CELEX: 62006TJ0187
Odrůdové právo Společenství
Rostlinná odrůda SUMCOL 01
Zamítnutí žádosti o ochranu odrůdy ve Společenství
Neexistence odlišnosti odrůdy, která je předmětem žádosti

Právní rámec
Podle článku 6 nařízení Rady (ES) č. 2100/94 ze dne 27. července 1994 o odrůdových právech Společenství (
Úř. věst. L 227, s. 1
; Zvl. vyd. 03/16, s. 390) se odrůdová práva Společenství udělí odrůdám, které jsou odlišné, uniformní, stálé a nové.
Článek 7 nařízení č. 2100/94 stanoví:
„1.   Odrůda je považována za odlišnou, pokud se dá projevem vlastností vyplývajících z genotypu nebo z kombinace genotypů jasně odlišit od jakékoli jiné odrůdy, jejíž existence je obecně známa ke dni podání žádosti stanoveného podle článku 51.
2.   Existence jiné odrůdy se považuje jako obecně známá zejména tehdy, pokud v den podání žádosti stanoveným [stanovený] podle článku 51:
a)
byla předmětem odrůdového práva nebo byla zapsána do úředního seznamu odrůd ve Společenství nebo některém státě nebo mezivládní organizaci s odpovídající pravomocí;
b)
byla pro ni podána žádost o udělení odrůdového práva nebo o zápis do úředního seznamu odrůd, pokud bylo žádosti mezitím vyhověno.
V prováděcích pravidlech stanovených podle článku 114 mohou být uvedeny jako příklad další případy, které lze považovat za obecně známé.“
Pokud podle čl. 55 odst. 1 nařízení č. 2100/94, ve znění pozdějších předpisů, Odrůdový úřad Společenství (dále jen „Úřad“) nezjistí po prvním zkoušení překážky pro udělení práva na ochranu odrůdy ve Společenství, dá podnět k technickému zkoušení, pokud jde o splnění podmínek uvedených v článcích 7, 8 a 9 příslušným Úřadem nebo příslušnými úřady nejméně v jednom ze členských států (dále jen „zkušební úřady“).
Pokud podle čl. 56 odst. 1 nařízení č. 2100/94 není s ohledem na splnění podmínek uvedených v článcích 7, 8 a 9 stanovena jiná forma technické kontroly, vypěstují zkušební úřady pro účely technického zkoušení odrůdu nebo provedou jiná požadovaná šetření.
Podle čl. 61 odst. 2 písm. b) nařízení č. 2100/94 zamítne Úřad žádost o odrůdové právo Společenství, pokud dospěje na základě zprávy o zkoušení podle článku 57 k názoru, že nejsou splněny podmínky uvedené v článcích 7, 8 a 9.
Podle článku 62 nařízení č. 2100/94, pokud Úřad zastává názor, že výsledky zkoušení jsou postačující pro rozhodnutí o žádosti a že neexistují žádné překážky podle článků 59 a 61, udělí odrůdové právo Společenství.
Podle článku 67 nařízení č. 2100/94 lze podat odvolání proti rozhodnutí Úřadu, zejména proti rozhodnutí podle článků 61 a 62.
Článek 70 nařízení č. 2100/94 stanoví:
„1.   Pokud útvar Úřadu, který připravil rozhodnutí, považuje odvolání za přípustné a odůvodněné, musí Úřad rozhodnutí napravit. To neplatí, pokud proti odvolateli stojí jiný účastník řízení o odvolání.
2.   Pokud není rozhodnutí napraveno do jednoho měsíce po přijetí odůvodnění, [Úřad]:
—
rozhodne, zda postupovat podle čl. 67 odst. 2 druhé věty
a
—
předloží stížnost [odvolání] odvolacímu senátu.“
Článek 76 nařízení č. 2100/94 stanoví:
„V řízení před Úřadem zjistí Úřad skutkový stav z moci úřední, v míře v jaké spadají [spadá] pod články 54 a 55. Skutečnosti a důkazy, které nebyly předloženy ve lhůtě stanovené Úřadem, Úřad v úvahu nevezme.“
Skutečnosti předcházející sporu
Dne 7. června 2001 předložil žalobce Ralf Schräder Úřadu žádost o odrůdové právo Společenství podle nařízení č. 2100/94. Tato žádost byla zaregistrována pod číslem 2001/0905.
Odrůdou, pro niž bylo zažádáno o odrůdové právo, je rostlinná odrůda SUMCOL 01 (dále jen „odrůda SUMCOL 01“ nebo „odrůda, která je předmětem žádosti“), která byla původně označena za příslušnici druhu
Coleus canina, Katzenschreck
[kopřivěnka psí]. Účastníci řízení se následně shodli na tom, že tato odrůda přináleží spíše k druhu
Plectranthus ornatus
.
Ve své žádosti žalobce uvedl, že odrůda, která je předmětem žádosti, již byla uvedena na trh na území Evropské unie, původně v lednu 2001, pod označením „Verpiss dich“ [Zmiz], nikoli však mimo toto území. Byla vypěstována zkřížením rostliny druhu
Plectranthus ornatus
s rostlinou druhu
Plectranthus ssp.
(které se německy říká „Buntnessel“ [okrasná kopřiva] a která pochází z Jižní Ameriky).
Dne 1. července 2001 uložil Úřad německému Bundessortenamt (Spolkový úřad pro ochranu rostlinných odrůd), aby provedl technické zkoušení podle čl. 55 odst. 1 nařízení č. 2100/94.
Ze spisu, z popisu skutkových okolností obsaženého v napadeném rozhodnutí i ze skutkových tvrzení obsažených v žalobě a nezpochybněných Úřadem vyplývá, že během prvního roku zkoušení se konkurenti žalobce stavěli proti udělení požadované ochrany. Tito konkurenti tvrdili, že odrůda, která je předmětem žádosti, není nová, ale roste divoce v Jižní Africe, odkud pochází, a v naposled uvedené zemi i v Německu se prodává již řadu let.
Odrůda, která je předmětem žádosti, byla nejprve porovnána s odrůdou předloženou společností Unger, konkurentkou žalobce, která byla touto společností zařazena do druhu
Plectranthus comosus
, „podobného [druhu]
ornatus
“. Skutečně se jevilo, že se tyto dvě odrůdy navzájem jasně neliší. Společnost Unger však nebyla s to podat důkaz, že referenční odrůda již byla známá. Ve své prozatímní zprávě ze dne 28. listopadu 2002 vypracované v souladu s normami UPOV [Mezinárodní unie pro ochranu nových odrůd rostlin (UPOV)] Bundessortenamt mezitím uvedl:
„[…] v tomto roce se odrůda SUMCOL 01 neodlišovala od rostlin zvaných
Plectranthus ornatus
společnosti Unger. Pan Unger však nemohl předložit důkaz o uvádění těchto rostlin na trh od roku 1998. Další zkoušku bude třeba provést v roce 2003.“
Dne 20. března 2002 zkontaktoval Dr. Menne jednající jménem Heidemarie Heine, průzkumové referentky Bundessortenamt pověřené technickým zkoušením, E. van Jaarsvelda, pracovníka botanické zahrady v Kirstenbosch (Jižní Afrika) a požádal jej, aby mu opatřil řízky nebo semena druhů
Plectranthus comosus
či
Plectranthus ornatus
, jež hodlal použít jako referenční odrůdy. Zároveň se jej dotázal, zda jsou odrůdy těchto druhů dostupné na jihoafrickém trhu.
Ve své odpovědi ze dne 25. března 2002 uvedl E. van Jaarsveld:
„Druhy
Plectranthus comosus
a
P. ornatus
jsou v naší zemi pěstovány běžně. Prvně uvedený druh je nyní považován za divoce rostoucí invazivní rostlinu a nesmí již být prodáván ve školkách. Pestré kultivary jsou nabízeny a často se pěstují; domnívám se, že jejich namnožování je stále legální. Druh
P. ornatus
se i nadále široce používá a je prodáván v zahradnictvích. V Jižní Africe je teď podzim, a tak začnu shánět semena obou těchto druhů. Jelikož se nejedná o domácí druhy naší oblasti, nepěstujeme je zde v Kirstenbosch, a proto se budu muset pokusit o získání semen rostlin pocházejících ze zahrad soukromých osob.“
V dopise ze dne 15. května 2002 sdělila Diana Miller z Royal Horticultural Society Garden ve Wisley (Spojené království) paní H. Heine:
„Obávám se, že semena
Plectranthus
nemáme. Doporučuji Vám, abyste se obrátila na Botanical Society of South Africa v Kirstenbosch […] nebo na Silverhill Seeds […], Kapské město, Jižní Afrika.
Co se týče
C. Canina
, je prakticky jisté, že se jedná o druh
Plectrantus ornatus
, který byl v minulosti nesprávně označován za
P. comosus
. Opatřila jsem si na rozsazení několik exemplářů ‚
C. canina
‘ – jsou více méně stejné jako exempláře druhu
P. ornatus,
který pěstuji už léta, a jako rostlina, kterou jsem počátkem minulého roku obdržela z jistého zahradnictví ve Velké Británii s prosbou, abych provedla její určení.“
Ve svém dopise ze dne 16. října 2002 se E. van Jaarsveld vyjádřil k fotografickému snímku odrůdy, která je předmětem žádosti, jejž mu zaslala H. Heine, těmito slovy:
„Rostlina, o kterou se jedná ve Vašem případě, je nepochybně
P. ornatus Codd
. S tímto druhem jsem velmi dobře obeznámen.
P. comosus
je velký keř s velice odlišnými ochmýřenými listy.“
Dne 12. prosince 2002 obdržel Bundessortenamt řízky zaslané E. van Jaarsveldem, který je označil za materiál pocházející z rostlin vypěstovaných v jeho soukromé zahradě. Jelikož některé z těchto řízků nepřežily dopravu, pravděpodobně v důsledku chladu, Bundessortenamt přeživší exempláře namnožil, aby získal další řízky. Takto získané rostliny byly pěstovány společně s rostlinami odrůdy SUMCOL 01, která je předmětem žádosti, v průběhu roku 2003, kdy bylo prováděno zkoušení. Po jeho dokončení se zdálo, že odrůda, která je předmětem žádosti, se od rostlin vypěstovaných z řízků, které zaslal E. van Jaarsveld, liší pouze minimálně. Podle e-mailové zprávy H. Heine ze dne 19. srpna 2003 byly rozdíly zajisté „významné“, avšak stěží postřehnutelné.
Dopisem ze dne 7. srpna 2003 informoval Úřad žalobce, že podle Bundessortenamt „byla konstatována nedostatečná odlišitelnost dotyčných rostlin v porovnání s rostlinami testovanými v botanické zahradě v Kirstenbosch“. Mezi účastníky řízení není sporu o tom, že naposled zmíněné rostliny skutečně pocházely ze soukromé zahrady E. van Jaarsvelda. Ve zmíněném dopisu se rovněž uvádí, že podle H. Heine nebyl žalobce při své návštěvě zkušebního pozemku Bundessortenamt schopen rozpoznat svou odrůdu SUMCOL 01.
V září 2003 předložil žalobce vyjádření k výsledkům technického zkoušení. S poukazem na výsledky své studijní cesty do Jižní Afriky, kterou podnikl v době od 29. srpna 2003 do 1. září 2003, a své návštěvy botanické zahrady v Meise (Belgie) ze dne 15. září 2003 vyjádřil přesvědčení, že rostliny pocházející ze zahrady E. van Jaarsvelda, jež byly použity pro srovnání, nepatřily k referenční odrůdě, ale k samotné odrůdě SUMCOL 01. Krom toho vyjádřil pochybnosti ohledně obecné známosti referenční odrůdy.
Konečná zpráva Bundessortenamt ze dne 9. prosince 2003 vypracovaná v souladu s normami UPOV byla s průvodním dopisem Úřadu ze dne 15. prosince 2003 doručena žalobci k vyjádření. V této zprávě dospěl Bundessortenamt k závěru, že odrůda SUMCOL 01, která je předmětem žádosti, není odlišitelná od referenční odrůdy
Plectranthus ornatus z
Jižní Afriky (van Jaarsveld).
Žalobce předložil své poslední vyjádření k této zprávě dne 3. února 2004.
Rozhodnutím R 446 ze dne 19. dubna 2004 (dále jen „zamítavé rozhodnutí“) zamítl Úřad žádost o ochranu odrůdy SUMCOL 01 ve Společenství z důvodu neexistence odlišnosti ve smyslu článku 7 nařízení č. 2100/94.
Co se týče konkrétněji podmínky obecné známosti referenční odrůdy, v zamítavém rozhodnutí se Úřad vyslovil takto:
„Ohledně vyprofilování pozorovaných charakteristických rysů se odrůda ‚Sumcol 01‘ v průběhu technického zkoušení, jasně neodlišovala od referenčního materiálu rostliny
Plectranthus ornatus
z Jižní Afriky, jež byla k okamžiku podání žádosti (7. června 2001) obecně známá.
[…]
E. van Jaarsveld prohlásil, že se botanická zahrada v Kirstenbosch soustřeďuje na domácí druhy. Rostlina
P. ornatus
není domovem v Jižní Africe, což vysvětluje, proč se tento druh v uvedené botanické zahradě nepěstuje. [Referenční] odrůda se však nachází na trhu a je prodávána v zahradnictvích Jižní Afriky, takže ji lze nalézt v soukromých zahradách, jako je zahrada E. van Jaarsvelda. Jelikož je tato odrůda dostupná na trhu a lze ji nalézt v soukromých zahradách, musí být považována za obecně známou.
[Úřad] nemá důvodu pochybovat o původu rostlinného materiálu, o němž se zmiňuje E. van Jaarsveld.“
Dne 11. června 2004 podal žalobce proti zamítavému rozhodnutí odvolání k odvolacímu senátu Úřadu. Při téže příležitosti požádal o možnost nahlédnout do spisu. Této žádosti bylo plně vyhověno dne 25. srpna 2004, tedy pět dnů před uplynutím čtyřměsíční lhůty pro předložení odůvodnění odvolání stanovené článkem 69 nařízení č. 2100/94. Žalobce nicméně toto odůvodnění dne 30. srpna 2004 předložil.
Zamítavé rozhodnutí nebylo předmětem nápravy podle článku 70 nařízení č. 2100/94 provedené ve lhůtě jednoho měsíce po přijetí odůvodnění, stanovené tímto článkem. Dopisem ze dne 30. září 2004 však Úřad žalobci oznámil své rozhodnutí z téhož dne „odložit rozhodnutí“ v této věci o dva týdny z důvodu nových šetření, jejichž provedení považoval za potřebná.
Dne 8. října 2004 podal E. van Jaarsveld Úřadu tato bližší vysvětlení:
„
Plectranthus ornatus
byl popsán Dr. L. E. Coddem v práci ‚Plectranthus and allied genera in southern Africa‘ [Bothalia 11, 4: s. 393-394 (1975)]. Ve svém posouzení Dr. Codd uvádí, že ‚
Plectranthus ornatus
roste v polostínu na skalnatých místech v nadmořských výškách od 1000 do 1500 m, od Etiopie až po Tanzanii. Pěstuje se v Jižní Africe, kde částečně zdomácněla‘. Mohu tedy potvrdit slova Dr. Codda, že tato rostlina je v našich místních školkách nabízena už více než 30 let. Již v roce 1975 se široce užívala a prodávala, avšak pod názvem
P. neochilus
. Dnes lze
Plectranthus ornatus
nalézt v zahradách celé Jižní Afriky a je široce rozšířen v zahradnických obchodech.“
Dne 13. října 2004 položil Úřad E. van Jaarsveldovi další otázky týkající se místa a data pořízení řízků, dokladu o jejich koupi, alternativních zdrojů nabývání a možného původu evropského rostlinného materiálu, jakož i odkazů na dílo Dr. Codda.
Dne 15. října 2004 odpověděl E. van Jaarsveld takto:
„Dotyčné rostliny nebyly zakoupeny – jedná se o běžný klon, který lidé pěstují všude v Kapském městě a Jihoafrické republice (dále jen JAR). Rostliny, které jsem zaslal, pocházejí z mé soukromé zahrady (bydlím a pracuji v botanické zahradě v Kirstenbosch), před několika lety jsem obdržel ze zahrady svého přítele v Plumstead řízek rostliny, která je rozšířena v celém zahradnickém odvětví. Pod názvem
P. neochilus
jsme ji pravidelně pěstovali i v naší botanické zahradě, ale jakmile jsme zjistili, že se jedná o cizí druh, z botanické zahrady v Kirstenbosch jsme ji odstranili, neboť pěstujeme pouze rostliny, které jsou domovem v JAR. Tento klon je dostupný ve školkách v celé JAR a v tomto odvětví se prodává již od počátku sedmdesátých let. S
Plectr
. pracuji už řadu let a jsem s tímto klonem dobře obeznámen; nepěstuje se ze semene, a proto mají všechny exempláře jakožto jediný klon stejný genetický původ.
Zašlu Vám kopii příslušných stránek knihy Dr. Codda.“
Úřad kontaktoval rovněž jihoafrické ministerstvo zemědělství, odvolal se na posudek E. van Jaarsvelda a požadoval další informace ohledně dostupnosti druhu
Plectranthus ornatus
.
Ve své odpovědi ze dne 2. listopadu 2004 uvedla J. Sadie ze zmíněného ministerstva:
„Navázala jsem kontakt s dalším odborníkem na
Plectranthus
, Dr. Gertem Britsem, který je zároveň pěstitelem.
Plectranthus
zaprvé patří k druhům, s nimiž Ernst van Jaarsveld pracuje již dlouhá léta; z tohoto důvodu je na tento druh skutečným odborníkem a informacím, které vám podá, můžete důvěřovat.
Zadruhé
Plectranthus ornatus
je druhem pocházejícím z tropické Afriky (Tanzanie a Keni). Tento druh je velmi blízký jihoafrickému druhu
P. neochilus,
přičemž rozdíly spočívají v delším období květu druhu
P. neochilus a
zakulacených koncích listů druhu
P. ornatus
. Zdá se, že v zahradnictvích si tyto dva druhy pletou. Jelikož zaměstnanci školek většinou nebývají kvalifikovanými botaniky, spoléhají se při určování rostlin na jiné osoby a jen málo z nich zná jemné rozdíly mezi druhy, jako jsou ty, o něž se jedná v daném případě.
V herbáři v Pretorii se nacházejí preparované exempláře
P. ornatus
, jež byly nasbírány v jisté zahradě v roce 1960. Potvrzení těchto preparovaných exemplářů rostlin, které jsou v Jižní Africe zdomácnělé anebo které se tam pěstují v zahradách, nalezeme v nedávné publikaci Dr. H. F. Glenna ‚Cultivated Plants of Southern Africa – names, common names, literature‘, 2002, s. 326.
Podle publikace L. E. Codda z roku 1975 ‚
Plectranthus
(Labiataea) and allied genera in southern Africa‘, Bothalia 11(4): 371–442, je
P. ornatus
rostlina pěstovaná a částečně zdomácnělá v Jižní Africe. To potvrzuje Andrew Hankey ve svém článku uveřejněném v 21. čísle časopisu Plantlife ze září 1999, ‚The genus
Plectranthus
in South Africa: diagnostic characters and simple fields keys‘, s. 8–15.
Skutečností je, že tento druh pochází z Afriky, a pokud rostliny, nehledě na to, že pocházejí ze soukromých zahrad, nelze odlišit od odrůdy, pro niž bylo zažádáno o udělení práva na ochranu odrůdy ve prospěch žadatele, znamená to, že daná ‚odrůda‘ není jedinečná.
[…] Jsme s to určit zdroje produkce
P. ornatus
, ale zabere to určitou dobu. Mohu vás nicméně odkázat na zahradníky Rodene Wholesale Nursery v Port Elizabeth, kteří podali stížnost na zápis odrůdy
P. neochilus
ve Spojených státech, neboť na základě obrazového materiálu nemohou tuto odrůdu rozeznat od standardní odrůdy
P. neochilus
, kterou pěstují již téměř patnáct let.“
Dne 10. listopadu 2004 se Úřad rozhodl neprovést nápravu zamítavého rozhodnutí v řízení o odvolání v souladu s článkem 70 nařízení č. 2100/94 a předložit stížnost [odvolání] odvolacímu senátu. Úřad uvedl, že klíčovou otázkou je, zda rostlinný materiál referenční odrůdy, jejž E. van Jaarsveld zaslal Bundessortenamt, představoval v souladu s tvrzením žalobce materiál odrůdy SUMCOL 01 vyvezené z Německa do Jižní Afriky. Úřad na tuto otázku odpověděl záporně, opíraje se při tom o technické zkoušení provedené Bundessortenamt, jež prokázalo rozdíly mezi odrůdou, která je předmětem žádosti, a referenční odrůdou, co se týče výšky rostliny, velikosti jejích listů a délky květenství.
V písemné odpovědi ze dne 8. září 2005 na otázku položenou odvolacím senátem Úřad připustil, že rostliny mohou reagovat na změnu klimatu a místa a že, jak již vyložil Bundessortenamt, nelze zcela vyloučit, že by odrůdy vykazující navzájem tak nepatrné rozdíly, jako odrůda, která je předmětem žádosti, a odrůda referenční, představovaly tutéž odrůdu.
Účastníci řízení byli vyslechnuti odvolacím senátem na jednání, které se konalo dne 30. září 2005. Z protokolu o tomto jednání vyplývá, že se jej zúčastnila H. Heine jakožto zástupkyně Úřadu. Heidemarie Heine zejména uvedla, že ze šesti řízků zaslaných E. van Jaarsveldem přežily dopravu pouze čtyři. K vyloučení možnosti, že rozdíly mezi odrůdou, která je předmětem žádosti, a odrůdou referenční jsou důsledkem faktorů souvisejících se životním prostředím, byly jakožto referenční odrůda pořízeny a použity nové řízky. Jelikož tyto řízky patřily k druhé generaci, je nutno zjištěné rozdíly přičítat genotypickým faktorům.
Z protokolu o jednání rovněž vyplývá, že v jeho závěru nebyl odvolací senát pevně přesvědčen o obecné známosti referenční odrůdy. Aniž by zpochybnil věrohodnost a věcnou odbornost E. van Jaarsvelda, vyslovil názor, že určitá tvrzení nesoucí se v tomto smyslu nebyla podložena dostatečnými důkazy, takže považuje za potřebné provést místní šetření v Jižní Africe, které by měl provést jeden z jeho členů v rámci důkazního řízení podle článku 78 nařízení č. 2100/94.
V tomto ohledu se v protokolu o jednání uvádí:
„Předseda prohlásil ústní část řízení za skončenou.
Po poradě konané na neveřejném zasedání vyhlásil předseda toto rozhodnutí:

[…]

[…] záměrem bylo rozhodnout otázku, zda je referenční odrůda obecně známá, na základě místního šetření v Jižní Africe a shromáždění vhodných informací (článek 78 nařízení Rady (ES) č. 2100/94), které provede člen odvolacího senátu C. J. Barendrecht.
Odůvodnění:

Třebaže senát měl za to, že oznámení prostřednictvím e-mailové zprávy zaslané E. van Jaarsveldem neponechává místo pro pochybnosti ohledně jeho odborné schopnosti a důvěryhodnosti, obsah osvědčení vyvolává nicméně dojem, že E. van Jaarsveld v odpovědi na jasné otázky položené Úřadem neprokázal, že věci věnoval dostatečně vážnou pozornost, jakou by od něj vyžadovaly jiné úřední agentury nebo soudy. Jmenovitě z tohoto důvodu nebyl senát ve všech případech plně přesvědčen, že rostliny pocházející ze zahrady E. van Jaarsvelda skutečně patřily k druhu
ornatus
, který byl svého času pěstován v botanické zahradě. Tvrzení nesoucí se v tomto smyslu nebylo podloženo dostatečným vysvětlením. Krom toho nebyl předložen žádný údaj o tom, jakým způsobem se mohl
ornatus
dostat z botanické zahrady do zahrady jistého přítele, a nebyly uvedeny ani skutečnosti, jež by mohly potvrdit, že druh
ornatus
z botanické zahrady patřil ke stejné odrůdě jako
ornatus
ze zahrady E. van Jaarsvelda.

