CELEX: 62002CJ0027
Briuselio Konvencija
Prašymas išaiškinti 5 straipsnio 1 ir 3 punktus bei 13 straipsnio pirmos pastraipos 13 punktą
Gavusio klaidinančią reklamą vartotojo teisė teismo tvarka išsireikalauti tariamai laimėtą prizą
Kvalifikacija
13 straipsnio pirmos pastraipos 3 punkte arba 5 straipsnio 1 punkte numatytas ieškinys, kilęs iš sutartinių teisinių santykių, arba 5 straipsnio 1 punkte numatytas ieškinys, kilęs iš deliktinių teisinių santykių
Sąlygos

1       Prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra susijęs su 1968 m. rugsėjo 27 d. Konvencijos dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų
civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo (OL L 299, 1972, p. 32), iš dalies pakeistos 1978 m. spalio 9 d. Konvencija dėl Danijos
Karalystės, Airijos ir Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės prisijungimo (OL L 304, p. 1, ir iš dalies
pakeistas tekstas p. 77), 1982 m. spalio 25 d. Konvencija dėl Graikijos Respublikos prisijungimo (OL L 388, p. 1), 1989 m.
gegužės 26 d. Konvencija dėl Ispanijos Karalystės ir Portugalijos Respublikos prisijungimo (OL L 285, p. 1) ir 1996 m. lapkričio
29 d. Konvencija dėl Austrijos Respublikos, Suomijos Respublikos ir Švedijos Karalystės prisijungimo (OL C 15, 1997, p. 1,
toliau – Briuselio konvencija) 5 straipsnio 1 ir 3 punktų bei 13 straipsnio pirmosios pastraipos 3 punkto išaiškinimu.
2       Šis prašymas buvo pateiktas byloje tarp Austrijos pilietės P. Engler, kurios nuolatinė gyvenamoji vieta yra Lustenau (Austrija),
ir pagal Vokietijos teisę įsteigtos prekes pagal užsakymus paštu parduodančios bendrovės
Janus Versand GmbH
(toliau –
Janus Versand
), kurios buveinė yra Langenfeld (Vokietija), dėl ieškinio, kuriuo buvo siekiama P. Engler iš
Janus Versand
priteisti prizą, nes jai asmeniškai adresuotame laiške ši bendrovė sudarė įspūdį, jog P. Engler jį laimėjo.

Teisinis pagrindas

Briuselio konvencija
3       Jurisdikcijos taisyklės yra nustatytos Briuselio konvencijos II skyriuje, kurį sudaro 2–24 straipsniai.
4       Briuselio konvencijos 2 straipsnio pirmoji pastraipa, esanti II skyriaus 1 skirsnyje „Bendrosios nuostatos“, numato tokią
pagrindinę taisyklę:
„Atsižvelgiant į šios Konvencijos nuostatas, Susitariančiojoje valstybėje nuolatinę gyvenamąją vietą turintiems asmenims,
kad ir kokia būtų jų pilietybė, byla keliama tos valstybės teismuose.“
5       Briuselio konvencijos 3 straipsnio pirmoji pastraipa, esanti tame pačiame skirsnyje, nurodo:
„Susitariančiojoje valstybėje nuolatinę gyvenamąją vietą turintiems asmenims byla gali būti keliama kitos Susitariančiosios
valstybės teismuose tik pagal taisykles, išdėstytas šios antraštinės dalies 2–6 skirsniuose.“
6       Briuselio konvencijos 5–18 straipsniuose, sudarančiuose II skyriaus 2–6 skirsnius, numatytos specialios, imperatyvios ar išimtinės
jurisdikcijos taisyklės.
7       Pagal Briuselio konvencijos II skyriaus 2 skirsnio „Speciali jurisdikcija“ 5 straipsnį:
„Susitariančiojoje valstybėje nuolat gyvenančiam asmeniui byla kitoje Susitariančiojoje valstybėje gali būti keliama:
1)      dėl dalykų, susijusių su sutartimi – atitinkamos prievolės vykdymo vietos teismuose; <...>
<...>
3)      dėl dalykų, susijusiu su civilinės teisės pažeidimais, deliktu ar tariamu deliktu – vietos, kurioje buvo padarytas pažeidimas,
teismuose;
<...>“
8       To paties Briuselio konvencijos II skyriaus 13–15 straipsniai sudaro 4 skirsnį „Jurisdikcija byloms dėl vartotojų sutarčių“.
