CELEX: 62003CJ0239
Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen
Välimeren suojelemista pilaantumiselta koskeva yleissopimus
4 artiklan 1 kohta ja 8 artikla
Välimeren suojelemista maalta peräisin olevalta pilaantumiselta koskeva pöytäkirja
6 artiklan 1 ja 3 kohta
Laiminlyönti toteuttaa tarvittavat toimenpiteet Berren altaan voimakkaan ja pitkäaikaisen pilaantumisen estämiseksi, vähentämiseksi ja välttämiseksi
Päästölupa

Euroopan yhteisöjen komissio vaatii kanteessaan yhteisöjen tuomioistuinta toteamaan, ettei Ranskan tasavalta ole noudattanut
Barcelonassa 16.2.1976 allekirjoitetun ja Euroopan talousyhteisön puolesta 25.7.1977 tehdyllä neuvoston päätöksellä 77/585/ETY
hyväksytyn Välimeren suojelemista pilaantumiselta koskevan yleissopimuksen (EYVL L 240, s. 1; jäljempänä yleissopimus) 4 artiklan
1 kohdan ja 8 artiklan, Ateenassa 17.5.1980 allekirjoitetun ja Euroopan talousyhteisön puolesta 28.2.1983 tehdyllä neuvoston
päätöksellä 83/101/ETY hyväksytyn Välimeren suojelemista maalta peräisin olevalta pilaantumiselta koskevan pöytäkirjan (EYVL
L 67, s. 1; jäljempänä pöytäkirja) 6 artiklan 1 ja 3 kohdan ja EY 300 artiklan 7 kohdan mukaisia velvoitteitaan, koska se
ei ole
–
toteuttanut kaikkia asianmukaisia toimenpiteitä estääkseen, vähentääkseen ja välttääkseen Berren altaan voimakasta ja pitkäaikaista
pilaantumista eikä
–
ottanut asianmukaisesti huomioon pöytäkirjan liitteessä III olevia määräyksiä, koska se ei ole muuttanut pöytäkirjan liitteessä
II mainittujen aineiden päästöjä koskevaa lupaa pöytäkirjan hyväksymisen jälkeen.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Yleissopimuksen 2 artiklan a kohdassa tarkoitetaan ”pilaamisella” seuraavaa:
” – – aineen tai energian päästämistä ihmisen toimesta suoraan tai epäsuorasti meriympäristöön siten, että sen seuraukset
ovat omiaan aiheuttamaan haittaa elollisille luonnonvaroille, vaaraa ihmisten terveydelle, haittaa vesistössä harjoitettaville
toiminnoille, kuten kalastukselle, haittaa veden laadulle sitä käytettäessä ja vahinkoa viihtyisyydelle”.
Yleissopimuksen 4 artiklan 1 kohdassa määrätään seuraavaa:
”Sopimuspuolet toteuttavat yksin tai yhdessä kaikki tämän yleissopimuksen määräysten ja niiden voimassaolevien pöytäkirjojen,
joiden osapuolia ne ovat, mukaiset asianmukaiset toimenpiteet estääkseen, vähentääkseen ja välttääkseen Välimeren alueen pilaantumista
sekä suojellakseen ja parantaakseen tämän alueen meriympäristöä.”
Yleissopimuksen 8 artiklassa määrätään seuraavaa:
”Sopimuspuolet toteuttavat kaikki asianmukaiset toimenpiteet estääkseen, vähentääkseen ja välttääkseen Välimeren alueen sellaista
pilaantumista, joka aiheutuu joista, rannikkolaitoksista tai päästäjiltä peräisin olevista päästöistä taikka joka on peräisin
mistä tahansa muusta niiden alueella olevasta, maalla sijaitsevasta lähteestä.”
Pöytäkirjan 1 artiklassa määrätään samansuuntaisesti seuraavaa:
”Sopimuspuolet – – toteuttavat kaikki asianmukaiset toimenpiteet estääkseen, vähentääkseen, välttääkseen ja saadakseen hallintaansa
Välimeren alueen sellaisen pilaantumisen, joka aiheutuu joista, rannikkolaitoksista tai päästäjiltä peräisin olevista päästöistä,
taikka joka on peräisin mistä tahansa muusta niiden alueella olevasta, maalla sijaitsevasta lähteestä.”
Pöytäkirjan 3 artiklan c kohdassa todetaan seuraavaa:
”Tämän pöytäkirjan soveltamisalaan (jäljempänä pöytäkirjavyöhyke) kuuluvat seuraavat alueet
– – mereen yhteydessä olevat suolaisen veden altaat.”
Pöytäkirjan 4 artiklan 1 kohdan a alakohdassa määrätään, että pöytäkirjaa sovelletaan
”pilaaviin päästöihin, jotka ovat peräisin sopimuspuolten alueella olevista maalla sijaitsevista lähteistä ja jotka tulevat
pöytäkirjavyöhykkeelle muun muassa
suoraan mereen laskevista viemäreistä tai rannalla sijaitsevista varastoista tai siellä tehdyistä päästöistä, taikka rannalta
välillisesti jokia, kanavia, tai muita vesiteitä, myös pohjavettä, pitkin, tai valumalla”.
Pöytäkirjan 6 artiklan 1 ja 3 kohdassa määrätään seuraavaa:
”1. Sopimuspuolet sitoutuvat voimallisesti vähentämään pöytäkirjavyöhykkeellä sellaista maalta peräisin olevaa pilaantumista,
joka on tämän pöytäkirjan liitteessä II lueteltujen aineiden tai lähteiden aiheuttamaa.
– –
3. Päästöjen ehdottomana edellytyksenä on se, että toimivaltainen kansallinen viranomainen antaa niihin luvan liitteen III
määräykset asianmukaisesti huomioiden – – .”
Pöytäkirjan liitteessä II olevan A osaston 11 ja 13 kohdasta ilmenee, että pöytäkirjan 6 artiklassa määrätyn järjestelmän
soveltamisalaan kuuluvat ”aineet, joilla on joko suoraan tai välillisesti haitallinen vaikutus meriympäristön happipitoisuuteen,
erityisesti ne aineet, jotka voivat aiheuttaa rehevöitymistä” ja ”aineet, jotka, vaikka ne eivät olisikaan myrkyllisiä, voivat
muuttua meriympäristölle haitallisiksi tai jotka päästettyjen määrien vuoksi voivat haitata meren muuta oikeutettua käyttämistä”.
Liitteessä II olevassa B osastossa määrätään seuraavaa:
”Edellä A osastossa mainittujen aineiden valvonta ja voimallinen rajoittaminen on toteutettava liitteen III mukaisesti.”
