CELEX: 61993CJ0443
Tolkning och giltighet av artikel 4.4 i förordning (EEG) nr 1408/71 och tolkning av artiklarna 48 och 51 i fördraget
Särskilda system för statligt anställda
Yrkesverksamhet utövad av en grekisk läkare vid ett tyskt sjukhus

Domskäl
1 Elegktiko Synedrio har genom beslut av den 28 juni 1983, inkommet till domstolen den 16 november samma år, enligt artikel 177 i EG-fördraget begärt förhandsavgörande angående tre frågor om tolkningen och giltigheten av artikel 4.4 i rådets förordning (EEG) nr 1408/71 av den 14 juni 1971 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjer flyttar inom gemenskapen i dess ändrade och uppdaterade lydelse enligt rådets förordning (EEG) nr 2001/83 av den 2 juni 1983 (EGT nr L 230, s. 6, nedan kallad "förordning nr 1408/71").
2 Dessa frågor har uppkommit inom ramen för en tvist mellan den grekiske medborgaren Joannis Vougioukas och Idryma Koinonikon Asfalisseon (socialförsäkringsbyrå, nedan kallad "IKA"). Den sistnämnda hade vägrat att beakta perioder mellan åren 1964 och 1969, då Joannis Vougioukas tjänstgjorde vid statliga sjukhusinrättningar i Förbundsrepubliken Tyskland, som ålderspensionsgrundande.
3 Av akten framgår att Joannis Vougioukas är fast anställd läkare vid IKA, som är en offentligrättslig juridisk person. I denna egenskap regleras hans rätt till pension av lag nr 3163/1955 om pensioner för personalen vid IKA, och förordning nr 4277/1962 om pensioner för läkare vid IKA och vissa andra kategorier av anställda. Enligt dessa föreskrifter är bestämmelserna om rätt till pension för tjänstemän inom den civila förvaltningen analogivis tillämpliga på pensionerna för fast anställda läkare vid IKA, om inte motsatsen framgår av bestämmelserna.
4 Enligt dessa föreskrifter kan andra anställningsperioder inom läkaryrket än de som fullgjorts vid IKA beaktas som pensionsgrundande under förutsättning att en särskild inlösningsavgift erläggs motsvarande 5 procent av den ordinarie månadslön som uppbars vid den tidpunkt då begäran inlämnades och för en period som motsvarar de godkända anställningarnas varaktighet.
5 Joannis Vougioukas framställde år 1988 en begäran till avdelningen för pensioner till personalen vid IKA om att som pensionsgrundande få tillgodoräkna sig de perioder mellan åren 1964 och 1969 då han hade arbetat som läkare vid statliga tyska sjukhusinrättningar. Vid den tidpunkt då han framställde sin begäran var det nödvändigt att han fick tillgodoräkna sig dessa perioder för att han skulle ha rätt till ålderspension.
6 Avdelningen för pensioner till personalen vid IKA avslog hans begäran med motiveringen att de anställningar som hade fullgjorts i utlandet av Joannis Vougioukas inte fanns med bland de anställningar som uttryckligen anges i de bestämmelser som är tillämpliga på läkare vid IKA. Detta beslut bekräftades av kommissionen för prövning av klagomål mot de rättsakter som beslutats på grundval av pensionsföreskrifterna.
7 Joannis Vougioukas väckte talan mot detta beslut vid andra avdelningen i Elegktiko Synedrio. Avdelningen ogillade talan genom dom nr 2101/1991, med motiveringen att anställningar i utlandet inte godkänns som pensionsgrundande enligt de nationella bestämmelser om pension som är tillämpliga på fast anställda läkare vid IKA, och vidare att förordning nr 1408/71, i enlighet med artikel 4.4, inte är tillämplig på "särskilda system för statligt anställda och personer som behandlas som sådana" och således inte på det särskilda försäkringssystemet som fast anställda läkare vid IKA omfattas av.
8 Joannis Vougioukas överklagade denna dom till plenarförsamlingen i Elegktiko Synedrio. Till stöd för sitt överklagande gjorde Joannis Vougioukas gällande för det första, att eftersom artikel 4.4 i förordningen var oförenlig med artiklarna 48 och 51 i EEG-fördraget, senare EG-fördraget, skulle förordning nr 1408/71 vara tillämplig i hans fall, för det andra, att artikel 4.4 i förordningen skulle tolkas restriktivt och att den därför borde åsidosättas i detta fall, samt, för det tredje, att de perioder som han varit anställd vid tyska sjukhus, i enlighet med artiklarna 48 och 51 i EG-fördraget, borde likställas med de perioder då han fullgjort en motsvarande anställning i Grekland.