9       Briuselio konvencijos 13 straipsnis numato:
„Bylose dėl sutarties,  kurią asmuo sudarė ne tam tikslui, kuris gali būti laikomas susijusiu su jo veikla ar profesija, toliau
– vartotojas, jurisdikcija nustatoma pagal šį skirsnį, nepažeidžiant 4 straipsnio ir 5 straipsnio 5 punkto, jei tai yra:
1)      prekių pirkimo-pardavimo išsimokėtinai sutartis; arba
2)      dalimis grąžinamos paskolos arba kurio nors kito kreditavimo tipo sutartis prekėms pirkti; arba
3)       prekių tiekimo ar paslaugų teikimo sutartis, ir jeigu:
a)      valstybėje, kur yra vartotojo nuolatinė gyvenamoji vieta, iki sutarties sudarymo jis gavo konkretų pasiūlymą arba sužinojo
apie jį iš reklamos;
ir
b)      toje valstybėje vartotojas ėmėsi veiksmų, reikalingų sutarčiai sudaryti.
Jeigu vartotojas sudaro sutartį su šalimi, kuri kurioje nors Susitariančioje valstybėje neturi nuolatinės gyvenamosios vietos
ar buveinės, bet vienoje iš Susitariančiųjų valstybių turi filialą, agentūrą ar kitą įstaigą, tai kilus ginčams dėl to filialo,
agentūros ar kitos įstaigos vykdomos veiklos, laikoma, kad ta šalis turi nuolatinę gyvenamąją vietą ar buveinę toje valstybėje.
Šis skirsnis netaikomas transporto sutartims.“
10     Pagal Briuselio konvencijos 14 straipsnio pirmąją pastraipą:
„Vartotojas gali kelti bylą kitai sutarties šaliai arba Susitariančiosios valstybės, kurioje ta šalis turi nuolatinę gyvenamąją
vietą ar buveinę, teismuose arba Susitariančiosios valstybės, kurioje jis pats turi nuolatinę gyvenamąją vietą ar buveinę,
teismuose.“
11     Nuo šios jurisdikcijos taisyklės galima nukrypti tik laikantis Briuselio konvencijos 15 straipsnyje, esančiame Konvencijos
II skyriaus 4 skirsnyje, numatytų sąlygų.

Susijusios nacionalinės teisės nuostatos
12     Austrijos vartotojų teisių gynimo įstatymo 5 j straipsnis (BGBl. I 1979/140) yra išdėstytas taip:
„Įmonės, kurios kreipiasi į konkretų vartotoją žadėdamos jam įteikti laimėtą prizą ar su kitais panašaus pobūdžio pasiūlymais,
suformuluotais taip, kad vartotojui sudaromas įspūdis, jog jis laimėjo konkretų prizą, privalo jam jį įteikti; šio prizo taip
pat gali būti reikalaujama teismine tvarka.“
13     Šia nuostata vartotojų teisių gynimo įstatymas buvo papildytas Austrijos įstatymo dėl nuotolinės prekybos sutarčių, priimto
perkeliant į nacionalinę teisę 1997 m. gegužės 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 97/7/EB dėl vartotojų apsaugos,
susijusios su nuotolinės prekybos sutartimis (OL L 144, p. 19) 4 straipsniu (BGBl. I, 1999, p. 185).
14     Ši nuostata įsigaliojo 1999 m. spalio 1 dieną.
15
Oberlandesgericht Innsbruck
sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pažymi, kad šio 5 j straipsnio tikslas yra suteikti vartotojams teisę
pateikti ieškinį siekiant užtikrinti
„
pažado įteikti laimėtą prizą“ vykdymą
,
kai šis buvo suklaidintas dėl to, jog pardavėjas susisiekė su vartotoju asmeniškai sudarydamas įspūdį, kad šis laimėjo prizą,
nors tikrasis šios veiklos tikslas – prekių užsakymo paskatinimas – laiške buvo nurodytas mažu šriftu arba mažai matomoje
vietoje ir sunkiai suprantamomis nuostatomis.

Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
16     Iš pagrindinės bylos medžiagos matyti, kad 2001 m. pradžioje P. Engler iš prekių pagal užsakymus paštu pardavimu užsiimančios
bendrovės
Janus Versand
gavo asmeniškai jai adresuotą laišką. Laiške buvo „mokėjimo pranešimas“, kurio forma ir turinys gavėjai leido patikėti, kad
ji laimėjo šios bendrovės organizuotos „loterijos piniginį prizą“, kurį sudarė 455 000 Austrijos šilingų, kartu su šios bendrovės,
kuri  taip pat veikė „
Handelskontor Janus GmbH
“ vardu, parduodamų prekių katalogu su pridėta „užsakymo pateikti pavyzdį be įsipareigojimų“ forma. P. Engler išsiųstame reklaminiame
buklete
Janus Versand
nurodė, kad su ja galima susisiekti ir internetiniu adresu http://www.janus-versand.com/.