Pöytäkirjan liitteessä III mainitaan ne tekijät, jotka on otettava huomioon ”myönnettäessä lupaa sellaisten jätteiden päästämiseen,
jotka sisältävät liitteessä II mainittuja aineita – – ”. Näin ollen sopimusvaltioiden on otettava huomioon ”jätteen ominaispiirteet
ja sen koostumus”, ”jätteen ainesosien ominaispiirteet niiden haitallisuuden kannalta”, ”päästöpaikan ja vastaanottavan meriympäristön
ominaispiirteet”, ”jätteenkäsittelymenetelmien saatavuus” ja ”mahdolliset haitalliset vaikutukset meren ekosysteemiin ja meriveden
käyttöön”.
EY 300 artiklan 7 kohdan mukaan yhteisön tekemät sopimukset ”sitovat yhteisön toimielimiä ja jäsenvaltioita”.
Kanteen kohde ja oikeudenkäyntiä edeltänyt menettely
Berren allas, jonka pinta-ala on 15 000 hehtaaria, on suolaisen veden allas, joka on suoraan yhteydessä Välimereen Caronten
kanavan kautta. Sen vesimäärä on noin 900 miljoonaa kuutiometriä.
Komissiolle lähetettiin kantelu, joka koski Berren altaan vesiympäristön heikentymistä, joka aiheutui pääasiallisesti keinotekoisista
Durancesta peräisin olevan makean veden päästöistä, joita seurasi aina, kun Saint-Chamas’n vesivoimalan, jonka toiminnasta
vastaa Electricité de France (jäljempänä EDF), turpiineja käynnistettiin.
EDF on valjastanut Saint-Chamas’n kosken ja käyttää sitä seuraavan lainsäädännön mukaisesti:
–
Durancen valjastamisesta 5.1.1955 annettu laki nro 55‑6 (Journal Officiel de la République Française, jäljempänä JORF, 6.1.1955,
korjattuna JORF 20.2.1955), jonka 1 §:ssä todetaan, että yleishyödyllisenä hankkeena rakennetaan laitoksia Durancen virtaamien
säätelemiseksi, veden käyttämiseksi kasteluun ja sähköenergian tuottamiseen; tältä osin joen virtaamaa on muutettu Verdonin
yhtymäkohdan ja Berren altaan välillä
–
28.9.1959 annettu asetus, jossa EDF:n (valtionyhtiö) tehtäväksi annetaan Duranceen yhteydessä olevan Serre-Ponçonin kosken
valjastaminen ja kyseisen kosken ja siihen liittyvän altaan käyttö; sama koskee Durancen muutetun virtaaman yhteydessä olevia
koskia Verdonin yhtymäkohdan ja Berren altaan välillä (JORF 7.10.1959)
–
EDF:n ja yleisten töiden ministerin 19.8.1966 tekemä sopimus, jonka 9 artiklassa todetaan seuraavaa:
”Electricité de France toteuttaa tarvittavat toimenpiteet lopettaakseen päästöt altaaseen heti kun kiinteiden ainesten määrä
ylittää viisi grammaa litrassa, paitsi jos kyseistä toimenpidettä ei sähköverkossa ilmenevän häiriön takia poikkeuksellisesti
voida toteuttaa”
–
6.4.1972 annettu asetus, jossa hyväksytään Duranceen laskevia Salonin ja Saint-Chamas’n koskia (Bouches-du-Rhônen, Vauclusen
ja Gardin departementit) koskeva sopimus ja siihen liittyvät eritelmät (JORF 18.4.1972), joiden eritelmien 17 §:ssä asetetaan
velvollisuus noudattaa edellä mainitun 19.8.1966 tehdyn sopimuksen määräyksiä, jotka koskevat päästöjä Berren altaaseen
–
käyttömääräykset, jotka koskevat ”vesien siirtämistä Duranceen vähennettäessä Berren altaaseen kohdistuvia nestemäisiä ja
kiinteitä päästöjä” (jäljempänä käyttömääräykset) ja jotka teollisuuden, tutkimuksen ja ympäristön alueellinen viranomainen
on hyväksynyt 22.4.1997.
Viimeksi mainittujen käyttömääräysten 2 kohdassa asetetaan veden ja lietteen päästöjen vähentämistä koskevat tavoitteet seuraavasti:
”Vesipäästöt
–
vuosittaisten päästöjen vähentäminen: 2 100 hm
–
päästöjen vähentäminen 1.5.–30.9.: 400 hm
Lietepäästöt
–
vuosittaisten päästöjen vähentäminen: 200 000 tonnia
–
sakan vähentäminen kahteen grammaan litrassa
Kiintiöiden noudattaminen
Jos kyseisten kiintiöiden noudattamisessa ilmenee vaikeuksia, EDF:n on ilmoitettava asiasta Berren altaan ennalleen palauttamista
käsittelevälle valtuuskunnalle, joka päättää jatkotoimenpiteistä.”
Oikeudenkäyntiasiakirjoista ilmenee, että EDF:n Durancen laitokset tuottavat sähköä alueellisella tasolla mutta että ne vastaavat
osaltaan myös sähkön toimitusvarmuudesta tarjoamalla välittömästi käytettävissä olevan huipputehon siinä tapauksessa, että
sähköverkossa esiintyisi häiriöitä.
Komissio katsoi, ettei Ranskan tasavalta ollut toteuttanut kaikkia asianmukaisia toimenpiteitä estääkseen, vähentääkseen ja
välttääkseen Berren altaan voimakasta ja pitkäaikaista pilaantumista ja ettei se ollut ottanut asianmukaisesti huomioon pöytäkirjan
liitteessä III olevia määräyksiä siten, että se olisi muuttanut saman pöytäkirjan liitteessä II mainittujen aineiden päästölupaa,
ja ettei se näin ollen ole noudattanut yleissopimuksen 4 artiklan 1 kohdan ja 8 artiklan, pöytäkirjan 6 artiklan 1 ja 3 kohdan
ja EY 300 artiklan 7 kohdan mukaisia velvoitteitaan, joten komissio lähetti 10.5.1999 Ranskan hallitukselle virallisen huomautuksen,
jossa se kehotti tätä esittämään asiaa koskevat huomautuksensa.
Koska komissio ei tullut vakuuttuneeksi niistä väitteistä, jotka Ranskan tasavalta esitti 5.10.1999 päivätyssä kirjeessään,
se lähetti Ranskan hallitukselle perustellun lausunnon, jossa se muistutti tätä virallisen huomautuksen sisällöstä ja kehotti
tätä toteuttamaan perustellun lausunnon noudattamisen edellyttämät toimenpiteet kahden kuukauden kuluessa sen tiedoksiantamisesta.
Ranskan hallitus lähetti 31.10.2000 komissiolle asiakirjavihkon vastauksenaan perusteltuun lausuntoon.
