CELEX: 62003CJ0060
EB sutarties 49 straipsnis
Laisvės teikti paslaugas apribojimai
Statybos įmonės
Subranga
Įmonės pareiga garantuoti minimalius subrangovo darbuotojų atlyginimus

Šiuo prašymu priimti prejudicinį sprendimą prašoma išaiškinti EB 49 straipsnį.
Prašymas pateiktas nagrinėjant statybos įmonės
Wolff & Müller GmbH & Co. KG
(toliau –
Wolff & Müller
) ir J. F. Pereira Félix bylą dėl šios įmonės kaip garanto atsakomybės už tai, kad pastarajam būtų sumokėtas jo darbdavio
mokėtinas minimalus atlyginimas.

Teisinis pagrindas

Bendrijos teisės aktai
1996 m. gruodžio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 96/71/EB dėl darbuotojų komandiravimo paslaugų teikimo sistemoje
(OL L 18, 1997, p. 1) penkta konstatuojamoji dalis nurodo:
„siekiant skatinti bet kokias tarpvalstybines paslaugas, reikia sudaryti sąžiningos konkurencijos sąlygas ir taikyti priemones,
garantuojančias darbuotojų teises.“
Direktyvos 96/71 1 straipsnis „Taikymo sritis“ nurodo:
„1. Ši direktyva taikoma valstybėje narėje įsisteigusioms įmonėms, kurios pagal tarpvalstybinio paslaugų teikimo sistemą komandiruoja
darbuotojus į kitos valstybės narės teritoriją pagal šio straipsnio 3 dalį.
<...>
3. Ši direktyva taikoma tada, kai šio straipsnio 1 dalyje paminėtos įmonės imasi vienos iš šių tarpvalstybinių priemonių:
a)      savo sąskaita komandiruoja darbuotojus į kitos valstybės narės teritoriją ir duoda jiems nurodymus, vadovaudamosi sutartimi,
sudaryta tarp darbuotojus komandiruojančios įmonės ir toje valstybėje narėje veikiančios šalies, kuriai bus teikiamos paslaugos,
su sąlyga, kad komandiruotės metu komandiruojančioji įmonė ir darbuotojas saistomi darbo santykiais;
<...>.“
Direktyvos 96/71 3 straipsnio „Darbo sutarties sąlygos“ 1 dalis nurodo:
„Valstybės narės užtikrina, kad nepriklausomai nuo to, kokia teisė yra taikoma darbo santykiams, 1 straipsnio 1 dalyje paminėtos
įmonės garantuoja į jų teritoriją komandiruotiems darbuotojams darbo sutarties sąlygas dėl toliau nurodytų dalykų, kuriuos
toje valstybėje narėje, kurioje darbas yra atliekamas, reglamentuoja:
–        įstatymai ir kiti teisės aktai, ir (arba)
–        kolektyvinės sutartys ar arbitražo sprendimai, kurie buvo paskelbti visuotinai taikytinais, kaip numatyta šio straipsnio 8 dalyje,
jeigu jie yra susiję su priede išvardyta veikla:
<...>
c)      dėl minimalių užmokesčio normų, įskaitant viršvalandžių apmokėjimo normas; šis punktas netaikomas papildomo pensinio draudimo
sistemoms;
<...>.“
Pagal Direktyvos 96/71 5 straipsnį „Priemonės“:
„Jei nesilaikoma šios direktyvos nuostatų, valstybės narės imasi reikiamų priemonių.