9 Eftersom plenarförsamlingen i Elegktiko Synedrio är tveksam om hur gemenskapsrätten skall tolkas, har målet förklarats vilande och följande frågor ställts i en begäran om förhandsavgörande:
"1) Med hänsyn till att de fast anställda läkarna vid IKA under sin anställningstid ibland kan placeras i ledningen för de medicinska avdelningar vid IKA vilka de leder, eller kan delta i medicinska kommittéer i första eller andra instans i organet, och att de då inom ramen för de uppgifter som de anförtrotts i ovan angiven mening kan komma att fatta beslut som anknyter till IKA:s mål och verksamhet,
a) skall dessa läkare anses som 'statligt anställda' i den mening som detta begrepp används i förordning nr 1408/71 (artikel 4.4), det vill säga såsom utövare av offentlig makt, och
b) är det tillräckligt för att de skall anses som 'statligt anställda' att de har haft möjligheten att inneha sådana tjänster, eller är det nödvändigt att de verkligen har innehaft en sådan tjänst, om än endast en gång, under sin yrkesverksamma tid?
2) Räcker den omständigheten att dessa läkares situation när det gäller pensionsrättigheter - oberoende av om de i själva verket innehaft en sådan tjänst eller inte - regleras av ett pensionssystem som i huvudsak hänför sig till bestämmelser som är tillämpliga i fråga om pensioner för civila och militära tjänstemän och andra anställda i offentlig tjänst för att anse att systemet i fråga är ett 'särskilt' system för social trygghet för statligt anställda i den mening som avses i den nu gällande lydelsen av artikel 4.4 i förordning nr 1408/71? Räcker det med andra ord för att ett system för sociala trygghetsförmåner skall anses som 'särskilt' att det omfattar statligt anställda eller att det hänför sig till ett gällande system för social trygghet för statligt anställda i en medlemsstat, eller är det så att begreppet 'särskilt' förutsätter andra omständigheter eller föreskrifter som i vart fall inte kan vara mindre förmånliga än de principer som utgör grunden för ovannämnda förordning, såsom den som finns upptagen i artikel 51 i EEG-fördraget, avseende att alla de anställningsperioder som beaktas enligt lagstiftningen i de olika medlemsstaterna skall läggas samman för förvärvande och bibehållande av rätten till sociala trygghetsförmåner samt för beräkning av dessa?
3) Skulle inte bestämmelserna i artikel 4.4 i förordningen strida mot artikel 51 a i EEG-fördraget för det fall att begreppet 'särskilda' system för 'statligt anställda' i en medlemsstat ansågs kunna omfatta en föreskrift enligt vilken det inte är föreskrivet eller tillåtet att för förvärvande och bibehållande av rätten till sociala trygghetsförmåner eller för beräkning av dessa göra en sammanläggning av anställningsperioder som fullgjorts av tjänstemannen i fråga i enlighet med lagstiftningen i en annan medlemsstat? Detta med tanke på att även om artikel 48.4 i fördraget - enligt vilken bestämmelserna i denna artikel inte skall 'tillämpas på anställning i offentlig tjänst' - gäller rätten till tillträde till tjänster i offentlig förvaltning så förefaller den inte uttryckligen gälla system för sociala trygghetsförmåner, på så sätt att den som är ansluten till en medlemsstats särskilda system för sociala trygghetsförmåner för 'statligt anställda' skulle förlora den ovan åsyftade rätten att lägga samman anställningsperioder som fullgjorts tidigare i andra medlemsstater för förvärvande och bibehållande av rätten till förmåner samt för beräkningen av dessa, då det enligt det nationella systemet för social trygghet som gäller för statligt anställda är tillåtet att göra en sådan sammanläggning om de ifrågavarande tidigare perioderna har fullgjorts på nationellt territorium i motsvarande statliga inrättningar?"
De tillämpliga gemenskapsrättsliga bestämmelserna
10 Inledningsvis kan påpekas att i artikel 48 i EG-fördraget uttrycks principen om fri rörlighet för arbetstagare. Denna frihet innebär, enligt punkt 2, att all diskriminering på grund av nationalitet mellan medlemsstaternas arbetstagare avseende anställning, lön och övriga arbets- och anställningsvillkor skall avskaffas.