Koska komissio katsoi, ettei kyseinen asiakirjavihko mahdollistanut sitä, että komissio luopuisi perustellussa lausunnossa
esittämistään väitteistä, se nosti käsiteltävänä olevan kanteen.
Yhteisöjen tuomioistuimen toimivalta
Ranskan hallitus katsoo, ettei yhteisöjen tuomioistuimella ole toimivaltaa lausua kanteesta, koska ne velvoitteet, joiden
rikkomisesta Ranskan viranomaisia moititaan, eivät kuulu yhteisön oikeuden alaan. Ranskan hallitus nimittäin väittää, ettei
missään yhteisön direktiivissä säännellä makean veden tai lietteen päästöjä suolaisen veden altaaseen, joten yleissopimukseen
ja pöytäkirjaan sisältyvät tällaisia päästöjä koskevat määräykset eivät kuulu yhteisön toimivaltaan.
Koska jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskeva kanne voi koskea ainoastaan yhteisön oikeudesta johtuvan velvoitteen
noudattamatta jättämistä, on tarkasteltava, kuuluvatko Ranskaa koskevat velvoitteet, jotka ovat kanteen kohteena, yhteisön
oikeuden alaan, ennen kuin voidaan lausua siitä, onko jäsenyysvelvoitteita jätetty noudattamatta.
Tältä osin on todettava, että yhteisö ja sen jäsenvaltiot ovat tehneet yleissopimuksen ja allekirjoittaneet pöytäkirjan jaetun
toimivallan nojalla.
Oikeuskäytännössä on katsottu, että yhteisön, sen jäsenvaltioiden ja kolmansien maiden tekemillä sekasopimuksilla on yhteisön
oikeusjärjestyksessä sama asema kuin puhtaasti yhteisön sopimuksilla, kun kysymys on yhteisön toimivaltaan kuuluvista määräyksistä
(ks. vastaavasti asia 12/86, Demirel, tuomio 30.9.1987, Kok. 1987, s. 3719, Kok. Ep. IX, s. 177, 9 kohta ja asia C‑13/00,
komissio v. Irlanti, tuomio 19.3.2002, Kok. 2002, s. I‑2943, 14 kohta).
Yhteisöjen tuomioistuin teki tästä sen päätelmän, että varmistaessaan yhteisön toimielinten tekemistä sopimuksista johtuvien
velvoitteiden noudattamisen jäsenvaltiot täyttävät yhteisön oikeusjärjestyksessä velvoitetta yhteisöä kohtaan, joka on vastuussa
sopimuksen asianmukaisesta täyttämisestä (em. asia Demirel, tuomion 11 kohta ja em. asia komissio v. Irlanti, tuomion 15 kohta).
Käsiteltävänä olevassa asiassa on selvää, että yleissopimuksen ja pöytäkirjan määräykset koskevat sellaista alaa, joka suurelta
osin kuuluu yhteisön toimivaltaan.
Ympäristönsuojelua, johon yleissopimuksella ja pöytäkirjalla pyritään, säännellään nimittäin laajasti yhteisön lainsäädännöllä,
myös niiltä osin kuin kyse on vesien suojelemisesta pilaantumiselta (ks. mm. yhdyskuntajätevesien käsittelystä 21 päivänä
toukokuuta 1991 annettu neuvoston direktiivi 91/271/ETY (EYVL L 135, s. 40); vesien suojelemisesta maataloudesta peräisin
olevien nitraattien aiheuttamalta pilaantumiselta 12 päivänä joulukuuta 1991 annettu neuvoston direktiivi 91/676/ETY (EYVL
L 375, s. 1) ja yhteisön vesipolitiikan puitteista 23 päivänä lokakuuta 2000 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi
2000/60/EY (EYVL L 327, s. 1)).
Koska yleissopimuksessa ja pöytäkirjassa luodaan näin ollen oikeuksia ja velvoitteita sellaisella alalla, jota on suureksi
osaksi säännelty yhteisön lainsäädännöllä, yhteisöllä on intressi siihen, että sekä yhteisö että sen jäsenvaltiot noudattavat
niitä sitoumuksia, joihin ne ovat kyseisissä sopimuksissa sitoutuneet.
Se, ettei makean veden ja lietteen päästöjä, joista käsiteltävänä olevassa kanteessa on kyse, koskevaa yhteisön lainsäädäntöä
ole vielä annettu, ei ole omiaan asettamaan tätä toteamusta kyseenalaiseksi.
Edellä esitetystä seuraa, että yleissopimuksen 4 artiklan 1 kohdan ja 8 artiklan ja pöytäkirjan 6 artiklan 1 ja 3 kohdan soveltaminen
makean veden ja lietteen päästöihin suolaisen veden altaaseen silloin, kun tällaisista päästöistä ei ole annettu erityistä
yhteisön lainsäädäntöä, kuuluu yhteisön toimivallan alaan, koska mainitut artiklat ovat yhteisön ja sen jäsenvaltioiden tekemissä
sekasopimuksissa ja ne koskevat alaa, jota suurelta osin säännellään yhteisön oikeudessa. Yhteisöjen tuomioistuin, jonka käsiteltäväksi
asia on saatettu EY 226 artiklan perusteella, on näin ollen toimivaltainen arvioimaan sitä, onko jäsenvaltio noudattanut kyseisiä
määräyksiä.
Aineellinen kysymys
Komissio vetoaa kanteensa tueksi kahteen väitteeseen, jotka koskevat
–
pöytäkirjan 6 artiklan 1 kohdan, luettuna yhdessä yleissopimuksen 4 artiklan 1 kohdan ja 8 artiklan kanssa, rikkomista sillä
perusteella, ettei Ranskan tasavalta ole toteuttanut tarvittavia toimenpiteitä vähentääkseen voimallisesti sellaisten aineiden
päästämistä Berren altaaseen, joilla on yleissopimuksen 2 artiklan a alakohdassa tarkoitettuja haitallisia vaikutuksia, välttääkseen
ja vähentääkseen pitkällä aikavälillä kyseisen altaan pilaantumista
–
pöytäkirjan 6 artiklan 3 kohdan rikkomista sillä perusteella, ettei lupaa, joka koskee jätteiden päästämistä Saint-Chamas’n
voimalasta Berren altaaseen, ole annettu yleissopimuksessa ja pöytäkirjassa määrättyjen perusteiden mukaisesti.
Ensimmäinen väite
Asianosaisten lausumat
Komissio väittää, että pöytäkirjan 6 artiklan 1 kohtaan sisältyy tiettyä lopputulosta koskeva velvoite.
