CELEX: 61989TJ0082
Tjenestemænd
forfremmelse inden for stillingsgruppe
liste over tjenestemænd, som anses for egnede til forfremmelse
realitetsbehandling
forfremmelsesprocedure
ret til kontradiktion

Sagens faktiske omstaendigheder
1 Sagsoegeren, som er foedt den 25. marts 1928, blev ansat ved Kommissionen den 12. november 1958. Han blev fastansat som tjenestemand i loenklasse D2 med virkning fra den 1. januar 1962 og blev i 1975, efter at vaere blevet forfremmet flere gange, indplaceret i loenklasse B4 og tilknyttet afdeling XIX2 "Regnskab, Forvaltning og Finansinformation". Den 30. marts 1987 blev Generaldirektorat XIX reorganiseret.
2 Bedoemmelsen af sagsoegeren for perioden 1. juli 1985 - 30. juni 1987, som var udfaerdiget af vicekontorchef Lemoine, blev foerst forelagt ham den 13. april 1988. Han gjorde indsigelse mod bedoemmelsen paa en raekke punkter; under den mundtlige forhandling befandt bedoemmelsesproceduren sig stadig i appelleddet.
3 Den forfremmelsesprocedure, der ligger til grund for tvisten i den foreliggende sag, forloeb i flere etaper, saaledes som det er foreskrevet dels i de almindelige gennemfoerelsesbestemmelser om fremgangsmaaden ved forfremmelse inden for stillingsgruppen, som Kommissionen vedtog den 21. december 1970 og aendrede den 14. juli 1971 (offentliggjort i Meddelelser fra Administrationen nr. 42 af 13. maj 1975, herefter benaevnt: de almindelige gennemfoerelsesbestemmelser), dels i bestemmelserne om fremgangsmaaden ved forfremmelse, som personalet blev underrettet om ved Meddelelser fra Administrationen nr. 514 af 10. november 1986.
4 Den foerste etape af proceduren bestaar i, at der offentliggoeres en liste over de tjenestemaend, som har den noedvendige anciennitet til at kunne forfremmes. Da sagsoegeren siden den 1. oktober 1980 havde vaeret fastansat som tjenestemand i loenklasse B3 og derfor havde den noedvendige minimumsanciennitet paa to aar efter artikel 45 i vedtaegten for tjenestemaend ved De Europaeiske Faellesskaber (herefter benaevnt vedtaegten), blev han optaget paa listen over de tjenestemaend, som kunne forfremmes til loenklasse B2 i regnskabsaaret 1988. Denne liste blev offentliggjort den 15. februar 1988.
5 Den anden etape bestaar i, at Kommissionens generaldirektorater udarbejder en liste over de tjenestemaend, som foreslaas indstillet til forfremmelse. I den foreliggende sag blev denne liste offentliggjort den 16. marts 1988 og indeholdt navnene paa fire tjenestemaend i GD XIX; sagsoegerens navn var ikke opfoert paa listen.
6 Da sagsoegeren var blevet bekendt med, at det direktorat, hvori han var placeret, ikke havde indstillet ham til forfremmelse, sendte han den 9. juni 1988 en skrivelse til formanden for Forfremmelsesudvalget for Kategori B, Valsesia, hvori han anmodede om, at man paa ny gennemgik hans akter. Denne skrivelse blev tilsyneladende ikke besvaret. Ved skrivelse af 30. juni 1988 rettede sagsoegeren herefter henvendelse til generaldirektoeren for GD XIX, Morel, og anmodede om at faa oplyst de naermere grunde til, at generaldirektoratet ikke havde indstillet ham til en forfremmelse. Ved skrivelse af 3. august 1988 besvarede Morel sagsoegerens henvendelse med, at hans fortjenester var blevet bedoemt ved to lejligheder, i foerste omgang i forbindelse med udarbejdelsen af forslagene fra Direktorat C, og i anden omgang ved udfaerdigelsen af den endelige liste for GD XIX. Udvaelgelsen var ifoelge Morel' s skrivelse foretaget efter en sammenlignende undersoegelse af de relevante kriterier.
7 I mellemtiden havde Forfremmelsesudvalget for Kategori B afholdt to moeder den 15. og den 16. juni 1988, hvorunder udvalget gennemgik forfremmelserne til loenklasserne B2 og B4. I moedeprotokollen er det vedroerende sagsoegeren anfoert, at "udvalget har taget den detaljerede forklaring til efterretning, som GD XIX' s repraesentant har afgivet vedroerende Mercato' s forhold (sic.). Udvalget maa konstatere, at forklaringen ligger paa linje med de forklaringer, der er blevet afgivet i de foregaaende regnskabsaar af andre repraesentanter for GD XIX og findes derfor bekraeftet. Da de bedoemmelser, som er udfaerdiget vedroerende Mercato, imidlertid afviger noget indbyrdes, finder udvalget, at Mercato' s overordnede boer fastlaegge en klar linje vedroerende hans forhold". Forfremmelsesudvalget udfaerdigede forslag til lister over de tjenestemaend, som fandtes at have gjort sig mest fortjent til en forfremmelse, men sagsoegerens navn var ikke anfoert herpaa.
8 Paa grundlag af de naevnte forslag til lister udfaerdigede Kommissionens generaldirektoer for Personale og Administration og direktoeren for Publikationskontoret den 11. juli 1988 i deres egenskab af ansaettelsesmyndighed, listen over de tjenestemaend, der fandtes at have gjort sig mest fortjent til en forfremmelse til loenklasse B2 i regnskabsaaret 1988. Listen blev offentliggjort den 29. juli 1988 i Kommissionens "Bulletin d' information" og indeholdt navnene paa to af de fire tjenestemaend, som var indstillet til forfremmelse af GD XIX, men ikke sagsoegerens navn.
9 Den 23. september 1988 indgav sagsoegeren en klage til Kommissionen i medfoer af vedtaegtens artikel 90, stk. 2. Han gjorde heri gaeldende, at Kommissionen havde tilsidesat vedtaegtens artikel 25, stk. 2 (kravet om, at enhver afgoerelse, der indebaerer et klagepunkt, skal begrundes) samt artikel 45, stk. 1 (hvorefter der skal foretages en sammenligning af fortjenesterne), og anfoerte til stoette herfor, dels at der endnu ikke for hans vedkommende var udfaerdiget nogen bedoemmelse for perioden 1. juli 1985 - 30. juni 1987, dels at Morel' s skrivelse til ham af 3. august 1988 maatte forstaas saadan, at Kommissionen havde afslaaet at goere ham bekendt med den fulde ordlyd af begrundelsen for afgoerelsen om ikke at optage ham paa listen over de tjenestemaend, GD XIX havde indstillet til forfremmelse. Som foelge heraf rejste han i klagen krav "om annullation af listen, offentliggjort den 29. juli 1988, over de tjenestemaend, som fandtes at have gjort sig mest fortjent til en forfremmelse, og om en fuldstaendig aendring af forfremmelsesprocedurerne for 1988".
10 Da sagsoegeren imidlertid ikke var sikker paa, at hans klage ville blive realitetsbehandlet, og desuden mente at have grundlag for at rejse krav om en analog anvendelse af Domstolens praksis vedroerende afgoerelser, som er truffet af en udvaelgelseskomité (jf. domme af 14.6.1972 og 15.3.1973, Marcato mod Kommissionen, sagerne 44/71 og 37/72, Sml. 1972, s. 105, og Sml. 1973, s. 361), anlagde sagsoegeren - uden foerst at afvente afgoerelsen vedroerende klagen - straks sag, der blev registreret paa Domstolens Justitskontor den 28. oktober 1988 (sag T-47/89).