Jos visų pirma užtikrina, kad darbuotojai ir (arba) jų atstovai galėtų pasinaudoti atitinkamomis procedūromis, kad būtų galima
užtikrinti šia direktyva nustatytų pareigų vykdymą.“

Nacionalinė teisė
1999 m. rugpjūčio 25 d. Privalomų darbo statybose sąlygų nuostatų (Verordnung über zwingende Arbeitsbedingungen im Baugewerbe,
BGBl. 1999 I, p. 1894) 1 straipsnyje numatoma:
„1999 m. gegužės 26 d. kolektyvinės sutarties dėl minimalaus atlyginimo už darbą statybose Vokietijos Federacinės Respublikos
teritorijoje (toliau – sutarties dėl minimalaus atlyginimo) taisyklės, numatytos šių nuostatų I priede <...> taikomos visiems
šios sutarties nesaistomiems darbdaviams ir darbuotojams, kurie 1999 m. rugsėjo 1 d. patenka į jų taikymo sritį, jei pagrindinė
įmonės veikla yra statybos darbai pagal Vokietijos Socialinės apsaugos kodekso (Sozialgesetzbuch) III knygos (toliau – SGB
III) 211 straipsnio 1 dalį. Kolektyvinės sutarties taisyklės taip pat taikomos užsienyje įsisteigusiems darbdaviams ir jų
darbuotojams, patenkantiems į nuostatų taikymo sritį.“
Pagal Darbuotojų komandiravimo įstatymo (Arbeitnehmer-Entsendegesetz, toliau – AEntG) 1a straipsnį, kuriuo šis aktas papildytas
pagal 1998 m. gruodžio 19 d. Socialinės apsaugos pakeitimo ir darbuotojų teisių apsaugos įstatymo (Gesetz zu Korrekturen der
Sozialversicherung und zur Sicherung der Arbeitnehmerrechte, BGBl. 1998 I, p. 3843), įsigaliojusio 1999 m. sausio 1 d., 10 straipsnį:
„Įmonė, kuri paveda kitai įmonei atlikti statybos darbus SGB III 211 straipsnio 1 dalies prasme, už šios įmonės, jos subrangovų
arba jos ar jos subrangovo paskirto įdarbintojo įsipareigojimus mokėti darbuotojams minimalius atlyginimus arba mokėti įmokas
į kolektyvinės sutarties šalių įsteigtą bendrą fondą pagal 1 straipsnio 1 dalies 2 ir 3 sakinius, 2a dalį, 3 dalies 2 ir 3
sakinius arba 3a dalies 4 ir 5 sakinius atsako kaip garantas, atsisakęs teisės netenkinti kreditoriaus reikalavimų, šiam neišnaudojus
visų priemonių išieškoti skolą iš pagrindinio skolininko. Minimalus atlyginimas pirmo sakinio prasme yra suma, mokėtina darbuotojui
atskaičius mokesčius, socialinio draudimo įmokas, užimtumo skatinimo įmokas ir atitinkamas įmokas socialinei apsaugai (neto
suma).“

Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
Portugalijoje įsteigta statybos įmonė nuo 2000 m. vasario 21 d. iki gegužės 15 d. įdarbino J. F. Pereira Félix, Portugalijos
pilietį, mūrininku statybose Berlyne (Vokietija). Ši įmonė atliko betonavimo ir armavimo darbus
Wolff & Müller
pavedimu.
2000 m. rugsėjo 4 d. J. F. Pereira Félix pateikė ieškinį Berlyno
Arbeitsgericht
(Vokietija), kuriuo reikalauja priteisti iš jo darbdavio ir
Wolff & Müller
, solidariai atsakingų, sumokėti jam nesumokėtą atlyginimo dalį, t. y. 4 019,23 Vokietijos markės. Jis nurodė, kad pagal AEntG
1a straipsnį
Wolff & Müller
už jam nesumokėtą atlyginimo dalį atsako kaip garantas.

Wolff & Müller
prieštaravo J. F. Pereira Félix reikalavimams, konkrečiai nurodydama, kad ji nebuvo atsakinga, nes AEntG 1a straipsnis pažeidžia
Vokietijos konstitucijos (Grundgesetz) 12 straipsnyje numatytą konstitucinę teisę vykdyti profesinę veiklą ir EB sutartyje
įtvirtintą laisvę teikti paslaugas.
Berlyno
Arbeitsgericht
tenkino J. F. Pereira Félix ieškinį.
Landesarbeitsgericht
(Vokietija) iš dalies atmetė
Wolff & Müller
apeliacinį skundą, todėl ji pateikė kasacinį skundą
Bundesarbeitsgericht.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad yra prielaidos nustatyti
Wolff & Müller
, kaip garanto, atsakomybę pagal AEntG 1a straipsnį. Jis taip pat mano, kad ši nuostata atitinka Konstitucijos 12 straipsnį,
nes tai yra proporcingas suvaržymas. Tačiau ši AEntG nuostata gali sudaryti kliūčių laisvei teikti paslaugas EB 49 straipsnio
prasme.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas šiuo aspektu pastebi, kad dėl garanto atsakomybės pagal AEntG 1a straipsnį
(toliau – garanto atsakomybė) intensyvi subrangovų, ypač iš užsienio, kontrolė ir įpareigojimai pateikti įrodymus gali tapti
būtini. Dėl to ne tik generalinis rangovas, bet ir subrangovai gali patirti papildomų išlaidų ir administracinių sunkumų.