Komissio tukeutuu useisiin tieteellisiin tutkimuksiin ja toteaa, että yhtäältä sellaisen makean veden, lietteen ja sakan,
joita Saint-Chamas’n vesivoimala päästää Berren altaaseen, ja toisaalta Berren altaan vesien suolapitoisuuden, suolaisuuden
poistumisen ja kerrostuneisuuden, liiallisesta ravinteiden (ravinnesuolojen) lisäämisestä johtuvan rehevöitymisen ja eläimistön,
kasviston ja viihtyisyyden heikentymisen välillä, on yhteys. Komissio ei väitä, että Saint-Chamas’n vesivoimalan toiminta
olisi ainoa syy Berren altaan pilaantumiselle, vaan että olennainen osa siitä johtuu kyseisen voimalan toiminnasta.
Komissio toteaa lisäksi, että pöytäkirjan 6 artiklan 1 kohtaa on luettava ottaen huomioon saman pöytäkirjan 6 artiklan 3 kohta,
jossa kyseisten aineiden päästämisen edellytykseksi asetetaan tiukasti sellaisen luvan saaminen, jossa otetaan asianmukaisesti
huomioon pöytäkirjan liitteessä III olevat määräykset. Tästä seuraa komission mukaan se, että ellei kyseisten aineiden päästöille
ole myönnetty lupaa, se on kiellettyä, mikä merkitsee samalla myös sitä, että jäsenvaltiolla on täsmällinen tieto päästettyjen
aineiden luonteesta ja määristä.
Sillä, että kyseessä olevalla Provence-Alpes-Côtes d’Azurin alueella (jäljempänä PACA-alue) esiintyisi alueellisesti pulaa
sähköenergiasta tai että sähköntoimitusvarmuus olisi heikko, ei komission mukaan voida perustella pöytäkirjan 6 artiklan 1
kohdan rikkomista, varsinkaan kun on olemassa vaihtoehtoinen ratkaisu verkon toimituksia koskevan turvallisuuden takaamiseksi,
eli 400 000 voltin strategisen voimalinjan rakentaminen kyseiselle alueelle Boutren ja Carrosin välille.
Vaikka Berren altaan pilaantumista on vähennetty viime vuosina kyseisen altaan ennalleen palauttamisen yhteydessä, päästöjen
vähentäminen on komission mukaan toteutettu myöhässä, epätasaisesti ja erityisesti erittäin rajallisesti. Komissio katsoo
erityisesti, että kyseiseen suunnitelmaan sisältyvien vuosittaisten enimmäispäästöjen kokonaismäärät ovat ristiriidassa Berren
altaan meriympäristön kestävän ennallistamisen kanssa.
Ranskan hallitus katsoo, että pöytäkirjan 6 artiklan 1 kohtaan sisältyy tiettyjä keinoja koskeva velvoite. Se toteaa, että
Ranskan hallitus on velvollinen osoittamaan ainoastaan sen, että se on tosiaankin ottanut käyttöön riittävät oikeudelliset
keinot vähentääkseen makean veden ja lietteen päästöistä aiheutuvaa pilaantumista.
Ranskan hallitus toteaa, että PACA-alueen energiahuoltoon liittyvällä erityisellä tilanteella voidaan perustella Salonin ja
Saint-Chamas’n vesivoimaloiden strateginen merkitys. Tulevaisuudessa rakennettava 400 000 voltin Boutre-Carrosin‑voimalinja
on ainoastaan osa kokonaisvaltaisempaa ohjelmaa, jonka tarkoituksena on vastata niihin vaikeuksiin, joita alueen energiahuollossa
esiintyy.
Ranskan hallitus riitauttaa ensinnäkin komission väitteen siitä, että Berren allas on vuodesta 1983 alkaen ollut sellaisen
maalta peräisin olevan, voimakkaan, pitkäaikaisen ja erityisen pilaantumisen kohteena, jonka vaikutukset eläimistöön, kasvistoon
ja viihtyisyyteen ovat olleet kielteiset ja huomattavat. Ranskan hallitus ei väitä, ettei Saint-Chamas’n voimalan toiminnalla
ole mitään tekemistä altaan pilaantumisen kanssa, mutta se toteaa kuitenkin, että muilla pilaantumista aiheuttavilla tekijöillä
(altaan rantojen teollistuminen, demografinen kehitys, maataloustoiminta) on suuri merkitys, ja se riitauttaa tieteellisellä
tasolla komission arviot, jotka koskevat altaan suolaisuutta, sekä korostaa tuulen vaikutusta vesipatsaan homogenointiin,
jonka komissio on aliarvioinut.
Ranskan hallituksen mukaan ainoastaan kokonaisvaltainen lähestymistapa, jossa pyritään vähentämään pilaantumisen lähteitä
keskittymällä kaikkein merkityksellisimpiin tekijöihin, johtaa altaan ennallistamiseen. Tulkinta, joka perustuu yksinomaan
makean veden päästöihin, ei mahdollista ilmiöiden selittämistä eikä asianmukaisten ratkaisujen löytämistä.
Yhdessäkään vakavassa tutkimuksessa ei Ranskan hallituksen mukaan ole tähän päivään mennessä tehty yhteenvetoa Berren altaan
kalavaroista eikä tarkasteltu perimmäisiä syitä sille, että kalastustoiminta Berren altaalla on vähentynyt viime vuosien kuluessa,
taikka sellaisia tekijöitä, jotka olisivat omiaan estämään tällaista toimintaa.
Ranskan hallitus toteaa myös, että komission esittämät väitteet Berren altaan rehevöitymisestä ovat perusteettomia. Ne perustuvat
kyseisen hallituksen mukaan vuotta 1993 edeltäviin vanhoihin ja puutteellisiin tutkimuksiin.
Ranskan hallitus riitauttaa toiseksi komission näkemyksen siitä, että päästöjen vähentäminen olisi toteutettu ”myöhässä, epätasaisesti
ja hyvin rajallisesti”. Ranskan hallitus vetoaa tältä osin sellaisiin täsmällisinä lukuina esitettyihin tuloksiin, jotka koskevat
Berren altaan ennalleen palauttamista koskevaan suunnitelmaan sisältyvien toimenpiteiden soveltamista.
Ranskan hallitus kiistää lopuksi sellaisten toimenpiteiden väitetyn rajallisuuden, joita viranomaiset ovat toteuttaneet vähentääkseen
pitkällä aikavälillä Berren altaan pilaantumista. Arviointi, jonka komissio on tehnyt päästöjen vähentämisen riittämättömyydestä,
perustuu vuodesta 1997 alkaen todettujen parannusten aliarviointiin, mikä ilmenee Berren altaan ennalleen palauttamista vuosina
1994–1999 käsitelleen valtuuskunnan yhteenvetokertomuksesta.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
Pöytäkirjan 1 ja 4 artiklasta ilmenee, että pöytäkirjan tarkoituksena on estää, vähentää, välttää ja saada hallintaan Välimeren
alueen sellainen pilaantuminen, joka aiheutuu joista, rannikkolaitoksista tai päästäjiltä peräisin olevista päästöistä taikka
joka on peräisin mistä tahansa muusta niiden alueella olevasta, maalla sijaitsevasta lähteestä. Tässä tarkoituksessa pöytäkirjan
1 artiklassa, jossa toistetaan yleissopimuksen 4 ja 8 artiklassa annetut sitoumukset, asetetaan sopimuspuolille velvollisuus
toteuttaa ”kaikki asianmukaiset toimenpiteet”.