11 Listen over de tjenestemaend, der blev forfremmet til loenklasse B2, blev offentliggjort den 31. oktober 1988. Paa listen var kun opfoert én tjenestemand fra GD XIX, som ikke var sagsoegeren.
12 Da Kommissionen endnu ikke den 6. april 1989 havde truffet nogen afgoerelse vedroerende Marcato' s klage, anlagde han paa denne dato naervaerende sag for Domstolen, som blev registreret paa Domstolens Justitskontor den 10. april 1989. I staevningen anfoerte sagsoegeren, at han ikke haevede den foerste sag, men fandt, der maatte antages at vaere givet et stiltiende afslag paa hans klage, hvorfor han anlagde den anden sag for at sikre sig fuld beskyttelse af sine rettigheder.
13 Den 7. april 1989 traf Kommissionen en udtrykkelig afgoerelse vedroerende sagsoegerens klage i form af en afvisning, som blev meddelt sagsoegeren den 25. april 1989. Heri anfoerte Kommissionen, at den omtvistede bedoemmelse var blevet meddelt sagsoegeren den 13. april 1988, og at sagsoegeren ikke havde godtgjort sin paastand om, at vedtaegtens artikel 25 og 45 var blevet tilsidesat.
Retsforhandlingernes forloeb
14 Under den foerste sag (T-47/89) har Marcato nedlagt paastand om annullation af listen over de tjenestemaend, der fandtes at have gjort sig mest fortjent til en forfremmelse til loenklasse B2 i regnskabsaaret 1988. Under sagen har sagsoegeren endvidere, "for saa vidt det er noedvendigt", anfaegtet Morel' s skrivelse af 3. august 1988, som ifoelge sagsoegeren indeholdt et afslag paa at give ham en naermere forklaring paa, hvorfor han ikke var blevet optaget paa listen. Sagsoegeren har fremsat to anbringender til stoette for annullationssoegsmaalet, nemlig at der foreligger en tilsidesaettelse dels af vedtaegtens artikel 25, stk. 2 (manglende begrundelse), dels af vedtaegtens artikel 45, stk. 1 (vedtaegtsstridig undladelse af at foretage en sammenligning af fortjenesterne, idet den sidste bedoemmelse af sagsoegeren endnu ikke var udfaerdiget).
15 Kommissionen har paastaaet annullationssoegsmaalet afvist med den begrundelse, at det er rejst i strid med vedtaegtens artikel 91, stk. 2, da et direkte soegsmaal i denne sag ikke kan tages under realitetspaakendelse. Dette bestrides af sagsoegeren.
16 Ved afgoerelse af 24. februar 1989 har Domstolen (Fjerde Afdeling) besluttet at behandle sagens formalitet og realitet samtidig. Den skriftlige forhandling ved Domstolen er herefter forloebet forskriftsmaessigt.
17 Under det andet soegsmaal har sagsoegeren ogsaa nedlagt paastand om annullation af listen over de tjenestemaend, der fandtes at have gjort sig mest fortjent til en forfremmelse til loenklasse B2 i regnskabsaaret 1988. Med dette andet soegsmaal anfaegter sagsoegeren dog tillige Morel' s skrivelse af 3. august 1988, "for saa vidt det er noedvendigt". Det andet soegsmaal stoettes paa de samme anbringender og argumenter som det foerste soegsmaal, nemlig at der er handlet i strid med vedtaegtens artikel 25, stk. 2, og artikel 45, stk. 1.
18 Ogsaa dette andet soegsmaal har Kommissionen paastaaet afvist under henvisning til procesreglementets artikel 91 uden at indgive svarskrift vedroerende realiteten. Sagsoegeren har paastaaet formalitetsindsigelsen forkastet.
19 Ved kendelse af 15. november 1989 har Domstolen hjemvist de to sager til Retten i Foerste Instans i medfoer af artikel 14 i Raadets afgoerelse af 24. oktober 1988 om oprettelse af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans. Ved to kendelser af 6. december 1989 har Retten (Femte Afdeling) forenet de to sager med henblik paa den mundtlige forhandling og domsafsigelsen samt besluttet, at to dokumenter, som Kommissionen har fremlagt, skal udtages af sagens akter.
20 Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten besluttet at imoedekomme Kommissionens begaering om, at der tages stilling til formalitetsindsigelsen, foer realiteten behandles. Retten har anmodet Kommissionen om at besvare to spoergsmaal. Under retsmoedet den 29. marts 1990 er der afgivet indlaeg af sagsoegeren ved advokat Vandersanden, Bruxelles, og af Kommissionen. Som svar paa de af Retten stillede spoergsmaal har Kommissionens repraesentant under den mundtlige forhandling fremlagt den aendrede affattelse af Kommissionens afgoerelse af 21. december 1970 om de foernaevnte almindelige gennemfoerelsesbestemmelser. Det fremgaar af disse bestemmelsers punkt 8, at kun personer, som er opfoert paa listen over de tjenestemaend, der findes at have gjort sig mest fortjent til en forfremmelse (inden for stillingsgruppen), kan forfremmes inden for samme regnskabsaar. Kommissionens repraesentant har bekraeftet, at Kommissionen hidtil uden undtagelse har fulgt denne regel, for saa vidt angaar tjenestemaend i loenklasserne B, C og D.
21 Ved dom af 20. juni 1990 afviste Retten sag T-47/89 med den begrundelse, at saafremt den anfaegtede liste var en akt, der indeholdt et klagepunkt, var sagen blevet anlagt for tidligt, og at der i modsat fald ikke forelaa en anfaegtelig akt. I naervaerende sag T-82/89 er behandlingen af den af sagsoegte fremfoerte formalitetsindsigelse blevet forenet med behandlingen af sagens realitet (Sml. 1990 II, s. 231).
22 Efter denne dom har Retten anmodet parterne om at bekraefte, at samtlige de indlaeg, der er indgivet i sag T-47/89 - saaledes som de havde oplyst under retsmoedet den 29. marts 1990 - skulle tages i betragtning ved afgoerelsen af realiteten i naervaerende sag.
23 Ved indlaeg af 29. juni 1990 har sagsoegeren bekraeftet, at samtlige de indlaeg, der er indgivet i sag T-47/89, kan tages i betragtning med henblik paa afgoerelsen af realiteten i sag T-82/89. Da sagsoegeren har indgivet endnu en staevning, som opfylder alle betingelser i Domstolens procesreglement, da de to sager har samme genstand, og da sagsoegeren har paaberaabt sig de samme anbringender, er der intet til hinder for, at han generelt i sit indlaeg af 29. juni 1990 henviser til alle de anbringender og argumenter, som er fremfoert i sag T-47/89.
24 I svarskriftet af 2. juli 1990 har Kommissionen ligeledes givet den bekraeftelse, som Retten har anmodet om. Kommissionen henholder sig i naervaerende sag fuldt ud til de argumenter vedroerende realiteten, som den har fremfoert i svarskriftet og duplikken i sag T-47/89 over for sagsoegerens anbringender. Det ville vaere i strid med princippet om god retspleje at anmode Kommissionen om en formel og overfloedig gentagelse af dens anbringender og argumenter i det nye svarskrift.
25 Den 20. september 1990 har der fundet endnu en mundtlig forhandling sted for Retten, hvorunder sagsoegeren atter var repraesenteret af advokat Vandersanden. Paa Rettens spoergsmaal har parternes rettergangsfuldmaegtige bekraeftet, at sagsoegeren efter ansoegning blev pensioneret med virkning fra 1. maj 1990. Kommissionens repraesentant har forklaret, at det ved en aendring af reglerne for fremgangsmaaden ved forfremmelse vil vaere muligt at undersoege, om generaldirektoraternes repraesentanters udtalelser i forfremmelsesudvalgene skal figurere i deres helhed i de paagaeldende tjenestemaends individuelle aktsamlinger. Afdelingsformanden har ved retsmoedets slutning erklaeret den mundtlige forhandling for afsluttet.
