CELEX: 62009CJ0103
Sestā PVN direktīva
Ļaunprātīgas rīcības jēdziens
Līzinga darījumi, kurus uzņēmumu grupa īsteno nolūkā pagarināt neatskaitāmā PVN samaksu

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt jēdzienu “ļaunprātīga rīcība” 2006. gada 21. februāra sprieduma
lietā C‑255/02
Halifax
u.c. (Krājums, I‑1609. lpp.), 2008. gada 21. februāra sprieduma lietā C‑425/06
Part Service
(Krājums, I‑897. lpp.), kā arī 2008. gada 22. maija sprieduma lietā C‑162/07
Ampliscientifica
un
Amplifin
(Krājums, I‑4019. lpp.) izpratnē.
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp
Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs
[Viņas Augstības Ienākumu un muitas dienestu] (turpmāk tekstā – “
Commissioners
”) un
Weald Leasing Ltd
(turpmāk tekstā – “
Weald Leasing
”) jautājumā par pievienotās vērtības nodokli (turpmāk tekstā – “PVN”), kurš tika uzlikts šai sabiedrībai par konkrētiem tās
veiktiem līzinga darījumiem.

Atbilstošās tiesību normas

Savienības tiesiskais regulējums
Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma
nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.), kurā grozījumi ir izdarīti
ar Padomes 1995. gada 10. aprīļa Direktīvu 95/7/EK (OV L 102, 18. lpp.; turpmāk tekstā – “Sestā direktīva”), 2. panta 1. punktā
ir noteikts:
“[PVN] jāmaksā:
1.      Par preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu, ko par atlīdzību attiecīgās valsts teritorijā veicis nodokļu maksātājs, kas kā
tāds rīkojas.”
Sestās direktīvas 17. panta 2. punkta a) apakšpunktā redakcijā, kas izriet no tās 28.g panta, ir paredzēts:
“Ja preces un pakalpojumus nodokļa maksātājs izmanto ar nodokli apliekamiem darījumiem, viņam ir tiesības atskaitīt no nodokļa,
kurš viņam jāmaksā:
a)      [PVN], kas ir jāmaksā vai samaksāts valsts teritorijā par precēm vai pakalpojumiem, ko viņam piegādājusi vai piegādās cits
nodokļu maksātājs.”
Sestās direktīvas 27. pants ir formulēts šādi:
“1.      Padome pēc Komisijas priekšlikuma ar vienprātīgu lēmumu var atļaut jebkurai dalībvalstij ieviest īpašus pasākumus, lai atkāptos
no šīs direktīvas noteikumiem nolūkā vienkāršot procedūru, kādā iekasē nodokli, vai novērst noteiktu veidu nodokļu nemaksāšanu
vai apiešanu. Pasākumi, kas vērsti uz to, lai vienkāršotu kārtību, kādā iekasē nodokli, nedrīkst ietekmēt gala patēriņa stadijā
maksājamo nodokli, izņemot gadījumus, kad tas notiek niecīgā apjomā.
2.      Dalībvalsts, kas vēlas ieviest 1. punktā minētos pasākumus, par tiem informē Komisiju un sniedz Komisijai visu attiecīgo informāciju.
3.      Komisija viena mēneša laikā par ierosinātajiem pasākumiem informē pārējās dalībvalstis.
4.      Padomes lēmumu uzskata par apstiprinātu, ja divu mēnešu laikā no dienas, kad pārējās dalībvalstis ir informētas, kā tas noteikts
iepriekšējā punktā, ne Komisija, ne kāda no dalībvalstīm nav pieprasījusi, lai šo jautājumu izskata Padomē.
5.      Tās dalībvalstis, kuras 1977. gada 1. janvārī piemēro tāda veida pasākumus, kādi minēti 1. punktā, var tos saglabāt ar noteikumu,
ka šīs dalībvalstis par tiem paziņo Komisijai līdz 1978. gada 1. janvārim, un ar noteikumu, ka gadījumos, kad šādas atkāpes
ir noteiktas, lai vienkāršotu kārtību, kādā iekasē nodokli, tās atbilst 1. punktā noteiktajai prasībai.”

