat pankin aloitteesta
perustaneet laivanisännistöyhtiön, hankki omistukseensa Le Levant ‑matkustaja-aluksen. Tämän jälkeen alus vuokrattiin CIL:lle,
joka on erään ranskalaisen yhtiön tytäryhtiö ja joka on rekisteröity Wallis‑ ja Futunasaarille, joka on Ranskan merentakainen
alue. Sijoittajille annettiin oikeus vähentää näin sijoitetut varat verotettavasta tulostaan Ponsin lain mukaisesti; Ponsin
lailla on otettu käyttöön verojärjestelmä, jonka komissio on hyväksynyt vuonna 1992. Näiden verohelpotusten ansiosta CIL saattoi
liikennöidä aluksella edullisin ehdoin (viides ja kuudes perustelukappale). Verohelpotusten muodossa saatu tuki oli 78 miljoonaa
FRF (11,9 miljoonaa euroa) (seitsemäs perustelukappale). Sijoittajilla oli oikeus ja velvollisuus myydä osuutensa viiden vuoden
kuluttua eli vuoden 2004 alussa. Myös CIL:llä oli oikeus ja velvollisuus ostaa näitä osuuksia hintaan, joka mahdollisti tuen
arvon siirtämisen sille. Tuen myöntämisen ehtona oli ollut, että CIL harjoittaa aluksella pääasiassa Saint-Pierreen ja Miqueloniin
sekä niiltä pois suuntautuvaa liikennettä vähintään viiden vuoden ajan 160 päivänä vuodessa (viides perustelukappale).
24     Riidanalaisessa päätöksessä tutkitaan kyseistä tukea seitsemännen direktiivin 4 artiklan 7 kohdan valossa, ”koska aluksen
rakentamiseen vuonna 1996 myönnetyn tuen väitetään olevan kehitystukea vuonna 1992 hyväksytystä tukijärjestelmästä (Ponsin
laki)” (16 perustelukappale).
25     Päätöksen mukaan tämä tutkinta osoittaa, että Le Levant ‑toimenpide oli niiden OECD:n määrittelemien kehitystukea koskevien
sääntöjen mukainen, jotka komissio oli tuonut esiin jäsenvaltioille 3.1.1989 osoittamassaan kirjeessä (18, 19 ja 21 perustelukappale).
26     Riidanalaisessa päätöksessä katsotaan kuitenkin sen periaatteen mukaisesti, jonka yhteisöjen tuomioistuin on vahvistanut asiassa
C‑400/92, Saksa vastaan komissio, 5.10.1994 antamassaan tuomiossa (Kok. 1994, s. I‑4701) ja jonka mukaan komission on varmistuttava
erikseen tuen kehitysosuuden noudattamisesta ja OECD:n sääntöjen noudattamisesta, että Le Levant ‑toimenpiteeseen ei sisältynyt
edellä mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitettua todellista kehitysosuutta, koska Saint-Pierren ja Miquelonin osalta todetut
taloudelliset ja sosiaaliset vaikutukset olivat riittämättömiä (20 ja 22–33 perustelukappale).
27     Tämän vuoksi riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa todetaan, että ”Ranskan kehitystukena ja verohelpotuksina myöntämää valtiontukea
– – Le Levant ‑matkustaja-alukselle ei voida katsoa [seitsemännen direktiivin] 4 artiklan 7 kohdan mukaiseksi varsinaiseksi
kehitystueksi, eikä se siten sovellu yhteismarkkinoille”.
28     Määritettäessä, kuka on se tuensaaja, jolta yhteismarkkinoille soveltumaton tuki on perittävä takaisin, riidanalaisessa päätöksessä
tarkastellaan vuorotellen sijoittajien, aluksen liikennöijän (CIL) ja telakan tilannetta.
29     Riidanalaisen päätöksen mukaan välittömiä tuensaajia ovat sijoittajat, jotka ovat saaneet verohelpotuksia (35 perustelukappale).
Päätöksessä toistetaan tältä osin Ranskan viranomaisten toteamukset, joiden mukaan sijoittajat ovat saaneet etua verohelpotusten
muodossa ja he olivat aluksen omistajia laivanisännistöyhtiön puitteissa (36 perustelukappale). Siten ”tuki on perittävä takaisin
nimenomaan sijoittajilta, jotka ovat välittömiä tuensaajia ja aluksen tämänhetkisiä omistajia” (39 perustelukappale).
30     Aluksen liikennöijän (CIL) osalta riidanalaisessa päätöksessä todetaan, että sijoittajat väistämättä saavat etua verohelpotuksista,
kunnes alus myydään CIL:lle eli vuoden 2004 alkuun saakka, ja että saatavilla olevien tietojen mukaan hinta, jolla tämä myynti
tapahtuu, siirtää tuen alusta liikennöivälle CIL:lle. CIL on näin ollen pääasiallinen tuensaaja sen jälkeen, kun alus on myyty
sille edulliseen hintaan (36 perustelukappale). Riidanalaisessa päätöksessä todetaan myös, että ”jos alus olisi myyty CIL:lle
markkinahintaa alhaisempaan hintaan ja tuki olisi näin siirtynyt sille, tuki olisi perittävä takaisin CIL:ltä”, ja että ”ottaen
huomioon, että omistusoikeuden siirto tapahtuu vasta vuoden 2003 puolivälissä, CIL:n liikennöitsijänä ei tässä vaiheessa voida
katsoa olevan vastuussa tuen takaisinmaksamisesta” (40 perustelukappale).
31     Telakan osalta riidanalaisessa päätöksessä todetaan, että se on saanut välillistä etua, koska se sai tilauksen, jota se ei
muutoin ehkä olisi saanut (37 perustelukappale). Päätöksessä katsotaan kuitenkin, että tukea ei ole perittävä takaisin telakalta,
koska telakan ei voida katsoa olevan vastuussa aluksen käytöstä sen jälkeen, kun se on toimitettu ostajalle, ja koska tässä
asiassa sovelletut säännöt eivät kohdistu telakkaan (41 perustelukappale).
32     Näin ollen riidanalaisen päätöksen 2 artiklassa vaaditaan Ranskan tasavaltaa toteuttamaan kaikki toimenpiteet ”1 artiklassa
tarkoitetun ja tuensaajille sääntöjenvastaisesti maksetun tuen keskeyttämiseksi ja perimiseksi takaisin sijoittajilta, jotka
ovat välittömiä tuensaajia ja matkustaja-aluksen tämänhetkisiä omistajia”.

Asian käsittely tuomioistuimissa
33     Ranska nosti 8.10.2001 yhteisöjen tuomioistuimessa riidanalaisesta päätöksestä kumoamiskanteen, jossa se riitautti komission
arvioinnin, jonka mukaan riidanalainen tuki ei ollut kehitystukea.
34     EURL Le Levant 001 ja muut kantajat, jotka ovat oikeushenkilöitä ja luonnollisia henkilöitä ja jotka luetellaan liitteessä,
nostivat 20.2.2002 nyt käsiteltävänä olevan kanteen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa.
35     B ja 255 muuta kantajaa esittivät 23.4.2002 jättämällään erillisellä asiakirjalla välitoimia koskevan hakemuksen, jossa pyydettiin,
että riidanalaisen päätöksen täytäntöönpanoa lykättäisiin, kunnes kumoamiskanne on ratkaistu asiakysymyksen osalta, ja että
riidanalaisen päätöksen täytäntöönpanoa lykättäisiin, kunnes ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on ratkaissut ensimmäisen
pyynnön.
36     Välitoimihakemus hylättiin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen presidentin asiassa T‑34/02 R, B vastaan komissio, 25.6.2002
antamalla määräyksellä (Kok. 2002, s. II‑2803).
37     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen laajennetun viidennen jaoston puheenjohtajan 30.4.2002 antamalla määräyksellä asian
T‑34/02 käsittelyä lykättiin, kunnes yhteisöjen tuomioistuin antaa päätöksen, jolla asian C‑394/01 käsittely päätetään.
38     Asiassa C‑394/01, Ranska vastaan komissio, 3.10.2002 antamassaan tuomiossa (Kok. 2002, s. I‑8245) yhteisöjen tuomioistuin
hylkäsi kanteen todeten, että ne eri väitteet ja perustelut, joita Ranskan tasavalta oli esittänyt syntyneitä työpaikkoja
ja taloudellisia vaikutuksia koskeneista komission arvioinneista, eivät olleet perusteltuja tai tämä jäsenvaltio ei ollut
esittänyt niitä hallinnollisessa menettelyssä. Kun tämä tuomio oli annettu, asian käsittelyn lykkääminen lopetettiin nyt esillä
olevassa asiassa.
39     Prosessinjohtotoimena ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kehotti 22.10.2004 asianosaisia lausumaan kahdesta kysymyksestä,
joihin kantajat vastasivat kirjeellä 19.11.2004 ja komissio kirjeellä 18.11.2004.
40     Ensimmäisessä kysymyksessään ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kehotti asianosaisia ilmoittamaan, oliko matkustaja-alus
myyty CIL:lle, mihin hintaan ja oliko hinta mahdollistanut tuen arvon siirtämisen.
41     Kantajat ilmoittivat vastauksessaan, että matkustaja-alus Le Levant oli myyty CIL:lle 2.1.2004. Kyseisenä ajankohtana CIL
oli ostanut 17 731 821 euron hintaan ne 738 laivaosuutta, jotka eivät olleet sen omistuksessa. Kantajien mukaan tämä summa
oli määritetty toimenpiteen alussa tehtyjen osto- ja myyntilupausten mukaisesti, ja se on noin 50 prosenttia laivanisännistöyhtiön
osuuksien alkuperäisestä arvosta, sillä näiden ostohinta oli ollut yhteensä 35 789 508 euroa. CIL:stä tuli siis 2.1.2004 alkaen
niiden 740 laivaosuuden ainoa omistaja, jotka muodostivat Le Levant ‑matkustaja-aluksen laivanisännistöyhtiön, jota tutkittiin
riidanalaisessa päätöksessä, ja tämä laivanisännistöyhtiö on purettu.
42     Komissio puolestaan totesi, ettei sillä ollut mitään tietoa myyntihinnasta eikä siitä, oliko myyntihinta mahdollistanut tuen
arvon siirtämisen.
43     Toisessa kysymyksessään ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin pyysi, että siinä tapauksessa, että sijoittajat eivät tällä
hetkellä enää omistaneet Le Levant ‑matkustaja-alusta ja että matkustaja-aluksen myyntihinta oli siirtänyt tuen arvon CIL:lle,
asianosaiset ilmoittaisivat, voitiinko kyseinen tuki periä takaisin sijoittajilta.
