CELEX: 61995CJ0104
Tillnärmning av lagstiftning
Oberoende handelsagenter
Rätt till provision
Affärsuppgörelse som har träffats under agenturavtalstiden

Domskäl
1 Genom dom av den 30 november 1994, som inkom till domstolen den 31 mars följande år, har Polymeles Protodikeio Athinon enligt artikel 177 i EG-fördraget ställt tre frågor angående tolkningen av rådets direktiv 86/653/EEG av den 18 december 1986 om samordning av medlemsstaternas lagar rörande självständiga handelsagenter (EGT nr L 382, s. 17, nedan kallat direktivet), särskilt av artikel 7.2 i direktivet.
2 Frågorna har uppkommit i samband med en tvist mellan Georgios Kontogeorgas, en självständig handelsagent, och bolaget Kartonpak AE (nedan kallat Kartonpak).
3 Det framgår av handlingarna i målet att Kontogeorgas, i enlighet med ett avtal mellan de båda parterna av den 10 februari 1981, från och med den 1 januari 1981 svarade för marknadsföringen av Kartonpaks varor i Achaïas och Ilias län. I utbyte hade han rätt till en provision på 3 procent på den nettoförsäljning som effektuerats där, exklusive stämpelavgift, mervärdesskatt och transportkostnader.
4 År 1985 gick Kartonpak samman med bolaget Saint Ritsis Ellas AVEE (nedan kallat Saint Ritsis).
5 Enligt Kontogeorgas har Kartonpak från och med år 1988 självt marknadsfört sina varor till företag i dessa län utan att betala honom den provision som skall utgå på denna försäljning. Kartonpak har gjort gällande att det rörde sig om tidigare kunder till Saint Ritsis, vilket innebar att Kontogeorgas inte hade någon rätt till provision.
6 Efter det att avtalet hade hävts, väckte Kontogeorgas talan vid den hänskjutande domstolen för att bland annat erhålla betalning av beloppet 2 286 770 DR, utgörande det sammanlagda beloppet av den provision som skulle utgå på den försäljning som från och med år 1988 hade effektuerats inom det geografiska område för vilket denne ansvarade. Kartonpak bestred yrkandet med hänvisning till att kundföretagen inte hade sitt säte inom Kontogeorgas verksamhetsområde, utan endast hade vissa fabriksanläggningar där.
7 Kontogeorgas anser sig ha rätt till provisionerna enligt artikel 6.1 i det grekiska presidentdekretet nr 219/91 om handelsagenter som utfärdats för att genomföra Europeiska gemenskapernas råds direktiv 86/653/EEG (Republiken Greklands officiella tidning, A 81 av den 30 maj 1991) och i vilket föreskrivs:
"Handelsagenten skall ha rätt till provision på avtal som ingås under avtalstiden då han anförtrotts ett visst bestämt geografiskt område och då en affärsuppgörelse har träffats med en kund som tillhör detta område."
8 Genom denna föreskrift har artikel 7.2 i direktivet införlivats med grekisk rätt. I den artikeln stadgas följande:
"1. Handelsagenten skall ha rätt till provision på avtal som ingås under avtalstiden
a) i de fall då dessa träffats som ett resultat av hans medverkan, eller
b) i de fall då dessa ingås med tredje man, som han tidigare skaffat som kund för samma slags uppgörelser.
2. Handelsagenten skall även ha rätt till provision på avtal som ingås under avtalstiden
- antingen i de fall då han anförtrotts ett visst bestämt geografiskt område eller en viss bestämd kundkrets,
- eller i de fall då han har ensamrätt till ett visst bestämt geografiskt område eller en viss bestämd kundkrets,
och i de fall då affärsuppgörelser har träffats med en kund som tillhör detta område eller denna grupp.
Medlemsstaterna skall i sin lagstiftning ta in endera av de möjligheter som anges i de båda strecksatserna ovan."