17     „Mokėjimo pranešimo“ pavadinimo vietoje užrašytas žodis „patvirtinimas“ bei ryškiu šriftu nurodytas laimėjęs numeris. Kaip
šio pranešimo apie išmoką gavėjo pavardė bei adresas, buvo nurodyti P. Engler pavardė bei adresas
,
visą užrašą lydėjo žodžiai „asmeniškai – neperleidžiamas“. Mokėjimo pranešime taip pat ryškiu šriftu nurodyta laimėjimo suma
skaičiais (455 000 Austrijos šilingų), po ja ta pati suma parašyta žodžiais, taip pat užrašytas patvirtinimas, po kuriuo pasirašė
Ulrich Mändercke, kad „nurodyta prizo suma yra teisinga ir atitinka mūsų turimus dokumentus“; prie šio parašo nurodyta žyma
„pripažintų ir prisiekusių ekspertų biuras“. Be to, P. Engler buvo prašoma prie „mokėjimo pranešimo“ nurodytoje vietoje priklijuoti
prie laiško pridedamą  „oficialią biuro vinjetę“ ir „užsakymo pateikti pavyzdį be įsipareigojimų“ formą grąžinti
Janus Versand
. „Mokėjimo pranešime“ taip pat yra datai ir parašui skirtas langelis, kurį nurodoma „užpildyti“, bei mažu šriftu surašytos
dalyvavimo sąlygos bei tariamai laimėto prizo atsiėmimo sąlygos. P. Engler „mokėjimo pranešime“ turėjo pažymėti, kad ji sutinka
su šiomis sąlygomis. Galiausiai šis „mokėjimo pranešimas“ ragina gavėją tinkamai užpildytą dokumentą prie jo pridėtame voke
išsiųsti „šiandien“ tam, kad tuo remiantis būtų galima veikti toliau.
18     P. Engler
,
kaip
Janus Versand
buvo nurodžiusi, grąžino bendrovei „mokėjimo pranešimą“, nes manė, kad to pakanka žadėtajam 455 000 Austrijos šilingų prizui
gauti.
19     Iš pradžių
Janus Versangt
iš viso nesureagavo, o vėliau atsisakė P. Engler išmokėti šią sumą.
20     P. Engler Austrijos teismui pateikė ieškinį
Janus Versand,
iš esmės remdamasi Vartotojų teisių gynimo įstatymo 5 j straipsniu ir siekdama iš
Janus Versand
prisiteisti 455 000 Austrijos šilingų sumą, bylinėjimosi bei papildomas išlaidas. P. Engler nuomone, turint omeny, kad
Janus Versand
, pažadėdama įteikti prizą, ją paskatino su bendrove sudaryti prekių pirkimo sutartį, šis ieškinys yra kilęs iš sutartinių
teisinių santykių. Tačiau šis ieškinys taip pat yra grindžiamas ir kitais teisiniais pagrindais, ypač iki sutarties sudarymo
kilusių pareigų pažeidimu. Tuo atveju, jei nebūtų patenkintas pirmasis reikalavimas, ieškovė mano, kad jos ieškinys yra kilęs
iš deliktinių arba kvazideliktinių teisinių santykių.
21
Janus Versand
ginčijo Austrijos teismų jurisdikciją nagrinėti minėtą ieškinį, pabrėždama, kad, pirma, laiškas, kuriuo grindžiamas ieškinys,
buvo siųstas ne jos, o
Handelskontor Janus GmbH
, bendrovės, kuri yra atskiras teisės subjektas; antra, P. Engler ji nepažadėjo jokio prizo ir, trečia, su ieškove neturėjo
jokių sutartinių teisinių santykių.
22     Kadangi ieškovė neįrodė ryšio tarp
Janus Versand
ir pažadėjusio įteikti laimėjimą siuntėjo, t. y. „
Handelskontor Janus GmbH
, Postfach 1670, Abt. 3 Z 4, D−88106 Lindau“, 2001 m. spalio 2 d.
Landesgericht Feldkirch
(Austrija) atmetė P. Engler ieškinį dėl kompetencijos nagrinėti šią bylą neturėjimo.
23     P. Engler šį sprendimą apeliacine tvarka apskundė
Oberlandesgericht Innsbruck
.
24     Šis teismas mano, kad sprendžiant tarptautinės jurisdikcijos klausimą reikia atsižvelgti į Briuselio konvenciją. Šiuo požiūriu
svarbu nustatyti, ar P. Engler ieškinys turi būti laikomas pagrįstu sutartine teise Briuselio konvencijos 5 straipsnio 1 punkto
prasme, ar jis pareikštas iš delikto ar kvazidelikto to paties straipsnio 3 punkto prasme, ar jis yra grindžiamas šios Konvencijos
13 straipsnio pirmosios pastraipos 3 punktu.