Šie sunkumai trukdo kitų valstybių narių statybos įmonėms teikti statybos paslaugas Vokietijoje ir daro jas nepatrauklesnes.
Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, ar pateisintinas laisvės teikti paslaugas
pažeidimas, kylantis iš AEntG 1a straipsnio.
Viena vertus, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, garanto atsakomybė neabejotinai yra naudinga
darbuotojams, nes stiprina jų teisių apsaugą. Darbuotojai dėl pagal nacionalinius įstatymus nustatytų neto atlyginimų gali
pareikšti ieškinį ne tik savo darbdaviui, bet ir dar vienam atsakovui.
Tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad vis dėlto šis privalumas ribotas. Komandiruotiems
užsienio darbuotojams dažnai bus sunku Vokietijos teismuose praktiškai pareikšti ieškinius dėl atlyginimo įmonei, atsakančiai
kaip garantas. Komandiruotė dažnai yra susijusi su konkrečiu statybos projektu ir trunka tik kelis mėnesius, paprastai užsienio
darbuotojai nemoka vokiečių kalbos ir neišmano Vokietijos įstatymų. Dėl šių priežasčių jiems būtų labai sunku Vokietijos teisme
pareikšti ieškinį, pagrįstą garanto atsakomybe. Be to, labai sumažėjus realiai galimybei įsidarbinti Vokietijoje ši apsauga
tampa mažiau ekonomiškai naudinga.
Kita vertus, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, aiškinamajame AEntG rašte nurodoma, kad garanto
atsakomybė numatyta, siekiant apsunkinti sutarčių su subrangovais iš vadinamųjų pigios darbo jėgos valstybių sudarymą, kad
būtų atgaivinta Vokietijos darbo rinka statybos srityje, apsaugota mažų ir vidutinių Vokietijos įmonių ekonominė veikla ir
kovojama su nedarbu šioje valstybėje narėje. Šie nuostatos tikslai paaiškėja ne tik iš aiškinamojo rašto teksto, bet labiau
iš objektyvaus jos vertinimo. Aiškiai nurodant AEntG 1a straipsnio tikslus, nenumatyta garantuoti darbuotojams iš užsienio
dėl socialinių priežasčių dvigubo arba trigubo atlyginimo už jų darbą statybose Vokietijoje.

Bundesarbeitsgericht,
manydamas, kad jo nagrinėjamos bylos sprendimas priklauso nuo EB 49 straipsnio aiškinimo, nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą
ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar EB 49 straipsnis (buvęs EB sutarties 59 straipsnis) draudžia taikyti nacionalinės teisės normas, pagal kurias statybos
įmonė, subrangos sutartimi pavedusi atlikti statybos darbus kitai įmonei, už šios įmonės ar jos subrangovų įsipareigojimus
mokėti darbuotojams minimalius atlyginimus arba mokėti įmokas į kolektyvinės sutarties šalių įsteigtą bendrą fondą atsako
kaip garantas, atsisakęs teisės netenkinti kreditoriaus reikalavimų, šiam neišnaudojus visų priemonių išieškoti skolą iš pagrindinio
skolininko, kai minimalus atlyginimas yra suma, mokėtina darbuotojui atskaičius mokesčius, socialinio draudimo įmokas, užimtumo
skatinimo įmokas ir atitinkamas įmokas socialinei apsaugai (neto suma), jei darbuotojų atlyginimo užtikrinimas nėra prioritetinis
arba yra tik papildomas šių teisės normų tikslas?“

Dėl prejudicinio klausimo

Dėl priimtinumo
Europos Bendrijų Komisija mano, kad garanto atsakomybės už įmokas į kolektyvinės sutarties šalių įsteigtą bendrą fondą klausimas
nėra ginčo dalykas pagrindinėje byloje, todėl turėtų būti nesvarstomas, priimant prejudicinį sprendimą.
Šiuo aspektu primintina, kad nacionalinio teismo pateiktas prejudicinis klausimas nepriimtinas tik tuomet, kai jis akivaizdžiai
nesusijęs su Bendrijos teisės aiškinimu arba kai jis yra hipotetinis (žr. 2004 m. sausio 7 d. sprendimo
Wells
, C‑201/02, Rink. p. I‑0000, 35 punktą ir minėtą teismų praktiką). Šiuo atveju taip nėra.