44     Vastauksessaan kantajat totesivat, että niiden käsityksen mukaan kyseistä tukea ei enää voitu periä takaisin niiltä, koska
CIL omisti Le Levant ‑matkustaja-aluksen 2.1.2004 lukien ja koska CIL oli kyseessä olevan tuen todellinen saaja, sillä tämä
yhtiö oli aluksen omistajana ja markkinoilla toimivana yrityksenä hyötynyt taloudellisesta edusta, jonka se oli Ranskan viranomaisten
toiminnan johdosta saanut muissa kuin tavanomaisissa markkinaolosuhteissa. Tämän johdosta kantajat pohtivat, onko riidanalaisen
päätöksen 2 artiklalla, jonka mukaan Ranskan oli toteutettava kaikki tarvittavat toimenpiteet tuen perimiseksi takaisin sijoittajilta,
enää kohdetta. Kantajat totesivat, että – kuten riidanalaisen päätöksen 36 ja 40 perustelukappaleessa itsessään todetaan –
päätösosan 2 artikla jää vaille kohdetta, kun tuen arvo siirretään aluksen liikennöinnistä vastaavalle CIL:lle. Kantajat totesivat
näin ollen, että jos ne pysyttävät kumoamiskanteensa, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin voi joka tapauksessa todeta, että
– kumoamisperusteista riippumatta – kyseessä olevaa tukea ei riidanalaisen päätöksen itsensä mukaan voida periä takaisin yksityisiltä
sijoittajilta.
45     Komissio totesi, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen toinen kysymys ei liity nyt esillä olevaan asiaan, jossa on
kysymys riidanalaisen päätöksen lainmukaisuudesta ja jota on siis arvioitava pelkästään niiden tietojen perusteella, jotka
komissiolla oli hallinnollisessa menettelyssä. Komission mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen toinen kysymys koskee
tosiasiassa riidanalaisen päätöksen täytäntöönpanoon liittyvää ongelmanasettelua, ja tämän täytäntöönpanon yhteydessä kyseisen
jäsenvaltion on käännyttävä komission puoleen hallinnollisen yhteistyön perusteella ilmoittaakseen tälle kaikista mahdollisista
kysymyksistä tai vaikeuksista, joita kyseinen täytäntöönpano voi nostaa esiin tai joita siinä voi ilmetä.
46     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kutsui asianosaiset 16.12.2004 laajennetun ensimmäisen jaoston ja esittelevän tuomarin
kanssa pidettävään epäviralliseen kokoukseen. Tämä kokous pidettiin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa 24.1.2005.
47     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin (laajennettu ensimmäinen jaosto) päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella
aloittaa suullisen käsittelyn, ja prosessinjohtotoimenpiteenä kantajia ja komissiota pyydettiin esittämään tiettyjä asiakirjoja.
48     Kantajien 9.8.2005 päivätyllä kirjeellä ja komission 28.7.2005 päivätyllä kirjeellä asianosaiset esittivät ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuimen pyytämät asiakirjat.
49     Asianosaisten lausumat ja vastaukset ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin kuultiin 27.9.2005 pidetyssä
istunnossa.

Asianosaisten vaatimukset
50     Kantajat vaativat, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
–       kumoaa riidanalaisen päätöksen
–       toissijaisesti toteaa, ettei kyseistä tukea voida periä takaisin yksityisiltä sijoittajilta riidanalaisen päätöksen 2 artiklan
perusteella, ja
–       velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
51     Komissio vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
–       toteaa kanteen perusteettomaksi ja hylkää sen ja
–       velvoittaa kantajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut, välitoimimenettelystä aiheutuneet kulut mukaan lukien.

Oikeudellinen arviointi

Kanteen tutkittavaksi ottaminen tiettyjen kantajien osalta
1. Tiettyjen yhdenmiehen rajavastuuyhtiöiden puolesta annetut valtakirjat
–       Asianosaisten lausumat
52     Komissio huomauttaa, että kantajien asianajaja toimii nyt esillä olevassa asiassa sellaisten valtuutusten perusteella, jotka
on hänelle antanut yhtäältä kantajina olevien eri yhdenmiehen rajavastuuyhtiöiden asianhoitaja ja toisaalta kunkin yhdenmiehen
rajavastuuyhtiön ainoa yhtiömies. Tässä asiayhteydessä komissio toteaa, että valtuutukset, jotka eri yhdenmiehen rajavastuuyhtiöiden
asianhoitaja on antanut asianajajalle, on ”allekirjoitettu” leimalla eikä niitä ole päivätty. Lisäksi komissio huomauttaa,
että kymmenen yhdenmiehen rajavastuuyhtiön – EURL Le Levant 3:n, Le Levant 4:n, Le Levant 73:n, Le Levant 96:n, Le Levant 150:n,
Le Levant 153:n, Le Levant 182:n, Le Levant 209:n, Le Levant 272:n ja Le Levant 273:n – ainoan yhtiömiehen antamia valtuutuksia
ei ole päivätty. Komissio korostaa myös, ettei kahdeksan yhdenmiehen rajavastuuyhtiön – EURL Le Levant 15:n, Le Levant 20:n,
Le Levant 46:n, Le Levant 144:n, Le Levant 203:n, Le Levant 250:n, Le Levant 251:n ja Le Levant 269:n – ainoa yhtiömies ole
antanut asianajajalle lainkaan valtuutusta. Komissio jättää näiden valtuutusten pätevyyden ratkaisemisen ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuimen harkintaan.
53     Kantajat toteavat, että ensimmäisen oikeusasteen työjärjestyksen 44 artiklassa edellytetään pelkästään näyttöä siitä, että
oikeudenkäyntivaltuutuksen on antanut asianajajalle sellainen edustaja, jolla on siihen kelpoisuus, eikä siinä aseteta erityisiä
muotovaatimuksia. Nyt esillä olevassa asiassa komissio ei kuitenkaan kiistä, että yhdenmiehen rajavastuuyhtiön asianhoitajalla
on täysi kelpoisuus nostaa hoitamansa yhtiön nimissä ja lukuun kanne tuomioistuimessa. Lisäksi kantajat toteavat, että jos
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin pitää sitä tarpeellisena, kantajia voidaan aina kehottaa täydentämään kanteitaan työjärjestyksen
44 artiklan 6 kohdan mukaisesti.
–       Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
54     Työjärjestyksen 44 artiklan 5 kohdassa määrätään seuraavaa:
”Jos kantaja on yksityisoikeudellinen oikeushenkilö, kanteeseen on liitettävä:
a) säännöt, yhtiösopimus tai yhtiöjärjestys, äskettäin annettu ote yhdistys‑, säätiö‑ tai kaupparekisteristä tai muu selvitys
siitä, että kantaja on oikeushenkilönä olemassa;
b) selvitys siitä, että asianajajalle annetun valtuutuksen allekirjoittajalla on ollut siihen kelpoisuus.”
55     Ensinnäkin siltä osin kuin on kysymys siitä, että eri yhdenmiehen rajavastuuyhtiöiden asianhoitajan asianajajalle antamia
valtuutuksia ei ole päivätty, on todettava, että nämä valtuutukset on väistämättä laadittu ennen kanteen nostamista, koska
ne ovat sen liitteinä. Sen perusteella, ettei näissä valtuutuksissa ole päivämäärää, ei siis voida katsoa, että yhdenmiehen
rajavastuuyhtiöiden kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytykset puuttuisivat. Samalla tavalla on vastattava väitteeseen,
jonka mukaan kymmenen yhdenmiehen rajavastuuyhtiön – EURL Le Levant 3:n, Le Levant 4:n, Le Levant 73:n, Le Levant 96:n, Le
Levant 150:n, Le Levant 153:n, Le Levant 182:n, Le Levant 209:n, Le Levant 272:n ja Le Levant 273:n – ainoan yhtiömiehen asianajajalle
antamia valtuutuksia ei ole päivätty.
56     Siltä osin kuin on toiseksi kysymys siitä, että eri yhdenmiehen rajavastuuyhtiöiden asianhoitajan asianajajalle antamat valtuutukset
on allekirjoitettu leimalla, jossa on kyseisen asianhoitajan allekirjoitus, nimi ja asema, on todettava, että tällaisen leiman
käyttö johtuu siitä, että kaikilla eri yhdenmiehen rajavastuuyhtiöillä on allekirjoittajana sama asianhoitaja, joka on ilmaissut
suostumuksensa käyttämällä leimaa sen sijaan, että hän olisi allekirjoittanut kaikki valtuutukset käsin. Sen perusteella,
että nämä valtuutukset on allekirjoitettu leimalla, ei voida siis katsoa, että yhdenmiehen rajavastuuyhtiöiden kanteen tutkittavaksi
ottamisen edellytykset puuttuisivat, kun ei ole olemassa muita seikkoja, joiden perusteella asianhoitajan suostumus voitaisiin
kyseenalaistaa.
57     Siltä osin kuin on kolmanneksi kysymys siitä, että kahdeksan yhdenmiehen rajavastuuyhtiön – EURL Le Levant 15:n, Le Levant 20:n,
Le Levant 46:n, Le Levant 144:n, Le Levant 203:n, Le Levant 250:n, Le Levant 251:n ja Le Levant 269:n – ainoa yhtiömies ei
ole antanut asianajajalle lainkaan valtuutusta, riittää, kun todetaan, että asianajaja saa asianhoitajan hänelle antaman valtuutuksen
perusteella edustaa näiden yhtiöiden etuja, ja näin on sitäkin suuremmalla syyllä, kun komission huomautukset eivät saata
asianhoitajan valtuuksia kyseenalaisiksi, vaan niissä pelkästään arvostellaan tiettyjä näihin valtuutuksiin liittyviä muodollisia
seikkoja eli päivämäärän puuttumista ja leimalla tapahtunutta allekirjoittamista.
58     Edellä todetusta seuraa, ettei yhdenkään komission väitteen perusteella voida kyseenalaistaa kanteen tutkittavaksi ottamisen
edellytysten täyttymistä eri yhdenmiehen rajavastuuyhtiöiden osalta.
2. Eräiden luonnollisten henkilöiden omissa nimissään antamat valtakirjat
–       Asianosaisten lausumat
59     Komissio toteaa, että kanteen nostaneista 256 luonnollisesta henkilöstä neljä on antanut valtakirjan, jossa ei ole allekirjoituspaikkaa
ja ‑päivämäärää. Komissio jättää näiden valtakirjojen pätevyyden ratkaisemisen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen harkintaan.
60     Kantajat väittävät, ettei työjärjestyksestä ilmene, että asianajajalle annetun valtakirjan jättäminen tuomioistuimelle olisi
kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytys. Kantajien mukaan nimittäin riittää, että valtuutettu asianajaja osoittaa asemansa,
ja hän on velvollinen esittämään valtakirjan vain siinä tapauksessa, että sen olemassaolo kiistetään (asia 14/64, Barge v.
korkea viranomainen, tuomio 16.2.1965, Kok. 1965, s. 69 ja asia T‑139/89, Virgili-Schettini v. parlamentti, tuomio 26.9.1990,
Kok. 1990, s. II‑535).