25     Prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas pastebi, kad panašus klausimas Teisingumo Teismui buvo pateiktas
Oberster Gerichtshof
(Austrija) nagrinėtoje pagrindinėje byloje; jis buvo svarstomas 2002 m. liepos 11 d. byloje G
abriel
(C‑96/00, Rink
.
p. I‑6367), kurioje sprendimas priimtas po to, kai Teisingumo Teismui buvo pateiktas prašymas dėl šio prejudicinio sprendimo
priėmimo, tačiau tos bylos pagrindinės faktinės aplinkybės skiriasi nuo šios bylos. Iš tikrųjų
Gabriel
byloje nagrinėjama įmonė nurodė, kad dalyvavimas loterijoje bei atitinkamai tariamai laimėto prizo išmokėjimas priklauso nuo
to, ar prieš tai vartotojas yra pateikęs užsakymą, o
Oberlandesgericht Innsbruck
nagrinėjamos bylos atveju laimėjimo įteikimas nepriklauso nei nuo vartotojo užsakytų prekių, nei nuo
Janus Versand
prekių pristatymo. Šiam tikslui visiškai pakako grąžinti „mokėjimo pranešimą“.
26     Vis dėlto kartu su pranešimu apie tariamą laimėjimą vartotojas gavo prekių, kuriomis prekiauja
Janus Versand,
katalogą ir „užsakymo pateikti pavyzdį be įsipareigojimų“ formą, kuria gavėjas buvo akivaizdžiai skatinamas sudaryti šios
bendrovės siūlomų prekių pirkimo sutartį. Prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas iš to daro išvadą, kad byloje,
kurioje buvo priimtas minėtas sprendimas
Gabriel
, prekių pirkimo sutartis buvo sudaryta, o šios bylos atveju, priešingai, neatsižvelgiant į pažadėtą laimėjimą, kurį prireikus
galima vertinti atskirai, tarp šalių susiklostė tik iki sutarties sudarymo atsiradę santykiai.
27     Manydamas, kad tokiomis aplinkybėmis bylos sprendimas priklauso nuo Briuselio konvencijos išaiškinimo,
Oberlandesgericht Innsbruck
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar pagal Briuselio konvenciją <...> Austrijos vartotojų teisių gynimo įstatymo 5 j straipsnio <...> redakcijos po Austrijos
įstatymo dėl nuotolinės prekybos sutarčių 1 straipsnio 2 dalimi padarytų pakeitimų <...> vartotojui suteikiama teisė pareikšti
ieškinį, leidžianti jam reikalauti iš įmonių tariamai laimėto prizo tais atvejais, kai šios įmonės kreipiasi į konkretų vartotoją
žadėdamos įteikti laimėtą prizą ar su kitais panašaus pobūdžio pranešimais, suformuluotais taip, kad vartotojui sudaromas
įspūdis, jog laimėjo tam tikrą prizą, yra:
a)      teisė, atsiradusi iš sutartinių teisinių santykių 13 straipsnio (pirmosios pastraipos) 3 punkto prasme;
arba
b)      teisė, atsiradusi iš sutartinių teisinių santykių 5 straipsnio 1 punkto prasme;
arba
c)      teisė, kylanti iš delikto ar kvazidelikto 5 straipsnio 3 punkto prasme,
jei protingas vartotojas iš gautų dokumentų galėjo pagrįstai manyti, kad jam priklausančiai sumai pareikalauti pakanka tik
grąžinti pridėtą mokėjimo pranešimą, ir kad prizo išmokėjimas nepriklausė nei nuo užsakymo pateikimo, nei nuo prizą pažadėjusios
įmonės prekių pristatymo, nors kartu su tariamo prizo pažadu vartotojas gavo ir tos pačios įmonės prekių katalogą su pridėtu
neprivalomos užsakymo formos egzemplioriumi?“

Dėl prejudicinio klausimo
28     Atsižvelgiant į pagrindinės bylos faktines aplinkybes, pateiktu klausimu iš esmės klausiama, ar Briuselio konvencijoje numatytos
jurisdikcijos taisyklės privalo būti aiškinamos taip, kad ieškinys, kuriuo Susitariančioje valstybėje, kur yra nuolatinė vartotojo
gyvenamoji vieta, bei pagal šios valstybės teisės aktus vartotojas siekia iš prekių pagal užsakymus pardavimo paštu bendrovės,
įsteigtos kitoje Susitariančioje valstybėje, prisiteisti tariamai laimėtą prizą, yra kilęs iš sutartinių teisinių santykių
šios Konvencijos 5 straipsnio 1 punkto arba 13 straipsnio pirmosios pastraipos 3 punkto prasme, ar kadangi ši bendrovė vartotojui
asmeniškai išsiuntė laišką, sudariusį įspūdį, kad kai tik vartotojas grąžins prie jo pridėtą „mokėjimo pranešimą“, gaus prizą,
ir kadangi laiške dar buvo reklaminis tos pačios bendrovės prekių katalogas su pridėta „užsakymo pateikti pavyzdį be įsipareigojimų“
forma, nors prizo įteikimas nepriklausė nuo prekių užsakymo, todėl vartotojas nepateikė užsakymo, tas ieškinys kilęs iš deliktinių
arba kvazidelikinių teisinių santykių šios Konvencijos 5 straipsnio 3 punkto prasme.