Parternes paastande
26 Sagsoegeren har nedlagt foelgende paastande:
- Sagen antages til realitetsbehandling, og der gives sagsoegeren medhold.
- "Listen over tjenestemaend, som anses for mest egnede til forfremmelse til loenklasse B2 (BS og BT inklusive) - regnskabsaaret 1988, offentliggjort i Meddelelser fra Administrationen nr. 565 af 29. juli 1988, s. 9 ff., annulleres paa grund af tilsidesaettelse af tjenestemandsvedtaegtens artikel 25 (navnlig stk. 2) og 45, stk. 1".
- Sagsoegte tilpligtes at betale sagens omkostninger.
I forbindelse med sin formalitetsindsigelse af 12. maj 1989 har Kommissionen nedlagt foelgende paastande:
- Sagen afvises.
- Der traeffes afgoerelse om sagens omkostninger efter gaeldende bestemmelser.
I svarskriftet af 2. juli 1990 har Kommissionen nedlagt foelgende paastande:
- Frifindelse.
- Der traeffes afgoerelse om sagens omkostninger efter gaeldende bestemmelser.
Formaliteten
27 Til stoette for den afvisningspaastand, som Kommissionen har nedlagt under naervaerende sag i henhold til artikel 91 i Domstolens procesreglement, har Kommissionen for det foerste gentaget de argumenter, som den fremfoerte i sag T-47/89. I denne sag har den i svarskriftet af 28. marts 1989 henvist til dommen af 14. februar 1989, Bossi mod Kommissionen (346/87, Sml. s. 303), hvori Domstolen fastslog, at en liste over de tjenestemaend, som findes at have gjort sig mest fortjent til en forfremmelse, blot er en forberedende akt, hvis lovlighed kun kan anfaegtes under en sag anlagt til proevelse af den afgoerelse, hvorved forfremmelsesproceduren afsluttes. Der er her efter Kommissionens opfattelse tale om en ufravigelig procesforudsaetning. Da sagsoegeren ikke har indgivet nogen klage vedroerende listen over de tjenestemaend, som blev forfremmet til loenklasse B2, og da listen dermed er blevet endelig i forhold til ham, har Kommissionen deraf udledt, at sagen maa afvises.
28 Kommissionen har ganske vist erkendt, at Domstolen ved dommen af 12. oktober 1978, Ditterich mod Kommissionen (86/77, Sml. s. 1855, 1965 og 1866), frifandt sagsoegte for en paastand om annullation af en beslutning om fastsaettelse af en liste over de tjenestemaend, der blev anset for mest fortjenstfulde, uden at afvise sagen. Da Domstolen imidlertid i henhold til procesreglementets artikel 92 af egen drift "kan" efterproeve, om sagen skal afvises, fordi ufravigelige procesforudsaetninger ikke er opfyldt, har Kommissionen vaeret af den opfattelse, at der her blot er tale om en mulighed for Domstolen, og har heraf udledt, at de domme, som af retsplejepolitiske hensyn frifinder sagsoegte uden foerst at tage stilling til, om sagen kan admitteres, ikke er sjaeldne. Ifoelge Kommissionen er Bossi-dommen foelgelig ikke en aendring af retspraksis i forhold til Ditterich-dommen.
29 Kommissionen har gjort gaeldende, at de principper, der er fastslaaet i Bossi-dommen, med de noedvendige aendringer boer anvendes i naervaerende sag, paa trods af at den er anlagt nogle maaneder foer afsigelsen af naevnte dom. Selv hvis den naevnte dom nemlig er udtryk for en aendring af retspraksis, skal der ved afgoerelsen af sagens realitet altid tages hensyn til den nyeste retspraksis. Tillige maa det i hvert fald betegnes som selvmodsigende, saafremt den aendrede praksis skal have gyldighed for Bossi, men ikke for Marcato.
30 Vedroerende den omstaendighed, at den paagaeldende liste er bindende for ansaettelsesmyndigheden med hensyn til forfremmelserne i regnskabsaaret, har Kommissionen anfoert, at ifoelge Domstolens praksis kan selv forberedende akter, som er bindende for den administrative myndighed, som f.eks. udtalelser fra et integrationsudvalg eller et invaliditetsudvalg, ikke selvstaendigt indbringes for Domstolen.
31 Endelig har Kommissionen, atter under henvisning til Bossi-dommen, i duplikken af 6. juli 1989 rejst spoergsmaalet om, hvilken interesse sagsoegeren fortsat kan have i at kraeve annullation af listen over de mest fortjenstfulde tjenestemaend, naar han ikke rettidigt har anfaegtet listen over forfremmede tjenestemaend, som saaledes er blevet endelig.
32 I sine indlaeg i naervaerende sag har Kommissionen paa ny henvist til Bossi-dommen, som efter Kommissionens opfattelse ligger paa linje med Domstolens faste praksis. Den har i denne forbindelse paaberaabt sig Domstolens dom af 7. april 1965, Weighardt mod Kommissionen (11/64, Sml. 1965-1968, s. 55), og Domstolens kendelse af 24. maj 1988, Santarelli mod Kommissionen (78/87 og 220/87, Sml. s. 2699 og s. 2703). Da sagsoegeren ikke har indgivet klage over listen over de tjenestemaend, der blev forfremmet til loenklasse B2, kan denne liste nu ikke laengere paa nogen maade anfaegtes under et soegsmaal. Kommissionen mener derfor, at sagen boer afvises.
33 Under retsmoedet har Kommissionen gjort gaeldende, at sagsoegeren ikke laengere kan forfremmes efter at vaere blevet pensioneret. Den har endvidere rejst spoergsmaalet om, hvilken interesse sagsoegeren kan have i en fornyet undersoegelse af hans teoretiske muligheder for forfremmelse for regnskabsaaret 1988 i betragtning af, at han ikke rettidigt har anfaegtet de forfremmelser, der blev besluttet for dette regnskabsaar.
34 Sagsoegeren mener, at sagen kan admitteres. Han har ligeledes henholdt sig til de argumenter, som han har fremfoert herom i sag T-47/89. Sagsoegeren har indledningsvis sammenlignet Bossi-dommen med Ditterich-dommen, hvori Domstolen ifoelge sagsoegeren har admitteret en sag, hvorunder en liste over tjenestemaend, der var indstillet til forfremmelse, blev anfaegtet. Sagsoegeren er naaet til den konklusion, at Bossi-dommen er et omslag i retspraksis, og mener, at der under disse omstaendigheder kan vaere tvivl om, hvorvidt principperne i Bossi-dommen af sagsoegte kan paaberaabes som en ufravigelig procesforudsaetning. Efter sagsoegerens opfattelse maa afvisningspaastanden stoettes paa de regler om realitetspaakendelse, der gjaldt paa tidspunktet for sagens anlaeg.
35 Sagsoegeren har dernaest anfoert, at for saa vidt ansaettelsesmyndigheden er bundet af listen over de tjenestemaend, der fandtes at have gjort sig mest fortjent til en forfremmelse, kan listen kun anses for en forberedende akt i forhold til de tjenestemaend, der var opfoert herpaa, men som ikke blev forfremmet. For de tjenestemaend, der ikke var optaget paa listen, ville en anvendelse af principperne i Bossi-dommen derimod indebaere en kraenkelse af deres rettigheder og interesser. Hvis disse principper nemlig fandt anvendelse paa dem, maatte de afvente offentliggoerelsen af listen over forfremmede tjenestemaend, foer de kunne goere deres rettigheder gaeldende, foerst over for administrationen, dernaest under et soegsmaal. Hermed ville deres muligheder for at opnaa en aendring til deres fordel vaere blevet begraenset.