Účastníci řízení byli (sic) informováni o datu a hodině cesty, aby se jí mohli zúčastnit. Dokazování mělo být podrobeno podmínce, že žalobce složí zálohu na pokrytí nákladů (článek 62 nařízení Komise (ES) č. 1239/95). V konečném důsledku uhradí náklady účastník řízení, který neměl ve věci úspěch.“
Dne 27. prosince 2005 přijal odvolací senát usnesení o provedení dokazování. Provedení dokazování podrobil podmínce, že žalobce složí zálohu na pokrytí nákladů ve výši 6000 eur v souladu s článkem 62 nařízení Komise (ES) č. 1239/95 ze dne 31. května 1995, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení č. 2100/94, pokud jde o řízení před Odrůdovým úřadem Společenství (
Úř. věst. L 121, s. 37
; Zvl. vyd. 03/17 s. 327).
V podání ze dne 6. ledna 2006 uvedl žalobce, že nemá důkazní povinnost a že k nařízenému dokazování nedal podnět. Zdůraznil, že určení odlišnosti ve smyslu článku 7 nařízení č. 2100/94 je povinností Úřadu. Proto podle něj může být „zjišťovací cesta“ do Jižní Afrika uskutečněna pouze na základě článku 76 nařízení č. 2100/94. Z tohoto důvodu není povinen skládat zálohu na pokrytí nákladů.
Rozhodnutím ze dne 2. května 2006 (věc A 003/2004, dále jen „napadené rozhodnutí“) zamítl odvolací senát odvolání proti zamítavému rozhodnutí. V zásadě dospěl k názoru, že odrůdu SUMCOL 01 nelze jasně odlišit od referenční odrůdy obecně známé k okamžiku podání žádosti.
Co se týče neprovedení dokazování na základě přijatého usnesení, uvedl odvolací senát na straně 20 zmíněného rozhodnutí toto:
„Senát nepřijal usnesení o provedení dokazování ohledně totožnosti a obecné známosti referenční odrůdy pocházející ze zahrady E. van Jaarsvelda, jelikož poté, co měl pochybnosti ohledně výše zmiňovaných bodů, byl nakonec přesvědčen, že odrůdou použitou ke srovnání byla referenční odrůda, a nikoli SUMCOL 01 a že referenční odrůda byla k datu podání žádosti obecně známa.
Z tohoto důvodu není skutečnost, že žalobce nesložil zálohu na pokrytí nákladů spojených s dokazováním, příčinným faktorem v rozhodnutí neprovést dokazování.“
Řízení a návrhová žádání účastníků řízení
Žalobou došlou kanceláři Soudu dne 18. července 2006 podal žalobce tuto žalobu.
Dne 6. července 2007 předložil žalobce nový dokument na podporu své argumentace ohledně důkazního břemene. Tento dokument sestává z dopisu Mezinárodního společenství pěstitelů nepohlavně rozmnožovaných okrasných a ovocných rostlin (Ciopora) ze dne 3. července 2007 adresovaného jeho advokátovi a předsedovi Úřadu a vyjadřujícího stanovisko k této otázce. Zmíněný dokument byl provizorně založen do spisu až do rozhodnutí o jeho přípustnosti, které bude přijato v pozdější fázi řízení. Byl rovněž oznámen Úřadu, který byl vyzván, aby na jednání podal své vyjádření.
Jelikož se složení senátů Soudu od počátku nového soudního roku změnilo, byl soudce zpravodaj přidělen k sedmému senátu, kterému byla v důsledku toho přidělena projednávaná věc.
Na základě zprávy soudce zpravodaje rozhodl Soud (sedmý senát) o zahájení ústní části řízení.
Na jednání, které se konalo dne 14. května 2008, byly vyslechnuty řeči účastníků řízení a jejich odpovědi na otázky položené Soudem. Na společnou žádost účastníků řízení, jejímž důvodem byla nepřítomnost advokáta G. Schoheho, který onemocněl, byl Úřad zmocněn užít jakožto jednací jazyk angličtinu, v souladu s čl. 35 odst. 2 písm. b) jednacího řádu Soudu. Žalobce vzal zpět první dva body návrhových žádání obsažených v jeho žalobě, což bylo zaneseno do protokolu o jednání. Úřad prohlásil, že nemá námitek proti tomu, aby bylo vzato v úvahu stanovisko Ciopora zmíněné v bodě 44 výše, což bylo rovněž zaneseno do protokolu o jednání. Soud rozhodl, že tento dokument ponechá ve spisu.
Žalobce navrhuje, aby Soud:
—
zrušil napadené rozhodnutí;
—
uložil Úřadu náhradu nákladů řízení.
Úřad navrhuje, aby Soud:
—
zamítl žalobu;
—
uložil žalobci náhradu nákladů řízení.
—
podpůrně, pro případ, že by Úřad neměl ve věci úspěch, rozhodl, že podle čl. 136 odst. 1 jednacího řádu ponese pouze vlastní náklady.
Právní otázky
Na podporu své žaloby uvádí žalobce v zásadě osm žalobních důvodů. První důvod, který se člení na tři části, vychází z porušení článku 62 ve spojení s čl. 7 odst. 1 a 2 nařízení č. 2100/94. Druhý důvod vychází z porušení článku 76 nařízení č. 2100/94. Třetí důvod vychází z porušení článku 75 nařízení č. 2100/94 a z „obecného zákazu přijímat v právním státě nečekaná rozhodnutí“. Čtvrtý důvod vychází z porušení čl. 60 odst. 1 nařízení č. 1239/95. Pátý důvod vychází z porušení čl. 62 odst. 1 nařízení č. 1239/95. Šestý důvod vychází z porušení článku 88 nařízení č. 2100/94. Sedmý důvod vychází z porušení čl. 70 odst. 2 nařízení č. 2100/94. Konečně osmý důvod vychází z porušení čl. 67 odst. 2 první věty nařízení č. 2100/94.
Soud nejprve prozkoumá první žalobní důvod, poté společně třetí a pátý důvod a nakonec druhý, čtvrtý, šestý, sedmý a osmý důvod.
K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení článku 62 ve spojení s čl. 7 odst. 1 a 2 nařízení č. 2100/94
Argumenty účastníků řízení
Žalobce uvádí, že podle článku 62 nařízení č. 2100/94 má být odrůdové právo Společenství uděleno, jestliže k tomu postačují výsledky zkoušení a udělení nebrání žádná z překážek ve smyslu článků 59 a 61 téhož nařízení. Úřad v tomto ohledu nemá žádnou posuzovací pravomoc, jelikož ochrana musí být udělena, jsou-li splněny formální i hmotné podmínky.
V projednávané věci Úřad nesprávně uplatnil uvedené ustanovení, neboť se mylně domníval, že nebyly splněny podmínky pro udělení odrůdového práva Společenství. Žalobce v zásadě vytýká odvolacímu senátu, že se opíral výlučně o údaje E. van Jaarsvelda, které žalobce považuje zčásti za zjevně nesprávné a celkově rozporuplné, týkající se původu a obecné známosti řízků zaslaných E. van Jaarsveldem, a o odborné znalosti E. van Jaarsvelda týkající se druhu
Plectranthus
.
V rámci první části tohoto žalobního důvodu žalobce konkrétněji tvrdí, že Úřad porušil čl. 7 odst. 1 nařízení č. 2100/94 tím, že se mylně domníval, že odrůda SUMCOL 01 nebyla odlišná ve smyslu uvedeného ustanovení. V této souvislosti zopakoval žalobce svou tezi, kterou zastával již před Úřadem a jeho odvolacím senátem, podle níž, vzhledem k okrajové povaze rozdílů zjištěných mezi odrůdou, která je předmětem žádosti, a odrůdou referenční byla referenční odrůda totožná s odrůdou, která je předmětem žádosti. Podle něj totiž E. van Jaarsveld nezaslal Bundessortenamt rostlinný materiál referenční odrůdy, ale samotnou odrůdu SUMCOL 01. V důsledku toho odrůda, která je předmětem žádosti, nebyla porovnána s referenční odrůdou ve smyslu čl. 7 odst. 1 nařízení č. 2100/94. Bundessortenamt přinejmenším nebyl s to tuto možnost vyloučit, což postačuje k prokázání, že bylo porušeno zmiňované ustanovení.
V rámci druhé části žalobního důvodu uplatňované podpůrně pro případ, bude-li připuštěno, že rostliny zaslané E. van Jaarsveldem skutečně pocházely z referenční odrůdy, žalobce konkrétněji tvrdí, že Úřad porušil čl. 7 odst. 2 nařízení č. 2100/94 tím, že se mylně domníval, že údajná referenční odrůda byla k okamžiku podání žádosti obecně známa. Zejména uvádí, že se E. van Jaarsveld mýlí, tvrdí-li, že předmětné rostliny přináleží k odrůdě, která je dostupná „již řadu let v zahradnických obchodech Jižní Afriky“. Jedinou skutečností, která mohla být až doposud prokázána, je existence určité izolované rostliny rostoucí v soukromé zahradě E. van Jaarsvelda.
V rámci třetí části žalobního důvodu žalobce konkrétněji tvrdí, že vady, jimiž bylo stiženo věcné posouzení odvolacího senátu, vedly i k porušení článku 62 nařízení č. 2100/94. Podle něj zjištění Úřadu neopravňují domněnku, že se rostliny odrůdy SUMCOL 01 jasně neliší od odrůdy, jejíž existence byla obecně známá k datu podání žádosti.
Žalobce v tomto ohledu dodává, že nemá povinnost prokazovat neexistenci obecně známé referenční odrůdy a že v případě pochyb o její existenci či neexistenci musí být odrůdové právo Společenství uděleno. Stejně tak by podle žalobce nemožnost s konečnou platností vyjasnit původ a totožnost rostlin zaslaných E. van Jaarsveldem neumožňovala odůvodnit zamítnutí žádosti. Pojetí Úřadu, podle něhož má být udělení odrůdového práva pro odrůdu, která je předmětem žádosti, zamítnuto, není-li možno nade vší pochybnost prokázat, že se tato odrůda jasně liší od všech jiných odrůd obecně známých k datu podání žádosti, je zásadně chybné.
Úřad tvrdí, že žádná ze tří částí tohoto žalobního důvodu není opodstatněná.
Závěry Soudu
– Úvodní poznámky k rozsahu soudního přezkumu prováděného Soudem
Z judikatury Soudního dvora vyplývá, že pokud je orgán Společenství v rámci svého poslání povolán k provádění komplexních hodnocení, zejména ekonomického rázu, požívá z tohoto důvodu širokou posuzovací pravomoc, jejíž výkon podléhá omezenému soudnímu přezkumu, který neznamená, že soud Společenství nahradí svým posouzením skutkových poznatků posouzení uvedeného orgánu. Soud Společenství se v takovém případě omezuje na zkoumání věcné správnosti skutkového stavu a právních kvalifikací, které z něj tento orgán dovodil, a zejména zda jednání posledně uvedeného není postiženo zjevným pochybením nebo překročením pravomoci, nebo zda tento orgán zjevně nepřekročil meze své posuzovací pravomoci (rozsudky Soudního dvora ze dne 13. července 1966, Consten a Grundig v. Komise,