11 Enligt artikel 48.4 gäller inte dessa bestämmelser anställningar i offentlig tjänst.
12 Artikel 51 i fördraget lyder enligt följande:
"Rådet skall enhälligt på förslag från kommissionen besluta om sådana åtgärder inom den sociala trygghetens område som är nödvändiga för att genomföra fri rörlighet för arbetstagare och därvid särskilt införa ett system som tillförsäkrar migrerande arbetstagare och deras familjemedlemmar att
a) alla perioder som beaktas enligt lagstiftningen i de olika länderna läggs samman för förvärvande och bibehållande av rätten till förmåner och för beräkning av förmånernas storlek,
..."
13 Det är på grundval av denna artikel som rådet har antagit förordning nr 1408/71 av den 14 juni 1971 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjer flyttar inom gemenskapen, i syfte att genom samordning av de olika nationella lagstiftningarna på området säkerställa att de arbetstagare som utnyttjar rätten till fri rörlighet inte drabbas av nackdelar i förhållande till dem som utövar en verksamhet inom en enda medlemsstat.
14 I artikel 4.4 i förordning nr 1408/71 undantas särskilda system för statligt anställda och personer som behandlas som sådana från förordningens materiella tillämpningsområde.
15 Vad särskilt gäller ålderspensioner föreskrivs i artikel 45 om att få, bibehålla eller återfå rätt till förmåner, att de perioder som har fullgjorts enligt andra medlemsstaters lagstiftning skall beaktas. Däremot föreskrivs i artikel 46 med avseende på beviljande av förmåner att den behöriga institutionen skall fastställa beloppet för denna förmån i förhållande till varaktigheten av de försäkringsperioder som fullgjorts enligt den lagstiftning som institutionen tillämpar i jämförelse med den sammanlagda längden av de försäkringsperioder som fullgjorts enligt lagstiftningen i samtliga medlemsstater i fråga.
Den första frågan
16 Den nationella domstolen vill genom sin första fråga i huvudsak veta om artikel 4.4 i förordning nr 1408/71 endast hänför sig till statligt anställda som omfattas av det undantag som anges i artikel 48.4 i fördraget, såsom denna har tolkats av domstolen, och i förekommande fall om läkare såsom de som tjänstgör vid IKA skall anses som statligt anställda i denna mening.
17 Joannis Vougioukas har i detta avseende gjort gällande att artikel 4.4 i förordning nr 1408/71 skall tolkas i överensstämmelse med artikel 48.4 i fördraget och således endast tillämpas på statligt anställda som omfattas av detta undantag från principen om fri rörlighet för arbetstagare.
18 Denna ståndpunkt kan inte godtas.
19 I detta sammanhang skall påpekas att de två bestämmelserna har olika mål. I artikel 48.4 i fördraget föreskrivs endast en möjlighet för medlemsstaterna att förhindra att andra medborgare än statens egna får tillträde till vissa offentliga tjänster (se dom av den 15 mars 1989, Echternach och Monitz, 389/87 och 390/87, Rec. s. 723, punkt 14), medan de särskilda systemen för statligt anställda eller personer som behandlas som sådana enligt artikel 4.4 i förordning 1408/71 generellt är undantagna från förordningens samordning av system för social trygghet.
20 Även syftena med de två bestämmelserna är olika. Genom artikel 48.4 i fördraget
beaktas medlemsstaternas legitima intresse av att förbehålla statens egna medborgare ett antal tjänster som har samband med utövande av offentlig makt och skydd för allmänna intressen (se dom av den 17 december 1980, kommissionen mot Belgien, 149/79, Rec. s. 3881, punkt 19). Avsikten med artikel 4.4 i förordning nr 1408/71 är däremot att reglera särdragen i de system som är tillämpliga på statligt anställda i medlemsstaterna.
21 Den första frågan kan därmed besvaras med att begreppet "statligt anställda", som förekommer i artikel 4.4 i förordning 1408/71, inte endast hänför sig till statligt anställda på vilka undantaget i artikel 48.4 i fördraget är tillämpligt, såsom denna har tolkats av domstolen, utan till alla statligt anställda och personer som behandlas som sådana.
22 Med hänsyn till det svar som har givits på den första delen av frågan är det inte nödvändigt att i detta fall pröva om undantaget i artikel 48.4 i fördraget är tillämpligt på läkare såsom de som tjänstgör vid IKA.