36 Under denne sag har sagsoegeren paa ny anfoert, at listen over de tjenestemaend, der blev anset for mest fortjenstfulde, er en akt, der indeholder et klagepunkt, og som automatisk har udelukket ham fra at figurere paa listen over forfremmede tjenestemaend. En tjenestemand, som ikke indstilles af Forfremmelsesudvalget, kan ikke forfremmes af ansaettelsesmyndigheden, saaledes at den paagaeldende ifoelge sagsoegeren definitivt er udelukket fra forfremmelse.
37 Under retsmoedet har sagsoegeren anfoert, at han selv har ansoegt om at blive pensioneret. Han har gjort gaeldende, at hans soegsmaalsinteresse ikke kan anfaegtes under henvisning til en afgoerelse, som han selv har fremkaldt.
38 Efter de foreliggende faktiske og retlige elementer findes det mest hensigtsmaessigt foerst at afklare, hvilken akt fra Kommissionen soegsmaalet reelt vedroerer. Sagsoegeren har herom anfoert, at han "tillige, for saa vidt det er noedvendigt", anfaegter Morel' s skrivelse. Denne skrivelse vedroerer imidlertid udelukkende de indstillinger til forfremmelse, som var foretaget af GD XIX, og som sagsoegeren ikke har anfaegtet. Sagsoegeren har kun nedlagt paastand om annullation af en liste, som blev udfaerdiget paa et senere tidspunkt, og som ikke er omtalt i skrivelsen. Foelgelig maa det konstateres, at Morel' s skrivelse ikke er en akt, som anfaegtes under sagen. Der er blot tale om en faktisk omstaendighed, som sagsoegeren paaberaaber sig til stoette for et af sine anbringender, nemlig anbringendet om, at vedtaegtens artikel 25, stk. 2, er tilsidesat. Soegsmaalet maa herefter antages udelukkende at vaere rettet mod ansaettelsesmyndighedens afgoerelse om fastsaettelse af listen over de tjenstemaend, som fandtes at have gjort sig mest fortjent til forfremmelse til loenklasse B2 i regnskabsaaret 1988.
39 Med hensyn til Kommissionens formalitetsindsigelse bemaerkes, at den omtvistede liste noedvendigvis bestaar af to forskellige typer afgoerelser. Dels beslutter ansaettelsesmyndigheden at opfoere nogle tjenestemaend, der kan forfremmes, paa listen, dels afslaar den at opfoere de oevrige tjenestemaend, der kan forfremmes, paa denne. Foelgelig maa det foerst undersoeges, om opfoerelsen af nogle tjenestemaend paa listen er en akt, der indeholder et klagepunkt mod en tjenestemand, som ikke er opfoert paa den.
40 Parterne har med rette gjort gaeldende, at listen over de mest fortjenstfulde tjenestemaend blot er en forberedende akt. Den gaar forud for forfremmelsen, for saa vidt den er en noedvendig betingelse for denne. Ansaettelsesmyndigheden er imidlertid ikke forpligtet til at forfremme en tjenestemand, der er opfoert paa listen. Foelgelig beroerer afgoerelsen om at opfoere en tjenstemand paa den paagaeldende liste ikke direkte denne tjenestemands retsstilling, da afgoerelsen vedroerende hans eventuelle forfremmelse endnu henstaar (jf. ogsaa Domstolens dom af 6.2.1986, Vlachou mod Revisionsretten, 143/84, Sml. s. 459, jf. s. 476). Med hensyn til de udelukkede tjenestemaend aendrer den blotte omstaendighed, at en anden tjenestemand opfoeres paa listen, heller ikke deres retsstilling, som kun beroeres af en faktisk forfremmelse af denne. Beslutningen om at opfoere en tjenestemand paa listen over tjenestemaend, som findes at have gjort sig mest fortjent til en forfremmelse inden for en stillingsgruppe, er foelgelig ikke en akt, der indeholder et klagepunkt.
41 Heraf foelger, at sagen maa afvises, for saa vidt sagsoegeren har nedlagt paastand om annullation af hele listen over de tjenestemaend, som fandtes mest fortjenstfulde.
42 Imidlertid er der ogsaa under sagen nedlagt paastand om annullation af ansaettelsesmyndighedens afgoerelse om fastsaettelse af listen over de tjenestemaend, der fandtes mest fortjenstfulde, for saa vidt det ved afgoerelsen afslaas at opfoere sagsoegeren paa listen. Kommissionen mener under henvisning til dommen af 14. februar 1989, Bossi (346/78), at denne del af paastanden ligeledes maa afvises.
43 Hertil bemaerkes indledningsvis, at Bossi-dommen er afsagt i en anden retlig sammenhaeng end den, som naervaerende sag indgaar i. Bossi, som var indplaceret i loenklasse B2, havde nemlig anfaegtet en liste over de tjenestemaend, der fandtes at have gjort sig mest fortjent til en forfremmelse til loenklasse B1, altsaa uden for den stillingsgruppe, som han var indplaceret i. Det fremgaar af de "nye bestemmelser om forfremmelse og stillingsgruppe", som Kommissionen udstedte den 24. november 1976, og som personalet er blevet underrettet om ved Meddelelser fra Administrationen nr. 132 af 10. januar 1977, at Kommissionen med henblik paa disse forfremmelser uden for stillingsgruppen offentliggoer meddelelser om ledige stillinger. Tjenestemaendene har saa mulighed for at indgive ansoegning, selv hvis de ikke er opfoert paa listen over de tjenestemaend, der findes mest fortjenstfulde. Med hensyn til forfremmelserne inden for stillingsgrupperne binder ansaettelsesmyndigheden sig altsaa ikke ved at fastsaette denne liste. Heraf foelger, at listen har karakter af en foreloebig akt, fordi den ikke har nogen endelig virkning. Hvad derimod angaar forfremmelserne inden for stillingsgruppen, binder ansaettelsesmyndigheden sig selv ved at fastsaette den paagaeldende liste, saaledes som det fremgaar af punkt 8 i naevnte almindelige bestemmelser (jf. ovenfor, praemis 3).
44 Derimod ligner denne sag mere Ditterich-sagen (86/77), som angik annullation af en liste over indstillinger til forfremmelse til loenklasse A4, altsaa inden for stillingsgruppen. Soegsmaalet i sidstnaevnte sag var altsaa rettet mod en liste over tjenestemaend, som havde virkninger svarende til virkningerne af den her omtvistede liste. Men denne sag blev ikke afvist. Selv om Kommissionen i Ditterich-sagen ikke havde fremsat formalitetsindsigelse under henvisning til, at den anfaegtede liste var en forberedende akt, er Retten forpligtet til at tage den i denne sag afsagte dom i betragtning.
45 I oevrigt bemaerkes, at Domstolen foerst efter at have behandlet sagens realitet i dommen af 10. december 1987, Del Plato m.fl. mod Kommissionen (181/86-184/86, Sml. s. 4991) har frifundet sagsoegte i en raekke sager anlagt til proevelse af afgoerelser, hvorved et ad-hoc-udvalg havde afslaaet at opfoere sagsoegerne paa en liste over tjenestemaend i kategori B i de videnskabelige og tekniske tjenestegrupper, som var egnet til at udfoere arbejdsopgaver hoerende til kategori A. I denne sag havde ansaettelsesmyndigheden i overensstemmelse med den af Kommissionen indfoerte ordning "automatisk overtaget egnethedslisten" (jf. generaladvokat Mischo' s forslag til afgoerelse, Sml. s. 5003). Skoent Kommissionen ikke i denne sag tillige havde fremfoert argumentet om en forberedende akt, skal denne dom ligeledes tages i betragtning af Retten.