9 Oaktat den hänskjutande domstolen anser Kontogeorgas talan vara välgrundad, har den framfört tvivel beträffande tolkningen av artikel 7.2 i direktivet och artikel 6.1 i det grekiska tillämpningsdekretet i vilket ordalydelsen av direktivet återges i form av det första alternativet i artikel 7.2 i direktivet. Polymeles Protodikeio Athinon har därför hänskjutit följande tolkningsfrågor till domstolen:
"1) Äger en handelsagent som anförtrotts ett visst bestämt geografiskt område rätt till provision på avtal som ingåtts utan att han i något skede medverkat till avtalens tillkomst och oavsett om han upptäckt de aktuella kunderna, eller har han endast rätt till provision på sådana avtal som har tillkommit inom det nyssnämnda geografiska området som ett resultat av egna insatser i förhållande till kunder som han själv har upptäckt?
2) Hur skall begreppet 'kund som tillhör' detta område tolkas? Närmare bestämt, om kunden är ett bolag med säte på en annan ort än den där ledningen utövas och verksamheten bedrivs, syftar ordet 'tillhör' på bolagets säte eller på den ort där verksamheten faktiskt bedrivs och/eller fabriken eller andra driftställen är belägna, i det fall då det avtal på vilket provisionen krävs avser leveranser till ifrågavarande fabrik eller driftställen och det aktuella avtalet ingåtts på den ort inom handelsagentens geografiska område där fabriken eller driftstället finns?"
Upptagande till prövning av tolkningsfrågorna i sak
10 Kartonpak har först och främst gjort gällande att begäran om förhandsavgörande inte har något samband med det ifrågavarande målet och dess rättsgrund, vilket medför att begäran inte kan tas upp till prövning. Bolaget har till utveckling av sin talan vid sammanträdet tillagt att det rör sig om hypotetiska frågor, i den mån som Kontogeorgas talan inte skulle vara välgrundad, eftersom de kunder som denne hänvisar till var tidigare kunder till Saint Ritsis, med vilket Kontogeorgas inte hade ingått något avtal. För det fall att tolkningsfrågorna ändå skulle anses kunna prövas i sak, bör den första frågan omformuleras för att få reda på om handelsagenten även har rätt till provision på affärsuppgörelser som har träffats med kunder till ett tredje bolag som har förvärvat det bolag med vilket agenten hade ingått avtal.
11 På denna punkt är det tillräckligt att erinra om att det enligt en fast rättspraxis uteslutande ankommer på de nationella domstolarna, som handlägger målen och är ansvariga för de kommande rättsliga avgörandena av dessa, att med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet bedöma såväl om ett förhandsavgörande är nödvändigt för att döma i saken som om de frågor som förs vidare till domstolen är av betydelse för detta. En begäran från en nationell domstol kan bara avvisas då det är uppenbart att den begärda tolkningen av gemenskapsrätten inte har något samband med den verkliga beskaffenheten av eller föremålet för tvisten i målet vid den nationella domstolen (se bland annat domen av den 28 mars 1996 i målet Ruiz Bernáldez, C-129/94, REG s. I-1829, punkt 7).
12 Detta är emellertid inte fallet i förevarande mål. Den hänskjutande domstolen har klart visat på att utgången av Kontogeorgas talan beror på tolkningen av artikel 7.2 i direktivet under de i den första frågan angivna omständigheterna. Denna tolkning äger även giltighet för den nationella föreskriften genom vilken direktivet har införlivats med grekisk rätt.
13 Domstolen har följaktligen att pröva de frågor som den nationella domstolen har ställt utan att utvidga föremålet för prövningen.
Den första frågan
14 Genom denna fråga vill den nationella domstolen i huvudsak få klarhet i om artikel 7.2 första strecksatsen i direktivet skall tolkas på så sätt att en handelsagent som har anförtrotts ett geografiskt område skall ha rätt till provision på avtal som har ingåtts med kunder som tillhör detta område, även om dessa inte har blivit kunder genom hans medverkan.
15 Kommissionen har i likhet med den grekiska, den tyska och den franska regeringen med stöd av såväl ordalydelsen som uppbyggnaden av artikel 7 i direktivet besvarat frågan jakande. I bestämmelsen föreskrivs enligt kommissionen och regeringarna två hypotetiska alternativa fall, vart och ett svarande mot skilda villkor och där det i det andra fallet just inte krävs att handelsagenten medverkar. Denna tolkning skulle vidare få bekräftelse genom användningen av adverbet "även" i artikel 7.2 i direktivet.
