CELEX: 62002CJ0336
Augalų veislės
Teisinės apsaugos sistema
Reglamento (EB) Nr. 2100/94 14 straipsnio 3 dalis ir Reglamento (EB) Nr. 1768/95 9 straipsnis
Ūkininkų augalinės medžiagos, gautos nuėmus derlių, panaudojimas
Perdirbimo paslaugų teikėjai
Pareiga pateikti informaciją savininkui, kuris naudojasi Bendrijos teisine apsauga

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1994 m. liepos 27 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 2100/94 dėl augalų veislių
teisinės apsaugos Bendrijoje (OL L 227, p. 1) 14 straipsnio 3 dalies šeštosios įtraukos ir 1995 m. liepos 24 d. Komisijos
reglamento (EB) Nr. 1768/95, įgyvendinančio Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 3 dalyje numatytos žemės ūkio išimties taisykles
(OL L 173, 14 p.), 9 straipsnio išaiškinimo.
Šis prašymas buvo pateiktas ginče tarp
Saatgut-Treuhandverwaltungsgesellschaft mbH
(toliau –
STV
) ir
Brangewitz GmbH
(toliau –
Brangewitz
) dėl informacijos apie Reglamento Nr. 2100/94 ir (ar) nacionalinės teisės saugomų augalų rūšių augalinės medžiagos apdorojimą,
kurią
Brangewitz
kaip perdirbėjas privalo pateikti
STV
prašymu.