56/64 a 58/64, Recueil, s. 429
; ze dne 22. ledna 1976, Balkan-Import-Export,
55/75, Recueil, s. 19
, bod 8; ze dne 14. července 1983, Øhrgaard a Delvaux v. Komise,
9/82, Recueil, s. 2379
, bod 14; ze dne 15. června 1993, Matra v. Komise,
C-225/91, Recueil, s. I-3203
, body 24 a 25, a ze dne 5. května 1998, National Farmers’ Union a další,
C-157/96, Recueil, s. I-2211
, bod 39).
Stejně tak v případě, že je rozhodnutí správního orgánu výsledkem složitých technických posouzení, například v oblasti lékařství a farmakologie, jsou tato posouzení v zásadě předmětem omezeného soudního přezkumu, který implikuje, že soud Společenství nemůže svým posouzením skutkového stavu nahradit posouzení zmíněného orgánu (usnesení předsedy Soudního dvora ze dne 11. dubna 2001, Komise v. Bruno Farmaceutici a další,
C-474/00 P(R), Recueil, s. I-2909
, bod 90; viz rozsudek Soudu ze dne 17. září 2007, Microsoft v. Komise,
T-201/04, Sb. rozh. s. II-3601
, bod 88 a citovaná judikatura).
Přizná-li však soud Společenství správnímu orgánu prostor pro uvážení v ekonomických nebo technických záležitostech, neznamená to, že by se měl vzdát přezkumu výkladu údajů této povahy podaného správním orgánem. Soud Společenství musí totiž ověřit nejen věcnou správnost dovolávaných důkazních materiálů, jejich věrohodnost a soudržnost, ale musí rovněž přezkoumat, zda tyto materiály představují veškeré rozhodné údaje, jež musí být při posuzování komplexní situace vzaty v úvahu, a zda lze o ně opřít vyvozené závěry. V rámci tohoto přezkumu mu však nepřísluší nahradit ekonomické nebo technické posouzení správního orgánu svým vlastním posouzením v těchto oblastech (viz rozsudek Soudního dvora ze dne 22. listopadu 2007, Španělsko v. Lenzing,
C-525/04 P, Sb. rozh. s. II-9947
, bod 57, jakož i rozsudek Microsoft v. Komise, bod 60 výše, bod 89 a citovaná judikatura).
Tato judikatura může být použita v případech, v nichž je správní rozhodnutí výsledkem relevantních složitých posouzení v jiných oblastech vědy, například v botanice nebo genetice.
V projednávané věci představuje posouzení odlišnosti rostlinné odrůdy na základě kritérií uvedených v čl. 7 odst. 1 nařízení č. 2100/94 složitou vědeckou a technickou otázku, která může ospravedlnit omezení rozsahu soudního přezkumu.
Tato kritéria totiž vyžadují ověření, zda odrůda, která je předmětem žádosti, „se dá projevem vlastností vyplývajících z genotypu nebo z kombinace genotypů jasně odlišit od jakékoli jiné odrůdy“. Jak vyplývá zejména z dokumentu UPOV TG/1/3 ze dne 19. dubna 2002, nazvaného „Introduction générale à l’examen de la distinction, de l’homogénéité et de la stabilité et à l’harmonisation des descriptions des obtentions végétales“ [Obecný úvod do zkoumání odlišnosti, homogenity a stability, jakož i harmonizace popisů odrůdových práv], takovéto posouzení vyžaduje odbornost a zvláštní technické znalosti, zejména v oblasti botaniky a genetiky (viz obdobně rozsudek Soudu ze dne 3. července 2002, A. Menarini v. Komise,
T-179/00, Recueil, s. II-2879
, body 44 a 45).
Naproti tomu posouzení, zda existuje jiná obecně známá odrůda, prováděné na základě kritérií stanovených v čl. 7 odst. 2 nařízení č. 2100/94, nevyžaduje odbornost nebo zvláštní technické znalosti a nevykazuje takovou složitost, která by ospravedlňovala omezení rozsahu soudního přezkumu.
Tato kritéria se totiž omezují na požadavek, aby bylo například ověřeno, zda k datu podání žádosti o ochranu odrůdy, která je předmětem této žádosti, byla jiná odrůda „[…] předmětem odrůdového práva nebo byla zapsána do úředního seznamu odrůd ve Společenství nebo některém státě nebo mezivládní organizaci s odpovídající pravomocí“, anebo zda byla k témuž datu „pro ni podána žádost o udělení odrůdového práva nebo o zápis do úředního seznamu odrůd, za podmínky, že mezitím bylo této žádosti o udělení odrůdového práva nebo o zápis vyhověno“.
Ve světle těchto úvodních úvah Soud přezkoumá legalitu věcných posouzení provedených odvolacím senátem v napadeném rozhodnutí na základě čl. 7 odst. 1 a 2 a článku 62 nařízení č. 2100/94.
– Posouzení podle čl. 7 odst. 1 nařízení č. 2100/94
Především je třeba uvést, že odvolací senát po vzoru Bundessortenamt rozhodl výlučně s odkazem na odrůdu van Jaarsveld. Za těchto okolností – jak správně uvádí žalobce – není namístě zohledňovat argument uváděný Úřadem v jeho obraně vycházející z tvrzené existence dvou dalších obecně známých odrůd, jež se taktéž jasně neodlišují od odrůdy, která je předmětem žádosti. Zejména proto, že dopis Royal Horticultural Society Garden ve Wisley, uvedený v bodě 18 výše, nebyl vzat na zřetel odvolacím senátem, nemůže se jej Úřad dovolávat v rámci tohoto řízení k doložení legality napadeného rozhodnutí.
Podle napadeného rozhodnutí nejsou odrůda SUMCOL 01, která je předmětem žádosti, a referenční odrůda van Jaarsveld totožné, a tudíž představují dvě různé odrůdy, na rozdíl od toho, co tvrdí žalobce, ale navzájem se jasně neodlišují ve smyslu čl. 7 odst. 1 nařízení č. 2100/94.
Tato posouzení vycházejí ze závěrů technického zkoušení obsažených v konečné zprávě Bundessortenamt ze dne 9. prosince 2003 (viz bod 23 výše) a z upřesnění, která na jednání před odvolacím senátem podala H. Heine, průzkumová referentka Bundessortenamt pověřená technickým zkoušením (viz bod 36 výše).
Co se týče otázky, zda je referenční odrůda van Jaarsveld skutečně odlišná od odrůdy SUMCOL 01, která je předmětem žádosti, ze závěrečné zprávy Bundessortenamt vyplývá, že byly zjištěny rozdíly mezi oběma zmiňovanými odrůdami ve třech z dvaceti šesti kritérií porovnání používaných pro účely technického zkoušení v souladu s normami UPOV: jedná se o výšku rostlin, velikost listů a délku květenství. Krom toho vyloučila H. Heine na jednání před odvolacím senátem možnost, že by předmětné rozdíly mohly být důsledkem působení faktorů životního prostředí. Podle jejího názoru byly tyto rozdíly způsobeny genotypickými faktory. Z toho dle zmíněného posouzení nutně vyplývá, že odrůda, která je předmětem žádosti, a odrůda referenční nepředstavují tutéž odrůdu.
Žalobce sám připouští existenci těchto rozdílů, které však i nadále připisuje vlivu faktorů životního prostředí.
Vzhledem k široké posuzovací pravomoci Úřadu ohledně složitých botanických posouzení však faktory, jichž se dovolává žalobce na podporu své argumentace, nepostačují k prokázání, že se Bundessortenamt a poté i Úřad a jeho odvolací senát dopustily zjevně nesprávného posouzení, jež by mohlo mít za následek zrušení napadeného rozhodnutí.
Zaprvé se vysvětlení, svědecké výpovědi a znalecké posudky podané nebo předložené žalobcem obecně týkají vlivu, který by mohly mít faktory životního prostředí na charakteristické rysy, jako jsou ty, jež Bundessortenamt označil za odlišné. Tento vliv však není Úřadem popírán. Naproti tomu Bundessortenamt dospěl k závěru, že za konkrétních okolností daného případu neměly být zjištěné rozdíly připisovány faktorům životního prostředí, nýbrž faktorům genotypickým. Obecné skutečnosti zmiňované žalobcem nepostačují k vyvrácení tohoto konkrétního závěru.
Zadruhé se tvrzení žalobce, že nebyla dostatečně zohledněna skutečnost, že rostliny žalobce a rostliny zaslané E. van Jaarsveldem byly po léta vystaveny navzájem rozdílným klimatickým podmínkám, jeví jako pouhý rozdíl mezi jeho posouzením a posouzením Úřadu. Neprokazuje, že posouzení Úřadu je zjevně nesprávné.
Zatřetí se tvrzení žalobce, že samotný Bundessortenamt nebyl s to vyloučit, že všechny rostliny pěstované v roce 2003 přináležely k odrůdě SUMCOL 01, jeví jako mylné.
Pravda je, že H. Heine v e-mailové zprávě ze dne 20. června 2005 adresované Úřadu uvedla:
„Nebyli jsme s to rozlišit rostliny, které jsou předmětem žádosti, od rostlin z Jižní Afriky, a proto lze přirozeně argumentovat, že všechny zmíněné rostliny pocházejí z rostlin, jež jsou předmětem žádosti.“
Na základě této odpovědi Úřad ve své písemné odpovědi ze dne 8. září 2005 na otázku položenou odvolacím senátem uznal, že změna klimatu a místa mohla vyvolat reakci rostlin, a že, jak již vysvětlil Bundessortenamt, nebylo možno zcela vyloučit, že odrůdy vykazující tak minimální vzájemné rozdíly, jako odrůda, která je předmětem žádosti, a odrůda referenční, pocházejí z téže odrůdy (viz bod 35 výše).
Při celkovém posouzení důkazních materiálů není namístě přiznávat zvláštní význam zmíněnému prohlášení H. Heine, a v důsledku toho ani písemné odpovědi Úřadu určené odvolacímu senátu, která následovala po tomto prohlášení. Jednak totiž zmíněnému prohlášení obsaženému v e-mailové zprávě narychlo napsané téměř dva roky po technickém zkoušení, kdy se již dotčená osoba pravděpodobně nemohla upamatovat na všechny prvky příslušné složky, odporuje závěrečná zpráva ze dne 12. prosince 2003 obsahující závěr o existenci rozlišujících prvků dvou odrůd. Krom toho – na rozdíl od tvrzení žalobce – z protokolu o jednání před odvolacím senátem nevyplývá, že by H. Heine toto prohlášení přednesla i na jednání. Z podrobnějších vysvětlení, která na tomto jednání podala, naopak plyne, že podle jejího názoru jsou obě dané odrůdy geneticky navzájem odlišné (viz bod 71 výše).