16 Domstolen ansluter sig till detta synsätt. Det framgår nämligen av ordalydelsen av artikel 7 i direktivet att två hypotetiska alternativa fall beträffande rätten till provision är föreskrivna. Artikel 7.1 tar sikte på en - tidigare eller nuvarande - aktivitet från handelsagentens sida, medan det i artikel 7.2 föreskrivs att handelsagenten skall avlönas för alla de affärsuppgörelser som har träffats inom ett visst område eller i förhållande till en viss bestämd grupp av personer utan att där nämna någon aktivitet från handelsagentens sida. Skillnaden mellan dessa båda fall bekräftas därutöver av den omständigheten att ordet "även" uttryckligen används i artikel 7.2 i direktivet. Artikel 7.2 kan alltså inte tolkas på så sätt att det också skulle krävas en aktivitet från handelsagentens sida. En sådan tolkning skulle för övrigt medföra att artikel 7.2 i direktivet blev berövad sin mening, eftersom artikel 7.1 blir tillämplig först när handelsagenten har värvat ifrågavarande kunder.
17 Kartonpak anser emellertid att artikel 7 i direktivet skall läsas mot bakgrund av artikel 6, enligt vilken det ankommer på parterna att närmare avtala om vilken ersättning handelsagenten skall ha. Eftersom ensamrätten inte är juridiskt tvingande, är det enligt Kartonpak svårt att inse att handelsagenten skulle ha rätt till provision på all försäljning som sker inom hans område.
18 I detta avseende bör klargöras att artikel 6 i direktivet rör storleken på handelsagentens ersättning och i motsats till artikel 7 inte i vilka fall provision skall utgå. Tillämpningsområdena för de båda bestämmelserna är därför inte desamma.
19 Den första frågan skall alltså besvaras med att artikel 7.2 första strecksatsen i direktivet skall tolkas på så sätt att en handelsagent som har anförtrotts ett visst bestämt geografiskt område har rätt till provision på avtal som har träffats med kunder som tillhör detta område, även då denne inte har medverkat därtill.
Den andra frågan
20 Genom denna fråga önskar den hänskjutande domstolen i huvudsak få klarhet i om begreppet "kund som tillhör detta område" i artikel 7.2 i direktivet syftar på det fallet att kunden är en juridisk person som har sitt säte på en annan ort än där ledningen utövas och verksamheten bedrivs.
21 Enligt kommissionen är, i brist på avtal om motsatsen mellan parterna, orten där verksamheten faktiskt bedrivs det som är avgörande. Vidare kan enligt kommissionen hänsyn tas till den ort där det bolag till vilket leverans skall ske har sitt driftsställe.
22 Den grekiska regeringen har föreslagit en definition från fall till fall med hänsyn till de särskilda omständigheterna och därvid såsom kriterier för bedömningen angett orten där yrkesaktiviteten utövas, orten där driftställena finns, orten där rättshandlingen realiseras samt de sedvänjor som normalt styr sådana affärsuppgörelser.
23 Enligt den tyska regeringen bör hänsyn tas till de kunder som har sitt säte eller sitt affärsställe inom ifrågavarande område. När dessa är belägna på olika platser är det orten för affärsverksamheten som är avgörande. I ett fall då ett kundföretag har flera dotterbolag eller en kund leder flera företag bör enligt den tyska regeringen hänsyn tas till det dotterbolag eller det företag som har gjort beställningen och inte det dotterbolag eller det företag som har mottagit leveransen.
24 Kartonpak anser att man i huvudsak måste grunda sig på de avtalsbestämmelser som parterna har kommit överens om. I övrigt handlar det enligt Kartonpak om den ort som är centrum för beslutsfattandet och där alla handlingar företas som är nödvändiga för slutandet av avtalet, vilket är det som spelar den avgörande rollen inom detta område.