Valsts tiesiskais regulējums
1994. gada likuma par PVN (
Value Added Tax Act 1994
, turpmāk tekstā – “
VAT Act 1994
”) 6. pielikuma 1. punktā ir paredzēts:
“1(1) Ja
a)      piegādes vērtība (izņemot šo punktu), ko par atlīdzību naudā ir veicis nodokļa maksātājs, ir mazāka nekā tās atvērtā tirgus
vērtība un
b)      persona, kura veic piegādi, un persona, kurai tā tiek sniegta, ir saistītas, un
c)      ja piegāde ir ar nodokli apliekama piegāde, persona, kurai tā sniegta, saskaņā ar 25. un 26. sadaļu nav tiesīga ieturēt visu
PVN par piegādi,
Commissioners
var norādīt, ka par piegādes vērtību ir jāuzskata tās atvērtā tirgus vērtība.”

Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi

Churchill Group of Companies
(turpmāk tekstā – “
Churchill
grupa”) galvenokārt sniedz apdrošināšanas pakalpojumus, kuri ir atbrīvoti no PVN.

Churchill Management Ltd.
(turpmāk tekstā – “
CML
”) un tās meitassabiedrības –
Churchill Accident Repair Centre
(turpmāk tekstā – “
CARC
”), kā arī
Weald Leasing
– ir
Churchill
grupas locekles.

CML
un
CARC
PVN priekšnodokļa atgūšanas likme ir aptuveni 1 %, tādējādi, kad tās iegādājas iekārtas, tās var atskaitīt tikai 1 % no PVN
par šo iekārtu pirkumu.

Weald Leasing
komercdarbība ietver attiecīgo aktīvu pirkšanu un pēc tam to nodošanu līzingā.

Suas Ltd
(turpmāk tekstā – “
Suas
”) ir sabiedrība, kas pieder
Churchill
grupas PVN konsultantam un viņa sievai, tomēr nav šīs grupas daļa.
Suas
vienīgā nozīmīgā komercdarbība ir aktīvu ņemšana līzingā no
Weald Leasing
un pēc tam to nodošana apakšlīzingā
CML
un
CARC
.
Kad
CML
vai
CARC
bija nepieciešamas jaunas iekārtas, tās iepirka
Weald Leasing
, kura nodeva tās līzingā
Suas
, kura savukārt nodeva tās apakšlīzingā
CML
vai
CARC
.
Izmantojot šo darījumu virkni,
CML
un
CARC
izvairījās no tām nepieciešamo iekārtu tiešas pirkšanas un no tā, lai kopējo par šiem pirkumiem neatskaitāmo PVN apmēru maksātu
vienā summā.
Šo darījumu mērķis bija sadalīt un pagarināt šīs summas maksājumu, lai atliktu
Churchill
grupas nodokļa parādu.

CML
un
CARC
nekavējoties samaksāja neatskaitāmo PVN tikai par līzinga maksu, kura ar šīm iekārtām ir saistīta un ir sadalīta uz visu
līzinga līgumu laiku, nevis par visām iegādātajām iekārtām.

Commissioners
izsniedza paziņojumus par nodokli, noraidot
Weald Leasing
lūgumu atskaitīt PVN priekšnodokli, kas par līzingā esošiem aktīviem samaksāts laikā no 2000. gada oktobra līdz 2004. gada
oktobrim, pamatojoties uz to, ka attiecīgie darījumi neesot saimnieciskā darbība un tiem esot ļaunprātīgs raksturs.