46 Kommissionen har ligeledes henvist til Domstolens praksis vedroerende de udtalelser, som afgives af Integrationsudvalget i henhold til vedtaegtens artikel 102, stk. 1. Domstolen har anset disse udtalelser, som var bindende for ansaettelsesmyndigheden, saafremt de var ugunstige, for at vaere akter, der ikke kunne adskilles fra ansaettelsesmyndighedens afgoerelse om integrationen. Den har antaget, at de ikke direkte indeholdt et klagepunkt mod sagsoegerne (domme af 1.7.1964, Pistoj mod Kommissionen, 26/63, Sml. 1954-1964, s. 499 og af 7.4.1965, Weighardt mod Kommissionen, 11/64, Sml. 1965-1968, s. 55). En saadan udtalelse var imidlertid kun rettet til ansaettelsesmyndigheden og var derfor ikke en individuel afgoerelse som omhandlet i vedtaegtens artikel 25, stk. 1 (dom af 1.7.1964, Degreef mod Kommissionen, 80/63, Sml. 1954-1964, s. 507). I oevrigt bemaerkes, at de her naevnte domme vedroerer en individuel integrationsprocedure, som er forskellig fra den kollektive forfremmelsesprocedure, som er genstand for denne sag. Integrationsudvalgets udtalelse blev efterfulgt af ansaettelsesmyndighedens afgoerelse om fastansaettelse, som var rettet til den paagaeldende tjenestemand. Denne sag er anlagt til proevelse af en akt udstedt af ansaettelsesmyndigheden, som vedroerer alle de tjenestemaend, der kunne forfremmes. Spoergsmaalet om, hvorvidt den del af denne akt, som vedroerer de udelukkede tjenestemaend, kan adskilles fra den oevrige procedure, og om den direkte har aendret de udelukkede tjenestemaends retsstilling, opstaar foelgelig i en anden retlig sammenhaeng end den, der var tale om ved de integrationsprocedurer, der blev behandlet i de naevnte domme i Pistoj-, Weighardt- og Degreef-sagerne.
47 Kommissionen har desuden paaberaabt sig Domstolens praksis vedroerende proceduren for pensionering ved invaliditet. Det bemaerkes imidlertid, at Domstolens kendelse af 24. maj 1988, Santarelli mod Kommissionen (78/87 og 220/87), som er naevnt i denne forbindelse, vedroerer ansaettelsesmyndighedens afgoerelse om at forelaegge sagsoegerens tilfaelde for Invaliditetsudvalget. Denne afgoerelse er klart en forberedende akt, da den ved afslutningen af den individuelle procedure efterfoelges af en anden afgoerelse, som er rettet til den paagaeldende tjenestemand. I det foreliggende tilfaelde er afgoerelsen om fastsaettelse af listen over de mest fortjenstfulde tjenestemaend ikke blevet efterfulgt af en individuel afgoerelse over for de tjenestemaend, der ikke er opfoert paa listen. Med hensyn til forfremmelse traeffes der nemlig kun en individuel afgoerelse over for de tjenestemaend, der forfremmes, og der rettes ingen afgoerelse til de ikke-forfremmede tjenestemaend. Ligesom Domstolens praksis om Integrationsudvalgets udtalelser kan dens praksis vedroerende forberedende akter som led i den individuelle procedure for pensionering paa grund af invaliditet altsaa ikke overfoeres til den kollektive procedure for forfremmelse inden for stillingsgruppen.
48 Det er ganske vist Retten bekendt, at de betragtninger, som Domstolen har udviklet i praemisserne 22-24 i dommen af 14. februar 1989, Bossi (346/87), kan anses for ligeledes at vedroere den her foreliggende situation. Under disse omstaendigheder finder Retten, at spoergsmaalet om, hvorvidt afslaget paa at opfoere sagsoegeren paa listen over de tjenestemaend, der findes mest fortjenstfulde, blot er en forberedende akt, boer undersoeges paa ny.
49 Hertil bemaerkes for det foerste, at udelukkelsen af den tjenstemand, som ikke er opfoert paa denne liste, bliver endelig, naar ansaettelsesmyndigheden paa grundlag af listen traeffer sine afgoerelser vedroerende forfremmelse. Ifoelge de almindelige bestemmelsers punkt 8 kan kun de tjenestemaend, der er opfoert paa den paagaeldende liste, forfremmes i loebet af samme regnskabsaar inden for de disponible midler paa budgettet. Skoent disse almindelige bestemmelser ikke kan tillaegges en streng retlig karakter (jf. Domstolens dom af 4.12.1980, Geeraerd mod Kommissionen, 782/79, Sml. s. 3651, jf. s. 3663), maa det konstateres, at Kommissionen overholder denne regel uden undtagelse, i hvert fald for tjenestemaend i loenklasserne B, C og D. Disse omstaendigheder viser allerede, at afgoerelsen om at afslaa at opfoere en tjenestemand paa den omtvistede liste er en akt, som direkte indeholder et klagepunkt mod den udelukkede tjenestemand, da Kommissionen anser sig for bundet af listens indhold. Afslaget paa at opfoere en tjenstemand paa listen kan foelgelig adskilles fra forfremmelsesprocedurens fortsatte forloeb, som kun vedroerer de tjenestemaend, der er opfoert paa listen, og om hvis forfremmelse der endnu skal traeffes afgoerelse.
50 I modsat fald skulle tjenestemanden afvente, at der blev truffet endelig afgoerelse om forfremmelserne, foer han anfaegtede - mindst - én af disse afgoerelser om forfremmelse af en tjenestemand, der var opfoert paa listen. En saadan forpligtelse ville kunne vise sig skadelig for god forvaltningsskik og personaleadministration. Hvis den tjenestemand, der ikke er opfoert paa listen, nemlig goer gaeldende, at der foer eller under udfaerdigelsen af listen er begaaet en ulovlighed af rent proceduremaessig art, er det i hans og i institutionens interesse, at dette klagepunkt undersoeges saa tidligt som muligt. Af hensyn til en god personaleadministration skal tjenestemanden derfor have mulighed for straks at indgive klage for at goere det muligt for ansaettelsesmyndigheden at rette eventuelle fejl, foer forfremmelsesproceduren afsluttes.
51 Desuden ville det vaere i strid med god forvaltningsskik, at en procedurefejl, som kun angaar en enkelt tjenestemand, foerer til, at der rejses tvivl om samtlige forfremmelser af alle de tjenestemaend, der er opfoert paa listen. Hvis sagsoegeren, som Kommissionen har anfoert, havde vaeret noedsaget til at anfaegte afgoerelserne om forfremmelse for at forsvare sine rettigheder, skulle han have anlagt sag til proevelse af mindst én af disse afgoerelser, skoent hans klage var den forfremmede tjenestemands (og kollegas) fortjenester uvedkommende. Et saadant resultat forekommer heller ikke foreneligt med princippet om god forvaltningsskik og oensket om at undgaa gnidninger mellem de ansatte. Domstolen har i dommen af 5. juni 1980, som er afsagt i en tilsvarende sag, Oberthuer mod Kommissionen (24/79, Sml. s. 1743) herom statueret, at annullation af forfremmelserne af alle de tjenestemaend, som faktisk blev forfremmet, var en foranstaltning, som ikke stod i forhold til den begaaede fejl i sagsoegerens individuelle tilfaelde, og at det ville vaere vilkaarligt at annullere forfremmelsen af en enkelt tjenestemand.