Pöytäkirjan 6 artiklan 1 kohdassa sopimuspuolille asetetaan velvollisuus ”voimallisesti vähentää pöytäkirjavyöhykkeellä sellaista
maalta peräisin olevaa pilaantumista, joka on tämän pöytäkirjan liitteessä II lueteltujen aineiden tai lähteiden aiheuttamaa”.
Kyseisessä liitteessä olevassa B osastossa mainitaan myös liitteen A osastossa mainittujen aineiden päästöjen ”voimallinen
rajoittaminen”.
Pöytäkirjan 3 artiklan c kohdasta ilmenee, että pöytäkirjan soveltamisalaan kuuluvat mereen yhteydessä olevat suolaisen veden
altaat ja näin ollen myös Berren allas. Vaikka viimeksi mainittu allas on sen olemassaolon aikana ollut tosiasiassa suolaisen
veden allas vain lyhyen ajan sen takia, että altaan mereen yhdistävä Caronten kanava kaivettiin vuonna 1863 ja sitä laajennettiin
vuonna 1925, asianosaiset ovat yhtä mieltä siitä, että se on meriympäristönä ekologisesti merkittävä alue.
Liitteessä II tarkoitettuihin aineisiin kuuluvat sen A osaston 11 ja 13 kohdassa mainitut ”aineet, joilla on joko suoraan
tai välillisesti haitallinen vaikutus meriympäristön happipitoisuuteen, erityisesti ne aineet, jotka voivat aiheuttaa rehevöitymistä”,
ja ”aineet, jotka, vaikka ne eivät olisikaan myrkyllisiä, voivat muuttua meriympäristölle haitallisiksi tai jotka päästettyjen
määrien vuoksi voivat haitata meren muuta oikeutettua käyttämistä”.
Sopimuspuoliin kohdistuu näin ollen pöytäkirjan 6 artiklan 1 kohdan, luettuna yhdessä 1 artiklan kanssa, perusteella erityisen
ankara velvollisuus, eli velvollisuus ”vähentää voimallisesti” maalta peräisin olevaa pilaantumista, joka aiheutuu muun muassa
sellaisten aineiden päästöistä, jotka, ”vaikka ne eivät olisikaan myrkyllisiä”, voivat muuttua meriympäristölle haitallisiksi;
tämä vähentäminen on toteutettava ”asianmukaisin toimenpitein”. Kyseinen tiukkuus sopii yhteen kyseisen sopimuksen luonteen
kanssa, jonka tarkoituksena on muun muassa estää sellainen pilaantuminen, joka aiheutuu viranomaisten laiminlyönneistä.
Kuten komissio on perustellusti korostanut, kyseisen velvollisuuden laajuutta on arvioitava suhteessa pöytäkirjan 6 artiklan
3 kohtaan, jossa luodaan järjestelmä, joka koskee sitä, että toimivaltaiset kansalliset viranomaiset myöntävät ennakkoon luvan
liitteessä II mainittujen aineiden päästöille, ja jossa edellytetään, että jäsenvaltiot vähentävät pöytäkirjavyöhykkeellä
maalta peräisin olevaa pilaantumista.
Komissio väittää käsiteltävänä olevassa asiassa seuraavaa:
–
Berren allas on vuodesta 1983 alkaen kärsinyt voimakkaasta, pitkäaikaisesta ja erityisestä pilaantumisesta, jonka kielteiset
vaikutukset eläimistöön, kasvistoon ja viihtyisyyteen ovat huomattavat
–
kyseisen pilaantumisen pääasiallinen syy ovat Saint-Chamas’n vesivoimalasta peräisin olevat, erittäin suurina määrinä tapahtuvat
makean veden, lietteen ja sakan päästöt
–
vaikka kyseisten päästöjen määrät ovat vähentyneet, erityisesti vuosina 1997 ja 1998, kyseinen vähennys on toteutettu myöhässä,
vaihtelevasti ja hyvin rajallisesti, joten viranomaisten toteuttamat toimenpiteet erityisesti Berren altaan ennalleen palauttamisen
osalta eivät ole olleet asianmukaisia.
Ranskan hallitus ei kiistä sitä, että Berren altaalla on esiintynyt pilaantumista ja että Saint-Chamas’n vesivoimala myötävaikuttaa
kyseiseen pilaantumiseen, mutta se korostaa, että myös muilla pilaantumisen lähteillä, kuten altaan rannoilla olevalla teollisuudella,
naapurikuntien demografisella kehityksellä, maataloustoiminnan laajennuksella ja altaaseen johtavien jokien veden laadun heikkenemisellä,
on huomattava merkitys. Altaan ennallistamisen edellyttäisi näin ollen kokonaisvaltaista lähestymistapaa, jolloin ei olisi
mahdollista keskittyä ainoastaan yhteen ongelmalähteeseen.
Viimeksi mainittuja väitteitä ei voida hyväksyä.
Se, että Berren allas on sellaisen pilaantumisen kohteena, joka johtuu myös muista tekijöistä – jotka joko riippuvat ihmisen
toiminnasta tai eivät – kuin Saint-Chamas’n vesivoimalasta tulevista makean veden päästöistä, ei ole omiaan asettamaan kyseenalaiseksi
sitä, että kyseisen voimalan turpiinien toiminnasta aiheutuu maalta peräisin olevaa pilaantumista.
Ranskan hallitus ei ole riitauttanut eikä edes yrittänyt riitauttaa komission toteamusta siitä, että se, että EDF:n laitoksesta
tulee kanavaa pitkin valtava makean veden määrä, jossa on huomattava määrä sakkaa ja jonka virtaus on epäsäännöllinen, on
aiheuttanut vakavaa häiriötä Berren altaan biotoopin ekologisille olosuhteille. Pöytäkirjan liitteessä II olevan A osaston
13 kohdassa todetaan, että tällaiset päästöt, ”vaikka ne eivät olisikaan myrkyllisiä, voivat muuttua meriympäristölle haitallisiksi
– – päästettyjen määrien vuoksi”. Lisäksi Ranskan hallituksen vuonna 1993 hyväksymässä suunnitelmassa, joka koski Berren altaan
ennalleen palauttamista, esitettiin yhtenä tavoitteena nimenomaisesti se, että Saint-Chamas’n voimalan kanavasta johdettujen
makean veden ja sakan vuosittaisten päästöjen määriä vähennettäisiin, mitä vastaaja on myös kirjelmissään korostanut.