Teisinis pagrindas

Bendrijos teisės aktai
Iš Reglamento Nr. 2100/94 1 straipsnio matyti, kad jis nustato augalų veislių teisinės apsaugos sistemą Bendrijoje kaip vienintelę
ir išimtinę Bendrijos pramoninės nuosavybės teisių taikymo augalų rūšims formą.
Pagal minėto reglamento 11 straipsnio 1 dalį „selekcininku“ vadinamas asmuo, turintis teisę į augalų veislių teisinę apsaugą
Bendrijoje ir tą veislę sukūręs arba atradęs ir išskyręs asmuo arba jo teisių perėmėjas“.
Pagal Reglamento Nr. 2100/94 13 straipsnio 1 ir 2 dalis:
„1.      Augalų veislių teisinės apsaugos Bendrijoje poveikį sudaro augalų veislių teisinės apsaugos Bendrijoje savininko ar savininkų,
toliau vadinamų „savininku“, teisė atlikti 2 dalyje nustatytus veiksmus.
2.      Nepažeidžiant 15 ir 16 straipsnių nuostatų, savininko leidimas yra būtinas, kad su saugomos augalų veislės dauginamąja medžiaga
arba saugomos veislės surinkta augaline medžiaga, toliau bendrai vadinamų „medžiaga“, būtų galima atlikti šiuos veiksmus:
a)      gaminti ar dauginti (veisti);
b)      paruošti dauginimui;
c)      siūlyti parduoti;
d)      parduoti ar kitaip pateikti į rinką;
e)      eksportuoti iš Bendrijos;
f)      importuoti į Bendriją;
g)      laikyti atsargas a–f punktuose nurodytais tikslais.
Savo leidimą savininkas gali susieti su sąlygomis ir apribojimais.“
Vis dėlto Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 1 dalis numato:
„Nepaisant 13 straipsnio 2 dalies nuostatų ir siekiant užtikrinti žemės ūkio gamybą, ūkininkams leidžiama dauginimo tikslams
lauke savo ūkyje naudoti augalinę medžiagą, gautą nuėmus dauginamosios medžiagos, išskyrus hibridines ar sintetines veisles,
kurioms yra taikoma augalų veislių teisinė apsauga Bendrijoje, derlių.“ (Pataisytas vertimas)
To paties Reglamento 14 straipsnio 2 dalyje nurodoma, kad šis leidimas, paprastai dar vadinamas „ūkininkų privilegija“, taikomas
tik išvardytoms žemės ūkio augalų rūšims. Šios rūšys sugrupuotos į keturias kategorijas: pašariniai augalai, javai, bulvės,
aliejiniai ir pluoštiniai augalai.
Pagal Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 3 dalį „siekiant, kad įsigaliotų 1 dalyje nurodytas nukrypimas ir kad būtų apsaugoti
teisėti selekcininko ir ūkininko interesai, prieš įsigaliojant šiam reglamentui, sąlygos pagal 114 straipsnį priimtose įgyvendinimo
taisyklėse turi būti nustatytos remiantis“ atitinkamais kriterijais. Tarp šių kriterijų paminėtini jokių kiekybinių apribojimų
ūkininko valdymui nebuvimas, ūkininko teisė apdoroti augalinę medžiagą auginimui pačiam ar pasinaudojant jam teikiamomis paslaugomis,
ūkininkų, išskyrus smulkius ūkininkus, prievolė mokėti savininkui teisėtą mokestį, kuris yra gerokai mažesnis už tos pačios
veislės dauginamosios medžiagos, auginamos tame pačiame plote, licencinį mokestį, ir išimtinė savininkų atsakomybė už 14 straipsnio
taikymo kontrolę.
Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 3 dalies šeštoji įtrauka kartu su minėtais kriterijais taip pat numato ūkininkų bei perdirbėjų
pareigą informuoti:
„Reikalingą informaciją savininkams jų prašymu teikia ūkininkai ir perdirbimo paslaugų teikėjai; taip pat lygiavertę informaciją
gali teikti oficialios institucijos, kontroliuojančios žemės ūkio produkciją, jei tokia informacija buvo gauta įprastu būdu
jiems atliekant savo užduotis, be papildomų mokėjimų ar išlaidų. Šios nuostatos dėl duomenų apie asmenį nepažeidžia Bendrijos
ir nacionalinės teisės aktų dėl asmenų apsaugos dėl duomenų apie asmenį tvarkymo ir laisvo judėjimo.“
Iš Reglamento Nr. 2100/94 preambulės septynioliktos ir aštuonioliktos konstatuojamųjų dalių išplaukia, kad „naudojimasis augalų
veislių teisine apsauga Bendrijoje turi būti sąlygojamas apribojimų, nusakomų nuostatose, priimtose visuomenės labui“, kad
„tai apima ir žemės ūkio gamybos užtikrinimą“ ir kad „tas tikslas reikalauja leisti ūkininkams tam tikromis sąlygomis dauginimui
naudoti derliaus produktą“.
Pagal Reglamento Nr. 1768/95 1 straipsnį reglamentu yra nustatomos sąlygų, sudarančių galimybę taikyti Reglamento Nr. 2100/94
14 straipsnio 1 dalyje numatytą leidžiančią nukrypti nuostatą, įgyvendinimo taisyklės.
Reglamento 2 straipsnis numato:
„1.      1 straipsnyje nurodytas sąlygas įgyvendina tiek turėtojas, atstovaujantis selekcininką, tiek ūkininkas taip, kad apsaugotų
teisėtus vienas kito interesus.
2.      Laikoma, kad teisėti interesai neapsaugoti, jeigu vienam ar keliems iš šių interesų daromas nepalankus poveikis neatsižvelgus
į poreikį išlaikyti deramą pusiausvyrą tarp jų visų arba į poreikį išlaikyti proporcingumą tarp atitinkamų sąlygų tikslo ir
faktiško tų sąlygų įgyvendinimo poveikio.“
Reglamento Nr. 1768/95 9 straipsnio 1 ir 2 dalys numato:
„1.      Informacijos, kurią perdirbėjas privalo teikti turėtojui, remdamasis pagrindinio reglamento 14 straipsnio 3 dalies šeštąja
įtrauka, detalės gali būti sutarties tarp turėtojo ir atitinkamo perdirbėjo objektas.
2.      Jeigu tokia sutartis nebuvo sudaryta arba netaikoma, perdirbėjas, nepažeisdamas informacijos reikalavimų, keliamų pagal kitus
Bendrijos teisės aktus arba pagal valstybių narių teisės aktus, turėtojo prašymu privalo jam pateikti reikšmingą informaciją.
Toliau pateikti punktai laikomi reikšminga informacija:
a)      perdirbėjo vardas ir pavardė, jo nuolatinė gyvenamoji vieta ir jo verslo pavadinimas ir registracijos adresas;
b)      faktas, ar perdirbėjas suteikė augalinių produktų, priklausančių vienai ar kelioms turėtojo veislėms, apdorojimo sodinimui
paslaugą, jeigu ta veislė ar veislės buvo deklaruotos ar kitokiu būdu žinomos perdirbėjui;
c)      jeigu perdirbėjas suteikė šią paslaugą, augalinių produktų, priklausančių atitinkamai veislei arba veislėms, kiekis, kurį
perdirbėjas apdorojo sodinimui, ir visas kiekis, gautas ją apdorojus;
d)      c punkte minimo apdorojimo datos bei vietos; ir
e)      asmens ar asmenų, kuriems jis suteikė c punkte minimą apdorojimo paslaugą, vardai, pavardės, adresai ir atitinkami kiekiai.“