Začtvrté tvrzení žalobce, že byl schopen jasně odlišit odrůdu SUMCOL 01 a odrůdu van Jaarsveld od exempláře druhu
Plectranthus ornatus
pěstovaného v botanické zahradě v Meise, není relevantní, jelikož, jak uvedl odvolací senát – aniž by mu v tom žalobce odporoval –
Plectranthus ornatus
je druh, který vykazuje četné odrůdy, z nichž některé se od odrůdy SUMCOL 01 jasně odlišují, zatímco jiné nikoli.
Zapáté jsou argumenty uplatněné žalobcem k vyvrácení teze přijaté odvolacím senátem, podle níž lze na základě zkušenosti „patrně vyloučit“ možnost, že by se rostliny odrůdy SUMCOL 01 mohly dostat do soukromé zahrady E. van Jaarsvelda, nepřesvědčivé.
Podle vlastního prohlášení žalobce obsaženého v žádosti o ochranu odrůdy ve Společenství započalo uvádění odrůdy SUMCOL 01 na trh v lednu 2001 pouze na území Evropské unie, ale nikoli mimo ně (viz bod 12 výše). Neexistuje ostatně žádný důkaz o uvádění odrůdy SUMCOL 01 na trhy v jižní části Afriky v době rozhodné z hlediska sporného skutkového stavu. Žalobce nanejvýš prokázal, že keňský podnik Florensis vlastnil koncem roku 2001 omezený počet exemplářů této odrůdy pro účely testování její produktivity a že jihoafrický podnik Alba-Atlantis počátkem roku 2002 projevil přechodně zájem získat licenci na výhradní distribuci této odrůdy v Jižní Africe.
Navíc byl E. van Jaarsveld Úřadem poprvé kontaktován dne 20. března 2002 a dne 25. března 2002 uvedl, že
Plectranthus ornatus
se běžně pěstuje a prodává v zahradnictvích Jižní Afriky (viz bod 17 výše). Dne 16. října 2002 identifikoval na fotografickém snímku odrůdu SUMCOL 01 jakožto odrůdu
Plectranthus ornatus Codd
(viz bod 19 výše)
.
Řízky odrůdy van Jaarsveld byly zaslány Bundessortenamt počátkem prosince roku 2002 (viz bod 20 výše). V říjnu 2004 informoval E. van Jaarsveld Úřad, že tyto řízky pocházely z řízku, který obdržel „před několika lety ze zahrady svého přítele“, a měly původ v zahradnickém obchodě (viz bod 31 výše).
Tvrzení žalobce tudíž předpokládá nejen to, že E. van Jaarsveldovi se podařilo obstarat si semena nebo řízky odrůdy SUMCOL 01 v době, kdy nebyla na jihu Afriky prodávána, a že tuto odrůdu začal ihned pěstovat ve své soukromé zahradě, ale i to, že vůči Úřadu učinil nepravdivá prohlášení ohledně původu řízků, které zaslal v prosinci 2002, a to vše podnikl pouze za tím účelem, aby bylo zabráněno udělení odrůdového práva Společenství požadovaného žalobcem. Třebaže takovýto scénář nelze kategoricky vyvrátit, jeví se jako natolik nepravděpodobný, že jej při nedostatku důkazů, které by svědčily o jeho existenci, nelze než odmítnout.
V tomto ohledu je třeba dodat, že žalobce nepředložil žádný důkaz, jenž by umožňoval vážně pochybovat o důvěryhodnosti tvrzení E. van Jaarsvelda, která byla potvrzena jihoafrickým ministerstvem zemědělství (viz bod 33 výše). Omezil se na zmínku o kontaktech, které E. van Jaarsveld udržoval s „četnými“ konkurenty, aniž by ovšem zašel tak daleko, že by jej „chtěl obviňovat“. Takovéto náznaky však nepostačují ke zpochybnění důvěryhodnosti svědka, jehož odborná způsobilost je uznávána příslušnými jihoafrickými orgány, a žádný ze spisových materiálů nenaznačuje, že by měl sebemenší zájem na výsledku projednávaného sporu.
Konečně zašesté argumentace žalobce směřující k vyvrácení teze přijaté odvolacím senátem, podle níž lze na základě zkušenosti „patrně vyloučit“ možnost, že by se rostliny odrůdy SUMCOL 01 dostaly do soukromé zahrady E. van Jaarsvelda, je v každém případě bezpředmětná.
Takováto možnost by totiž i za předpokladu, že by nemohla být kategoricky vyloučena, nepostačovala ke zpochybnění posouzení Úřadu založeného na výsledcích technického zkoušení, podle něhož se v případě odrůdy SUMCOL 01 a odrůdy van Jaarsveld jedná o dvě různé odrůdy. Jelikož toto posouzení samo o sobě postačuje k odůvodnění napadeného rozhodnutí, případné nesprávné posouzení, jehož by se dopustil odvolací senát vyloučením uvedené možnosti, by nemělo vliv na legalitu tohoto rozhodnutí.
Vzhledem k předcházejícímu musí být první část prvního žalobního důvodu zamítnuta jako neopodstatněná.
– Posouzení podle čl. 7 odst. 2 nařízení č. 2100/94
Otázkou, již odvolací senát považuje za klíčovou, je otázka, zda může být odrůda van Jaarsveld na základě spisového materiálu považována za obecně známou ve smyslu čl. 7 odst. 2 nařízení č. 2100/94.
Podle napadeného rozhodnutí
„[N]ení nejmenších pochyb o tom, že
P. ornatus
představuje rostlinu, která není domovem v Jižní Africe (‚exotická rostlina‘). Z tohoto důvodu nejsou odrůdy uvedeného druhu vystavovány v botanických zahradách. Z toho však nevyplývá, že odrůdy uvedeného druhu nejsou v Jižní Africe dostupné. ‚Exotické‘ rostliny, to znamená rostliny, které nejsou domovem v Jižní Africe, které lze snadno namnožit a které se přizpůsobí cizímu klimatu, se pro svou exotickou povahu těší rovněž velké oblibě. Žalobce se všude v Jižní Africe setkával s druhem
P. neochilus
, který se podle jeho svědectví ‚velmi podobá‘ odrůdě SUMCOL 01. Jak zdůraznila zejména J. Sadie z jihoafrického ministerstva zemědělství – stejně jako E. van Jaarsveld ve své zprávě ze dne 8. října 2004 –, oba druhy,
P. ornatus
a
P. neochilus,
jsou z důvodu své značné vzájemné podobnosti často zaměňovány, což má za následek, že je
P. ornatus
nezasvěcenými zaměstnanci zahradnictví nabízen ke koupi i pod názvem
P. neochilus
. Nelze proto vyloučit, že se žalobce setkal s
P. ornatus
, ale pod označením
P. neochilus
. To odpovídá výpovědím E. van Jaarsvelda a J. Sadie i těch, na něž se odvolávají (ke kterým patří mimo jiné též Codd, Brits a Glen), podle nichž se
P. ornatus
v Jižní Africe vyskytuje již dlouhou dobu.
J.Sadie odkazuje mimo jiné na Pretoria Herbarium, které
P. ornatus
vlastní a jeho exempláře získalo z jisté zahrady v roce 1960. Krom toho se odvolává na odborníky, jako je Dr. L. E. Codd nebo Andrew Hankey, kteří ve svých publikacích z roku 1975 a z roku 1999 uvedli, že se
P. ornatus
– pocházející původně z Etiopie a Tanzanie – pěstuje v Jižní Africe, kde zčásti zdomácněl.
E. van Jaarsveld zmiňuje jím prováděné dlouholeté výzkumy a popis podaný Dr. L. E. Coddem, podle nějž je
P. ornatus
dostupný veřejnosti v Jižní Africe již po desetiletí. Jak prohlásil E. van Jaarsveld ve své e-mailové zprávě ze dne 15. října 200[4], řízky z jeho zahrady, které zaslal, měly svůj původ v zahradě jeho přítele v Plumstead a odpovídající rostliny byly dříve pěstovány pod názvem
P. neochilus
v botanických zahradách, což značí o tom, že zaslané řízky byly pořízeny z druhu
P. ornatus
, jenž se pěstuje v Jižní Africe.“
Úvodem je třeba uvést, že žalobce nepředložil konkrétní argumenty ani specifické důkazy na podporu druhé části žalobního důvodu, aby zpochybnil to, jak odvolací senát ztotožnil referenční odrůdu pocházející ze zahrady E. van Jaarsvelda s jihoafrickou odrůdou druhu
Plectranthus ornatus
popsanou v předmětných vědeckých publikacích a figurující v prohlášeních E. van Jaarsvelda a J. Sadie. Jelikož nebyl předložen žádný protidůkaz, odvolací senát na základě různých prohlášení E. van Jaarsvelda důvodně dospěl ke zmíněnému ztotožnění figurujícímu na straně 19 napadeného rozhodnutí. Toto ztotožnění lze ostatně nalézt již v závěrečné zprávě Bundessortenamt ze dne 9. prosince 2003, ve které se odrůda van Jaarsveld označuje jako „referenční odrůda
Plectranthus ornatus
z Jižní Afriky (van Jaarsveld)“.
Za těchto podmínek vycházel odvolací senát ve svém závěru, že referenční odrůda byla obecně známá, správně z důkazů zmiňovaných v bodě 90 výše.
Co se týče prohlášení E. van Jaarsvelda, je třeba uvést, že ve své e-mailové zprávě ze dne 25. března 2002 – tedy z doby, jež
a priori
nedává vzniknout podezření, jelikož do té doby neměl žádný kontakt s žalobcem – sdělil Bundessortenamt, že
Plectranthus ornatus
„je zahradnictvími i nadále často pěstován a prodáván“ (viz bod 17 výše). Toto tvrzení E. van Jaarsveld později několikrát potvrdil a podrobně rozvedl (viz body 19, 29 a 31 výše).
Odvolací senát ostatně na rozdíl od tvrzení žalobce nevycházel pouze z tvrzení E. van Jaarsvelda. Opíral se rovněž o informace poskytnuté jihoafrickým ministerstvem zemědělství, jakož i o vědeckou literaturu, které potvrzují výpovědi E. van Jaarsvelda (viz bod 33 výše).
Zejména úřednice jihoafrického ministerstva zemědělství J. Sadie potvrdila, že E. van Jaarsveld je vskutku odborníkem na
Plectranthus ornatus
a že informace, které poskytne, lze považovat za věrohodné. Z jejího dopisu rovněž vyplývá, že v zahradnictvích se prodává jak
Plectranthus ornatus
(tanzanská a keňská odrůda), tak i
Plectranthus neochilus