52 Det maa foelgelig konstateres, at ansaettelsesmyndighedens afgoerelse om at afslaa at opfoere sagsoegeren paa den anfaegtede liste i forhold til denne er en akt, der kan udsondres fra de afgoerelser, hvorved forfremmelsesproceduren inden for stillingsgruppen blev bragt til ophoer. Selv hvis punkt 8 i de almindelige bestemmelser ikke er en retsregel i streng forstand, er Kommissionen, som den selv har anfoert, bundet af den paagaeldende liste. Selv hvis det antages, at Kommissionen - under exceptionelle omstaendigheder, som ingen af parterne har paaberaabt sig her - har bevaret muligheden for at forfremme en tjenestemand, som ikke er opfoert paa listen, kan dette teoretiske tilfaelde ikke sammenlignes med chancerne for de tjenestemaend, som kan forfremmes, foer listen udfaerdiges. Den tjenestemand, der ikke opfoeres paa listen, mister nemlig alene af denne grund enhver faktisk chance for at blive forfremmet. Hans retsstilling er foelgelig umiddelbart og direkte aendret og paavirket paa det tidspunkt, hvor der er truffet afgoerelse om at afslaa at opfoere ham paa listen. Heraf foelger, at sagsoegeren kunne anlaegge sag til proevelse af denne afgoerelse fra ansaettelsesmyndigheden, for saa vidt den angik ham, uden at afvente, at der blev truffet endelige afgoerelser om forfremmelserne.
53 Desuden bemaerkes, at sagsoegeren i modsaetning til, hvad Kommissionen har haevdet, har godtgjort at have interesse i at anlaegge sag til proevelse af afgoerelsen om at afslaa at opfoere ham paa listen. Kommissionen har nemlig gjort gaeldende, at forfremmelserne for regnskabsaaret 1988 er blevet endelige i forhold til sagsoegeren. Saafremt afgoerelsen om at naegte at opfoere sagsoegeren paa listen imidlertid blev annulleret, ville ansaettelsesmyndigheden i henhold til Traktatens artikel 176 vaere forpligtet til at gentage hele proceduren i forhold til sagsoegeren. Saafremt listen efter denne undersoegelse ved en ny afgoerelse fra ansaettelsesmyndigheden blev aendret til fordel for sagsoegeren, ville han have mulighed for enten at opnaa en genoprettelse af sin karriere eller at anlaegge sag med paastand om erstatning for det tab, som han maatte have lidt, fordi han ikke blev opfoert paa listen i 1988. Sagsoegerens soegsmaalsinteresse kan saaledes ikke benaegtes.
54 Sagsoegeren har heller ikke mistet sin soegsmaalsinteresse, fordi han er blevet pensioneret i henhold til vedtaegtens artikel 52. Da et efterfoelgende erstatningskrav stadig er muligt, har sagsoegeren bevaret sin interesse i at opnaa dom i sin sag. Domstolens dom af 29. oktober 1975, Marenco mod Kommissionen (81/74-88/74, Sml. s. 1255), som Kommissionen har paaberaabt sig, er afsagt paa en anden baggrund end den her foreliggende, da de soegsmaal, der blev afvist i disse sager, var blevet anlagt af tjenestemaend, som tidligere var blevet afskediget.
55 Herefter finder Retten, at sagsoegerens soegsmaal kun kan admitteres i det omfang, det er rettet mod ansaettelsesmyndighedens afgoerelse om ikke at opfoere ham paa listen over de tjenestemaend, der findes mest fortjenstfulde.
Realiteten
56 Til stoette for sin paastand har sagsoegeren fremfoert to anbringender, nemlig dels tilsidesaettelse af vedtaegtens artikel 25, stk. 2, dels tilsidesaettelse af vedtaegtens artikel 45, stk. 1.
57 I staevningen har sagsoegeren anfoert, at Forfremmelsesudvalget for Kategori B og ansaettelsesmyndigheden har tilsidesat vedtaegtens artikel 25, stk. 2. Generaldirektoer Morel skulle have forklaret ham grundene til, at GD XIX ikke havde indstillet ham til forfremmelse. Hans skrivelse af 3. august 1988 indeholdt imidlertid ifoelge sagsoegeren blot en vag og generel begrundelse, som maatte sidestilles med en manglende begrundelse.
58 Kommissionen henholder sig til de argumenter, som tidligere er fremfoert i svarskriftet i sag T-47/89. Den har gjort gaeldende, at den af sagsoegeren paaberaabte manglende begrundelse ikke angaar den akt, som sagen drejer sig om, men en anden akt, som er udstedt forud for denne. Generaldirektoerens skrivelse af 3. august 1988 henviste til listen over de tjenestemaend, som generaldirektoraterne havde indstillet til forfremmelse. Denne liste er imidlertid ifoelge Kommissionen en forberedende akt, som - da den ikke har karakter af en afgoerelse, der indebaerer et klagepunkt - ikke er omfattet af vedtaegtens artikel 25. Foelgelig kan der ikke vaere tale om tilsidesaettelse af denne artikel.
59 Saafremt anbringendet kan anses for ogsaa at angaa listen over de tjenestemaend, der fandtes mest fortjenstfulde, mener Kommissionen, at ansaettelsesmyndigheden ikke er forpligtet til at begrunde afgoerelser om forfremmelse over for ikke-forfremmede tjenestemaend.
60 Til stoette for sit andet anbringende, nemlig tilsidesaettelse af vedtaegtens artikel 45, stk. 1, har sagsoegeren fremfoert to argumenter. For det foerste har han haevdet, at forfremmelsesproceduren har vaeret mangelfuld paa grund af den manglende bedoemmelsesrapport for perioden 1. juli - 30. juni 1987. Dernaest har sagsoegeren gjort gaeldende, at han ikke har kunnet imoedegaa de bemaerkninger, som GD XIX' s repraesentant havde fremsat om ham i Forfremmelsesudvalget.
61 Sagsoegeren har forklaret, at hans bedoemmelsesrapporter for perioden 1973 - 1985 har vaeret udmaerkede. Den manglende bedoemmelsesrapport for perioden 1. juli 1985 - 30. juni 1987 har ifoelge sagsoegeren forhindret Forfremmelsesudvalget i at foretage en "reel, serioes og ikke personligt forudfattet" sammenligning med hensyn til ham. Sagsoegeren har herved rejst tvivl om de "objektive" points for fortjenester, som er blevet tildelt ham, samt om deres fordeling.
62 I replikken, som sagsoegeren har indgivet i sag T-47/89, har han desuden fremhaevet, at bedoemmelsesrapporten for perioden 1985-1987 er blevet tilstillet ham med en forsinkelse paa mere end tre maaneder. Denne rapport er nu (1990) genstand for en bedoemmelse i appelleddet. Han mener derfor, at der ikke kan udledes noget argument imod ham af et dokument, som endnu ikke er endeligt.
63 Med hensyn til sit andet argument, nemlig tilsidesaettelse af retten til kontradiktion, har sagsoegeren i replikken i sag T-47/89 anfoert, at Forfremmelsesudvalget for Kategori B har udtalt sig uden at have haft kendskab til de individuelle aktsamlinger for de tjenestemaend, der kunne forfremmes. Han har ligeledes anfoert, at ingen har fremsat den mindste indvending mod de bemaerkninger, som GD XIX' s repraesentant fremsatte vedroerende ham, skoent hans individuelle aktsamling ikke indeholdt saadanne udtalelser. Sagsoegeren har gjort gaeldende, at det er paa grundlag af udtalelser fra GD XIX' s repraesentant i Forfremmelsesudvalget, at hans navn ikke er blevet opfoert paa listen. Da han ikke har vaeret klar over denne persons holdning, har han ikke haft mulighed for at tage til genmaele. Hvis hans adfaerd havde ladet noget tilbage at oenske, hvilket sagsoegeren ikke mener har vaeret tilfaeldet, skulle hans overordnede have underrettet ham derom og indledt en dialog med ham. Efter sagsoegerens opfattelse har ansaettelsesmyndighedens ensidige fremgangsmaade ikke vaeret i overensstemmelse med den objektivitet, upartiskhed og lighed, som skal vaere gaeldende under en forfremmelsesprocedure. Da han ikke er blevet hoert, har han ikke kunnet foere bevis for sin overordnedes uvilje mod ham. Under retsmoedet har sagsoegeren tilfoejet, at ifoelge oplysninger fra personalets repraesentanter i Forfremmelsesudvalget havde GD XIX' s repraesentant vaeret en haard modstander af hans forfremmelse.