Nacionalinės teisės aktai
1985 m.
Sortenschutzgesetz
(1985 m. įstatymas dėl augalų veislių teisinės apsaugos) 10a straipsnio 6 dalis (1997 m. liepos 25 d. redakcija, BGBl. 1997
I, p. 3165), kuri apibrėžia pareigą informuoti apie Vokietijos teisės saugomas augalų veisles, numato:
„Ūkininkai, kurie naudojasi teise auginti augalinę medžiagą, taip pat kaip ir jų įgalioti perdirbėjai, privalo informuoti
augalų veislių, kurioms taikoma teisinė apsauga, savininkus apie auginimo plotus.“

Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
Prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas nurodo, kad
STV
yra augalų veislių savininkų organizacija.

STV
kreipėsi į
Brangewitz
prašydama informacijos apie ūkiniais metais nuo 1997–1998 iki 1999–2000 atliktą nuimtos 500 veislių rūšių augalinės medžiagos,
kurios viena dalis saugoma pagal Reglamentą Nr. 2100/94, o kita dalis – pagal nacionalinę teisę, perdirbimą auginimo tikslais.
Negavusi prašomos informacijos,
STV
prieš
Brangewitz
pareiškė ieškinį
Landgericht Düsseldorf
.
Iš nutarimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad grįsdama savo ieškinį,
STV
pateikė daug
Brangewitz
klientų pateiktų deklaracijų apie augalinės medžiagos dauginimą bei pastarosios išrašytas „sąskaitas“ ir „važtaraščius“.
Sąskaitose valymas, apdorojimas ir dezinfekavimas skaičiuojami atsižvelgiant į kiekvieno iš išvardytų javų tipo kiekį. Sąskaitose
taip pat yra ir duomenų apie apdorotas augalų veisles.
Prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo teigimu,
STV
tvirtina, kad iš deklaracijų apie augalinės medžiagos auginimą, sąskaitų bei važtaraščių matyti, kad
Brangewitz
įvykdė mažiausiai 71 saugomų augalų veislių, kurių savininkas ar išimtinės licencijos turėtojas įgaliojo
STV
užtikrinti jų teisių įgyvendinimą, augalinės medžiagos sėklų apdorojimą. Iš to darytina išvada, kad
Brangewitz
turėtų pateikti informaciją apie auginimo tikslais su augalinės medžiagos sėklomis atliktus apdorojimo veiksmus.