29     Norint atsakyti į taip performuluotą klausimą, pirmiausiai primintina, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką ieškinių,
kilusių iš deliktinių ar kvazideliktinių teisinių santykių, samprata pagal Briuselio konvencijos 5 straipsnio 3 punktą reiškia
bet kokį ieškinį, kuriuo siekiama įrodyti atsakovo atsakomybę, ir jis nėra susijęs su sutartiniais teisiniais santykiais Briuselio
konvencijos 5 straipsnio 1 punkto prasme (be kita ko, žr. 1988 m. rugsėjo 27 d. Sprendimo
Kalfelis,
189/87, Rink
.
p. 5565, 17 punktą; 1992 m kovo 26 d. Sprendimo
Reichter ir Kockler,
C‑261/90, Rink
.
p. I‑2149, 16 punktą; 1998 m. spalio 27 d. Sprendimo
Réunion européenne ir kt.
, C‑51/97, Rink
.
p. I‑6511, 22 punktą; minėto sprendimo
Gabriel
33 punktą ir 2002 m. spalio 1 d. Sprendimo
Henkel
C‑167/00, Rink. p. I‑8111, 36 punktą).
30     Iš to išplaukia, kad, visų pirma, svarbu nustatyti, ar pagrindinėje byloje nagrinėjamas ieškinys yra kilęs iš sutartinių teisinių
santykių.
31     Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad Briuselio konvencijos 5 straipsnio 1 punktas yra susijęs su bendro pobūdžio sutartiniais teisiniais
santykiais, o šios Konvencijos 13 straipsnis būtent taikytinas vartotojų sudaromoms įvairių rūšių sutartims.
32     Todėl Briuselio konvencijos 13 straipsnis yra
lex specialis
jos 5 straipsnio 1 punkto atžvilgiu; todėl, visų pirma, turi būti nustatyta, ar turintis šio sprendimo 28 punkte performuluotame
prejudiciniame klausime nurodytus požymius ieškinys patenka bent į vienos iš šių dviejų nuostatų taikymo sritį.
33     Kaip Teisingumo Teismas ne kartą yra pabrėžęs, siekiant užtikrinti vienodą Konvencijos taikymą visose Susitariančiose valstybėse,
Briuselio konvencijoje vartojamos sąvokos, būtent jos 5 straipsnio 1 ir 3 punktuose ir 13 straipsnyje, , privalo būti aiškinamos
atskirai, atsižvelgiant į Konvencijos sistemą ir tikslus (žr. 1978 m. birželio 21 d. Sprendimo
Bertrand,
150/77, Rink
.
p. 1431, 14–16 punktus; 1993 m. sausio 19 d. Sprendimo
Shearson Lehman Hutton,
C‑89/91, Rink
.
p. I‑139, 13 punktą; 1997 m. liepos 3 d. Sprendimo
Benincasa
, C‑269/95, Rink
.
p. I‑3767, 12 punktą; 1999 m. balandžio 27 d. Sprendimo
Mietz
, C‑99/96, Rink
.
p. I‑2277, 26 punktą ir minėto sprendimo
Gabriel
37 punktą).
34     Būtent dėl Briuselio konvencijos 13 straipsnio pirmosios pastraipos Teisingumo Teismas, remdamasis prieš tai esančiame punkte
minėtais kriterijais, jau yra nusprendęs, kad šios nuostatos 3 punktas taikomas tik tuo atveju, jei, pirma, ieškovas yra galutinis
privatus vartotojas, neužsiimantis jokia komercine ar profesine veikla, antra, jei ieškinys susijęs su jo ir pardavėjo sudaryta
sutartimi dėl prekių ar paslaugų pardavimo, iš kurios kyla abiejų sutarties šalių abipusės bei tarpusavyje susijusios prievolės,
ir, trečia, jei yra įvykdytos 13 straipsnio pirmosios pastraipos 3 punkto a ir b papunkčiuose numatytos sąlygos (žr. minėto
sprendimo
Gabriel
38–40 ir 47–51 punktus).
35     Tačiau konstatuotina, kad pagrindinė byla atitinka ne visas šias sąlygas.
36     Neginčytina, kad esant tokiai situacijai, kai pagrindinės bylos ieškovė yra vartotoja Briuselio konvencijos 13 straipsnio
pirmosios pastraipos prasme, pardavėjas tam, kad paskatintų vartotoją sutikti su pasiūlymu, kreipėsi į ją asmeniškai išsiųsdamas
laišką su pažadu įteikti laimėtą prizą kartu su pridėtu katalogu bei užsakymo forma, siūlančia Susitariančioje valstybėje,
kurioje yra vartotojos nuolatinė gyvenamoji vieta, pirkti prekes, į vartotoją kreipėsi šios nuostatos 3 punkto pirmojoje pastraipoje
numatytais būdais. Vis dėlto šiuo atveju po pardavėjo pasiūlymo sutartis, pagal kurią šalys būtų prisiėmusios abipuses prievoles
dėl vieno iš tam tikrų minėtoje nuostatoje išvardytų daiktų, tarp vartotojo ir profesionalaus pardavėjo nebuvo sudaryta.