–       Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
61     Sijoittajat, jotka ovat yksityishenkilöitä, toimivat tässä asiassa kahdessa ominaisuudessa. Sijoittajat ovat ensinnäkin kantajina
olevien yhdenmiehen rajavastuuyhtiöiden ainoita yhtiömiehiä, ja he ovat tällä perusteella antaneet edellä tarkastellut valtuutukset,
jotta nimetty asianajaja voisi edustaa näitä yhdenmiehen rajavastuuyhtiöitä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa. Sijoittajat
ovat asianosaisia myös luonnollisina henkilöinä, ja he ovat tällä perusteella valtuuttaneet asianajajan edustamaan heitä tässä
asiassa.
62     Työjärjestyksen 44 artiklan 3 kohdassa määrätään seuraavaa:
”Asianosaista avustavan tai edustavan asianajajan on jätettävä kirjaamoon asiakirja, joka osoittaa, että hänellä on kelpoisuus
esiintyä tuomioistuimessa jossakin jäsenvaltiossa tai muussa ETA-sopimuksen osapuolena olevassa valtiossa.”
63     Tästä määräyksestä ilmenee, ettei asianajajan tarvitse osoittaa asianmukaista valtakirjaa kanteen nostamiseksi mutta että
hänen on esitettävä tämä valtakirja, jos se kiistetään (em. asia Barge v. korkea viranomainen, s. 78).
64     Työjärjestyksen mukaan asianajaja voi siis edustaa luonnollisia henkilöitä ilman, että hänen olisi esitettävä valtuutus, kun
taas oikeushenkilöiden osalta on toimittava näin. Pääsääntöisesti riittää, että asianajaja esittää asiakirjan, joka todistaa,
että hänet on merkitty jonkin jäsenvaltion asianajajarekisteriin. Tämä muotovaatimus on riittävä, ja se on täytetty nyt esillä
olevassa asiassa.
65     Komission huomautukset koskevat joka tapauksessa sitä, että kanteen nostaneista 256 luonnollisesta henkilöstä neljä on antanut
valtakirjan, jossa ei ole allekirjoituspaikkaa ja ‑päivämäärää. Nämä valtakirjat on kuitenkin ilman muuta laadittu ennen kanteen
nostamista, koska ne ovat kanteen liitteinä, eikä valtakirjan allekirjoituspaikalla ole mitään merkitystä nyt esillä olevassa
asiassa. Sen perusteella, ettei näissä valtakirjoissa mainita päivämäärää ja paikkaa, ei näin ollen ole tarpeen täydentää
kannetta.
66     Edellä todetusta seuraa, ettei yhdenkään komission väitteen perusteella voida kyseenalaistaa kanteen tutkittavaksi ottamisen
edellytyksiä kantajina olevien luonnollisten henkilöiden osalta.
67     Komission esittämät oikeudenkäyntiväitteet on tämän vuoksi hylättävä.

Pääasia
68     Kantajat vetoavat kanteensa tueksi yhteentoista kanneperusteeseen. Ensimmäinen kanneperuste koskee komission toimivallan puuttumista
ja EY 3 artiklan 1 kohdan g alakohdan, EY 5, EY 87 ja EY 211 artiklan sekä ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi
tehdyn yleissopimuksen (jäljempänä Euroopan neuvoston ihmisoikeussopimus) ensimmäisen lisäpöytäkirjan 1 artiklan rikkomista.
Toisen kanneperusteen mukaan EY 88 artiklan 2 kohdan, asetuksen N:o 659/1999 6 artiklan ja Euroopan neuvoston ihmisoikeussopimuksen
6 artiklan mukaisia menettelyllisiä takeita on loukattu. Kolmas kanneperuste koskee EY 87 artiklan 1 kohdan rikkomista. Neljännen
kanneperusteen mukaan seitsemännen direktiivin 4 artiklan 7 kohtaa on rikottu. Viides kanneperuste perustuu luottamuksensuojan
periaatteen loukkaamiseen. Kuudes kanneperuste koskee oikeusvarmuuden periaatteen loukkaamista. Seitsemännen kanneperusteen
mukaan asetuksen N:o 659/1999 14 artiklaa on rikottu. Kahdeksannen kanneperusteen mukaan tosiseikkojen arvioinnissa on aineellisia
epätarkkuuksia ja ilmeisiä virheitä. Yhdeksäs kanneperuste koskee perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä. Kymmenennen kanneperusteen
mukaan EY 153 artiklan 2 kohtaa on rikottu. Yhdestoista kanneperuste koskee EY:n perustamissopimuksen 87 ja 88 artiklan soveltamisesta
vähämerkityksiseen tukeen 12 päivänä tammikuuta 2001 annetun komission asetuksen (EY) N:o 69/2001 (EYVL L 10, s. 30) rikkomista.
69     Aluksi on tutkittava toinen kanneperuste, ennen kuin tarkastellaan kolmannen ja yhdeksännen kanneperusteen yhteydessä esitettyjä
väitteitä ja perusteluja.
1. Toinen kanneperuste
–       Asianosaisten lausumat
70     Kantajat arvostelevat komissiota siitä, että tämä on loukannut EY 88 artiklan 2 kohdan ja tämän määräyksen soveltamiseksi
annetun asetuksen N:o 659/1999 6 artiklan mukaista oikeutta tulla kuulluksi sekä Euroopan neuvoston ihmisoikeussopimuksen
6 artiklassa ilmaistuja periaatteita. Kantajat väittävät, että riidanalainen päätös on niille vastainen, koska kantajat nimetään
siinä sellaisen sääntöjenvastaisen valtiontuen välittömiksi tuensaajiksi, jonka määrän ne ovat velvollisia palauttamaan, ja
ne vetoavat siihen, ettei niitä ole missään vaiheessa tehokkaasti kehotettu esittämään tätä koskevia huomautuksiaan eikä niiden
ole missään vaiheessa tehokkaasti sallittu esittää huomautuksiaan tältä osin.
71     Kantajat väittävät ensinnäkin, etteivät ne voineet menettelyn aloittamista koskevan päätöksen perusteella ajatella, että ne
voidaan nimetä tuensaajiksi, koska päätöksessä annettiin ymmärtää, että tuki oli myönnetty telakalle tai alusta liikennöivälle
CIL:lle. Koska komissio on menettelyn aloittamista koskevan päätöksen julkaisemisen jälkeen muuttanut käsitystään tuensaajien
osalta, sen olisi kantajien mukaan näin ollen pitänyt julkaista uusi menettelyn aloittamista koskeva päätös, myöntää kantajille
määräaika huomautusten esittämistä varten tai toteuttaa kaikki tarpeelliset toimenpiteet kantajien huomion kiinnittämiseksi
siihen uuteen asemaan, joka kantajilla katsotaan olevan lopullisessa päätöksessä ja joka poikkeaa merkittävästi asemasta,
joka kantajilla oli menettelyn aloittamista koskevan päätöksen mukaan. Tällaiset huomautukset olisivat olleet sitäkin tarpeellisempia,
koska riidanalaisessa päätöksessä poiketaan komission aikaisemmasta käytännöstä tuensaajayrityksen käsitteen osalta ja sovelletaan
tätä pääomasijoituksen tehneisiin yksityisiin sijoittajiin, koska päätöksessä ei oteta huomioon sitä, että komissio on aikaisemmin
hyväksynyt Ponsin lain, ja koska siinä ei oteta huomioon myöskään Ranskan viranomaisten toimintaa, sillä Ranskan viranomaiset
eivät antaneet menettelyn aloittamista koskevaa päätöstä tiedoksi kantajille – tuensaajina – vaikka tässä päätöksessä niitä
kehotettiin tekemään niin.
72     Komissio tähdentää, että oikeuskäytännön mukaan EY 88 artiklan 2 kohdassa ei edellytetä, että huomautusten esittämistä koskevan
vaatimuksen olisi oltava henkilökohtainen, vaan siinä edellytetään pelkästään, että kaikille niille, joita asia mahdollisesti
koskee, ilmoitetaan menettelyn aloittamisesta ja annetaan mahdollisuus esittää huomautuksensa asiassa. Ilmoituksen julkaiseminen
Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä on näin ollen asianmukainen ja riittävä keino ilmoittaa muodollisen tutkintamenettelyn
aloittamisesta kaikille niille, joita asia koskee (asia 323/82, Intermills v. komissio, tuomio 14.11.1984, Kok. 1984, s. 3809,
Kok. Ep. VII, s. 667, 17 kohta ja yhdistetyt asiat T‑129/95, T‑2/96 ja T‑97/96, Neue Maxhütte Stalhwerke ja Lech-Stahlwerke
v. komissio, tuomio 21.1.1999, Kok. 1999, s. II‑17, 232 kohta). Komission mukaan menettelyn aloittamista koskeva päätös, joka
on julkaistu Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä 5.2.2000, täyttää nyt esillä olevassa asiassa nämä vaatimukset, koska
julkaiseminen on antanut niille, joita asia koskee, yleiset tiedot tukihankkeen keskeisistä osista ja tuonut esiin ne asian
osatekijät, joista komissiolla oli epäilyjä.
73     Komissio väittää lisäksi, että vaikka kantajat katsovat, etteivät ne olleet tukitoimenpiteen osalta tuensaajia, niillä ei
ole perusteita väittää, ettei kyseinen menettely koskenut niitä, koska oikeuskäytännöstä ilmenee, että EY 88 artiklan 2 kohdassa
ilmauksella ”ne, joita asia koskee”, ei tarkoiteta ainoastaan sitä yritystä tai niitä yrityksiä, joiden hyväksi kyseistä tukea
maksetaan, vaan myös henkilöitä, yrityksiä tai yhteenliittymiä, joiden etuihin tuen myöntäminen saattaa vaikuttaa, erityisesti
kilpailevia yrityksiä (em. asia Intermills v. komissio, tuomion 16 kohta ja asia T‑69/96, Hamburger Hafen‑ und Lagerhaus ym.
v. komissio, tuomio 21.3.2001, Kok. 2001, s. II‑1037, 40 kohta).
74     Vastauksena kantajien väitteeseen, jonka mukaan komissio on menettelyn aloittamista koskevan päätöksen julkaisemisen jälkeen
muuttanut tuensaajia koskevaa käsitystään, minkä vuoksi kantajien menettelyllisten takeiden kunnioittamiseksi olisi pitänyt
julkaista uusi menettelyn aloittamista koskeva päätös, komissio toteaa, ettei sen Ranskan tasavaltaa kohtaan esittämiä moitteita
muutettu muodollisessa tutkintamenettelyssä. Menettelyn aloittamista koskevassa päätöksessä tuotiin siten esiin komission
epäilykset sen osalta, oliko tuki seitsemäs direktiivi huomioon ottaen yhteismarkkinoille soveltuva, ja lopullisessa päätöksessä
tätä tukea arvioitiin suhteessa seitsemännen direktiivin 4 artiklan 7 kohdassa säädettyihin edellytyksiin ja päädyttiin siihen
käsitykseen, että tuki on yhteismarkkinoille soveltumaton.