Weald Leasing
iesniedza sūdzību par šiem paziņojumiem par nodokli, apgalvojot, ka šie darījumi neesot veikti tikai ar mērķi saņemt nodokļu
priekšrocību un ka piegādāt iekārtas, izmantojot līzinga līgumu, neesot pretēji Sestās direktīvas mērķiem.
Pēc iepriekš minētā sprieduma lietā
Halifax
u.c. pasludināšanas
Commissioners
atkāpās no sava argumenta, ka attiecīgie darījumi neesot saimnieciskā darbība, un apgalvoja tikai to, ka šie darījumi esot
ļaunprātīga rīcība.
Ar 2007. gada 7. februāra spriedumu
VAT and Duties Tribunal
[PVN un nodokļu tiesa] nolēma, ka minēto darījumu pamatmērķis ir iegūt nodokļa priekšrocības, kas ir
Churchill
grupai maksājamā PVN atlikšana, noslēdzot līzinga līgumus, tomēr šī priekšrocība nav pretrunā attiecīgo Sestās direktīvas
noteikumu mērķim.
Šī tiesa arī nolēma, ka tiesību ļaunprātīga izmantošana var izrietēt nevis no pašiem līzinga līgumiem, bet no saskaņā ar šiem
līgumiem noteikto līzinga maksu apjoma, kā arī vienošanās, lai izvairītos no tā, ka
Commissioners
pieņem lēmumu saskaņā ar
VAT Act 1994
6. pielikumu.

Commissioners
par šo spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību
High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division
, apgalvojot, ka
Churchill
grupas iegūtā nodokļu priekšrocība esot pretrunā Sestās direktīvas mērķiem.
Ar 2008. gada 16. janvāra spriedumu
High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division
, noraidīja
Commissioners
iesniegto apelācijas sūdzību par šo spriedumu, pamatojoties uz to, ka apstāklis, ka attiecīgie darījumi nav veikti parastu
komercdarījumu ietvaros, neesot pietiekams, lai secinātu, ka tā ir bijusi ļaunprātīga rīcība, jo
Churchill
grupas iegūtā nodokļu priekšrocība, izmantojot šos darījumus, nav pretrunā nodokļu neitralitātes principam vai kādam citam
noteikumam Sestajā direktīvā.