Den andra frågan
23 Den nationella domstolen vill genom sin andra fråga veta hur domstolen tolkar begreppet "särskilda system för statligt anställda", som förekommer i artikel 4.4 i förordning nr 1408/71.
24 Joannis Vougioukas har hävdat att detta begrepp bör tolkas restriktivt. Den omständigheten att ett system för social trygghet uteslutande är tillämpligt på statligt anställda och personer som behandlas som sådana är inte tillräckligt för att systemet skall betecknas som "särskilt" enligt förordning nr 1408/71. En sådan bestämning bör även grundas på andra objektiva kriterier, såsom att det är omöjligt eller svårt att med hänsyn till det berörda systemets särdrag underställa det bestämmelserna i förordning nr 1408/71.
25 Denna tolkning kan inte godtas.
26 Som generaladvokaten har framhållit i punkt 15 i sitt förslag till avgörande har gemenskapslagstiftaren genom att anta artikel 4.4 i förordning nr 1408/71 velat undanta de system för social trygghet som medlemsstaterna upprättat för hela eller delar av sin personal i offentlig tjänst från samordningen av de allmänna systemen för social trygghet som är tillämpliga på övriga arbetstagare.
27 Svaret på den andra frågan är således att för att betecknas som "särskilt" i den mening som framgår av artikel 4.4 i förordning nr 1408/71 är det tillräckligt att systemet för social trygghet i fråga skiljer sig från det allmänna systemet för social trygghet som är tillämpligt på löntagarna i en medlemsstat, och att alla eller vissa kategorier statligt anställda omfattas av det eller att det i systemet hänvisas till ett i medlemsstaten redan befintligt system för social trygghet för statligt anställda, utan att andra omständigheter skall beaktas i detta avseende.
Den tredje frågan
28 Genom sin tredje fråga vill den nationella domstolen i huvudsak veta om artikel 4.4 i förordning nr 1408/71, i den mån särskilda system för statligt anställda genom denna utesluts från förordningens tillämpningsområde, skall anses stå i strid med artiklarna 48 och 51 i fördraget, eftersom den innebär en vägran att beakta anställningsperioder som pensionsgrundande vilka en person som omfattas av ett särskilt system för statligt anställda eller personer som behandlas som sådana - såsom en fast anställd läkare vid IKA - har fullgjort vid statliga sjukhusinrättningar i en annan medlemsstat, då det enligt den nationella lagstiftningen är tillåtet att beakta sådana perioder när de har fullgjorts inom statens territorium och vid motsvarande inrättningar.
29 Enligt Joannis Vougioukas strider artikel 4.4 i förordning nr 1408/71 mot artiklarna 48 och 51 i fördraget, eftersom dess tillämpningsområde är mer vidsträckt än artikel 48.4. En annan tolkning skulle i själva verket leda till att rådet tillerkändes rätten att begränsa utövandet av rätten till fri rörlighet till vissa kategorier arbetstagare.
30 I detta avseende kan det påpekas att rådet, i avsikt att tillförsäkra ett verkligt utnyttjande av rätten till fri rörlighet som föreskrivs i artikel 48 i fördraget, enligt artikel 51 i fördraget är skyldigt att införa ett system som gör det möjligt för arbetstagare att övervinna de svårigheter som kan uppkomma på grund av nationella regler om social trygghet. Rådet har i princip uppfyllt denna skyldighet genom antagandet av förordning nr 1408/71 (se dom av den 18 maj 1989, Hartmann Troiani, 368/87, Rec. s. 1333, punkt 20).
31 Det kan dock konstateras att gemenskapslagstiftaren ännu inte har antagit nödvändiga bestämmelser för att utsträcka det materiella tillämpningsområdet av förordning nr 1408/71 till särskilda system för statligt anställda och personer som behandlas som sådana, med den följden att det på grund av artikel 4.4 i förordningen fortfarande finns ett betydande tomrum vad gäller samordningen på gemenskapsnivå av systemen för social trygghet inom gemenskapen.
32 Som generaladvokaten har påpekat i punkt 21 i sitt förslag till avgörande var det vid tidpunkten för antagandet av förordning nr 1408/71 försvarbart att undanta särskilda system för statligt anställda och personer som behandlas som sådana från förordningens tillämpningsområde, eftersom de djupgående skillnaderna mellan de nationella systemen orsakade svårigheter som gemenskapslagstiftaren kunde ha ansett som oöverstigliga när systemen skulle samordnas.