75     Toiseksi kantajat väittävät komission rikkoneen asetuksen N:o 659/1999 6 artiklan 1 kohdan kolmatta virkettä, kun se on kieltäytynyt
jatkamasta huomautusten esittämiselle varattua kuukauden määräaikaa siten kuin EURL Le Levant 114 oli pyytänyt 19.7.2001 päivätyssä
kirjeessään. Kantajien mukaan tämä määräajan jatkamista koskeva pyyntö oli kuitenkin asianmukaisesti perusteltu, kun otetaan
huomioon, että sijoittajat saattoivat perustellusti katsoa, ettei menettelyn aloittamista koskeva päätös koskenut niitä, ja
että komissio ei ole valtiontukien alalla velvollinen tekemään päätöstä tietyssä määräajassa.
76     Komissio toteaa, että EURL Le Levant 114:n 13.7.2001 päivätystä kirjeestä ilmenee, että tämä oli saanut 5.2.2000 julkaistun
menettelyn aloittamista koskevan päätöksen tietoonsa liian myöhään. Tämä myöhästynyt tiedon saaminen vaikutti myös muihin
EURL Le Levanteihin, koska kaikkien niiden asianhoitaja on pankin toimihenkilö ja koska juuri EURL Le Levant 114:n asianhoitaja
valtuutti tämän yhtiön asiamiehen osallistumaan asian käsittelyyn komission hallinnollisessa menettelyssä. Se, että EURL Le
Levant 114 ei osallistunut riidanalaisen päätöksen tekemiseen johtaneeseen menettelyyn, ei komission mukaan näin ollen liittynyt
menettelyn aloittamista koskevan päätöksen sisältöön vaan pelkästään siihen, että tämä yhtiö sai menettelyn aloittamista koskeva
päätöksen ja muodollisen tutkintamenettelyn selville liian myöhään. Kantajat eivät voi siis väittää, että menettelyn aloittamista
koskevan päätöksen sisältö sai ne katsomaan, ettei menettely koskenut niitä, ja että niiden menettelyllisiä takeita olisi
tämän johdosta loukattu. Komissio toteaa lisäksi, että menettelyn aloittamista koskevan päätöksen julkaisemisen johdosta asetettu
tavanomainen kuukauden määräaika oli päättynyt jo kauan sitten, kuten komissio on todennut EURL Le Levant 114:n kahteen kirjeeseen
24.7.2001 vastaukseksi lähettämässään kirjeessä.
–       Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
77     EY 88 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä alakohdassa määrätään seuraavaa:
”Jos komissio vaadittuaan niitä, joita asia koskee, esittämään huomautuksensa, toteaa, että valtion myöntämä tai valtion varoista
myönnetty tuki ei 87 artiklan mukaan sovellu yhteismarkkinoille taikka että tällaista tukea käytetään väärin, se tekee päätöksen
siitä, että asianomaisen valtion on komission asettamassa määräajassa poistettava tuki tai muutettava sitä.”
78     Tästä määräyksestä ilmenee, että ennen kuin komissio toteaa valtiontuen yhteismarkkinoille soveltumattomaksi, sen on vaadittava
niitä, joita asia koskee, esittämään huomautuksensa.
79     Tämän velvollisuuden ulottuvuutta täsmennetään asetuksen N:o 659/1999 1 artiklan h alakohdassa, jossa olevan määritelmän mukaan
”asianomaisella osapuolella” tarkoitetaan ”jäsenvaltiota, henkilöä, yritystä tai yritysten yhteenliittymää, jonka etuihin
tuen myöntäminen voi vaikuttaa, erityisesti tuensaajaa, kilpailevia yrityksiä ja alan järjestöjä”.
80     Siinä tapauksessa, että – kuten nyt esillä olevassa asiassa – muodollinen tutkintamenettely kohdistuu täytäntöönpantuun sääntöjenvastaiseen
tukeen, tuensaajan yksilöiminen on erityisen tärkeää, koska asetuksen N:o 659/1999 14 artiklan 1 kohdan mukaan ”kielteisissä
päätöksissä”, joissa tällainen tuki todetaan yhteismarkkinoille soveltumattomaksi, ”komissio päättää, että asianomaisen jäsenvaltion
on toteutettava kaikki tarpeelliset toimenpiteet tuen perimiseksi takaisin tuensaajalta”.
81     Nyt käsiteltävänä olevan asian kantajia eli sijoittajia, jotka ovat saaneet vähentää sijoituksensa verotettavasta tulostaan,
oli näin ollen vaadittava esittämään huomautuksensa hallinnollisessa menettelyssä, koska heidät on riidanalaisessa päätöksessä
nimetty välittömiksi tuensaajiksi (35 perustelukappale) ja koska kysymys on edellä mainitun määritelmän mukaisista ”asianomaisista
osapuolista”.
82     Tuensaajan yksilöiminen on väistämättä asetuksen N:o 659/1999 6 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä virkkeessä tarkoitettu ”asiaan
liittyvä oikeudellinen seikka ja tosiseikka”, joka on tämän säännöksen nojalla tuotava esiin menettelyn aloittamista koskevassa
päätöksessä, jos se on mahdollista menettelyn tässä vaiheessa, koska komissio voi tällaisen yksilöinnin perusteella tehdä
tuen takaisinperimistä koskeva päätöksen.
83     Jollei tämäntyyppistä asianomaista osapuolta mainita riidanalaisen tuen tuensaajana joko menettelyn aloittamista koskevassa
päätöksessä tai muodollisen tutkintamenettelyn jossakin myöhemmässä vaiheessa ennen sellaisen lopullisen päätöksen tekemistä,
jossa tuki todetaan yhteismarkkinoille soveltumattomaksi, ei voida katsoa, että häntä olisi asiaankuuluvalla tavalla vaadittu
esittämään huomautuksensa, koska hän voi perustellusti ajatella, etteivät tällaiset huomautukset ole tarpeen, koska häntä
ei ole nimetty takaisinperittävän tuen tuensaajaksi.
84     Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä 5.2.2000 julkaistua menettelyn aloittamista koskevaa päätöstä on aluksi tutkittava
tässä asiayhteydessä eli sen selvittämiseksi, voitiinko todella katsoa, että takaisinperittävän tuen tuensaajia oli vaadittu
esittämään huomautuksensa hallinnollisessa menettelyssä.
85     Tässä päätöksessä komissio totesi epäilevänsä, täyttyvätkö seitsemännen direktiivin 4 artiklan 7 kohdassa säädetyt edellytykset.
Komissio myös kehotti asianomaisia osapuolia esittämään huomautuksensa kuukauden kuluessa päätöksen julkaisemispäivästä. Ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuin toteaa kuitenkin, että menettelyn aloittamista koskevassa päätöksessä ei missään kohtaa viitattu
sijoittajiin annetuksi väitetyn tuen mahdollisina saajina, vaan päätöksestä sai päinvastoin sen käsityksen, että kyseinen
tuensaaja oli CIL, joka mainittiin aluksen toiminnanharjoittajaksi ja lopulliseksi omistajaksi.
86     Yksityisten sijoittajien osalta menettelyn aloittamista koskevan päätöksen Yhteenveto-nimisen osan kolmannessa kohdassa todetaan
siten seuraavaa:
”Aluksen rahoittajina toimivat yksityiset sijoittajat, jotka vuokrasivat aluksen CIL:lle. Komission hyväksymän verojärjestelmän
ansiosta sijoittajat saattoivat vähentää investointikustannukset verotettavasta tulostaan. – – ”
87     CIL:n osalta tämän päätöksen samassa kohdassa todetaan sitä vastoin seuraavaa:
”Verohelpotusten tuki-intensiteetti oli arviolta 34 prosenttia netto, ja CIL saattoi niiden avulla vuokrata aluksen alhaiseen
hintaan. CIL on aluksen toiminnanharjoittaja (ja tulevaisuudessa mahdollisesti myös sen omistaja). – – Se on sitoutunut harjoittamaan
aluksella pääasiassa Saint-Pierreen ja Miqueloniin sekä näiltä saarilta pois suuntautuvaa liikennettä vähintään viiden vuoden
ajan. CIL on lisäksi sitoutunut ostamaan aluksen sijoittajilta viiden vuoden jälkeen.”
88     Sijoittajat saattoivat näin ollen perustellusti ajatella, ettei menettelyn aloittamista koskeva päätös koskenut heitä, koska
siinä todettiin, että komissio oli hyväksynyt verojärjestelmän, jonka perusteella he saattoivat vähentää sijoituksensa verotettavasta
tulostaan, eli Ponsin lain.
89     Ranskan viranomaisten ja komission alustavan tutkintamenettelyn yhteydessä käymien keskustelujen sisällöstä ilmenee lisäksi,
että ainoa menettelyn tässä vaiheessa mainittu tuensaaja oli aluksen ”varustamo ja liikennöijä” CIL eivätkä yksityiset sijoittajat
(ks. Ranskan viranomaisten komissiolle 12.5.1999 osoittama kirje). Sitä paitsi tässä yhteydessä CIL – toisin kuin yksityiset
sijoittajat – on voinut osallistua hallinnolliseen menettelyyn (ks. riidanalaisen päätöksen 10 ja 11 perustelukappale).
90     Käsitystä, jonka mukaan annetuksi väitetyn tuen tuensaajana on alun perin pidetty CIL:ää, tukee lisäksi se, että menettelyn
aloittamista koskevassa päätöksessä viitattiin tuensaajan käsitteeseen yksikössä eikä monikossa, kuten riidanalaisessa päätöksessä.
Menettelyn aloittamista koskevassa päätöksessä (Kirje-nimisen osan toiseksi viimeinen kohta) komissio siten kehotti Ranskan
viranomaisia viipymättä toimittamaan tämän päätöksen jäljennöksen ”tuensaajalle”.
91     Näin ollen on todettava, että koska yksityisiä sijoittajia ei ole menettelyn aloittamista koskevassa päätöksessä yksilöity
tuensaajiksi, heitä ei ole tässä vaiheessa EY 88 artiklan 2 kohdan mukaisesti vaadittu esittämään huomautuksiaan eikä asetuksen
N:o 659/1999 6 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuin tavoin pyydetty esittämään huomautuksiaan asetetussa määräajassa.
92     Näissä olosuhteissa on lisäksi tarkasteltava vastausta, jonka komissio on antanut EURL Le Levant 114:n 19.7.2001 päivätyssä
kirjeessä esittämään pyyntöön, että kuukauden määräaikaa, joka oli asetettu sitä varten, että asianomaiset osapuolet voisivat
esittää huomautuksensa menettelyn aloittamista koskevan päätöksen osalta, jatkettaisiin. Asetuksen N:o 659/1999 6 artiklan
1 kohdan viimeisessä virkkeessä nimittäin säädetään, että ”asianmukaisesti perustelluissa tapauksissa komissio voi jatkaa
asetettua [tavanomaista kuukauden] määräaikaa[, joka annetaan asianomaisille osapuolille menettelyn aloittamista koskevaa
päätöstä koskevien huomautusten esittämistä varten]”.