Iš pateikto klausimo, parafrazuojančio AEntG 1a straipsnį, kurio nuostatomis pagrįsta pagrindinė byla, teksto aišku, kad garanto
atsakomybės už įmokas į kolektyvinės sutarties šalių įsteigtą bendrą fondą klausimas yra labai susijęs su mokėtino minimalaus
atlyginimo klausimu.
Todėl visas prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra priimtinas.

Dėl esmės
Primintina, kad Teisingumo Teismas, norėdamas naudingai atsakyti prejudicinį klausimą pateikusiam teismui, kartais turi atsižvelgti
į Bendrijos teisės normas, kurių prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo klausime nenurodė (žr. 2004 m.
sausio 22 d. sprendimo
COPPI
, C‑201/02, Rink. p. I‑0000, 27 punktą ir minėtą teismų praktiką).
Kaip Austrijos vyriausybė ir Komisija nurodė savo pastabose raštu, laikytina, kad pagrindinės bylos faktinės aplinkybės, pateiktos
nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, patenka į Direktyvos 96/71 taikymo sritį. Iš tiesų jos atitinka aplinkybes,
kurioms taikomas minėto teisės akto 1 straipsnio 3 dalies a punktas.
Be to, nustatyta, kad pagrindinės bylos aplinkybės atsirado 2000 m., t. y. pasibaigus Direktyvos 96/71 perkėlimo į valstybių
narių teisę terminui, kuris buvo numatytas 1999 m. gruodžio 16 dieną.
Nagrinėjant prejudicinį klausimą reikia atsižvelgti į minėtos direktyvos nuostatas.
Pagal Direktyvos 96/71 5 straipsnį, jei nesilaikoma šios direktyvos nuostatų, valstybės narės imasi reikiamų priemonių. Jos
užtikrina, kad darbuotojai ir (arba) jų atstovai galėtų pasinaudoti atitinkamomis procedūromis, kad būtų galima užtikrinti
šia direktyva nustatytų pareigų vykdymą. Iš šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalies c punkto aišku, kad šios pareigos taip pat
apima įmonės pareigą garantuoti minimalaus atlyginimo mokėjimą į jos teritoriją komandiruotam darbuotojui.
Taigi valstybės narės turi garantuoti, kad komandiruoti darbuotojai galėtų pasinaudoti atitinkamomis procedūromis ir iš tiesų
gautų minimalų atlyginimą.
Iš Direktyvos 96/71 5 straipsnio teksto aišku, kad valstybės narės turi plačias galimybes pasirinkti šio straipsnio antroje
dalyje nurodytų atitinkamų procedūrų formą ir nustatyti detalias taisykles. Naudodamosi šia galimybe, jos privalo laikytis
EB sutartimi garantuotų pagrindinių laisvių (žr. 2002 m. sausio 22 d. sprendimo
Canal Satélite Digital
, C‑390/99, Rink. p. I‑607, 27 ir 28 punktus, 2004 m. kovo 25 d. sprendimo
Karner
, C‑71/02, Rink. p. I‑0000, 33 ir 34 punktus), taigi, kalbant apie pagrindinę bylą, laisvės teikti paslaugas.
Šiuo aspektu pirmiausia reikėtų pastebėti, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką EB 49 straipsnis ne tik reikalauja panaikinti
paslaugų teikėjų iš kitos valstybės narės diskriminaciją dėl priklausymo vienai ar kitai valstybei, bet ir panaikinti bet
kokį apribojimą, net jei jis taikomas neišskiriant nacionalinių ir kitų valstybių narių paslaugų teikėjų, dėl kurio kitoje
valstybėje narėje įsteigtam paslaugų teikėjui gali būti uždrausta, sunkiau arba mažiau patrauklu teikti paslaugas, kurias
jis teisėtai teikia savo valstybėje (žr. 2002 m. sausio 24 d. sprendimo
Portugaia Construções
, C‑164/99, Rink. p. I‑787, 16 punktą ir minėtą teismų praktiką).
Teisingumo Teismas nurodė, kad kitoje valstybėje narėje įsteigtam paslaugų teikėjui gali būti uždrausta, sunkiau arba mažiau
patrauklu teikti paslaugas tuomet, kai dėl priimančios valstybės narės teisės taikymo jis patiria išlaidų ir papildomų administracinių
bei ekonominių sunkumų (žr. minėto sprendimo
Portugaia Construções
18 punktą ir minėtą teismų praktiką).