33 Med hänsyn till den skyldighet som ålagts rådet enligt artikel 51 i fördraget, kan emellertid inte förekomsten av sådana tekniska svårigheter på obestämd tid försvara bristen på samordning av de särskilda systemen för statligt anställda och personer som behandlas som sådana, i synnerhet som kommissionen i december 1991 förelade rådet ett förslag till förordning om ändring av förordning nr 1408/71 och med vilken avsikten var att sådana system skulle omfattas av förordning 1408/71 (EGT 1992, C 46, s. 1).
34 I vart fall kan konstateras att rådet inte till fullo har uppfyllt den skyldighet som åläggs det i artikel 51 i fördraget, eftersom det inte har antagit några bestämmelser om samordning på området sedan utgången av den föreskrivna övergångsperioden i fråga om fri rörlighet för arbetstagare.
35 De föregående övervägandena har dock inte någon inverkan på giltigheten av artikel 4.4 i förordning nr 1408/71, eftersom det - med hänsyn till det stora utrymme för skönsmässiga bedömningar som står rådet till buds när det gäller valet av de lämpligaste åtgärderna för att uppnå målet i artikel 51 i fördraget - står rådet fritt att åtminstone delvis avvika från de metoder som för närvarande föreskrivs i förordning nr 1408/71 i syfte att säkerställa en samordning av de särskilda systemen för statligt anställda och personer som behandlas som sådana.
36 Det förhållandet att artikel 4.4, såsom nu har konstaterats, är giltig leder emellertid inte till att en begäran om sammanläggning skall avslås, eftersom denna begäran kan tillmötesgås genom en direkt tillämpning av artikel 48-51 i fördraget utan att de samordningsregler som antagits av rådet behöver åberopas.
37 Joannis Vougioukas och kommissionen har i detta avseende gjort gällande att med tillämpning av artiklarna 48 och 51 i fördraget skall anställningsperioder som fullgjorts vid statliga tyska sjukhusinrättningar likställas med motsvarande perioder som fullgjorts i Grekland. Enligt dem skulle det utgöra ett allvarligt hinder mot den fria rörligheten för personer att endast anställningsperioder som fullgjorts vid statliga sjukhusinrättningar i Grekland godkänns som pensionsgrundande, medan perioder som fullgjorts vid motsvarande inrättningar i andra medlemsstater inte gör det.
38 Inledningsvis kan påpekas att det är utan betydelse för tillämpningen av principen om fri rörlighet för arbetstagare enligt artikel 48 i fördraget att sökanden i målet vid den nationella domstolen är grekisk medborgare. Alla medborgare från gemenskapens medlemsstater, oavsett bosättningsort och nationalitet, som har utnyttjat rätten till fri rörlighet för arbetstagare och som har utövat en yrkesverksamhet i en annan medlemsstat omfattas av tillämpningsområdet för ovannämnda bestämmelse (se dom av den 23 februari 1994, Scholz, C-419/92, Rec. s. I-505, punkt 9).
39 Vidare kan anmärkas att enligt domstolens rättspraxis syftar bestämmelserna i fördraget om fri rörlighet för personer till att underlätta för medborgare från gemenskapens medlemsstater att utöva alla slag av yrkesverksamhet inom allt territorium inom gemenskapen, och bestämmelserna utgör hinder mot sådana nationella föreskrifter som missgynnar dessa medborgare när de vill utsträcka sin verksamhet utanför en enda medlemsstats territorium (se dom av den 7 juli 1988, Stanton, 143/87, Rec. s. 3877, punkt 13). Målet med artikel 48-51 kan nämligen inte uppnås om arbetstagarna vid utövandet av sin rätt till fri rörlighet förlorar de sociala trygghetsförmåner som de tillförsäkras genom en medlemsstats lagstiftning. Ett sådant resultat skulle kunna leda till att gemenskapens arbetstagare avskräcktes från att utnyttja sin rätt till fri rörlighet och skulle därmed utgöra ett hinder för denna frihet (se dom av den 20 september 1994, Drake, C-12/93, Rec. s. I-4337, punkt 22).