93     Komissio on 24.7.2001 päivätyssä kirjeessään kuitenkin vastannut EURL Le Levant 114:n kirjeeseen todeten, että menettelyn
aloittamista koskevan päätöksen julkaisupäivästä alkava kuukauden määräaika asianomaisten osapuolten huomautusten esittämiselle
oli ”päättynyt jo kauan sitten”, ottamatta kantaa EURL Le Levant 114:n pyyntöön tämän määräajan jatkamisesta. Tämä kielteinen
päätös on sitäkin alttiimpi arvostelulle, kun menettelyn aloittamista koskevassa päätöksessä yksityisiä sijoittajia ei yksilöity
takaisinperittävän tuen tuensaajiksi, vaan päätöksestä sai päinvastoin sen käsityksen, että tuensaaja oli CIL, joka mainittiin
aluksen toiminnanharjoittajaksi ja lopulliseksi omistajaksi.
94     Komissio on näin ollen rikkonut asetuksen N:o 659/1999 6 artiklan 1 kohdan kolmatta virkettä epäämällä EURL Le Levant 114:ltä
mahdollisuuden esittää huomautuksensa menettelyn aloittamista koskevasta päätöksestä, koska se on hylännyt määräajan jatkamista
koskevan pyynnön eikä ole edes esittänyt syitä, joiden vuoksi 19.7.2001 tehty pyyntö ei ollut ”asianmukaisesti perusteltu”.
95     Ei voida pitää poissuljettuna, että jollei tällaista sääntöjenvastaisuutta olisi tapahtunut eli jos kantajilla tai EURL Le
Levant 114:llä olisi muodollisessa tutkintamenettelyssä todella ollut mahdollisuus esittää huomautuksensa siitä, että ne oli
nimetty takaisinperittävän tuen tuensaajiksi, menettely olisi saattanut johtaa erilaiseen tulokseen erityisesti siltä osin
kuin on kysymys sen arvioimisesta, onko tuki yhteismarkkinoille soveltumaton EY 87 artiklan 1 kohdassa määriteltyjen arviointiperusteiden
mukaisesti.
96     Lisäksi on todettava, ettei komissio voi vetäytyä sillä valtiontukien alalla olevien velvollisuuksien muodollisen tulkinnan
taakse, koska tässä yhteydessä tärkeää on se, että oikeussubjektilla, jolle vastaisen päätöksen komissio valmistautuu tekemään
nimeämällä sen yhteismarkkinoille soveltumattoman tuen saajaksi, jolta tämä tuki on perittävä takaisin, on oltava mahdollisuus
esittää huomautuksensa, ennen kuin tällainen päätös tehdään.
97     Nyt esillä olevassa asiassa on kuitenkin todettava, että riidanalainen päätös on tehty ilman, että yksityisillä sijoittajilla
olisi ollut tällainen mahdollisuus. Komissio on loukannut erästä yhteisön oikeuden yleistä periaatetta, kun se on kieltäytynyt
kuulemasta EURL Le Levant 114:ää eikä ole menettelyn aloittamista koskevassa päätöksessä yksilöinyt sijoittajia yhteismarkkinoille
mahdollisesti soveltumattoman takaisinperittävän tuen saajiksi. Tämä periaate edellyttää, että jokaiselle, jonka osalta saatetaan
tehdä hänelle vastainen päätös, on annettava tilaisuus ilmaista tehokkaasti kantansa niistä tämän päätöksen perusteena olevista
seikoista, jotka komissio on esittänyt häntä vastaan. EY 86 artiklan 3 kohtaan (aiempi EY:n perustamissopimuksen 90 artiklan
3 kohta) perustuvassa menettelyssä, jossa – samalla tavoin kuin valtiontukien alalla – komission päätös osoitetaan nimenomaan
kyseiselle valtiolle, yhteisöjen tuomioistuin on siten katsonut, että yrityksillä, joita kyseessä oleva valtion toimenpide
hyödyttää, on oikeus tulla kuulluiksi, ja se on todennut, että nämä yritykset saivat suoraa etua kiistanalaisesta valtion
toimenpiteestä, että ne oli mainittu nimeltä kyseisessä toimenpiteessä, että niihin oli nimenomaisesti viitattu riidanalaisessa
päätöksessä ja että tämän päätöksen taloudelliset seuraukset kohdistuivat suoraan niihin (yhdistetyt asiat C‑48/90 ja C‑66/90,
Alankomaat ym. v. komissio, tuomio 12.2.1992, Kok. 1992, s. I‑565, Kok. Ep. XII, s. I‑13, 50 ja 51 kohta).
98     Edellä todetusta seuraa, että komissio on rikkonut EY 88 artiklan 2 kohtaa ja asetuksen N:o 659/1999 6 artiklan 1 kohtaa.
99     Tämän vuoksi on katsottava, että toinen kanneperuste on perusteltu, eikä ole tarpeen tutkia väitettä, jonka mukaan Euroopan
neuvoston ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan taustalla olevia periaatteita on loukattu.
2. Kolmas kanneperuste, jonka mukaan EY 87 artiklan 1 kohtaa on rikottu, ja yhdeksäs kanneperuste, jonka mukaan perusteluvelvollisuus
on laiminlyöty
–       Asianosaisten lausumat
100   Kantajat väittävät ensinnäkin, että riidanalaisessa päätöksessä rikotaan EY 87 artiklan 1 kohtaa, koska yksityisiä sijoittajia
pidetään siinä tuensaajina, vaikka kyseessä olevalla toimenpiteellä ei anneta niille mitään kilpailuetua eikä vaikuteta jäsenvaltioiden
väliseen kauppaan. Tässä määräyksessä tarkoitettuna tuensaajayrityksenä voidaan pitää vain etua saavaa taloudellista toimijaa,
joka on tuen johdosta kilpailijoitaan edullisemmassa asemassa. Etsittäessä tuen todellista saajaa, joka ei välttämättä ole
toimenpiteen muodollinen adressaatti, on siten selvitettävä, mikä on se yritys, joka on tosiasiallisesti saanut liiketoimintaansa
liittyvän taloudellisen edun, joka on omiaan vääristämään kilpailua (asia C‑303/88, Italia v. komissio, tuomio 21.3.1991,
Kok. 1991, s. I‑1433, Kok. Ep. XI, s. I‑127, 57 kohta).
101   Nyt esillä olevassa asiassa kantajat väittävät, että on olemassa perustavanlaatuinen ero yksityisten sijoittajien, jotka ovat
myönnettyjen verotuksellisten etujen välittömiä saajia, ja kyseessä olevan yrityksen eli liikennöijä CIL:n välillä, joka saa
välillisesti taloudellista etua relevanteilla markkinoilla ja joka on tämän vuoksi valtiontuen saaja (ks. verotuksellisen
edun saajan ja taloudellisen edun saajan välisestä erosta asia C‑156/98, Saksa v. komissio, tuomio 19.9.2000, Kok. 2000, s.
I‑6857, 26 ja 27 kohta). Verotuksellinen etu on pelkästään eräs tukimekanismin väline eikä sellainen todellinen etu, joka
vääristäisi kilpailua yksityisten sijoittajien tasolla. Kantajien mukaan riidanalaisessa päätöksessä sekoitetaan näin ollen
verotuksellinen etu, jonka yksityiset sijoittajat saavat välittömästi, kuten 35 perustelukappaleessa todetaan, sen kilpailuedun
kanssa, joka saattaa seurata tästä verotuksellisesta edusta välillisesti ja jonka pelkästään CIL saa. Sen perusteella, että
sijoittajat saavat verotuksellisen edun, ei voida päätellä, että ne saavat määrätyillä markkinoilla kilpailuedun, joka vaikuttaa
jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.
102   Kantajat väittävät samaten, että riidanalaisessa päätöksessä laiminlyödään perusteluvelvollisuus, koska siinä ei täsmennetä,
mistä yksityisten sijoittajien saama etu muodostuu (yhdistetyt asiat C‑329/93, C‑62/95 ja C‑63/95, Saksa ym. v. komissio,
tuomio 24.10.1996, Kok. 1996, s. I‑5151, 56 kohta). Kantajat arvostelevat tältä osin sitä, että vaikka riidanalaisessa päätöksessä
ei ole tutkittu taloudellista etua, jonka kantajat, joilla ei ollut mitään vastuuta aluksen käytöstä, saattoivat saada, siinä
kuitenkin pidetään kantajia tuensaajina pelkästään sen perusteella, että niiden tuloverotus keveni, sillä päätöksen 39 perustelukappaleessa
todetaan, että vaikka tuskin kenenkään yksityisen sijoittajan voidaan katsoa syyllistyneen tuen väärinkäyttöön, juuri kyseiset
sijoittajat ovat kuitenkin saaneet verohelpotuksia ja saavat niitä edelleenkin edullisin ehdoin ostetun aluksen omistajina.
103   Kantajat toteavat myös, että riidanalaisen päätöksen perustelut ovat ristiriitaiset, koska päätöksessä yritetään kohdistaa
taloudellisen edun vaikutukset yksityisiin sijoittajiin, vaikka tämä etu on todellisuudessa myönnetty joko telakalle laivanrakennuksen
osalta tai CIL:lle aluksen hallinnoinnin ja liikennöinnin yhteydessä. Telakan osalta riidanalaisen päätöksen 41 perustelukappaleessa
todetaan siten, että tukea ei ole perittävä takaisin telakalta, koska telakan ei voida katsoa olevan vastuussa aluksen käytöstä
sen jälkeen, kun se on toimitettu ostajalle. Vähän aikaisemmin 37 perustelukappaleessa kuitenkin todetaan, että telakan voidaan
katsoa saaneen välillistä etua, koska se sai tilauksen, jota se muutoin ei olisi saanut. Samoin komission olisi CIL:n osalta
pitänyt katsoa, että se oli vastuussa OECD:n perussääntöjen väitetystä rikkomisesta, koska tämä yhtiö vastaa aluksen käytöstä.
Tältä kannalta katsottuna riidanalaisessa päätöksessä ei selitetä, miten tuen takaisinperiminen yksityisiltä sijoittajilta
vaikuttaa niin, että liikennöijä ja laivanisännistöyhtiön hallinnoinnista vastaava menettää lopullisen hyödyn taloudellisesta
edusta sitten, kun alus on myyty sille edullisella hinnalla.