37     Konstatuotina, kad iš pagrindinės bylos aišku, jog vartotojos tariamai laimėto prizo įteikimas nepriklausė nuo sąlygos, ar
ji užsisakys
Janus Versand
siūlomų prekių, ir iš tikrųjų P. Engler nepateikė jokio užsakymo. Be to, iš bylos medžiagos nėra aišku, kad reikalaudama
sumokėti pažadėtąjį laimėjimą, ji suvokė, jog kažkokiu būdu įsipareigojo bendrovei netgi dėl galimų nuostolių dėl laimėjimo
atsiėmimo.
38     Tokiomis pagrindinės bylos aplinkybėmis P. Engler pateiktas ieškinys iš esmės negali būti laikomas kilusiu iš sutartinių teisinių
santykių Briuselio konvencijos 13 straipsnio pirmosios pastraipos 3 punkto prasme.
39     Priešingai nei teigia P. Engler ir Austrijos vyriausybė, toks konstatavimas nėra negaliojantis dėl tikslo, kuriuo grindžiama
minėta nuostata,  būtent užtikrinti vartotojo, kaip silpnesnės šalies, apsaugą, arba dėl tos aplinkybės, kad šiuo atveju konkrečiam
vartotojui buvo nusiųstas
Janus Versand
laiškas su pridėta „užsakymo pateikti pavyzdį be įsipareigojimų“ forma, skirta paskatinti jį užsisakyti šios bendrovės parduodamas
prekes.
40     Iš tikrųjų iš 13 straipsnio formuluotės matyti, kad jis nedviprasmiškai numato vartotojo „sudarytas sutartis“ dėl „paslaugų
ar prekių pirkimo“.
41     Šio sprendimo 36–38 punktuose pateikiamas išaiškinimas grindžiamas ir Briuselio konvencijos II skyriaus 4 skirsnyje numatytų
jurisdikcijos taisyklių dėl vartotojų sudarytų sutarčių vieta Konvencijos sistemoje.
42     Briuselio konvencijos 13-15 straipsniai yra šios Konvencijos 2 straipsnio pirmojoje pastraipoje numatyto bendro principo,
suteikiančio jurisdikciją Susitariančiosios valstybės, kurioje yra atsakovo nuolatinė gyvenamoji vieta, teismams, išimtis.
43     Iš to išplaukia, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką Briuselio konvencijos 13–15 straipsniuose numatytos specialios jurisdikcijos
taisyklės privalo būti aiškinamos siaurai, neišeinant už Konvencijoje aiškiai suformuluotų hipotezių (būtent žr. minėto sprendimo
Bertrand
17 punktą; sprendimo
Shearson Lehman Hutton
14–16 punktus; sprendimo
Benincasa
13 punktą ir sprendimo
Mietz
27 punktą).
44     Kadangi šio sprendimo 28 punkte performuluotame prejudiciniame klausime ieškiniui netaikomas Briuselio konvencijos 13 straipsnio
pirmosios pastraipos 3 punktas, svarbu išnagrinėti, ar pagrindinėje byloje nagrinėjamas ieškinys gali būti kilęs iš sutartinių
teisinių santykių šios Konvencijos 5 straipsnio 1 punkto prasme.
45     Šiuo aspektu visų pirma konstatuotina, kad iš pačios formuluotės matyti, jog Briuselio konvencijos 5 straipsnio 1 punktas
nereikalauja, kad sutartis jau būtų sudaryta (žr. 2002 m. rugsėjo 17 d. Sprendimo
Tacconi,
C‑334/00, Rink
.
p. I‑7357, 22 punktą).
46     Primintina, kad Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, jog jurisdikcija nagrinėti ginčus, kilusius iš sutartinių prievolių,
privalo būti nustatoma pagal Briuselio konvencijos 5 straipsnio 1 punktą ir kad ji taip pat taikytina ir tuo atveju, jei sutarties,
kuria yra grindžiamas ieškinys, buvimas yra šalių ginčo objektas (žr. 1982 m. kovo 4 d. Sprendimo
Effer
, 38/81, Rink
.
p. 825, 7 ir 8 punktus).
47     Be to, iš teismo praktikos matyti, jog prievolės, pagrįstos organizacijos ir jos narių priklausomybės ryšiais, privalo būti
traktuojamos kaip susijusios su sutartiniais teisiniais santykiais Briuselio konvencijos 5 straipsnio 1 punkto prasme, nes
priklausymas privačios teisės organizacijai sukuria tarp jai priklausančių asmenų stiprius tokio paties pobūdžio ryšius kaip
ir tarp sutarties šalių (žr. 1983 m. kovo 22 d. Sprendimo
Peters
, 34/82, Rink
.
p. 987, 13 ir 15 punktus).