Näin ollen on tutkittava, onko viranomaisten toiminta ollut asianmukaista, kun otetaan huomioon niiden velvollisuus vähentää
voimallisesti maalta peräisin olevaa pilaantumista, jonka olemassaolo on edellä todettu.
Ranskan hallitus toteaa, että Berren altaan ennalleen palauttamista koskeva suunnitelma on mahdollistanut sen, että vuosista
1994/1995 voimalasta päästetyn makean veden keskimäärät ovat vähentyneet 40 prosenttia verrattuna aikaisempiin ajanjaksoihin.
Lietepäästöjen määrät ovat vuodesta 1981 alkaen vähentyneet kahdeksasosaan aiemmasta, eli keskimäärin 800 000 tonnista alle
100 000 tonniin vuodessa kahdeksan viimeisen vuoden aikana, ja lietteen keskimääräinen päiväannos on nykyään 1 gramma litraa
kohden. EDF:n laitoksesta johdetusta kanavasta peräisin olevien ravintosuolojen määrä on Ranskan hallituksen mukaan 10–20
prosenttia fosforin kokonaismäärästä. Ranskan hallitus toteaa, että joka tapauksessa on vielä epävarmuutta siltä osin, mikä
osuus EDF:n kanavan kautta tulevilla päästöillä on typen ja fosforin aiheuttamaan pilaantumiseen.
Kyseisen hallituksen mukaan on virheellistä todeta, että päästöjen vähentäminen olisi toteutettu myöhässä, epätasaisesti ja
rajallisesti.
Tältä osin oikeudenkäyntiasiakirjoista (erityisesti julkisten rakennustöiden yleisen lautakunnan tammikuussa 1999 päivätystä,
Berren altaan ennalleen palauttamista koskevasta välikertomuksesta (s. 11; jäljempänä välikertomus), Berren altaan ennallistamista
varten luodun yleistä etua ajavan yhteenliittymän kertomuksesta, joka on päivätty marraskuussa 2002 ja jonka otsikko on ”Le
Bilan des connaissances, ’État de santé du milieu’” (s. 36 ja 37; jäljempänä GIPREB-kertomus) ja GIPRESin vuonna 2002 päivitetystä
yhteenvetokertomuksesta (s. 16 ja 17)) ilmenee seuraavaa:
–
”Saint-Chamas’n voimalan vuosina 1966–2000 – jona ajanjaksona yhteisö ja sen jäsenvaltiot ovat hyväksyneet pöytäkirjan – päästämän
makean veden vuosittainen keskimäärä oli 3,09 miljardia kuutiometriä
–
sen jälkeen, kun ennalleen palauttamista koskeva suunnitelma ja EDF:lle asetetut rajoitukset otettiin käyttöön, päästetyt
vesimäärät ovat vähentyneet huomattavasti siten, että päästöjen vuosittainen keskimäärä 1.11.1995–31.10.2001 on ollut 2,085
miljardia kuutiometriä, mikä merkitsee näin ollen 30 prosentin vähennystä
–
voimalasta peräisin oleville vuosittaisille makean veden päästöille on ominaista se, että ne vaihtelevat vuodenajasta riippuen
ja vuodesta toiseen, mikä johtuu vaihteluista voimalan turpiinien käytössä. Näin ollen ajanjaksona 1999/2000, jolloin käsiteltävänä
olevassa asiassa lähetettiin perusteltu lausunto, voimalan päästöt olivat poikkeuksellisen suuret, mikä GIPREB-kertomuksen
mukaan johtui PACA-alueella vallinneesta energiapulasta
–
makean veden laajamittaiset päästöt myötävaikuttavat näin ollen happikatoon altaan keskisissä ja syvissä osissa, joissa veden
suolapitoisuuden erot altaan pinnan ja pohjan välillä ovat suuret. Altaan kyseiselle osalle on nimittäin ominaista se, että
veden tiheys aiheuttaa esteen, joka rajoittaa syvän veden uusiutumista ja johtaa vettä läpäisemättömien kerrosten syntymiseen
ja happikatoon siten, että kyseiseen veteen siirtyy happea ainoastaan harvoin ja lyhyinä jaksoina silloin, kun tuulet ovat
riittävän voimakkaita mahdollistaakseen vesien homogenoinnin.”
Durancesta peräisin olevan veden mukanaan kuljettaman lietteen osalta on yleisesti riidatonta, että kyseisen aineen päästöillä
”on kielteinen vaikutus ympäristöön ja erityisesti eläin‑ ja kasvilajeihin, koska se lisää veden sameutta. Valon läpäisevyys
vähenee, mikä rajoittaa vesikasvien kasvua. Kun lietettä päätyy pohjaan suuressa määrin, se rajoittaa myös pohjakasvien kasvua”
(GIPREB-kertomus, s. 17).
GIPREB-kertomuksesta (s. 41) ilmenee, että Cadarachen laskeutusaltaan käyttöönotto vuonna 1980 ja Berren altaan ennalleen
palauttamista koskevan suunnitelman hyväksyminen ovat mahdollistaneet voimalasta peräisin olevien lietepäästöjen vähentämisen
siten, että päästetyn lietteen määrä on noin 200 000 tonnia vuodessa ja kiinteiden aineiden osuus jää kahteen grammaan litraa
kohden. Päästöjen määrä on ollut niinkin alhainen kuin 143 000 tonnia ajanjaksona 1999/2000 ja 92 000 tonnia ajanjaksona 2000/2001,
kun vuosittainen keskimäärä ajanjaksona 1966–2000 oli 450 000 tonnia vuodessa.
GIPREBin päivitetystä kertomuksesta (s. 17) ilmenee kuitenkin, että vuosina 1997–2000 50–80 prosenttia Berren altaan kokonaislietepäästöistä
on päästetty kyseisestä voimalasta. Lisäksi välikertomuksessa (s. 13) todetaan, että jos voimalasta päästettäisiin mahdollinen
enimmäismäärä (250 kuutiometriä sekunnissa) ja kyseiset päästöt sisältäisivät enimmäispitoisuuden (2 grammaa litrassa), altaaseen
kulkeutuisi yhden päivän aikana yli 40 000 tonnia lietettä. Kyseinen määrä on huomattavan suuri, jos sitä verrataan kaupunkien
vedenpuhdistamoille vahvistettuihin raja-arvoihin, mitä komissio on korostanut.