Commissioners
par šo spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību iesniedzējtiesā, pamatojoties uz to, ka
High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division
, neesot pārbaudījusi, vai attiecīgie līzinga līgumi ietilpst lietas dalībnieku parastajos komercdarījumos. Pēc
Commissioners
domām, atļaut nodokļa maksātājam samazināt PVN priekšnodokli, izmantojot darījumus, kuriem nav reāla komerciāla mērķa, kuri
nav veikti parastos tirgus apstākļos, kuri nerada ar šādiem līgumiem parasti saistītos slogus un riskus un kuri nav noslēgti
nodokļa maksātāju parasto komercdarījumu ietvaros, būtu pretrunā Sestās direktīvas mērķiem.
Šādā kontekstā
Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai tādos apstākļos, kādi ir šajā lietā, kad uzņēmums, kas lielākoties ir atbrīvots no nodokļa, tā vietā, lai aktīvus iegādātos
tieši, izveido aktīvu līzinga struktūru, kas iesaista trešo personu kā starpnieku, aktīvu līzinga struktūra vai kāda tās daļa
dod pamatu nodokļa priekšrocībai, kas ir pretēja Sestās direktīvas mērķim [iepriekš minētā sprieduma lietā
Halifax
u.c.] 74. punkta izpratnē?
2)      Vai, ņemot vērā, ka Sestajā PVN direktīvā ir aplūkots aktīvu līzings, ko veic uzņēmumi, kuriem nodoklis netiek piemērots vai
kuri ir daļēji atbrīvoti no nodokļa, un ņemot vērā Tiesas norādi uz “parastiem komercdarījumiem” [iepriekš minētā] sprieduma
lietā
Halifax
u.c. 69. un 80. punktā, kā arī [iepriekš minētā] sprieduma lietā [
Ampliscientifica
un
Amplifin
] 27. punktā un šādas norādes trūkumu [iepriekš minētajā] spriedumā lietā [
Part Service
], tā ir ļaunprātīga rīcība, ja to veic no nodokļa pilnībā vai daļēji atbrīvots uzņēmums, lai gan tas savu parasto komercdarījumu
ietvaros neiesaistās līzinga darījumos?
3)      Ja atbilde uz 2. jautājumu ir apstiprinoša:
a)      kāda ir “parastu komercdarījumu” nozīme [iepriekš minētā] sprieduma lietā
Halifax
. u.c. 74. un 75. punkta kontekstā; vai tā ir saistīta ar 74. punktu, 75. punktu vai ar abiem;
b)      vai norāde uz “parastu komercdarījumu” ir norāde uz:
–        darījumiem, kuros attiecīgais nodokļa maksātājs parasti iesaistās;
–        darījumiem, kuros parastos tirgus apstākļos neatkarīgi iesaistās divas vai vairāk puses;
–        darījumiem, kuri ir komerciāli dzīvotspējīgi;
–        darījumiem, kuri rada komerciālu slogu un riskus, kas parasti ir saistīti ar komerciāliem ieguvumiem;
–        darījumiem, kuri nav fiktīvi, jo tiem ir komerciāls saturs;
–        visu citu veidu vai kategorijas darījumiem?
4)      Kāda ir atbilstoša pārveidošana gadījumā, ja tiek konstatēts, ka aktīvu līzinga struktūra vai kāda tās daļa ietver ļaunprātīgu
rīcību? Vai valsts tiesai vai nodokļu iekasēšanas iestādei vajadzētu:
a)      ignorēt trešās puses kā starpnieka esamību un nolemt, ka PVN ir jāmaksā no līzinga atvērtā tirgus vērtības;
b)      pārkvalificēt līzinga struktūru par tiešu pirkumu vai
c)      pārkvalificēt darījumus kādā citā veidā, kādu tiesa vai nodokļu iekasēšanas iestāde uzskata par piemērotu līdzekli, lai atjaunotu
situāciju, kas pastāvētu, ja nebūtu darījumu, kas ietver ļaunprātīgu rīcību?”