48     Iš to, kas pasakyta, išplaukia, kad, kaip pastebėjo generalinis advokatas savo išvados 38 punkte, Teisingumo Teismas Briuselio
konvencijos 5 straipsnio 1 punkte numatytos sąvokos
„
ieškiniai, kilę iš sutartinių teisinių santykių
“
neaiškina siaurai.
49     Darytina išvada, kad šio sprendimo 38 ir 44 punktuose nurodytos išvados, kuriomis remiantis ieškinys pagrindinėje byloje nebuvo
kilęs iš sutartinių teisinių santykių Briuselio konvencijos 13 straipsnio pirmosios pastraipos prasme, savaime neprieštarauja
tam, kad šis ieškinys būtų kilęs iš sutartinių teisinių santykių šios Konvencijos 5 straipsnio 1 punkto prasme.
50     Siekiant nustatyti, ar pagrindinėje byloje yra toks atvejis, primintina, jog iš teismų praktikos matyti: jei Briuselio konvencijos
5 straipsnio 1 punktas nereikalauja, kad būtų sudaryta sutartis, vis dėlto, kadangi nacionalinio teismo jurisdikcija, susijusi
su sutartiniais santykiais nustatoma atsižvelgiant į nagrinėjamos prievolės įvykdymo vietą, taikant šią nuostatą būtina nustatyti
pačią prievolę (žr. minėto sprendimo
Tacconi
22 punktą). Teisingumo Teismas jau kelis kartus nusprendė, kad sutartinių santykių sąvoka minėtos nuostatos prasme nėra taikoma
tokioms situacijoms, kai nėra jokio vienos šalies kitos šalies atžvilgiu laisvai prisiimtų prievolių (1992 m. birželio 17 d.
Sprendimo
Handte
, C‑26/91, Rink
.
p. I‑3967, 15 punktas; minėto sprendimo
Réunion européenne ir kt.
17 punktas; minėto
Tacconi
sprendimo 23 punktas ir 2004 m. vasario 5 d. Sprendimo
Frahuil
, C‑265/02, Rink. p. I‑0000
,
24 punktas).
51     Vadinasi, laisvai prisiimta vieno asmens kito asmens atžvilgiu teisinė prievolė, kuria grindžiamas ieškovo ieškinys, sutartinių
teisinių santykių atveju preziumuojama kaip 5 straipsnio 1 punkte numatytos specialios jurisdikcijos taisyklės prielaida.
52     Šiuo požiūriu prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas konstatavo, kad profesionalus pardavėjas, vartotojui neprašius,
savo iniciatyva į jo nuolatinę gyvenamąją vietą išsiuntė laišką, kurioje vartotojas įvardijamas kaip prizo laimėtojas.
53     Toks gavėjams skirtas, siuntėjo pasirinktais būdais ir remiantis tik jo valia išsiųstas laiškas gali būti „laisvai prisiimta“
prievolė šio sprendimo 50 punkte minėtos teismų praktikos prasme.
54     Be to, pagal prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusį teismą pardavėjo tokiomis aplinkybėmis duotas laimėjimo pažadas,
neatkreipiant dėmesio į pinkles, ir naudojant formas, kurios vartotoją klaidino skatindamos sudaryti sutartį ir įsigyti šio
prekiautojo siūlomų prekių, galėjo laiško gavėjui leisti patikėti, jog prizas jam bus įteiktas, kai grąžins pridėtą „mokėjimo
pranešimą“.
55     Iš prašyme dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo perduotos bylos medžiagos matyti, kad vartotojas, ginčijamo laiško
gavėjas, paprašydamas pervesti tariamai jo laimėtą prizą, aiškiai sutiko su jam pažadėtu laimėjimu.
56     Vadinasi, bent jau nuo šio momento tokiomis pagrindinės bylos aplinkybėmis pardavėjo laisva valia atliktas veiksmas privalo
būti nagrinėjamas kaip veiksmas, galintis būti panašus į sutartiniais santykiais jį susaistančią prievolę. Todėl galutinė
ir prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusiam teismui privaloma kvalifikacija: šio sprendimo 50 punkte teismų praktikos
numatyta sąlyga dėl vienos šalies privalomos prievolės kitai šaliai buvimo šiuo atveju galima laikyti patenkinta.
57     Pabrėžtina, kad tokio pagrindinėje byloje nagrinėjamo vartotojo ieškinio tikslas yra prisiteisti iš profesionalaus pardavėjo
laimėtą prizą, kurį šis atsisakė sumokėti. Todėl ieškinio pagrindas būtent yra ginčijamo laimėjimo pažadas, nes akivaizdus
naudos gavėjas ieškiniui pagrįsti nurodo pažado neįvykdymą.