104   Toiseksi kantajat väittävät, että riidanalaisessa päätöksessä rikotaan EY 87 artiklan 1 kohtaa ja laiminlyödään perusteluvelvollisuus,
koska siinä ei tuoda esiin, miten kyseinen tuki on omiaan vaikuttamaan kilpailuun ja kauppaan yhteisössä (em. asia Intermills
v. komissio, tuomion 38 kohta; yhdistetyt asiat 296/82 ja 318/82, Alankomaat ja Leeuwarder Papierwarenfabriek v. komissio,
tuomio 13.3.1985, Kok. 1985, s. 809, Kok. Ep. VIII, s. 107, 22–24 kohta ja em. yhdistetyt asiat Saksa ym. v. komissio, tuomion
52 ja 53 kohta). Kantajat toteavat erityisesti, että riidanalaisessa päätöksessä ei yksilöidä markkinoita, joilla kilpailu
olisi vääristynyt ja joilla yksityiset sijoittajat saisivat etua. Riidanalaisesta päätöksestä ei siten selviä, ovatko relevantit
markkinat risteilypalvelujen markkinat vai risteilyaluksiin liittyvät tuotemarkkinat, eikä siitä myöskään selviä näiden markkinoiden
maantieteellistä ulottuvuutta, sillä nämä markkinat voivat olla maailmanlaajuiset, alueelliset tai Saint-Pierren ja Miquelonin
paikalliset markkinat. Riidanalaisessa päätöksessä ei myöskään yksilöidä nyt kyseessä olevaa kilpailun vääristymistä, mikä
kantajien mukaan olisi sitäkin vaikeampaa, koska Ponsin lakia sovelletaan kaikkiin verovelvollisiin ja koska verotoimenpide,
joka hyödyttää samalla tavalla kaikkia verovelvollisia, ei vääristä kilpailua (ks. EY:n perustamissopimuksen [88] artiklan
2 kohdan mukainen komission tiedonanto (EY) 96/C 266/14 muille jäsenvaltioille ja muille asianosaisille tuista, jotka Espanja
on myöntänyt hyötyajoneuvojen ostamiseen (Plan Renove Industrial) (EYVL 1996, C 266, s. 10)). Kantajien mukaan Ponsin laki
on valikoiva ainoastaan lopullisten tuensaajien osalta, koska se hyödyttää täysimääräisesti vain tiettyjä Ranskan merentakaisille
alueille sijoittautuneita yrityksiä. Lopuksi kantajat toteavat, että yksityisten sijoittajien verotuksellinen tilanne ei vaikuta
jäsenvaltioiden väliseen kauppaan millään tavalla.
105   Kolmanneksi kantajat huomauttavat, että Ranskan suunnittelemasta kehitystuesta kahden Chantiers de l’Atlantiquen rakentaman
ja Renaissance Financialin Ranskan Polynesiassa liikennöimän matkustaja-aluksen myyntiin 30 päivänä maaliskuuta 1999 tehdyssä
komission päätöksessä 1999/719/EY (EYVL L 292, s. 23; jäljempänä Renaissance-päätös), jossa todetaan yhteismarkkinoille soveltuvaksi
tuki, jonka Ranskan tasavalta aikoi antaa yksityisille sijoittajille Ponsin lain mukaisesti myönnettyinä verohelpotuksina,
noudatetaan tätä sijoittajan ja yrittäjän välistä eroa, koska siinä todetaan, että todellisena tuensaajana on pidettävä Renaissance
Financialia eikä sijoittajina toimivia luonnollisia henkilöitä. Lisäksi Renaissance-päätöksessä todetaan myös, että todellinen
tuensaaja on telakka, jos tässä päätöksessä asetettuja edellytyksiä ei noudateta ja erityisesti jos tuki ei osoittaudu seitsemännen
direktiivin 4 artiklan 7 kohdan mukaiseksi. Siltä osin kuin on kysymys OECD:n sääntöjen soveltamisesta ja erityisesti todellisen
omistajan asuinpaikkaa koskevasta edellytyksestä ja edellytyksestä, jonka mukaan tuensaajayritys ei saa olla ulkomaisen yhtiön
toimimaton tytäryhtiö, kantajat toteavat lisäksi, ettei Renaissance-päätöksessä, Saksan suunnittelemasta tuesta Coscolle (Kiina)
neljän konttialuksen ostamiseen 31 päivänä heinäkuuta 1992 tehdyssä komission päätöksessä 92/569/ETY (EYVL L 367, s. 29; jäljempänä
Cosco-päätös), eikä nyt esillä olevassa asiassa tehdyssä menettelyn aloittamista koskevassa päätöksessä ole pidetty kyseessä
olleita sijoittajia aluksen todellisina omistajina tai tuensaajina.
106   Komissio väittää ensinnäkin, että Le Levant ‑toimenpide toteutettiin siinä tarkoituksessa, että yksityiset sijoittajat voisivat
saada verotuksellisen edun. Se, että tämä järjestely on Ranskan oikeuden mukaan laillinen, ei sellaisenaan takaa, että se
on lainmukainen valtiontukiin sovellettavat säännöt huomioon ottaen. Tältä osin komissio muistuttaa ensin, että tapaukset,
joissa Ponsin lakia sovellettiin laivanrakennusalalla, oli ilmoitettava sille, ja toteaa sitten, että jokainen yksityinen
sijoittaja on tuloveronsa yhteydessä hyötynyt yhdenmiehen rajavastuuyhtiöiden verotuksellisen epäitsenäisyyden vuoksi vähennyksestä,
josta Ponsin laissa säädetään eräiden merentakaisille alueille investoivien yritysten hyväksi. Valtiontuki, joka seuraa Ponsin
laista verohelpotuksen muodossa, vaikuttaa näin ollen toimintatuen tavoin hyödyttäen aluksen omistajien ja liikennöijien harjoittamaa
risteilyjen tarjontatoimintaa.
107   Toiseksi komissio väittää, että riidanalaisessa päätöksessä tuodaan selvästi esiin sen nimestä alkaen, että kyseinen tuki
koskee Saint-Pierren ja Miquelonin saarilla liikennöivän matkustaja-aluksen liikennöintiä. Myös kehitysosuuden ja Le Levant
-toimenpiteen taloudellisten vaikutusten arviointia koskeva komission analyysi osoittaa, että riidanalainen päätös koskee
juuri risteilyaluksen liikennöintiä ja risteilyjen tarjontaa. Tämä ilmenee myös Ponsin lain luonteesta itsestään ja Le Levant
‑toimenpiteen ominaispiirteistä. Komissio korostaa samaten, että riidanalaisessa päätöksessä tuodaan selvästi esiin, että
sijoittajat, jotka olivat tuolloin aluksen omistajia, ovat saaneet verotuksellisia etuja, joilla oli tarkoitus kompensoida
ne erityiset vaikeudet, joita liittyi tuotannolliseen investointiin, jota oli tarkoitus hyödyntää merentakaisella alueella
viiden vuoden ajan, jonka jälkeen sijoittajien oli tarkoitus myydä alus CIL:lle hintaan, joka siirtää tuen sille, joten CIL
on lopullinen tuensaaja vasta, kun alus on myyty sille edulliseen hintaan (riidanalaisen päätöksen 36, 39 ja 40 perustelukappale).
Komissio toteaa edelleen, että riidanalaisen päätöksen 16 perustelukappaleessa täsmennetään, että kyseistä tukea arvioidaan
seitsemännen direktiivin 4 artiklan 7 kohdan perusteella, ja että 33 perustelukappaleessa esitetään tämän arvioinnin lopputulos,
jonka mukaan tuki ei vastaa tässä säännöksessä tarkoitettuja arviointiperusteita. Tästä analyysista ei voida yhdenkään seikan
perusteella päätellä, että telakan olisi pitänyt olla tuensaaja.
108   Kolmanneksi komissio väittää, että riidanalainen päätös ei ole ristiriidassa komission aiemman päätöskäytännön kanssa. Renaissance-päätöksen
osalta komissio huomauttaa, että tässä tapauksessa tosiaankin sovellettiin Ponsin lakia ja että Ranskan viranomaiset olivat
ilmoittaneet komissiolle, että kyseessä oleva rahoitusjärjestely sisältää yksityisiä oikeussubjekteja koskevia rakenteita
ja että kun investointikohde vuokrataan liikennöintiä harjoittavalle yritykselle, viranomainen varmistaa, että verohelpotus
siirretään tälle yritykselle alentamalla siltä perittyjä maksuja. Tämä päätös oli kuitenkin tehty niiden jäsenvaltion toimittamien
tietojen perusteella, joiden mukaan kyseessä olleet sijoittajat olivat emämaahan sijoittautuneita yhtiöitä ja että käytetty
järjestely mahdollisti verotustuen tehokkaan siirtymisen alusta liikennöivälle varustamolle, joten järjestely oli aineellisesti
erisisältöinen kuin nyt esillä olevassa asiassa. Cosco-päätöksen osalta komissio toteaa, että siinä tilanne poikkesi perustavanlaatuisesti
nyt kyseessä olevasta tilanteesta, koska kiinalainen Cosco-varustamo oli tilannut konttialuksia saksalaisilta telakoilta ja
ilmoitetulla tuella oli tarkoitus kattaa osa kyseisten alusten sovitusta hinnasta
.
–       Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
109   EY 87 artiklan 1 kohdassa määrätään, että ”jollei tässä sopimuksessa toisin määrätä, jäsenvaltion myöntämä taikka valtion
varoista muodossa tai toisessa myönnetty tuki, joka vääristää tai uhkaa vääristää kilpailua suosimalla jotakin yritystä tai
tuotannonalaa, ei sovellu yhteismarkkinoille, siltä osin kuin se vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan”.
110   Toimenpiteen luokitteleminen yhteismarkkinoille soveltumattomaksi valtiontueksi edellyttää, että kaikki kyseisessä määräyksessä
tarkoitetut edellytykset täyttyvät (asia C‑142/87, Belgia v. komissio, tuomio 21.3.1990, Kok. 1990, s. I‑959, Kok. Ep. X,
s. 387, 25 kohta, ns. Tubemeuse-tapaus; asia C‑482/99, Ranska v. komissio, tuomio 16.5.2002, Kok. 2002, s. I‑4397, 68 kohta
ja asia C‑280/00, Altmark Trans ja Regierungspräsidium Magdeburg, tuomio 24.7.2003, Kok. 2003, s. I‑7747, 74 kohta). EY 87
artiklan 1 kohdasta ilmenee, että nämä edellytykset ovat seuraavat. Kyseessä on ensinnäkin oltava valtion toimenpide tai valtion
varoista toteutettu toimenpide. Toiseksi toimenpiteen on oltava omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan. Kolmanneksi
edellytetään, että toimenpiteellä annetaan sen kohteena olevalle jokin etu suosimalla jotakin yritystä tai tuotannonalaa.
Neljänneksi toimenpiteen on vääristettävä tai uhattava vääristää kilpailua.