Par prejudiciālajiem jautājumiem

Par pirmo un otro jautājumu
Ar pirmo un otro jautājumu, kas ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai tā rezultātā, ka uzņēmums
izmanto līzinga darījumus tādiem aktīviem kā pamata tiesvedībā aplūkotie, drīzāk iesaistot trešo personu kā starpnieku, nevis
šos aktīvus iegādājoties tieši, iegūtā nodokļu priekšrocība ir pretēja Sestās direktīvas noteikumu mērķim un vai, ciktāl savu
parasto komercdarījumu ietvaros minētais uzņēmums neiesaistās līzinga darījumos, šādu darījumu izmantošana ir ļaunprātīga
rīcība.
Jāatgādina, ka Savienības tiesiskā regulējuma piemērošana nav paplašināma tiktāl, lai iekļautu uzņēmēju ļaunprātīgu rīcību,
tas ir, darījumus, kas netiek veikti parastu komercdarījumu ietvaros, bet gan tikai, lai ļaunprātīgi baudītu Savienības tiesību
sniegtās priekšrocības, un ka šis ļaunprātīgas izmantošanas aizlieguma princips attiecas arī uz PVN jomu (skat. iepriekš minētos
spriedumus lietā
Halifax
u.c., 69. un 70. punkts, kā arī lietā
Ampliscientifica
un
Amplifin
, 27. punkts).
Turklāt uzņēmēja izvēle starp ar nodokli neapliekamiem un apliekamiem darījumiem var pamatoties uz elementu kopumu, tostarp
uz nodokļu apsvērumiem, kas saistīti ar PVN objektīvo režīmu. Kad nodokļa maksātājam ir izvēle starp diviem darījumiem, Sestā
direktīva tam nepieprasa izvēlēties to, kurš paredz augstākas PVN summas samaksu. Gluži pretēji, nodokļa maksātājam ir tiesības
izvēlēties tādu savas darbības struktūru, kas tam ļauj samazināt savu nodokļu parādu (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā
Halifax
u.c., 73. punkts, kā arī lietā
Part Service
, 47. punkts).
Šajā kontekstā Tiesa nolēma, ka, lai varētu konstatēt ļaunprātīgu rīcību PVN jomā, ir jābūt izpildītiem diviem nosacījumiem.
Pirmkārt, attiecīgo darījumu rezultātam par spīti attiecīgajos Sestās direktīvas un valsts tiesiskā regulējuma, ar kuru ir
īstenota šī direktīva, noteikumos paredzēto nosacījumu formālai piemērošanai ir jābūt nodokļu priekšrocībai, kuras piešķiršana
ir pretēja šo noteikumu mērķim (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā
Halifax
u.c., 74. punkts, kā arī lietā
Part Service
, 42. punkts).
Otrkārt, no objektīvo elementu kopuma ir jāizriet, ka attiecīgo darījumu galvenais mērķis ir nodokļu priekšrocību iegūšana.
Ļaunprātīgas rīcības aizliegumam nav nozīmes, ja attiecīgajiem darījumiem var būt cits izskaidrojums nekā tikai nodokļu priekšrocību
iegūšana (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā
Halifax
u.c., 75. punkts, kā arī lietā
Part Service
, 42. punkts).
Attiecībā uz pamata lietu no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka attiecīgo līzinga darījumu galvenais mērķis bija nodokļu priekšrocības,
proti, par šiem pirkumiem maksājamā PVN samaksas pagarināšanas iegūšana, lai atliktu
Churchill
grupas nodokļa parādu.
Tomēr, lai secinātu ļaunprātīgas rīcības esamību, ir nepieciešams arī, lai, neskatoties uz attiecīgajos Sestās direktīvas
un valsts tiesiskā regulējuma, ar ko šī direktīva ir ieviesta, noteikumos paredzēto nosacījumu formālu piemērošanu, šī nodokļu
priekšrocība būtu pretēja šo noteikumu mērķim.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka līzinga darījumi ietilpst Sestās direktīvas piemērošanas jomā un ka nodokļu priekšrocība, kura,
iespējams, var rasties no šiem darījumiem, pati par sevi nav tāda nodokļu priekšrocība, kuras piešķiršana būtu pretēja attiecīgo
Sestās direktīvas un valsts tiesiskā regulējuma, ar ko šī direktīva ir ieviesta, noteikumu mērķim.