(jihoafrická odrůda), byť jsou pro svou podobnost často zaměňovány. J. Sadie navíc uvedla, že herbář v Pretorii obsahoval exempláře
Plectranthus ornatus
, „které byly v roce 1960 nasbírány v jisté zahradě“.
Tvrzení E. van Jaarsvelda jsou navíc potvrzena vědeckou literaturou. V projednávané věci ze spisu vyplývá, že
Plectranthus ornatus
byl podrobně popsán v dílech L. E. Codda (1975), A. Hankeyho (1999) a H. F. Glena (2002) (viz bod 33 výše), což ostatně žalobce nepopírá. Tito autoři přitom daný druh popsali jako „pěstovaný a částečně zdomácnělý v Jižní Africe“.
V tomto ohledu je třeba uvést, že podle samotného znění směrnic UPOV a na rozdíl od tvrzení žalobce, je zveřejnění podrobného popisu rostlinné odrůdy jeden z prvků, jež mohou být vzaty na zřetel při zjišťování její obecné známosti.
Podle bodu 5.2.2.1 „Obecná známost“ v dokumentu TG/1/3 UPOV ze dne 19. dubna 2002 uvedeného v bodě 64 výše totiž k prvkům, které je třeba vzít na zřetel při zjišťování všeobecné znalosti, náleží zejména zveřejnění podrobného popisu.
Takovýto faktor může být vzat v úvahu i podle čl. 7 odst. 2 nařízení č. 2100/94. Toto ustanovení totiž na jedné straně neobsahuje taxativní výčet faktorů, jimiž lze prokázat obecnou známost referenční odrůdy, což je potvrzeno užitím příslovce „zejména“. Na druhé straně bere nařízení č. 2100/94 podle předposledního bodu svého odůvodnění na zřetel zejména úmluvu UPOV.
V projednávané věci tudíž odvolací senát oprávněně zohlednil podrobné popisy obsažené v pracích L. E. Codda, A. Hankeyho a H. F. Glena k prokázání obecné známosti referenční odrůdy.
Vzhledem ke všem těmto shodujícím se důkazům lze mít za to, že několik málo nepřesností nebo rozporů, které žalobce zjistil v postupně učiněných prohlášeních E. van Jaarsvelda, zejména ohledně přesného původu řízků, které zaslal Bundessortenamt, lze považovat za málo významné. Tyto rozpory bezpochyby do jisté míry oslabují svědectví E. van Jaarsvelda a je pochopitelné, že odvolací senát se zprvu rozhodl provést dokazování, aby v tomto ohledu rozptýlil své pochybnosti. Pravdou nicméně zůstává, že v klíčové otázce obecné známosti referenční odrůdy jsou tvrzení E. van Jaarsvelda podepřena jihoafrickými orgány i několika vědeckými publikacemi.
Z předchozího vyplývá, že druhá část prvního žalobního důvodu musí být zamítnuta jako neopodstatněná.
– Posouzení podle článku 62 nařízení č. 2100/94
Třetí část prvního žalobního důvodu vycházející z porušení článku 62 nařízení č. 2100/94 vychází z předpokladu, podle nějž odvolací senát nemohl po právu dospět k závěru – na základě důkazů, které měl k dispozici – o existenci obecně známé referenční odrůdy, od níž se odrůda, která je předmětem žádosti, jasně neodlišuje. Žalobce se naopak domnívá, že pokud Úřad správně zohlednil skutkový stav, a zejména rozporná vyjádření E. van Jaarsvelda, na něž bylo poukázáno v rámci prvních dvou částí tohoto žalobního důvodu, měl shledat, že odrůda SUMCOL 01 je jasně odlišná.
Soud především uvádí, že takto formulovaný názor žalobce, podle něhož měla být odrůda SUMCOL 01 uznána za jasně odlišnou, je ve zjevném rozporu s názorem, jenž jím byl formulován v rámci první části žalobního důvodu, podle kterého odrůda SUMCOL 01, jež je předmětem žádosti, a referenční odrůda van Jaarsveld představují tutéž odrůdu.
V každém případě z posouzení prvních dvou částí tohoto žalobního důvodu vyplývá, že předpoklad, na němž spočívá argumentace žalobce, je mylný.
Obecné úvahy žalobce týkající se důkazního břemene a povinnosti Úřadu přešetřit z úřední povinnosti skutkové okolnosti jsou za těchto podmínek irelevantní a postrádají smysl.
Totéž platí pro úvahy obsažené ve znaleckém posudku Ciopora ze dne 3. července 2007 zmíněném v bodě 44 výše.
Z výše uvedeného vyplývá, že třetí část prvního žalobního důvodu není opodstatněná a musí být zamítnuta a první žalobní důvod musí být zamítnut v plném rozsahu.
Ke třetímu žalobnímu důvodu, který vychází z porušení článku 75 nařízení č. 2100/94 a „obecného zákazu přijímat v právním státě nečekaná rozhodnutí“, a k pátému žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení čl. 62 odst. 1 nařízení č. 1239/95
Argumenty účastníků řízení
V rámci třetího žalobního důvodu vycházejícího z porušení článku 75 nařízení č. 2100/94 a „obecného zákazu přijímat v právním státě nečekaná rozhodnutí“, žalobce tvrdí, že napadené rozhodnutí bylo přijato nečekaně a že se zakládá na úvahách, o nichž předtím nic neslyšel. Jednak má totiž žalobce za to, že nic nenasvědčovalo tomu, že dojde k přijetí takovéhoto rozhodnutí, vzhledem k průběhu jednání konaného dne 30. září 2005 před odvolacím senátem a k doručení usnesení o provedení dokazování ze dne 27. prosince 2005. Krom toho má žalobce za to, že neměl příležitost vyjádřit se k úvahám vyjádřeným v uvedeném rozhodnutí, které by podle jeho názoru odůvodňovaly zcela nové posouzení skutkového stavu.
Ve své replice žalobce upřesňuje, že odvolací senát nemohl změnit své „předběžné stanovisko“ v rámci své porady po přijetí usnesení o provedení dokazování ani přijmout napadené rozhodnutí, aniž by jej k tomu předem vyslechl. V této době se totiž zdálo, že odvolací senát je s žalobcem téhož názoru ohledně skutečnosti, že dosud předložené důkazy nepostačovaly k prokázání obecné známosti referenční odrůdy. Odvolací senát měl tudíž podle něj povinnost vysvětlit žalobci okolnosti, které jej vedly ke změně názoru, a poskytnout mu příležitost k předložení jeho vyjádření.
V rámci pátého žalobního důvodu žalobce tvrdí, že odvolací senát porušil čl. 62 odst. 1 nařízení č. 1239/95 podmíněním provedení dokazování, o němž rozhodl, tím, že žalobce složí záruku na pokrytí nákladů, třebaže nenavrhl konkrétní důkaz, ani nepožádal o jeho provedení.
Úřad tvrdí, že odvolací senát neporušil žádné z ustanovení, jichž se žalobce dovolává.
Závěry Soudu
– K pátému žalobnímu důvodu
Podle čl. 62 odst. 1 nařízení č. 1239/95, nazvaného „Náklady na dokazování“,
„[d]okazování může být podmíněno složením záruky účastníkem řízení, který si takové důkazy vyžádal, u Úřadu ve výši, kterou stanoví Úřad na základě odhadu nákladů.“
V projednávané věci nebylo dotčené dokazování vyžádáno žalobcem, ale nařídil je odvolací senát z moci úřední.
Ten se proto nemohl důvodně opírat o článek 62 nařízení č. 1239/95 za účelem podmínění provedení uvedeného dokazování tím, že žalobce složí záruku.
Pátý žalobní důvod se proto jeví jako opodstatněný v rozsahu, v němž směřuje ke zjištění protiprávnosti, kterou je stiženo usnesení o provedení dokazování ze dne 27. prosince 2005.
Přesto musí být tento žalobní důvod zamítnut jako irelevantní v rámci návrhu na zrušení napadeného rozhodnutí, jelikož toto rozhodnutí bylo přijato, aniž bylo provedeno zmiňované dokazování a aniž by z něj odvolací senát vyvodil jakýkoli právní důsledek nepříznivý pro žalobce.
– K třetímu žalobnímu důvodu
Podle článku 75 nařízení č. 2100/94
„[R]ozhodnutí Úřadu musejí být odůvodněna. Mohou být založena pouze na důvodech nebo důkazech, ke kterým se účastníci řízení mohli vyjádřit ústně nebo písemně.“
Na rozdíl od toho, co tvrdí žalobce, se napadené rozhodnutí zakládá na takových důvodech a takových důkazech, a sice v zásadě na písemných prohlášeních E. van Jaarsvelda a J. Sadie a výňatcích z prací L. E. Codda, A. Hankeyho a H. F. Glena, které byly všechny obsaženy ve spise správního řízení, k němuž měl žalobce přístup, a ke kterým se mohl ústně i písemně vyjádřit.
Co se týče okolnosti, že odvolací senát změnil názor ohledně nutnosti provést dokazování, o němž bylo rozhodnuto usnesením ze dne 27. prosince 2005, žalobce netvrdí, že odvolací senát neměl právo upustit od tohoto dokazování, pokud v průběhu porady dospěl k názoru, že již není potřebné pro řešení sporu. Podle názoru žalobce, který vyložil ve své replice, odvolací senát nemohl v tomto bodě změnit své závěry, aniž by mu vysvětlil okolnosti, které jej vedly ke změně názoru, a aniž by mu poskytl možnost předložit své vyjádření.
Tuto argumentaci nelze přijmout. Obecně lze totiž o důkazním opatření rozhodnout z moci úřední, aniž by odvolací senát musel předem konzultovat s účastníky řízení jeho vhodnost nebo potřebnost, a takovéto opatření lze rovněž z moci úřední za stejných podmínek odložit, dospěje-li odvolací senát v průběhu porady k jinému závěru. V takovém případě se nejedná o rozhodnutí přijatá nečekaně v rozporu s údajnou obecnou zásadou práva Společenství, ale o výkon diskreční pravomoci, kterou odvolacímu senátu přiznává článek 76 nařízení č. 2100/94, aby z úřední povinnosti zjistil skutkový stav, zejména s použitím důkazních prostředků uvedených v článku 78 zmíněného nařízení.
V projednávané věci odvolací senát v napadeném rozhodnutí uvedl, že byl s to překonat své původní pochybnosti a nabýt přesvědčení o obecné známosti referenční odrůdy, aniž by bylo zapotřebí provést původně zamýšlené a nařízené dokazování. Krom toho ve zmíněném rozhodnutí uvedl důvody a důkazy potvrzující správnost tohoto přesvědčení.
V konečném důsledku jedinou otázkou významnou pro soudní přezkum v rámci tohoto žalobního důvodu je, zda se mohli účastníci řízení k těmto důvodům a důkazům vyjádřit.