111   On myös muistutettava, että vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että asianomaiselle vastaisen yksittäistapausta koskevan
päätöksen perusteluista on selkeästi ja yksiselitteisesti ilmettävä riidanalaisen toimenpiteen tehneen toimielimen päättely
siten, että niille, joita toimenpide koskee, selviävät sen syyt, ja että toimivaltainen tuomioistuin voi tutkia toimenpiteen
laillisuuden (asia C‑367/95 P, komissio v. Sytraval ja Brink’s France, tuomio 2.4.1998, Kok. 1998, s. I‑1719, 63 kohta).
112   Tuen yhteismarkkinoille soveltumattomuutta koskevan arvioinnin osalta riidanalaisessa päätöksessä todetaan vain, että Le Levant
‑alukselle myönnettyä tukea on tarkasteltava seitsemännen direktiivin 4 artiklan 7 kohdan perusteella, ”koska aluksen rakentamiseen
vuonna 1996 myönnetyn tuen väitetään olevan kehitystukea vuonna 1992 hyväksytystä tukijärjestelmästä (Ponsin laki)” (16 perustelukappale).
Päätöksessä todetaan, että vaikka tuki vastaa OECD:n kehitystuen osalta määrittelemiä sääntöjä, jotka on esitetty komission
jäsenvaltioille 3.1.1989 osoittamassa kirjeessä (18, 19 ja 21 perustelukappale), se ei kuitenkaan sisällä todellista kehitysosuutta
(20 ja 22–33 perustelukappale). Tämän vuoksi riidanalaisessa päätöksessä todetaan, että tuki on yhteismarkkinoille soveltumaton.
113   Riidanalaisessa päätöksessä ei myöskään tutkita, miten ne edellytykset, jotka on EY 87 artiklan 1 kohdassa asetettu sen toteamiselle,
että tuki ei sovellu yhteismarkkinoille, täyttyvät nyt esillä olevassa tapauksessa.
114   Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin muistuttaa, että EY 87 artiklan 1 kohdassa määrättyjen edellytysten on välttämättä täytyttävä,
jotta tuki olisi yhteismarkkinoille soveltumaton. Jos kyseessä oleva tuki soveltuu yhteismarkkinoille sen vuoksi, että EY
87 artiklan 1 kohdassa mainitut edellytykset eivät täyty, seitsemättä direktiiviä – joka on annettu EY 87 artiklan 3 kohdan
e alakohdan perusteella – ei nimittäin sovelleta, koska tässä direktiivissä edellytetään ehdottomasti, että kyseessä oleva
tuki on EY 87 artiklan 1 kohdan perusteella yhteismarkkinoille soveltumaton.
115   Tältä osin on todettava ensinnäkin sen jäsenvaltioiden väliseen kauppaan vaikuttamista koskevan edellytyksen osalta, joka
asetetaan EY 87 artiklan 1 kohdassa, että riidanalaisesta päätöksestä ilmenee, että kyseessä oleva tuki koskee Saint-Pierren
ja Miquelonin saarilla liikennöivän aluksen liikennöintiä (päätöksen nimi ja viides perustelukappale).
116   On kuitenkin muistutettava, että Saint-Pierren ja Miquelonin saaristo on Pohjois-Atlantilla Newfoundlandin rannikolla sijaitseva
Ranskan paikallishallinnollinen alue. Se kuuluu ”merentakaisiin maihin ja alueisiin” (MMA), jotka eivät ole yhteisön aluetta.
117   Koska tältä osin ei ole esitetty mitään selitystä, riidanalaisen päätöksen perusteella ei ole mahdollista ymmärtää, miten
Le Levant ‑toimenpiteen yhteydessä myönnetty tuki on omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan, siten kuin EY
87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetaan.
118   Siltä osin kuin on toiseksi kysymys edellytyksestä, joka liittyy tuensaajalle myönnetyn edun ja sen seikan yksilöimiseen,
että etu suosii jotakin yritystä tai tuotannonalaa, riidanalaisesta päätöksestä ilmenee, että vaikka yksityiset sijoittajat
olivat välittömiä tuensaajia, tuen vaikutukset kilpailuun liittyivät siihen, että CIL saattoi liikennöidä aluksella Saint-Pierreltä
ja Miquelonilta edullisin ehdoin (1 artikla ja viides perustelukappale).
119   Koska telakka ei ollut hyötynyt tuesta välittömästi (37 perustelukappale), koska yksityiset sijoittajat yksilöidään riidanalaisessa
päätöksessä vain sellaisen aluksen omistajina, joka on sitten vuokrattu CIL:lle (viides perustelukappale), ja koska CIL, joka
liikennöi kyseisellä aluksella edullisin ehdoin, ei ole tuensaaja tässä vaiheessa eikä sen siten voida katsoa olevan vastuussa
tuen takaisinmaksamisesta (40 perustelukappale), herää kysymys, miten näissä olosuhteissa se, että kyseiset sijoittajat verohelpotusten
avulla rahoittavat aluksen rakentamisen, antaa niille edun, joka on omiaan suosimaan jotakin yritystä tai tuotannonalaa.
120   Koska riidanalaisessa päätöksessä ei tutkita, miten se, että yksityiset sijoittajat saavat verotuksellisen edun, muodostaa
EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun kilpailuedun, vaikka riidanalaisen päätöksen mukaan kyseisen kilpailuedun saaja on CIL,
päätöksen perusteella ei ole mahdollista ymmärtää, mistä syystä yksityiset sijoittajat saavat etua kyseisestä tuesta.
121   Riidanalaisessa päätöksessä ei ole myöskään mitään selitystä, jonka perusteella olisi mahdollista ymmärtää, miten se, että
yksityiset sijoittajat vuokraavat aluksen CIL:lle, voisi olla omiaan siirtämään yksityisten sijoittajien mahdollisen kilpailuedun
aluksen liikennöijälle.
122   Tältä osin on lisäksi todettava, että riidanalaisessa päätöksessä poiketaan komission Renaissance-päätöksessä omaksumasta
ratkaisusta. Tässä asiassa komissio totesi yhteismarkkinoille soveltuvaksi tuen, jonka Ranska oli antanut Ponsin lain nojalla
myönnettyinä verohelpotuksina kahden sellaisen matkustaja-aluksen rakentamiseen, joilla Renaissance Financialin oli tarkoitus
liikennöidä Ranskan Polynesiassa. Kyseessä ollut rahoitusjärjestely oli samankaltainen kuin nyt esillä olevassa asiassa käytetty,
koska myös sen mukaan yksityiset sijoittajat hankkivat omistukseensa aluksia ja vuokraavat ne sitten Renaissance Financialille,
jotta tämä yhtiö voisi liikennöidä niillä Ranskan Polynesiassa viiden vuoden ajan. Renaissance-päätöksessä komissio on kuitenkin
katsonut, että tuesta saatava hyöty oli siirtynyt yksityisiltä sijoittajilta aluksen liikennöijälle, joka oli todellinen tuensaaja
sen johdosta, että se oli vuokrannut alukset ja sitoutunut ostamaan ne viiden vuoden kuluttua.
123   Siltä osin kuin on kolmanneksi kysymys edellytyksestä, joka liittyy siihen, että kilpailu vääristyy tai uhkaa vääristyä, on
– kuten komissio on istunnossa myöntänyt – pakko todeta, että riidanalainen päätös ei sisällä sellaisia tietoja, joiden perusteella
olisi mahdollista määrittää, miten ja millä markkinoilla tuki vaikuttaa tai on omiaan vaikuttamaan kilpailuun.
124   Tämä analyysin puuttuminen on sitäkin vakavampaa, kun riidanalaisen päätöksen 31 perustelukappaleessa vastataan Ranskan viranomaisten
komissiolle 14.6.2000 esittämiin huomautuksiin, joiden mukaan Saint-Pierre ja Miquelon hyötyivät Le Levant ‑aluksen aikaansaamasta
liiketaloudellisesta heijastusvaikutuksesta, koska useat varustamot olivat ilmaisseet aikomuksensa poiketa näillä saarilla,
että näitä huomautuksia ei ollut tarpeen ottaa huomioon arvioitaessa tuen soveltuvuutta yhteismarkkinoille, koska tätä väitettä
ei ollut esitetty eikä sitä todennäköisesti voitaisikaan esittää numeromääräisenä ja koska se ei koskenut suoraan Le Levant
‑toimenpiteen kehitysosuutta. Näin toimiessaan komissio on kieltäytynyt tutkimasta tietoja, jotka koskevat sellaisia mahdollisia
saariston tai jonkin muun alueen risteilymarkkinoita, joilla kilpailu saattaisi vääristyä.
125   Tämän vuoksi riidanalaisen päätöksen perusteella ei ole mahdollista ymmärtää, miten nyt kyseessä oleva tuki täyttää kolme
niistä neljästä edellytyksestä, jotka on EY 87 artiklan 1 kohdassa asetettu sen toteamiselle, että tuki ei sovellu yhteismarkkinoille.
126   Lisäksi on todettava, että tuki on myönnetty sellaisen verojärjestelmän eli Ponsin lain nojalla, jossa sallitaan merentakaisissa
departementeissa ja merentakaisilla alueilla tehtyjen investointien verohelpotukset, ja että komissio on hyväksynyt tämän
järjestelmän vuonna 1992 (viides ja 16 perustelukappale).
127   Lehdistötiedotteessa, jonka komissio julkaisi 23.12.1992 Ponsin laista, todettiin, että tämän lain arviointi oli perustunut
”Ranskan merentakaisten departementtien sosioekonomiseen tilanteeseen, jonka vuoksi oli perusteltua pysyttää ne voimassa alueilla,
jotka voivat hyötyä EY 92 artiklan 3 kohdan a alakohdassa [josta on tullut EY 87 artiklan 3 kohdan a alakohta] määrätystä
poikkeuksesta”. Tämä poikkeus koskee tukia taloudellisen kehityksen edistämiseen alueilla, joilla elintaso on poikkeuksellisen
alhainen tai joilla vajaatyöllisyys on vakava ongelma.
128   Riidanalaisen päätöksen perusteella ei siis ole myöskään mahdollista ymmärtää, miksi kyseiseen tukeen ei voida soveltaa komission
aikaisempaa päätöstä olla vastustamatta Ponsin laissa säädettyjä verotoimenpiteitä, erityisesti siltä osin kuin on kysymys
matkailualan tuotannollisista investoinneista Saint-Pierren ja Miquelonin saarilla.
129   On lisäksi tähdennettävä, että komission aikaisempi käytäntö osoittaa, että komissio on muissa laivanrakennukseen myönnettyjä
tukia koskevissa päätöksissä tutkinut, täyttyivätkö EY 87 artiklan 1 kohdan edellytykset (Cosco-päätös, tuesta, jonka Saksa
on myöntänyt kehitysapuna Indonesialle Volkswerft Stralsundin rakentaman kahden ruoppausaluksen rakentamisen ja alusten Pengerukanille
(Rukindolle) myynnin yhteydessä, 3 päivänä maaliskuuta 1999 tehty komission päätös 1999/657/EY (EYVL L 259, s. 19) ja Saksan
liittotasavallan valtiontuesta Kvaerner Warnow Werft GmbH:lle 8 päivänä heinäkuuta 1999 tehty komission päätös 1999/675/EY
(EYVL L 274, s. 23)).