Nodokļa maksātājam nevar pārmest, ka tas drīzāk izvēlas līzinga darījumu, kas tam sniedz tādu priekšrocību, kura, kā tas izriet
no iesniedzējtiesas lēmuma, ietver tā nodokļa parāda samaksas pagarināšanu, nevis pirkuma darījumu, kas tam šādu priekšrocību
nesniedz, jo PVN par šo līzinga darījumu ir pienācīgi un pilnībā samaksāts.
Tomēr netiek apstrīdēts, ka tā tas ir attiecībā uz PVN par pamata lietā aplūkotajiem līzinga darījumiem un ka attiecībā uz
katru no šiem darījumiem attiecīgās sabiedrības ir samaksājušas pareizu PVN summu un, kad varējušas, atskaitījušas pareizu
PVN priekšnodokļa summu.
Ja
Weald Leasing
varēja atskaitīt PVN par tā pirktajām precēm, tad tas ir saistīts ar to, ka šī sabiedrība veic nevis apdrošināšanas darbības,
bet ar PVN apliktas un no tā neatbrīvotas līzinga darbības.
Tāpat
CML
un
CARC
neatskaitīja PVN par
Suas
samaksātajām līzinga maksām, jo 99 % no šīs summas bija neatgūstami.
Turklāt līzinga darījuma izmantošana attiecībā uz preci pati par sevi nenozīmē, ka PVN summai par šo darījumu ir jābūt augstākai
par to, kas tiktu maksāta šīs preces pirkuma gadījumā.
Tomēr iesniedzējtiesai ir jānosaka, pirmkārt, vai pamata tiesvedībā aplūkoto līzinga darījumu līguma noteikumi ir pretēji
Sestās direktīvas un valsts tiesiskā regulējuma, ar kuru šī direktīva ir ieviesta, noteikumiem. Tostarp tā tas būtu līzinga
maksu noteikšanas gadījumā, ja izrādītos, ka tā ir neparasti zema un neatbilst saimnieciskajai realitātei.
Otrkārt, šai tiesai ir arī jānosaka, vai trešās sabiedrības, šajā gadījumā
Suas
, kā starpnieces iesaistīšana šajos darījumos var būt šķērslis šo noteikumu piemērošanai.
Šajā ziņā minētajai tiesai ir jāpārbauda, vai, kā tas izriet no dažiem lietas materiālu dokumentiem un kā tas tika norādīts
tiesas sēdē,
Suas
iesaistīšana minētajos darījumos traucēja
Commissioners
tām piemērot
VAT Act 1994
6. pielikuma 1. punktu.
Šajā kontekstā
Weald Leasing
arguments, saskaņā ar kuru ļaunprātīgas rīcības aizlieguma princips neattiecoties uz šīs normas pārkāpumu tāpēc, ka pēdējā
izriet tikai no valsts tiesībām, nav pieņemams, jo minētā norma ir pieņemta, pamatojoties uz Sestās direktīvas 27. pantu,
un ir daļa no valsts tiesiskā regulējuma, ar ko šī direktīva ir ieviesta.
Turklāt apstāklim, ka uzņēmums, izmantojot tādus līzinga darījumus kā pamata tiesvedībā aplūkotie, savu parasto komercdarījumu
ietvaros neveic līzinga darījumus, nav ietekmes uz iepriekš minētajiem apsvērumiem.
Ļaunprātīgas rīcības konstatēšana izriet nevis no to komercdarījumu, kurus attiecīgo darījumu autors veic parasti, rakstura,
bet no šo darījumu mērķa, nolūka un sekām.
Šādos apstākļos uz pirmo un otro jautājumu ir jāatbild tādējādi, ka nodokļu priekšrocība, kas rodas no tā, ka uzņēmums veic
līzinga darījumus attiecībā uz tādiem aktīviem kā pamata tiesvedībā aplūkotie, nevis pērk šos aktīvus tieši, nav nodokļu priekšrocība,
kuras piešķiršana būtu pretēja attiecīgo Sestās direktīvas un valsts tiesiskā regulējuma, ar ko šī direktīva ir ieviesta,
noteikumu mērķim, ar nosacījumu, ka šo darījumu līguma noteikumi, it īpaši attiecībā uz līzinga maksas apmēra noteikšanu atbilst
parastiem tirgus apstākļiem un ka trešās sabiedrības kā starpnieces iesaistīšana minētajos darījumos nerada šķērsli minēto
noteikumu piemērošanai, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai. Apstāklim, ka šis uzņēmums parasto komercdarījumu ietvaros neveic
līzinga darījumus, šajā ziņā nav nozīmes.