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi nuspręsti, ar garanto atsakomybė pagrindinėje byloje yra aptartasis
atvejis. Šiuo aspektu svarbu įvertinti šios priemonės poveikį paslaugų teikimui ne tik kitoje valstybėje narėje įsteigto subrangovo,
bet ir toje valstybėje įsteigto pagrindinio rangovo atžvilgiu.
Iš nusistovėjusios teismų praktikos taip pat aišku, kad jeigu teisės norma, kaip antai AEntG 1a straipsnyje, darant prielaidą,
kad ji suvaržo laisvę teikti paslaugas, yra taikoma visiems valstybės narės, kurioje teikiama paslauga, teritorijoje veikiantiems
asmenims ir įmonėms, jos taikymą galima pateisinti, remiantis privalomu bendrojo intereso pagrindu, jei šis interesas nėra
apsaugotas normomis, kurios šiam paslaugų teikėjui taikomos valstybėje narėje, kurioje jis yra įsteigtas, ir jei ši priemonė
yra tinkama siekiant tikslo, dėl kurio ji taikoma, ir nėra taikoma daugiau nei būtina (žr. minėto sprendimo
Portugaia Construções
19 punktą ir minėtą teismų praktiką).
Teisingumo Teismas yra pripažinęs darbuotojų teisių apsaugą privalomu bendrojo intereso pagrindu (žr. minėto sprendimo
Portugaia Construções
20 punktą ir minėtą teismų praktiką).
Tačiau, jei iš esmės galima pripažinti, kad priimančioji valstybė narė, taikydama minimalaus atlyginimo normas kitoje valstybėje
narėje įsteigtam paslaugų teikėjui, siekia viešąjį interesą atitinkančio tikslo, t. y. apsaugoti darbuotojų teises (žr. minėto
sprendimo
Portugaia Construções
22 punktą), iš esmės tas pats galioja ir priimančiosios valstybės narės patvirtintoms priemonėms, kuriomis numatomos procedūros,
sudarančios sąlygas komandiruotam darbuotojui veiksmingai įgyvendinti savo teisę į minimalų atlyginimą.
Jei teisė į minimalų atlyginimą yra darbuotojų teisių apsaugos dalis, šios teisės įgyvendinimą užtikrinančios procedūrinės
nuostatos, kaip antai garanto atsakomybė pagrindinėje byloje, taip pat laikytinos užtikrinančiomis šią apsaugą.
Dėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pastabos, kad nacionalinis įstatymų leidėjas AEntG 1a straipsniu
pirmiausia siekia apsaugoti nacionalinę darbo rinką, o ne darbuotojo teisę į atlyginimą, pastebėtina, kad šis teismas pats
turėtų nustatyti, ar pagrindinėje byloje ginčijamas teisės aktas, objektyviai vertinant, užtikrina komandiruotų darbuotojų
teisių apsaugą. Būtina nustatyti, ar šios normos realiai naudingos iš esmės sustiprinant atitinkamų darbuotojų socialinę apsaugą.
Tokiomis aplinkybėmis, atsižvelgiant į nustatytus įstatymų leidėjo ketinimus, gali reikėti išsamiau išnagrinėti jo priimtų
priemonių naudą darbuotojams (žr. minėto
Portugaia Construções
sprendimo 28 ir 29 punktus bei minėtą teismų praktiką).
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas abejoja, ar garanto atsakomybė realiai naudinga komandiruotiems darbuotojams,
atkreipdamas dėmesį į praktinius sunkumus, kuriuos jie patirtų norėdami Vokietijos teismuose pareikšti ieškinius dėl atlyginimo
generaliniam rangovui, ir į tai, kad ši apsauga taptų mažiau ekonomiškai naudinga labai sumažėjus realiai galimybei įsidarbinti
Vokietijoje.
Vis dėlto J. F. Pereira Félix, Vokietijos, Austrijos ir Prancūzijos vyriausybės bei Komisija teisingai pabrėžia, kad nuostata
kaip antai esanti AEntG 1a straipsnyje naudinga komandiruotiems darbuotojams, nes pastarųjų naudai numato antrą atsakovą,
kuris su pirmuoju atsakovu, t. y. darbdaviu, solidariai atsako už minimalaus atlyginimo mokėjimą ir paprastai yra už jį mokesnis.