64 Kommissionen har henholdt sig til de argumenter, som den havde fremfoert i sag T-47/89. Den har bestridt, at der ikke har vaeret foretaget en sammenligning af ansoegernes fortjenester. Den mener, at sagsoegeren ikke har fremfoert nogen omstaendighed, der kan tjene som bevis for dette. Desuden har den gjort gaeldende, at han har vaeret tavs med hensyn til spoergsmaalet, om hans fortjenester mindst svarede til de tjenestemaends fortjenester, der blev opfoert paa listen over de mest fortjenstfulde.
65 I henhold til punkt 8 i reglerne for fremgangsmaaden ved forfremmelse af 1986 har Forfremmelsesudvalget for Kategori B ifoelge Kommissionen foretaget en sammenligning af samtlige de tjenestemaend, der kunne forfremmes, paa grundlag af forslag fra tjenestegrenene og deres prioritetsorden. I henhold til punkt 9 i reglerne for fremgangsmaaden har udvalget saerligt undersoegt situationen for de tjenestemaend, herunder sagsoegeren, der opfyldte den dobbelte betingelse om alder og anciennitet i loenklassen, som var blevet lagt til grund.
66 Kommissionen har desuden fremhaevet, at ansaettelsesmyndigheden, som har fastsat den paagaeldende liste, ligeledes har foretaget en sammenligning af fortjenesterne hos alle, der kunne forfremmes. Sagsoegeren har ikke fremfoert nogen omstaendighed, som kan stoette hans modsatte antagelse. Med hensyn til hans overordnedes angivelige uvilje, burde sagsoegeren have foert bevis herfor, saaledes som Domstolen har fastslaaet i dommen af 6. februar 1986, Castille mod Kommissionen (173/82, 157/83 og 186/84, Sml. s. 497, jf. s. 522).
67 Bedoemmelsesrapporten for perioden 1985-1987 er - ifoelge Kommissionen - mindst lige saa vigtig for forfremmelsen i 1988 som de forudgaaende bedoemmelsesrapporter, som angaar en fjern fortid. Sagsoegeren havde modtaget den den 13. april 1988. Den overordnedes vurdering var langt fra at vaere lige saa gunstig - med hensyn til det af sagsoegeren udfoerte arbejde i denne sidste periode - som den vurdering, der var blevet afgivet i de foregaaende aar.
68 Kommissionen har under henvisning til Domstolens praksis paaberaabt sig, at en forsinkelse paa lidt over tre maaneder ikke anfaegter gyldigheden af denne bedoemmelsesrapport (dom af 1. juni 1983, Seton mod Kommissionen, 36/81, 37/81 og 218/81, Sml. s. 1789, jf. s. 1805). Endvidere har den gjort gaeldende, at Domstolen har statueret, at de skete forfremmelser kun skal annulleres, saafremt det er godtgjort, at de mangler, der er konstateret ved den personlige aktmappe for en tjenestemand, der kan komme i betragtning ved en forfremmelse, kan have haft en afgoerende indflydelse paa forfremmelsesproceduren (dom af 18.12.1980, Gratreau mod Kommissionen, 156/79 og 51/80, Sml. s. 3943, jf. s. 3955). Sagsoegeren har imidlertid ikke paaberaabt sig nogen faktisk omstaendighed, hvoraf det kan foelge, at den haevdede manglende bedoemmelsesrapport har kunnet have en saadan afgoerende indflydelse paa den paagaeldende forfremmelsesprocedures forloeb. Selv hvis de bedoemmelser, som der er tale om, var blevet meddelt sagsoegeren i slutningen af november 1987, ville der ifoelge Kommissionen ikke vaere nogen garanti for, at de oprindelige bedoemmelser ved den - hypotetiske - afslutning af appelproceduren foer juli 1988 ville vaere blevet vaesentligt forbedret i en saadan grad, at de mindst blev ligevaerdige med bedoemmelserne af de tjenestemaend, der blev opfoert paa listen.
69 Naar bedoemmelsesrapporten ikke var blevet indsat i sagsoegerens personlige aktsamling, allerede foer Forfremmelsesudvalget indledte sit arbejde, er grunden den, at den ikke kunne anses for endelig, da den ikke paa det tidspunkt var underskrevet af sagsoegeren. Kommissionen mener, at sagsoegeren ved at anmode om en revideret bedoemmelse og derefter om hoering af Det Paritetiske Bedoemmelsesudvalg selv har skabt de omstaendigheder, der har kunnet forsinke forloebet af bedoemmelsesproceduren. Den har fremhaevet, at den forsinkelse, som sagsoegeren saaledes har paatalt, ifoelge Domstolens dom af 9. februar 1988, Picciolo mod Kommissionen (1/87, Sml. s. 711, jf. s. 736) i det mindste delvis maa tilskrives hans egen holdning.
70 Hvad angaar tilsidesaettelsen af retten til kontradiktion, har Kommissionen udledt af reglerne om fremgangsmaaden ved forfremmelse (jf. ovenfor, praemis 3), hvis punkt 8 bestemmer, at der eventuelt kan finde samraad sted mellem Forfremmelsesudvalget og en repraesentant for generaldirektoeren, at sagsoegerens kritik af udvalgets fremgangsmaade ikke er begrundet. Efter Kommissionens opfattelse var dette samraad saa meget desto mere noedvendigt i det foreliggende tilfaelde, som sagsoegeren opfyldte den dobbelte betingelse om alder og anciennitet i loenklassen, som var blevet fastsat; endvidere havde personaleombudsmanden henledt udvalgets opmaerksomhed paa sagsoegerens tilfaelde. De dokumenter, som Kommissionen har fremlagt, giver efter dens opfattelse ikke grundlag for at fastslaa, at de detaljerede forklaringer fra GD XIX' s repraesentant skulle have haft de negative foelger, som sagsoegeren tillaegger dem.
71 Uddraget af udvalgets moedereferat var ifoelge Kommissionen fuldstaendig neutralt og giver paa ingen maade udtryk for, om sagsoegerens fortjenester og adfaerd ifoelge GD XIX' s repraesentants udtalelser lod noget tilbage at oenske. Sagsoegeren havde under alle omstaendigheder adgang til som forebyggende foranstaltning at tale sin sag for personalets repraesentanter i udvalget og saaledes opveje eventuelle ugunstige vurderinger af ham, som hans generaldirektoers repraesentant maatte have fremsat i udvalget.
72 Efter Kommissionens opfattelse er Forfremmelsesudvalget ikke det rette sted for bataljer og verbale sammenstoed mellem hierarkiets repraesentanter og tjenestemaendene selv med hensyn til vurderingen af de sidstnaevntes fortjenester og kvaliteten af deres arbejde.
73 Retten finder, at anbringendet om tilsidesaettelse af vedtaegtens artikel 45, stk. 1, og om forfremmelsesprocedurens lovmedholdelighed boer undersoeges foerst. Sagsoegeren har paaberaabt sig to argumenter i denne forbindelse, herunder i replikken i sag T-47/89 den omstaendighed, at han ikke har kunnet tage til genmaele over for GD XIX' s repraesentants udtalelser i Forfremmelsesudvalget, skoent hans individuelle aktsamling intet indeholdt, som kunne stoette disse bemaerkninger.