25 I detta avseende kan först och främst konstateras att det i artikel 7.2 i direktivet inte anges vilka kriterier som det skall tas hänsyn till när kunden är en juridisk person som inte har sitt säte där ledningen utövas och affärsverksamheten bedrivs. Bestämmelsen måste alltså tolkas med hänsyn till sammanhanget och ändamålet med direktivet (se domen av den 18 januari 1984 i målet Ekro, 327/82, Rec. s. 107, punkt 11, och domen av den 2 oktober 1991 i målet Vandevenne m.fl., C-7/90, Rec. s. I-4371, punkt 6).
26 Beträffande ändamålet är det klart att direktivet är grundat på övervägandet att en handelsagent har till uppgift att värva kunder och förhandla med dessa samt, i förekommande fall, slutföra affärsuppgörelser [se artikel 1.2 och artikel 3.2 a i direktivet]. Direktivet är alltså inriktat på de konkreta affärsförbindelserna mellan handelsagenten och kunderna såsom dessa framträder i ett verkligt affärssammanhang och inte på hypotetiska fall.
27 Då kunden är en juridisk person följer av det som sagts ovan att begreppet "kund som tillhör detta område" i artikel 7.2 i direktivet bestäms av orten där den senare faktiskt bedriver sin affärsverksamhet.
28 Det kan även förhålla sig på det sättet att huvudmannen har flera handelsagenter som är verksamma inom en och samma medlemsstats territorium och att var och en har sitt eget geografiska område. Det är därför viktigt att kunna bestämma orten där kunden bedriver sin affärsverksamhet enligt ett kriterium som utesluter att en transaktion betraktas såsom tillhörande två eller flera handelsagenters geografiska områden.
29 När ett bolag bedriver sin affärsverksamhet på olika platser eller när handelsagenten är verksam inom flera områden kan flera omständigheter spela in i bestämmandet av var tyngdpunkten för affärsuppgörelsen ligger, särskilt orten där förhandlingarna med handelsagenten har ägt rum eller vanligtvis skulle ha ägt rum, orten dit varorna har levererats samt orten där det företag som har gjort beställningen finns.
30 Den andra frågan skall således besvaras så att om kunden är en juridisk person skall artikel 7.2 i direktivet tolkas på så sätt att begreppet "kund som tillhör detta område" bestäms av orten där den juridiska personen faktiskt bedriver sin affärsverksamhet. När bolaget bedriver sin affärsverksamhet på olika platser eller när handelsagenten är verksam inom flera områden kan flera omständigheter spela in i bestämmandet av var tyngdpunkten för affärsuppgörelsen ligger, särskilt orten där förhandlingarna med handelsagenten har ägt rum eller vanligtvis skulle ha ägt rum, orten dit varorna har levererats samt orten där det företag som har gjort beställningen finns.
Beslut om rättegångskostnader
Rättegångskostnader
31 De kostnader som har förorsakats den grekiska, den tyska och den franska regeringen samt Europeiska gemenskapernas kommission, vilka har inkommit med yttrande till domstolen, är inte ersättningsgilla. Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna.
Domslut
På dessa grunder beslutar
DOMSTOLEN
(femte avdelningen)
- angående de frågor som genom dom av den 30 november 1994 förts vidare av Polymeles Protodikeio Athinon - följande dom:
32 Artikel 7.2 första strecksatsen i rådets direktiv 86/653/EEG av den 18 februari 1986 om samordning av medlemsstaternas lagar rörande självständiga handelsagenter skall tolkas på så sätt att en handelsagent som har anförtrotts ett visst bestämt geografiskt område har rätt till provision på avtal som har träffats med kunder som tillhör detta område, även då denne inte har medverkat därtill.
33 Om kunden är en juridisk person skall artikel 7.2 i direktiv 86/653 tolkas på så sätt att begreppet "kund som tillhör detta område" bestäms av orten där den förre faktiskt bedriver sin affärsverksamhet. När bolaget bedriver sin affärsverksamhet på olika platser eller när handelsagenten är verksam inom flera områden kan flera omständigheter spela in i bestämmandet av var tyngdpunkten för affärsuppgörelsen ligger, särskilt orten där förhandlingarna med handelsagenten har ägt rum eller vanligtvis skulle ha ägt rum, orten dit varorna har levererats samt orten där det företag som har gjort beställningen finns.