58     Iš to išplaukia, kad visos būtinos Briuselio konvencijos 5 straipsnio 1 punkto taikymo sąlygos pagrindinės bylos atveju yra
patenkintos.
59     Dėl generalinio advokato išvados 48 punkte nurodytų motyvų, kad pats faktas, jog profesionalus pardavėjas iš tikrųjų neketino
laiško gavėjui suteikti žadėto laimėjimo, šiuo atžvilgiu nėra svarbus. Atsižvelgiant į tai, kas buvo pasakyta šio sprendimo
45 punkte, tas pats pasakytina ir apie aplinkybę, kad prizo įteikimas nepriklausė nuo prekių užsakymo ir kad vartotojas nepateikė
tokio užsakymo.
60     Kadangi šiomis sąlygomis toks ieškinys, kokį pareiškė P. Engler prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusiame teisme, patenka
į Briuselio konvencijos 5 straipsnio 1 punkto taikymo sritį, nėra būtina nagrinėti, kaip išplaukia iš šio sprendimo 29 punkto,
ar būtų taikomas šios Konvencijos 5 straipsnio 3 punktas.
61     Atsižvelgiant į išdėstytus argumentus, į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip:  Briuselio konvencijoje numatytos jurisdikcijos
taisyklės privalo būti aiškinamos šitaip:
–       ieškinys, kuriuo vartotojas, pagal Susitariančios valstybės, kur yra jo nuolatinė gyvenamoji vieta, teisės aktus siekia prisiteisti
iš prekių pardavimu pagal užsakymus paštu užsiimančios bendrovės, įsteigtos kitoje Susitariančioje valstybėje, tariamai laimėtą
prizą, yra kilęs iš sutartinių teisinių santykių šios Konvencijos 5 straipsnio 1 punkto prasme su sąlyga, kad, pirma, ši bendrovė,
siekdama paskatinti vartotoją sudaryti sutartį, jam asmeniškai išsiuntė laišką, sudarydama įspūdį, kad prizas bus įteiktas,
kai jis grąžins prie laiško pridėtą „mokesčio pranešimą“, ir kad, antra, šis vartotojas sutinka su pardavėjo nustatytomis
sąlygomis ir tinkamai pareikalauja sumokėti pažadėtą prizą,
–       priešingai, nors šiame laiške, be kita ko, buvo tos pačios bendrovės prekių katalogas su pridedama „užsakymo pateikti pavyzdį
neįsipareigojant“ forma, nei aplinkybė, kad prizo suteikimas nepriklauso nuo prekių užsakymo, nei tai, kad vartotojas iš tiesų
nepateikė tokio užsakymo, neturi reikšmės pirmiau pateiktam išaiškinimui.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
62     Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti pastarasis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
Jurisdikcijos taisyklės, numatytos 1968 m. rugsėjo 27 d. Konvencijoje dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir
komercinėse bylose vykdymo, iš dalies pakeistos 1978 m. spalio 9 d. Konvencija dėl Danijos Karalystės, Airijos ir Jungtinės
Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės prisijungimo, 1982 m. spalio 25 d. Konvencija dėl Graikijos Respublikos
prisijungimo, 1989 m. gegužės 26 d. Konvencijos dėl Ispanijos Karalystės ir Portugalijos Respublikos prisijungimo ir 1996 m.
lapkričio 29 d. Konvencija dėl Austrijos Respublikos, Suomijos Respublikos ir Švedijos Karalystės prisijungimo, privalo būti
aiškinamos taip, kad:
–
ieškinys, kuriuo vartotojas, pagal Susitariančios valstybės, kur yra jo nuolatinė gyvenamoji vieta, teisės aktus siekia prisiteisti
iš prekių pardavimu pagal užsakymus paštu užsiimančios bendrovės, įsteigtos kitoje Susitariančioje valstybėje, tariamai laimėtą
prizą, yra kilęs iš sutartinių teisinių santykių šios Konvencijos 5 straipsnio 1 punkto prasme su sąlyga, kad, pirma, ši bendrovė,
siekdama paskatinti vartotoją sudaryti sutartį, jam asmeniškai išsiuntė laišką, sudarydama įspūdį, kad prizas bus įteiktas,
kai jis grąžins prie laiško pridėtą „mokesčio pranešimą“, ir kad, antra, šis vartotojas sutinka su pardavėjo nustatytomis
sąlygomis ir tinkamai pareikalauja sumokėti pažadėtą prizą,
–
priešingai, nors šiame laiške, be kita ko, buvo tos pačios bendrovės prekių katalogas su pridedama „užsakymo pateikti pavyzdį
be įsipareigojimų“ forma, nei aplinkybė, kad prizo suteikimas nepriklauso nuo prekių užsakymo, nei tai, kad vartotojas iš
tiesų nepateikė tokio užsakymo, neturi reikšmės pirmiau pateiktam išaiškinimui.
Parašai.
*
Proceso kalba: vokiečių.