Vesivoimalasta peräisin olevien ravintosuolojen päästöjen osalta ei ole kiistetty sitä, että liiallisten ravinteiden päästäminen
meriympäristöön aiheuttaa rehevöitymistä kasvustojen lisääntymisen ja siten orgaanisen aineksen kasautumisen takia, samoin
kuin happikatoa, mikä johtaa suurempaan kuolleisuuteen kalalajien ja erityisesti pohjakalojen joukossa.
Ranskan hallitus myöntää itse, että vuodesta 1995 ja erityisesti vuodesta 1998 alkaen levien (viherlevä) määrä on kasvanut
ilmiömäisesti ja vähäisemmässä määrin myös sellaisten paljon typpeä tarvitsevien suolilevien määrä, jotka mukautuvat alhaisiin
suolapitoisuuksiin ja joiden kehitystä rehevöitynyt ympäristö tukee. GIPREB toteaa vastaavasti päivitetyssä kertomuksessaan
(s. 31), että ”Berren allas on rehevöityneessä tilassa, jolle on ominaista edelleenkin huomattavan suuren fytoplanktonisen
massan tuotanto pintavesissä ja muutamien viime vuosien ajan makrolevien, erityisesti viherlevien leviäminen”.
GIPREB-kertomus jättää tältä osin suuria avoimia kysymyksiä, koska kertomus ei perustu täsmällisiin ja yhdenmukaisiin arviointimenetelmiin,
mikä vaikeuttaa vertailua määritettäessä sitä, mikä on vesivoimalan osuus rehevöitymistä edistävien päästöjen (typpi ja fosfori)
suhteen.
Korkea rehevöitymisen aste, josta suhteellisen matala Berren allas kärsii, liittyy näin ollen sellaisiin liiallisiin ravinnepäästöihin,
joihin makean veden laajamittaiset päästöt – vaikka niiden suhteelliset ravinnesuolojen pitoisuudet ovat olleet vähäisiä –
ovat myötävaikuttaneet tuntuvasti, mikä ilmenee GIPREB-kertomuksesta (s. 92), erityisesti kun otetaan huomioon sakkaan sisältyvän
fosforin liukeneminen, mihin komissio on kirjelmissään viitannut.
Vaikka edellä esitetyn perusteella voidaan todeta, että Berren altaan ennallistamista koskevan suunnitelman osalta toteutetut,
toisiaan seuranneet toimenpiteet ovat vähentäneet päästöjä, Saint-Chamas’n voimalasta on kyseiseen altaaseen päästetty ajanjaksona,
joka osuu yksiin oikeudenkäyntiä edeltäneen menettelyn kanssa, sellaisia suuria määriä makeaa vettä, jotka ovat vaihdelleet
huomattavan paljon vuodenajasta toiseen.
Kun otetaan huomioon, että kyseisten päästöjen määrät olivat liiallisia suhteessa altaan kapasiteettiin ja että päästöt vaihtelivat
huomattavasti, niiden turmiollinen vaikutus Berren altaan ekologiselle tasapainolle oli yleisesti tunnettu, mikä ilmenee muun
muassa GIPREB-kertomuksesta, joka toimitettiin sen jälkeen, kun komission perusteltu lausunto oli lähetetty. Tämä seikka itsessään
osoittaa, että ne toimenpiteet, jotka Ranskan viranomaiset toteuttivat täyttääkseen pöytäkirjan 6 artiklan 1 kohdassa määrätyn
velvollisuuden, olivat riittämättömiä.
Lietepäästöjen osalta yhteisöjen tuomioistuimelle esitetyt luvut osoittavat, että päästöt ovat vähentyneet huomattavasti sen
jälkeen, kun Cadarachen laskeutusallas otettiin käyttöön ja Berren altaan ennalleen palauttamista koskeva suunnitelma hyväksyttiin.
Ne lietemäärät, joita voi kulkea voimalasta peräisin olevan veden mukana erityisesti silloin, kun vesipäästöt ovat suurimmillaan,
ovat kuitenkin edelleen hyvin suuria.
Näin ollen on todettava, että kun otetaan huomioon pöytäkirjan 6 artiklan 1 kohdassa määrätyn velvollisuuden ankaruus, ensimmäistä
väitettä on pidettävä perusteltuna.
Toinen väite
Asianosaisten lausumat
Komissio toteaa, että vaikka vuoden 1972 asetusta, luettuna yhdessä yleisten töiden ministeriön ja EDF:n välillä 19.8.1966
tehdyn sopimuksen kanssa, voidaan hyvinkin pitää lupana jätteiden päästämiselle Saint-Chamas’n voimalasta Berren altaaseen,
kyseistä lupaa, joka on myönnetty ennen yleissopimuksen ja pöytäkirjan voimaantuloa, ei ole voitu myöntää yleissopimuksen
ja pöytäkirjan perusteiden mukaisesti ja erityisesti pöytäkirjan liitteessä III olevassa E osastossa määrättyjen perusteiden
mukaisesti. Kyseisessä luvassa ei ole myöskään voitu vahvistaa laadullisia ja määrällisiä rajoja kullekin aineelle, joita
EDF:n kanavasta päästetään ja jotka ovat omiaan vahingoittamaan ekosysteemejä ja haittaamaan meriveden käyttötapoja.
Käyttömääräyksistä ei komission mukaan puolestaan säädetä missään, eikä niiden rikkominen voi johtaa oikeudelliseen seuraamukseen.
Pöytäkirjan 6 artiklan 3 kohdassa täsmennetään, että lupa on saatava toimivaltaisilta kansallisilta viranomaisilta, mikä tarkoittaa
sitä, että kansallisten viranomaisten on tällöin toimittava sen toimivallan rajoissa, joka niille annetaan asianomaisen valtion
sisäisessä oikeusjärjestyksessä.
Komissio toteaa, etteivät kyseiset käyttömääräykset missään tapauksessa täytä pöytäkirjan liitteessä III määrättyjä perusteita.
Luvassa, jossa otetaan huomioon kaikki kyseisessä liitteessä mainitut tekijät, on komission mukaan otettava huomioon päästöjen
koostumus, joten lupa olisi erikseen pitänyt myöntää tietylle määrälle makeaa vettä, sakkaa, typpeä ja fosforia.
Ranskan hallitus väittää, että käyttömääräykset ovat oikeudellisesti sitovat, että säädöksiä antava viranomainen on hyväksynyt
ne ja että niiden noudattamatta jättämisestä voidaan määrätä seuraamuksia. Käyttömääräykset on annettu vuoden 1972 asetuksen
liitteenä olevien eritelmien 15 §:n mukaisesti sen jälkeen, kun valtion pääasialliset asianomaiset viranomaiset olivat valmistelleet
niitä, ja ne on prefektin puolesta hyväksynyt teollisuuden, tutkimuksen ja ympäristön alueellinen viranomainen. Jos kyseisiä
määräyksiä ei noudateta, luvansaajalle voidaan voimassa olevan lainsäädännön perusteella määrätä sakko, jonka suuruus on enimmillään
12 200 euroa, ja jos kyse on jatkuvista rikkomisista, seuraamuksena voi olla luvan menettäminen.