Par trešo jautājumu
Ņemot vērā atbildi, kas sniegta uz pirmo un otro jautājumu, uz trešo jautājumu nav jāatbild.

Par ceturto jautājumu
Ar ceturto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, kā būtu jāpārveido pamata tiesvedībā aplūkotie darījumi, ja
šie darījumi vai to daļa ir uzskatāmi par ļaunprātīgu rīcību.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka, ja tiek konstatēta ļaunprātīga rīcība, darījumi, kas to veido, ir jāpārveido tādā veidā, lai
atjaunotu stāvokli, kāds pastāvētu, ja nebūtu darījumu, kas ir uzskatāmi par šo ļaunprātīgo rīcību (skat. iepriekš minēto
spriedumu lietā
Halifax
u.c., 94. un 98. punkts).
Līdz ar to, pirmkārt, iesniedzējtiesai, pamatojoties uz norādēm, kuras ir iesniegtas, atbildot uz pirmo un otro jautājumu,
ir jānosaka, vai konkrētie pamata tiesvedībā aplūkoto līzinga līgumu elementi veido ļaunprātīgu rīcību.
Otrkārt, ja šis ir tas gadījums, iesniedzējtiesai šie darījumi būtu jāpārveido tādā veidā, lai atjaunotu stāvokli, kāds pastāvētu,
ja nebūtu elementu, kas ir uzskatāmi par šo ļaunprātīgo rīcību.
Tādējādi gadījumā, ja iesniedzējtiesa secina, ka daži pamata tiesvedībā aplūkoto līzinga darījumu līguma noteikumi un/vai
Suas
iesaistīšanās šajos darījumos veido ļaunprātīgu rīcību, šai tiesai ir jāpārveido minētie darījumi, neņemot vērā
Suas
esamību un/vai grozot vai atstājot nepiemērotus šos līguma noteikumus.
Šajā kontekstā minētās tiesas veiktajai pārveidošanai nav jāpārsniedz tas, kas ir vajadzīgs, lai nodrošinātu PVN pareizu iekasēšanu
un novērstu [krāpšanu] (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Halifax
u.c., 92. punkts).
Šajos apstākļos uz ceturto jautājumu ir jāatbild tādējādi, ka, ja daži pamata tiesvedībā aplūkoto līzinga darījumu līguma
noteikumi un/vai trešās sabiedrības kā starpnieces iesaistīšanās šajos darījumos veido ļaunprātīgu rīcību, minētie darījumi
ir jāpārveido tādā veidā, lai atjaunotu stāvokli, kāds pastāvētu, ja nebūtu šo līguma noteikumu elementu, kas ir uzskatāmi
par ļaunprātīgu rīcību, un/vai šīs sabiedrības iesaistīšanās.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi,
nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
1)
nodokļu priekšrocība, kas rodas no tā, ka uzņēmums veic līzinga darījumus attiecībā uz tādiem aktīviem kā pamata tiesvedībā
aplūkotie, nevis pērk šos aktīvus tieši, nav nodokļu priekšrocība, kuras piešķiršana būtu pretēja attiecīgo Padomes 1977. gada
17. maija Sestās direktīvas 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja
pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, kurā grozījumi ir izdarīti ar Padomes 1995. gada 10. aprīļa Direktīvu
95/7/EK, un valsts tiesiskā regulējuma, ar ko šī direktīva ir ieviesta, noteikumu mērķim, ar nosacījumu, ka šo darījumu līguma
noteikumi, it īpaši tie, kuri attiecas uz līzinga maksas apmēra noteikšanu, atbilst parastiem tirgus apstākļiem un ka trešās
sabiedrības kā starpnieces iesaistīšana minētajos darījumos nerada šķērsli minēto noteikumu piemērošanai, kas ir jāpārbauda
iesniedzējtiesai. Apstāklim, ka šis uzņēmums parasto komercdarījumu ietvaros neveic līzinga darījumus, šajā ziņā nav nozīmes;
2)
ja daži pamata tiesvedībā aplūkoto līzinga darījumu līguma noteikumi un/vai trešās sabiedrības kā starpnieces iesaistīšanās
šajos darījumos veido ļaunprātīgu rīcību, minētie darījumi ir jāpārveido tādā veidā, lai atjaunotu stāvokli, kāds pastāvētu,
ja nebūtu šo līguma noteikumu elementu, kas ir uzskatāmi par ļaunprātīgu rīcību, un/vai šīs sabiedrības iesaistīšanās.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – angļu.