Jelikož, jak se uvádí v bodě 119 výše, tuto možnost měli, je třeba třetí žalobní důvod zamítnout jako neopodstatněný.
K druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení článku 76 nařízení č. 2100/94
Žalobce tvrdí, že za předpokladu, že v projednávané věci existovala potřeba dodatečných vyjasnění, jejichž cílem bylo rozptýlit pochybnosti vzniklé z rozporů v prohlášeních E. van Jaarsvelda, měl Úřad v souladu s článkem 76 nařízení č. 2100/94 z moci úřední nařídit nové technické zkoušení ve smyslu článku 55 uvedeného nařízení.
Úřad v zásadě odpovídá, že předpoklad, na němž spočívá druhý žalobní důvod, je mylný.
V tomto ohledu, jak vyplývá z přezkoumání prvního žalobního důvodu, odvolací senát mohl z důkazů, jež měl k dispozici, právoplatně vyvodit, že odrůdu SUMCOL 01 nebylo možno jasně odlišit od referenční odrůdy obecně známé k okamžiku podání žádosti. Nebyl tudíž povinen provést nové technické zkoušení.
Druhý žalobní důvod je proto nutno zamítnout jako neopodstatněný.
Ke čtvrtému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení čl. 60 odst. 1 nařízení č. 1239/95
Žalobce tvrdí, že v rozporu s čl. 60 odst. 1 nařízení č. 1239/95 se příslušná průzkumová referentka Bundessortenamt H. Heine zúčastnila ústního jednání společně s Úřadem, aniž by byla k tomuto jednání předvolána a aniž by bylo přijato rozhodnutí o provedení dokazování. Její prohlášení byla – navíc v neúplné podobě – zahrnuta do napadeného rozhodnutí obdobně jako výpovědi svědků nebo znalců.
V tomto ohledu Úřad správně uvádí, že podmínkou osobní účasti H. Heine na jednání nebylo přijetí rozhodnutí o provedení dokazování ve smyslu čl. 60 odst. 1 nařízení č. 1239/95. Z protokolu o jednání vyplývá, že se H. Heine dostavila jako zástupce Úřadu, a nikoli jako svědek nebo znalec (viz bod 36 výše). Prohlášení, která učinila, byla zanesena do protokolu o jednání jako prohlášení Úřadu, nikoli jako výpovědi svědka nebo znalce. V této souvislosti Úřad rovněž správně uvádí, že podle čl. 15 odst. 2 nařízení č. 1239/95 jednání uskutečněná H. Heine v souladu s dohodou mezi Úřadem a Bundessortenamt, která se týkají technického zkoušení, mají vůči třetím osobám účinek jednání Úřadu.
Žalobce krom toho nepředložil žádný důkaz na podporu svého tvrzení, podle nějž byla prohlášení H. Heine do napadeného rozhodnutí přejata v neúplné podobě.
Z toho vyplývá, že čtvrtý žalobní důvod musí být zamítnut jako neopodstatněný.
K šestému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení článku 88 nařízení č. 2100/94
Žalobce tvrdí, že mu Úřad po nepřijatelně dlouhou dobu bránil v nahlédnutí do procesních písemností, čímž mu značně znesnadnil výkon práv na obhajobu.
V tomto ohledu ze spisu správního řízení předloženého Úřadem kanceláři Soudu vyplývá, že žalobci byl zaslán celý spis a mohl účelně vyjádřit své stanovisko.
Konkrétněji:
—
ve svém odvolání ze dne 11. června 2004 předložil žalobce žádost podle čl. 88 odst. 2 nařízení č. 2100/94 a čl. 84 odst. 3 nařízení č. 1239/95, aby mu byly poskytnuty opisy dokladů souvisejících se žádostí o odrůdové právo Společenství pro odrůdu SUMCOL 01;
—
tato žádost byla zopakována dopisem ze dne 30. července 2004;
—
dopisem ze dne 10. srpna 2004 Úřad zaslal žalobci veškeré písemnosti, které měl v držení;
—
faxem ze dne 17. srpna 2004 požádal žalobce o předložení dalších dokladů týkajících se korespondence mezi Bundessortenamt a E. van Jaarsveldem;
—
dne 17. srpna 2004 Úřad požádal Bundessortenamt, aby mu zaslal předmětné dokumenty, což Bundessortenamt dne 18. srpna 2004 provedl;
—
e-mailem ze dne 18. srpna 2004 zaslal Úřad zmíněné dokumenty žalobci;
—
faxem ze dne 18. srpna 2004 požádal žalobce o prodloužení lhůty pro podání odůvodnění odvolání o jeden měsíc; požádal rovněž, aby mu byla zaslán opis celého spisu Bundessortenamt;
—
faxem ze dne 19. srpna 2004 sdělil tajemník odvolacího senátu žalobci, že lhůta pro podání odůvodnění odvolání byla prodloužena do 6. září 2004;
—
pilnou zásilkou ze dne 24. srpna 2004 obdrženou dne 25. srpna 2004 zaslal Úřad žalobci opis celého spisu Bundessortenamt a připomněl, že lhůta pro podání uplyne dne 6. září 2004;
—
žalobce své odůvodnění odvolání předložil dne 30. srpna 2004.
Jak správně uvádí Úřad, jelikož žalobce nevyužil dodatečnou lhůtu, která mu byla poskytnuta pro předložení jeho odůvodnění, neprokázal, že pozdní zaslání spisu poškodilo výkon jeho práv na obhajobu v tomto stadiu.
Žalobce mohl navíc své stanovisko předložit ještě na jednání konaném dne 30. září 2005 před odvolacím senátem, jakož i ve svém vyjádření ze dne 14. října 2005.
Za těchto podmínek musí být šestý žalobní důvod zamítnut jako neopodstatněný.
K sedmému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení čl. 70 odst. 2 nařízení č. 2100/94
Žalobce tvrdí, že Úřad byl v rozporu s čl. 70 odst. 2 nařízení č. 2100/94 dva měsíce nečinný, než rozhodl o nenapravení zamítavého rozhodnutí. Ve své replice dodává, že toto porušení právních předpisů vážně porušilo jeho práva. I kdyby totiž byla poskytnuta ochrana přednosti odrůdy, která je předmětem žádosti, na základě článku 95 nařízení č. 2100/94, tato ochrana by byla mnohem méně rozsáhlá. Předkladateli žádosti o ochranu rostlinné odrůdy by tudíž nesvědčilo právo zákazu srovnatelné s právem stanoveným článkem 94 nařízení č. 2100/94. Žalobce by se tudíž nemohl bránit proti reprodukci odrůdy třetími osobami.
V tomto ohledu platí, že podle článku 70 nařízení č. 2100/94, nazvaného „Náprava“, má v případě odvolání útvar Úřadu, který připravil rozhodnutí, lhůtu jednoho měsíce po přijetí odůvodnění k nápravě tohoto rozhodnutí, pokud odvolání považuje za přípustné a odůvodněné. Odstavec 2 uvedeného článku stanoví, že pokud není rozhodnutí napraveno v této lhůtě, úřad „neprodleně […] předloží stížnost [odvolání] odvolacímu senátu“.
V projednávané věci bylo odůvodnění doručeno Úřadu dne 30. srpna 2004 (viz bod 27 výše). Útvar Úřadu, který připravil rozhodnutí, se sešel na zasedání ve dnech 24. a 29. září 2004 s cílem provedení případné nápravy tohoto rozhodnutí podle článku 70 nařízení č. 2100/94. Dne 30. září 2004 tento útvar sdělil odvolacímu senátu a žalobci, že své rozhodnutí odkládá o dva týdny, aby mohl provést dodatečné šetření (viz bod 28 výše). Toto dodatečné šetření spočívalo v žádosti o další informace, jež byla zaslána E. van Jaarsveldovi, který je poskytl v e-mailových zprávách ze dne 8. a 15. října 2004, a v dotazu položeném jihoafrickému ministerstvu zemědělství, které odpovědělo dopisem ze dne 2. listopadu 2004 (viz body 29 až 33 výše). Útvar Úřadu se poté dne 10. listopadu opět sešel na zasedání a na základě výsledků dodatečného šetření rozhodl zamítavé rozhodnutí nenapravit a odvolání neprodleně postoupit odvolacímu senátu (viz bod 34 výše).
Přestože byla lhůta stanovená článkem 70 nařízení č. 2100/94 překročena o jeden měsíc a deset dní, má Soud za to, že toto prodlení je vzhledem ke zvláštním okolnostem dané věci odůvodněné zejména potřebou vyslechnout osoby nacházející se ve vzdálené zemi.
V každém případě překročení této lhůty nemůže být důvodem ke zrušení napadeného rozhodnutí, ale nanejvýše k přiznání náhrady škody, pokud by se zjistilo, že žalobce v důsledku překročení lhůty utrpěl škodu.
V tomto ohledu žalobce ve své replice zdůrazňuje, že existuje rozdíl mezi ochranou poskytnutou majiteli na základě článku 95 nařízení č. 2100/94 ohledně úkonů provedených před udělením odrůdového práva Společenství a ochranou poskytnutou témuž majiteli podle článku 94 zmíněného nařízení ohledně porušování práv k chráněné odrůdě.
Tyto úvahy jsou však v projednávané věci bezpředmětné, jelikož odrůdě, která je předmětem žádosti, nebylo uděleno právo na ochranu ve Společenství.
Za těchto podmínek musí být sedmý žalobní důvod zamítnut jako neopodstatněný.
K osmému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení čl. 67 odst. 2 první věty nařízení č. 2100/94
Žalobce tvrdí, že v rozporu s čl. 67 odst. 2 první větou nařízení č. 2100/94 byla jeho žádost vyškrtnuta z rejstříku Úřadu bezprostředně po přijetí zamítavého rozhodnutí. Z toho plyne značné oslabení jeho právního postavení ve smyslu, v němž je upraveno v článku 95 nařízení č. 2100/94.
V tomto ohledu, i za předpokladu, že žádost o ochranu byla vyškrtnuta z rejstříku Úřadu bezprostředně po přijetí zamítavého rozhodnutí v rozporu s čl. 67 odst. 2 první větou nařízení č. 2100/94, podle nějž odvolání proti takovémuto rozhodnutí má odkladný účinek, tato nezákonnost se netýká samotného zamítavé rozhodnutí, a tudíž nemůže ovlivnit platnost tohoto rozhodnutí, a v důsledku toho ani platnost napadeného rozhodnutí.
V důsledku toho musí být osmý žalobní důvod zamítnut jako irelevantní.
Z veškerých výše uvedených úvah a skutečností vyplývá, že žaloba musí být zamítnuta jako neopodstatněná.
K nákladům řízení
Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Úřad požadoval náhradu nákladů řízení a žalobce neměl ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedenému uložit náhradu nákladů řízení.