130   On erityisesti todettava, että komissio ei ole Cosco-päätöksessä tutkinut tukea pelkästään seitsemännen direktiivin 4 artiklan
7 kohdan kannalta vaan myös EY 87 artiklan 1 kohdan perusteella. Tässä asiassa oli kysymys kehitystuesta, jonka Saksan hallitus
aikoi myöntää Kiinan kansantasavallalle erityisesti konttialusten rahoitukseen tarkoitettuna luottona. Pekingiin sijoittautuneen
valtionyhtiön Coscon oli tarkoitus liikennöidä näillä aluksilla. Alukset oli tarkoitus rakentaa Saksassa saksalaisilla telakoilla.
Tämän tapauksen osalta komissio on Cosco-päätöksessä katsonut, että kyseessä ollut tuki vääristi tai uhkasi vääristää kilpailua
yhteismarkkinoilla ja vaikutti jäsenvaltioiden väliseen kauppaan sekä laivanrakennusalalla että merikuljetusalalla yhteisen
edun kanssa ristiriitaisella tavalla, siten kuin EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetaan.
131   Kaikesta edellä todetusta seuraa, että riidanalaisen päätöksen perustelut ovat sillä tavoin puutteelliset, ettei ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuin voi tutkia sen laillisuutta.
132   Tämän vuoksi myös yhdeksäs kanneperuste on todettava perustelluksi ja riidanalainen päätös on näin ollen kumottava, koska
komissio on laiminlyönyt sille EY 253 artiklassa asetetun perusteluvelvollisuuden, eikä kantajien muiden väitteiden ja kanneperusteiden
tutkiminen ole tarpeen.

Kantajien ja komission mahdollisuus vedota tiettyihin kanteeseen liitettyihin asiakirjoihin
–       Asianosaisten lausumat
133   Komissio väittää, etteivät kantajat voi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa vedota tosiseikkoihin, jotka eivät sisältyneet
hallinnolliseen menettelyyn (asia T‑110/97, Kneissl Dachstein v. komissio, tuomio 6.10.1999, Kok. 1999, s. II‑2881, 102 kohta),
ja se toteaa samalla, että kantajien osallistumista kyseiseen menettelyyn käsitellään asiakysymyksen yhteydessä. Nämä seikat
ovat komission mukaan tarpeettomia, jos niissä toistetaan hallinnolliseen menettelyyn sisältyneissä asiakirjoissa esitettyjä
tosiseikkoja, ja niiden tutkittavaksi ottamisen edellytykset puuttuvat, jos niissä tuodaan esiin tosiseikkoja, jotka eivät
sisältyneet hallinnolliseen menettelyyn. Viimeksi mainitulla perusteella kantaja ei saa vedota oikeudenkäynnissä seuraaviin
asiakirjoihin: pankin ja CIL:n 19.8.1996 esittämä pyyntö Le Levant ‑toimenpiteen hyväksymisestä, Ranskan budjettiministeriön
26.11.1996 tekemä päätös kyseisen toimenpiteen hyväksymisestä, Commission des opérations de bourse françaisen lupa ja antiesite
3.12.1996, pankin ja CIL:n välillä 9.12.1996 tehty yhteisymmärryspöytäkirja, CIL:lle annettu toimeksianto aluksen liikennöintiin,
pankin ja CIL:n väliset myynti‑ ja ostolupaukset ja yhdenmiehen rajavastuuyhtiöiden ja pankin väliset myynti‑ ja ostolupaukset.
134   Komissio väittää, että sillä on kuitenkin sitä koskevilta osin oikeus tukeutua näihin asiakirjoihin osoittaakseen kanteessa
esitetyt vaatimukset perusteettomiksi ja että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin saa ottaa ne huomioon.
135   Kantajat toteavat, että komission päättely edellyttää, että hallinnollinen menettely toteutetaan läpinäkyvästi ja oikeudenmukaisesti,
mitä ei ole tapahtunut nyt esillä olevassa asiassa. Komission mainitsemat asiakirjat on lisäksi välttämättä tutkittava kanteen
yhteydessä, koska ne liittyvät kumoamisperusteisiin, joihin on vedottu kanteessa. Nämä asiakirjat ja niihin perustuvat väitteet
eivät kantajien mukaan myöskään koske hallinnollista menettelyä vaan Le Levant ‑toimenpidettä, ja niiden perusteella on mahdollista
yksilöidä komission menettelyvirheet.
–       Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
136   Vakiintuneessa oikeuskäytännössä on katsottu, että kun käsitellään EY 230 artiklaan perustuvaa kumoamiskannetta, yhteisön
toimenpiteen lainmukaisuutta on arvioitava niiden tosiseikkojen perusteella, jotka olivat olemassa toimenpiteen toteuttamisen
ajankohtana. Erityisesti on todettava, että komission arviointeja on tutkittava ainoastaan niiden seikkojen perusteella, jotka
olivat komission tiedossa sen arvioidessa asiaa (em. asia Ranska v. komissio, tuomio 3.10.2002, 34 kohta; yhdistetyt asiat
T‑371/94 ja T‑394/94, British Airways ym. v. komissio, tuomio 25.6.1998, Kok. 1998, s. II‑2405, 81 kohta; em. asia Kneissl
Dachstein v. komissio, tuomion 47 kohta ja yhdistetyt asiat T‑111/01 ja T‑133/01, Saxonia Edelmetalle v. komissio, tuomio
11.5.2005, 67 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
137   Riidanalaisten asiakirjojen käyttöä koskevalla kysymyksellä ei ole nyt esillä olevassa asiassa enää merkitystä, koska ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuin on päättänyt kumota riidanalaisen päätöksen menettelyvirheiden ja perustelujen puuttumisen vuoksi.
138   Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on toisen kanneperusteen osalta joka tapauksessa todennut, että komissio on laiminlyönyt
velvollisuutensa eikä ole toteuttanut tarvittavia toimenpiteitä, jotta kantajat olisivat voineet esittää huomautuksensa EY
88 artiklan 2 kohdan mukaisessa muodollisessa tutkintamenettelyssä.
139   Kantajat saivat näin ollen vedota riidanalaisiin asiakirjoihin tukeakseen riidanalaisen päätöksen kumoamista koskevaa vaatimustaan,
ja komissio sai riitauttaa nämä väitteet ja perustelut oikeudenkäynnissä. On kuitenkin todettava, että ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuin voi joka tapauksessa arvioida näitä asiakirjoja vain toimivaltansa rajoissa. Jos nämä asiakirjat nimittäin sisältävät
tosiseikkoja, jotka ovat omiaan osoittamaan vääriksi tosiseikat, jotka olivat komission tiedossa hallinnollisessa menettelyssä
ja joiden perusteella komissio on tehnyt riidanalaisen päätöksen, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei voi komission sijasta
arvioida taloudellista tai oikeudellista vaikutusta, joka näillä tosiseikoilla saattaa olla komission analyysiin. Kuten komissio
perustellusti toteaa kirjelmissään (vastineen 110 kohta), jos ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toimisi näin, se tekisi
oman analyysinsa ja omat päätelmänsä uusista tosiseikoista, joihin on vedottu, eikä arvioisi riidanalaisen päätöksen lainmukaisuutta.
Tämä ei kuitenkaan ole ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tehtävä. Koska yhteisöjen tuomioistuimet eivät voi omalla arvioinnillaan
korvata päätöksen tekijän muun muassa taloudelliselta kannalta tekemää arviointia tosiseikoista (asia C‑225/91, Matra v. komissio,
tuomio 15.6.1993, Kok. 1993, s. I‑3203, Kok. Ep. XIV, s. I‑233, 23 kohta ja yhdistetyt asiat T‑298/97, T‑312/97, T‑313/97,
T‑315/97, T‑600/97–T‑607/97, T‑1/98, T‑3/98–T‑6/98 ja T‑23/98, Alzetta ym. v. komissio, tuomio 15.6.2000, Kok. 2000, s. II‑2319,
130 kohta), ne eivät sitäkään suuremmalla syyllä voi esittää uutta arviointia tukeutuen tosiseikkoihin, jotka eivät sisältyneet
komissiossa käytyyn hallinnolliseen menettelyyn.

Oikeudenkäyntikulut
140   Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan
korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska komissio on hävinnyt asian, se on velvoitettava vastaamaan
omista oikeudenkäyntikuluistaan ja korvaamaan kantajien oikeudenkäyntikulut, välitoimimenettelystä aiheutuneet kulut mukaan
lukien.
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIN (laajennettu ensimmäinen jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Ranskan kehitystukena myöntämästä valtiontuesta Saint-Pierren ja Miquelonin saarilla liikennöivälle Alstom Leroux Naval -telakalla
rakennetulle Le Levant ‑matkustaja-alukselle 25 päivänä heinäkuuta 2001 tehty komission päätös 2001/882/EY kumotaan.
2)
Komissio vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan kantajien oikeudenkäyntikulut, välitoimimenettelystä
aiheutuneet kulut mukaan lukien.
Vesterdorf
Cooke
García-Valdecasas
Labucka

Trstenjak
Julistettiin Luxemburgissa 22 päivänä helmikuuta 2006.
E. Coulon

B. Vesterdorf
kirjaaja

presidentti
Sisällys
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Ponsin laki ja komission päätös olla vastustamatta sitä EY 87 ja EY 88 artiklan perusteella
Laivanrakennusteollisuudelle myönnettävästä tuesta annettu neuvoston direktiivi 90/684/ETY
Hallinnollista menettelyä koskevat säännökset
Tosiseikat ja asian käsittelyn vaiheet
Le Levant ‑toimenpiteen kuvaus
Hallinnollinen menettely
Riidanalainen päätös
Asian käsittely tuomioistuimissa
Asianosaisten vaatimukset
Oikeudellinen arviointi
Kanteen tutkittavaksi ottaminen tiettyjen kantajien osalta
1. Tiettyjen yhdenmiehen rajavastuuyhtiöiden puolesta annetut valtakirjat
– Asianosaisten lausumat
– Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
2. Eräiden luonnollisten henkilöiden omissa nimissään antamat valtakirjat
– Asianosaisten lausumat
– Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Pääasia
1. Toinen kanneperuste
– Asianosaisten lausumat
– Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
2. Kolmas kanneperuste, jonka mukaan EY 87 artiklan 1 kohtaa on rikottu, ja yhdeksäs kanneperuste, jonka mukaan perusteluvelvollisuus
on laiminlyöty
– Asianosaisten lausumat
– Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kantajien ja komission mahdollisuus vedota tiettyihin kanteeseen liitettyihin asiakirjoihin
– Asianosaisten lausumat
– Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Oikeudenkäyntikulut
*
Oikeudenkäyntikieli: ranska.