Käyttömääräysten sisällön osalta Ranskan hallitus toteaa, että koska määrätyt toimenpiteet koskevat sekä päästetyn veden sakkaisuuden
vähentämistä viidestä grammasta litraa kohden kahteen grammaan litraa kohden että makean veden päästöjen ja lietepäästöjen
vähentämistä, ne vastaavat pöytäkirjan liitteeseen III sisältyviä määräyksiä.
Ranskan hallitus väittää näin ollen, että Ranskan viranomaiset ovat tosiasiassa myöntäneet EDF:lle pöytäkirjan liitteen III
mukaisen hallinnollisen luvan Durancen veden käyttämiseksi ja sen johtamiseksi ja päästämiseksi Durancesta Berren altaaseen.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kuten yhteisöjen tuomioistuin on jo todennut asiassa C‑213/03, Pêcheurs de l’étang de Berre, 15.7.2004 antamassaan tuomiossa
(41 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa), pöytäkirjan 6 artiklan 3 kohdassa asetetaan jäsenvaltioille selvin,
täsmällisin ja ehdottomin sanamuodoin velvollisuus asettaa liitteessä II lueteltujen aineiden päästöjen edellytykseksi se,
että toimivaltainen kansallinen viranomainen antaa niihin luvan liitteen III määräykset asianmukaisesti huomioiden.
Ranskan hallituksen mukaan käyttömääräyksissä, joissa muutetaan Durancesta johdettujen vesien päästämisestä Berren altaaseen
annetun vuoden 1972 asetuksen liitteenä olevien eritelmien säännöksiä, otetaan täsmällisesti huomioon Berren altaan ennalleen
palauttamista koskeva suunnitelma, joka puolestaan on laadittu yleissopimuksen ja pöytäkirjan määräykset huomioon ottaen.
Kyseiset käyttömääräykset, jotka perustuvat pöytäkirjan liitteessä III määrättyihin perusteisiin, muodostavat Ranskan hallituksen
mukaan pöytäkirjan 6 artiklan 3 kohdan nojalla myönnetyn luvan.
Tältä osin on riittävää todeta, että käyttömääräykset on hyväksynyt teollisuuden, tutkimuksen ja ympäristön alueellinen viranomainen,
kun taas Durancella olevia Salonin ja Saint‑Chamas’n koskia koskevasta sopimuksesta ja eritelmistä on annettu vuoden 1972
asetus.
Ranskan hallituksen esittämistä huomautuksista ei näiltä osin selvästi ilmene, millä tavalla käyttömääräyksillä on voitu lainmukaisesti
muuttaa vuoden 1972 asetuksen liitteenä olevien eritelmien asiaa koskevia määräyksiä siten, että pöytäkirjan 6 artiklan 3
kohdan mukaiset lupien myöntämistä koskevat määräykset olisi voitu ottaa huomioon.
Ranskan hallitus toteaa, että käyttömääräykset on annettu kyseisen asetuksen 15 §:n mukaisesti, mikä ilmenee lisäksi kyseisten
käyttömääräysten hyväksymistä koskevista merkinnöistä.
Vuoden 1972 asetuksen 15 §:ssä todetaan seuraavaa:
”Ennen Mallemortin vara-aukon sulun käyttöönottoa viranomaiset vahvistavat luvansaajaa kuultuaan käyttömääräykset vahvistaakseen
tulvaventtiilien avaamista koskevat edellytykset. Nämä käyttömääräykset vahvistetaan Durancen tulviin liittyvistä palveluista
vastaavan Avignonissa toimivan yleisten töiden pääinsinöörin suostumuksella.”
Kuten komissio on todennut, kyseinen säännös koskee yksinomaan ”tulvaventtiilien avaamista koskevia edellytyksiä” ennen ”Mallemortin
vara-aukon sulun käyttöönottoa”. Säännökseen ei sisälly minkäänlaista mainintaa niistä edellytyksistä, joiden vallitessa pöytäkirjan
liitteessä II lueteltujen kaltaisia aineita voidaan päästää Berren altaaseen sellaisten perusteiden mukaisesti, joiden tarkoituksena
on estää kyseisen altaan ekosysteemiin kohdistuvat häiriöt.
Näin ollen on todettava, että riippumatta siitä, mikä käyttömääräysten sisältö on pöytäkirjan liitteen III määräyksiin nähden,
Ranskan hallitus ei ole osoittanut, että toimivaltaiset viranomaiset olisivat myöntäneet pöytäkirjan liitteessä III lueteltujen
aineiden päästämistä Berren altaaseen koskevan luvan saman pöytäkirjan 6 artiklan 3 kohdan mukaisesti.
Näin ollen myös komission toinen väite on hyväksyttävä.
Kanne on näin ollen hyväksyttävä.
Oikeudenkäyntikulut
Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska komissio on vaatinut Ranskan tasavallan velvoittamista korvaamaan
oikeudenkäyntikulut ja Ranskan tasavalta on hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (toinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Ranskan tasavalta ei ole noudattanut Barcelonassa 16.2.1976 allekirjoitetun ja Euroopan talousyhteisön puolesta 25.7.1977
tehdyllä neuvoston päätöksellä 77/585/ETY hyväksytyn Välimeren suojelemista pilaantumiselta koskevan yleissopimuksen 4 artiklan
1 kohdan ja 8 artiklan, Ateenassa 17.5.1980 allekirjoitetun ja Euroopan talousyhteisön puolesta 28.2.1983 tehdyllä neuvoston
päätöksellä 83/101/ETY hyväksytyn Välimeren suojelemista maalta peräisin olevalta pilaantumiselta koskevan pöytäkirjan 6 artiklan
1 ja 3 kohdan ja EY 300 artiklan 7 kohdan mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole toteuttanut kaikkia asianmukaisia toimenpiteitä
estääkseen, vähentääkseen ja välttääkseen Berren altaan voimakasta ja pitkäaikaista pilaantumista eikä ottanut asianmukaisesti
huomioon edellä mainitun pöytäkirjan liitteessä III olevia määräyksiä, koska se ei ole muuttanut pöytäkirjan liitteessä II
mainittujen aineiden päästöjä koskevaa lupaa pöytäkirjan hyväksymisen jälkeen.
Ranskan tasavalta velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Allekirjoitukset
–
Oikeudenkäyntikieli: ranska.