Z těchto důvodů
SOUD (sedmý senát)
rozhodl takto:

1)
Žaloba se zamítá.

2)
Ralfu Schräderovi se ukládá náhrada nákladů řízení.

Forwood
Moavero Milanesi
Truchot
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 19. listopadu 2008.
Podpisy.
Obsah

Právní rámec

Skutečnosti předcházející sporu

Řízení a návrhová žádání účastníků řízení

Právní otázky

K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení článku 62 ve spojení s čl. 7 odst. 1 a 2 nařízení č. 2100/94

Argumenty účastníků řízení

Závěry Soudu

– Úvodní poznámky k rozsahu soudního přezkumu prováděného Soudem

– Posouzení podle čl. 7 odst. 1 nařízení č. 2100/94

– Posouzení podle čl. 7 odst. 2 nařízení č. 2100/94

– Posouzení podle článku 62 nařízení č. 2100/94

Ke třetímu žalobnímu důvodu, který vychází z porušení článku 75 nařízení č. 2100/94 a „obecného zákazu přijímat v právním státě nečekaná rozhodnutí“, a k pátému žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení čl. 62 odst. 1 nařízení č. 1239/95

Argumenty účastníků řízení

Závěry Soudu

– K pátému žalobnímu důvodu

– K třetímu žalobnímu důvodu

K druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení článku 76 nařízení č. 2100/94

Ke čtvrtému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení čl. 60 odst. 1 nařízení č. 1239/95

K šestému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení článku 88 nařízení č. 2100/94

K sedmému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení čl. 70 odst. 2 nařízení č. 2100/94

K osmému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení čl. 67 odst. 2 první věty nařízení č. 2100/94

K nákladům řízení
(
*1
) – Jednací jazyk: němčina.