74 Under retsmoedet har Kommissionens repraesentant gjort gaeldende, at sagsoegeren ikke som anbringende har anfoert, at vedtaegtens artikel 26 om tjenestemaendenes individuelle aktsamlinger er tilsidesat. Det maa imidlertid konstateres, at det anbringende, som sagsoegeren har paaberaabt sig i staevningen, vedroerer forfremmelsesprocedurens lovmedholdelighed. Domstolens procesreglement, som med de noedvendige aendringer finder anvendelse paa retsforhandlingerne for Retten, forbyder ikke, at der under retsforhandlingerne fremfoeres nye argumenter til stoette for et anbringende, som er fremfoert i staevningen. Foelgelig er Retten forpligtet til at behandle argumentet om tilsidesaettelse af regler vedroerende indholdet i de individuelle aktsamlinger, saaledes som det er fremfoert i den naevnte replik.
75 Ydermere bemaerkes, at sagsoegeren i staevningen har gjort gaeldende, "at han finder, at der kan rejses tvivl om de objektive points og de points for fortjenester, som er blevet tildelt ham" (s. 7). Argumentet er altsaa blevet fremsat paa summarisk maade i selve staevningen. Heraf foelger, at det maa undersoeges, om Kommissionen under forfremmelsesproceduren har tilsidesat vedtaegtens artikel 26, hvorefter akterne vedroerende den enkelte tjenestemand skal omfatte samtlige dokumenter, der vedroerer hans tjenesteforhold, samt enhver bedoemmelse af hans kvalifikationer, indsats eller adfaerd, og hvorefter institutionen ikke kan paaberaabe sig dokumenter mod en tjenestemand, som han ikke er blevet gjort bekendt med, foer de blev indsat i akterne.
76 Det bemaerkes, at det udkast til listen, der blev udarbejdet af Forfremmelsesudvalget, og ansaettelsesmyndighedens derpaa foelgende afgoerelse om at afslaa at opfoere sagsoegeren paa listen over de mest fortjenstfulde tjenestemaend, i mangel af en bedoemmelsesrapport er baseret paa udtalelser fra generaldirektoerens repraesentant i Forfremmelsesudvalget. Referatet af disse moeder viser nemlig, at Forfremmelsesudvalget har undersoegt sagsoegerens adfaerd og herved taget generaldirektoerens repraesentants forklaringer herom i betragtning. Under hensyn til den betydning, som de saaledes er blevet tillagt, maa disse mundtlige udtalelser, som er fremsat under en forfremmelsesprocedure og for et udvalg nedsat med henblik herpaa, anses for at vaere en bedoemmelsesrapport som omhandlet i vedtaegtens artikel 26. De skulle derfor straks have vaeret optegnet skriftligt og indsat i sagsoegerens personlige aktsamling, som det foreskrives i artikel 26. Det fremgaar imidlertid af sagsoegerens individuelle aktsamling, at der ikke er indsat en udskrift af disse udtalelser i hans personlige aktsamling, skoent disse udtalelser vedroerte sagsoegerens adfaerd, som Forfremmelsesudvalget skulle tage i betragtning ved sin sammenligning af tjenestemaendenes fortjenester som foreskrevet i vedtaegtens artikel 45, stk. 1. Foelgelig er vedtaegtens artikel 26 i det foreliggende tilfaelde blevet tilsidesat.
77 Det skal tilfoejes, at reglerne om fremgangsmaaden ved forfremmelse af 1986 (jf. ovenfor, praemis 3), i hvis punkt 8 om Forfremmelsesudvalgets arbejde det bestemmes, at der eventuelt kan finde samraad sted med en repraesentant for generaldirektoeren, som almindelige bestemmelser kun er interne foranstaltninger (jf. Domstolens dom af 4.12.1980, Geeraerd) og foelgelig ikke kan fravige vedtaegtens bindende bestemmelser (jf. Domstolens dom af 21.11.1989, Becker og Starquit mod Parlamentet, C-41/88 og C-178/88, Sml. s. 3807), herunder artikel 26.
78 Ifoelge Domstolens faste praksis er formaalet med vedtaegtens artikel 26 at sikre tjenestemaendenes ret til kontradiktion ved at forhindre, at afgoerelser fra ansaettelsesmyndigheden vedroerende deres tjenesteretlige stilling og karriere traeffes paa grundlag af omstaendigheder ved deres adfaerd, der ikke er omtalt i deres akter. Det foelger af de naevnte bestemmelser, at en afgoerelse, der traeffes paa grundlag af saadanne omstaendigheder, er i strid med vedtaegtens garantier og maa annulleres paa grund af, at den fulgte procedure har vaeret retsstridig (jf. dommene af 12.2.1987, Bonino mod Kommissionen, 233/85, Sml. s. 739, jf. s. 759, af 28.6.1972, Brasseur mod Parlamentet, 88/71, Sml. 1972, s. 131, og af 3.2.1971, Rittweger mod Kommissionen, 21/70, Sml. 1971, s. 1).
79 I det foreliggende tilfaelde var sagsoegerens ret til kontradiktion ikke sikret ved, at denne havde mulighed for som forebyggende foranstaltning at tale sin sag for personalets repraesentanter i Forfremmelsesudvalget. Den mulighed, som Kommissionen har henvist til, kan ikke erstatte de garantier i henhold til vedtaegten, som tjenestemaendene har i denne henseende.
80 Herefter maa det konstateres, at ansaettelsesmyndighedens afgoerelse om ikke at optage sagsoegeren paa listen over de mest fortjenstfulde tjenestemaend er truffet efter en ulovlig procedure. Foer Forfremmelsesudvalget havde udarbejdet udkastet til listen, har sagsoegeren ikke kunnet udoeve den ret, som vedtaegten giver ham til at fremsaette sine bemaerkninger om generaldirektoerens udtalelser, der vedroerte ham personligt [vedtaegtens artikel 26, stk. 1, litra b)]. Foelgelig boer ansaettelsesmyndighedens afgoerelse om at afslaa at opfoere sagsoegeren paa den omtvistede liste annulleres, uden at det er noedvendigt at tage stilling til sagsoegerens oevrige argumenter vedroerende forfremmelsesprocedurens ulovlighed eller til det andet anbringende om afgoerelsens manglende begrundelse.
81 Det skal tilfoejes, at Retten har undersoegt muligheden for at afhoere generaldirektoerens repraesentant som vidne for at fastslaa indholdet af hans udtalelser om sagsoegeren. Selv hvis Retten imidlertid havde foranstaltet en saadan bevisoptagelse, maatte den have annulleret den omtvistede afgoerelse. At hoere under retsforhandlingerne, hvad der er blevet sagt om ham i Forfremmelsesudvalget, ville ikke afhjaelpe den tilsidesaettelse af sagsoegerens ret til kontradiktion, som er sket. For at han kan genindsaettes i sine rettigheder, maa han i overensstemmelse med vedtaegtens artikel 26 have mulighed for at fremsaette sine bemaerkninger om generaldirektoerens repraesentants udtalelser, som vedroerer ham personligt (og som ikke vedroerer andre ansoegere). Foerst efter at have givet sagsoegeren lejlighed hertil vil Forfremmelsesudvalget og ansaettelsesmyndigheden gyldigt kunne tage deres afgoerelse vedroerende ham op til fornyet overvejelse og vurdere, om han med tilbagevirkende gyldighed skal opfoeres paa listen. Heraf foelger, at den omtvistede afgoerelse under alle omstaendigheder boer annulleres.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
82 I henhold til artikel 69, stk. 2, i Domstolens procesreglement paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Da Kommissionen i det vaesentlige har tabt sagen, boer den betale sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Femte Afdeling)
1) Ansaettelsesmyndighedens afgoerelse om ikke at optage sagsoegeren paa listen over tjenestemaend, som anses for mest egnede til forfremmelse til loenklasse B2 i regnskabsaaret 1988, annulleres.
2) I oevrigt afvises sagen.
3) Kommissionen betaler sagens omkostninger.