Objektyviai vertinant, tokio pobūdžio nuostata užtikrina komandiruotų darbuotojų teisių apsaugą. Be to, pagrindinė byla savaime
patvirtina apsauginį AEntG 1a straipsnio pobūdį.
Kadangi vienas iš nacionalinio įstatymų leidėjo tikslų – nesąžiningos konkurencijos prevencija, kai įmonės moka savo darbuotojams
mažesnį nei minimalų atlyginimą – tai turi nustatyti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, toks tikslas
laikytinas svarbesniu interesu, kuriuo remiantis galima pateisinti laisvės teikti paslaugas suvaržymą, jei tai atitinka šio
sprendimo 34 punkte nurodytas sąlygas.
Be to, Austrijos vyriausybė savo pastabose raštu teisingai pastebėjo, kad nebūtinai tikslas užtikrinti sąžiningą konkurenciją
prieštarauja tikslui užtikrinti darbuotojo teisių apsaugą. Direktyvos 96/71 5 konstatuojamoji dalis nurodo, kad šių dviejų
tikslų galima siekti bendrai.
Galiausiai dėl
Wolff & Müller
pastabų, pagal kurias garanto atsakomybė yra neproporcinga siekiamam tikslui, pastebėtina, jog iš tiesų iš šio sprendimo
34 punkte minėtos teismų praktikos aišku, kad priemonė pateisinama, jei yra tinkama siekti tikslo, dėl kurio ji taikoma, ir
netaikoma daugiau nei būtina jam pasiekti.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turėtų įvertinti, ar šių sąlygų laikomasi siekiamo tikslo – apsaugoti
darbuotojų teises – atžvilgiu.
Šiomis aplinkybėmis į pateiktą klausimą atsakytina taip: Direktyvos 96/71 5 straipsnis, aiškinamas pagal EB 49 straipsnį,
tokiu atveju, koks yra nagrinėjamas pagrindinėje byloje, nedraudžia taikyti nacionalinės teisės normų, pagal kurias statybos
įmonė, subrangos sutartimi pavedusi atlikti statybos darbus kitai įmonei, už šios įmonės ar jos subrangovų įsipareigojimus
mokėti darbuotojams minimalius atlyginimus arba mokėti įmokas į kolektyvinės sutarties šalių įsteigtą bendrą fondą atsako
kaip garantas, atsisakęs teisės netenkinti kreditoriaus reikalavimų, šiam neišnaudojus visų priemonių išieškoti skolą iš pagrindinio
skolininko, kai minimalus atlyginimas yra suma, mokėtina darbuotojui atskaičius mokesčius, socialinio draudimo įmokas, užimtumo
skatinimo įmokas ir atitinkamas įmokas socialinei apsaugai (neto suma), jei darbuotojų atlyginimo užtikrinimas nėra prioritetinis
arba yra tik papildomas šių teisės normų tikslas.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti pastarasis teismas. Kitos nei minėtos išlaidos, šalių patirtos pateikiant
pastabas Teisingumo Teismui, neatlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
1996 m. gruodžio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 96/71/EB dėl darbuotojų komandiravimo paslaugų teikimo sistemoje
5 straipsnis, aiškinamas pagal EB 49 straipsnį, tokiu atveju, koks yra nagrinėjamas pagrindinėje byloje, nedraudžia taikyti
nacionalinės teisės normų, pagal kurias statybos įmonė, subrangos sutartimi pavedusi atlikti statybos darbus kitai įmonei,
už šios įmonės ar jos subrangovų įsipareigojimus mokėti darbuotojams minimalius atlyginimus arba mokėti įmokas į kolektyvinės
sutarties šalių įsteigtą bendrą fondą atsako kaip garantas, atsisakęs teisės netenkinti kreditoriaus reikalavimų, šiam neišnaudojus
visų priemonių išieškoti skolą iš pagrindinio skolininko, kai minimalus atlyginimas yra suma, mokėtina darbuotojui atskaičius
mokesčius, socialinio draudimo įmokas, užimtumo skatinimo įmokas ir atitinkamas įmokas socialinei apsaugai (neto suma), jei
darbuotojų atlyginimo užtikrinimas nėra prioritetinis arba yra tik papildomas šių teisės normų tikslas.
Parašai.
*
Proceso kalba: vokiečių.