40 När det föreskrivs i en nationell lagstiftning att endast anställningsperioder som fullgjorts vid nationella statliga sjukhus godkänns som pensionsgrundande, medan motsvarande perioder som fullgjorts vid statliga sjukhus i andra medlemsstater inte godkänns som pensionsgrundande, får detta en sådan avskräckande effekt på arbetstagaren.
41 En sådan lagstiftning ger upphov till en skillnad i behandlingen mellan de arbetstagare som inte utnyttjat rätten till fri rörlighet och de migrerande arbetstagarna, till nackdel för de sistnämnda, eftersom det endast är beträffande de arbetstagare som utnyttjat rätten till fri rörlighet som frågan uppkommer om godkännande av perioder som fullgjorts i andra medlemsstater i gemenskapen.
42 Då handlingarna i det aktuella målet inte innehåller någon omständighet som objektivt skulle kunna rättfärdiga denna skillnad i behandlingen av migrerande arbetstagare i jämförelse med arbetstagare som inte har utnyttjat sin rätt till fri rörlighet, måste denna skillnad i behandling bedömas vara diskriminerande och således stå i strid med de grundläggande bestämmelserna i fördraget som syftar till att säkerställa arbetstagarnas fria rörlighet.
43 Detta gäller i synnerhet eftersom tillämpningen av nationella bestämmelser, såsom de som är i fråga i det aktuella fallet, leder till att principen om sammanläggning enligt artikel 51 i fördraget åsidosätts i en situation där vägran att lägga samman relevanta perioder motiveras med att dessa perioder har fullgjorts i en annan medlemsstat och inte i medlemsstaten i fråga och då ingen av de omständigheter som åberopats inför domstolen i detta mål gör denna inskränkning av migrerande arbetstagares rätt till sammanläggning berättigad.
44 Med hänsyn till föregående överväganden är svaret på den nationella domstolens fråga att artiklarna 48 och 51 i fördraget skall tolkas på så sätt att de utgör ett hinder mot att för förvärvandet av pensionsrättigheter vägra att beakta anställningsperioder som en person som omfattas av ett särskilt system för statligt anställda eller personer som behandlas som sådana - såsom en fast anställd läkare vid IKA - har fullgjort vid statliga sjukhusinrättningar i en annan medlemsstat, då ett sådant beaktande däremot är tillåtet enligt den nationella lagstiftningen när perioderna har fullgjorts vid motsvarande inrättningar på nationellt territorium.
Beslut om rättegångskostnader
Rättegångskostnader
45 De kostnader som har förorsakats Greklands, Tysklands och Frankrikes regering, Europeiska unionens råd samt Europeiska gemenskapernas kommission, som har inkommit med yttranden till domstolen, är inte ersättningsgilla. Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna.
Domslut
På dessa grunder beslutar
DOMSTOLEN
- angående de frågor som genom beslut av den 28 juni 1993 förts vidare av Elegktiko Synedrio - följande dom:
1) Begreppet "statligt anställda" i artikel 4.4 i rådets förordning (EEG) nr 1408/71 av den 14 juni 1971 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjer flyttar inom gemenskapen, i dess ändrade och uppdaterade lydelse enligt rådets förordning (EEG) nr 2001/83 av den 2 juni 1983, hänför sig inte endast till statligt anställda på vilka undantaget i artikel 48.4 i fördraget är tillämpligt, såsom denna har tolkats av domstolen, utan till alla statligt anställda och personer som behandlas som sådana.
2) För att betecknas som "särskilt" i den mening som framgår av artikel 4.4 i ovannämnda förordning nr 1408/71 är det tillräckligt att systemet för social trygghet i fråga skiljer sig från det allmänna systemet för social trygghet som är tillämpligt på en medlemsstats löntagare och att alla eller vissa kategorier statligt anställda omfattas av det, eller att det i systemet hänvisas till ett i medlemsstaten redan befintligt system för social trygghet för statligt anställda, utan att andra omständigheter skall beaktas i detta avseende.
3) Artiklarna 48 och 51 i EG-fördraget skall tolkas på så sätt att de utgör ett hinder mot att för förvärvandet av pensionsrättigheter vägra att beakta anställningsperioder som en person som omfattas av ett särskilt system för statligt anställda eller personer som behandlas som sådana - såsom en fast anställd läkare vid IKA - har fullgjort vid statliga sjukhusinrättningar i en annan medlemsstat, då ett sådant beaktande däremot är tillåtet enligt den nationella lagstiftningen när perioderna har fullgjorts på nationellt territorium vid motsvarande inrättningar.