Brangewitz
teigia, kad
STV
neturi bendros teisės į informaciją.
Prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas mano, kad
STV
argumentai tikrai parodo, kad 1997–1998 ir 1999–2000 ūkiniais metais
Brangewitz
kaip perdirbėjas dirbo su mažiausiai 71 saugomos rūšies veisle. Vis dėlto iš šių argumentų neaišku, ar
Brangewitz
apdorojo visas augalų veisles, apie kurias ieškovas prašė informacijos.
Vis dėlto, prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo teigimu,
STV
tvirtina, kad pagal kartu skaitomas Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 3 dalies šeštosios įtraukos ir Reglamento Nr. 1768/95
9 straipsnio nuostatas nebūtina, kad iš jos argumentų būtų aišku, jog
Brangewitz
atliko visų augalų veislių, apie kurias buvo prašoma informacijos, apdorojimą.
Viena vertus, minėtas teismas, nurodydamas 2003 m. balandžio 10 d. generalinio advokato Ruiz-Jarabo Colomer išvadą byloje
Schulin
(C‑305/00, Rink
.
p. I‑3525), svarsto, ar nereikėtų teigti, kad perdirbėjas privalo suteikti informaciją tik tuo atveju, jei yra duomenų, patvirtinančių,
kad jis apdorojo nagrinėjamas saugomas augalų veisles.
Antra vertus, jei tik tie perdirbėjai, kurie apdorojo saugomų augalų veislių dauginamąją medžiagą, privalo informuoti savininką
apie augalinės medžiagos apdorojimą auginimo tikslais, prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas svarsto, ar ši
pareiga informuoti apima visus ūkininkus, kuriems perdirbėjas apdorojo nagrinėjamas veisles, ar tik savininkui žinomus ūkininkus,
kuriems jis įrodė, kad jie pateikė perdirbėjui apdoroti saugomas veisles.
Šiomis aplinkybėms,
Landgericht Dusseldorf
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1)      Ar turi būti aiškinama, kad (Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 3 dalies šeštosios įtraukos bei Reglamento Nr. 1768/95 9 straipsnio)
nuostatos numato, kad pagal Reglamentą Nr. 2100/94 saugomos veislės savininkas gali reikalauti iš perdirbėjo <...> informacijos
neatsižvelgiant į tai, ar yra duomenų, kad <...> perdirbėjas atliko su saugoma augalų veisle tokius veiksmus?
2)      Tuo atveju, jei yra duomenų apie pirmame punkte minimus faktus, ar perdirbėjas privalo <…> pagal kartu skaitomas Reglamento
Nr. 2100/94 14 straipsnio 3 dalies šeštosios įtraukos ir Reglamento Nr. 1768/95 9 straipsnio nuostatas pateikti informaciją
apie visus ūkininkus, kuriems jis <...> apdoroja nagrinėjamas veisles; ar privalo ją pateikti tik tiek, kiek tai susiję su
ūkininkais, apie kuriuos veislių savininkas turi duomenų, kad <…> perdirbėjas apdorojo nagrinėjamas saugomas veisles?“

Dėl pirmo klausimo
Pirmu klausimu prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas iš esmės klausia, ar turi būti aiškinama, kad Reglamento
Nr. 2100/94 14 straipsnio 3 dalies šeštosios įtraukos ir Reglamento Nr. 1768/95 9 straipsnio nuostatos numato augalų veislių
savininko, kuris naudojasi Bendrijos teisine apsauga, teisę prašyti perdirbėjo suteikti šiose nuostatose nurodytą informaciją
tuo atveju, kai jis neturi duomenų, kad pastarasis apdorojo arba ketino apdoroti augalinę medžiagą, ūkininkų gautą auginant
saugomos veislės, išskyrus hibridines ar sintetines veisles, priklausančios savininkui ir vienai iš Reglamento Nr. 2100/94
14 straipsnio 2 dalyje nurodytų žemės ūkio augalų rūšių, dauginamąją medžiagą, auginimo tikslais.

Teisingumo Teismui pateiktos pastabos

STV
ir Vokietijos vyriausybė tvirtina, kad savininkai perdirbėjų atžvilgiu naudojasi teise į informaciją, susijusią su jiems
priklausančiomis augalų rūšimis. Grįsdami šį teiginį, jie remiasi Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 3 dalies šeštosios
įtraukos ir Reglamento Nr. 1768/95 9 straipsnio nuostatų formuluotėmis ir bendra stuktūra, bei jų dalyku, tikslu ir proporcingumo
principu.

STV
ir Vokietijos vyriausybės nuomone, iš Reglamentų Nr. 2100/94 ir Nr. 1768/95 formuluočių ir bendros struktūros matyti, kad
vienintelė perdirbėjo pareigos pateikti informaciją apie augalinės medžiagos sėklų ruošimą auginimui sąlyga yra savininko
prašymas.
Dėl nagrinėjamų nuostatų išaiškinimo
STV
tvirtina, kad perdirbėjo pareigos dalykas ir tikslas yra ūkininkų pateiktos informacijos kontrolė. Jei savininko teisė į
informaciją perdirbėjo atžvilgiu apsiribotų tik gavusiais dauginamąją medžiagą ūkininkais, nebūtų įmanoma patikrinti ūkininko,
nenurodžiusio, kad jis augino augalinę medžiagą ir kad jis atidavė derliaus sėklas apdorojimui, ir, jei taip, kuriai įmonei.
Dėl nagrinėjamų reglamentų paskirties Vokietijos vyriausybė tvirtina, kad teisė į informaciją, kuria naudojasi savininkas
perdirbėjo atžvilgiu, nėra suprantama kaip teisė, papildanti teisę į kompensaciją, tačiau kaip išimtinis ir pradinis teisinis
santykis tarp minėtų savininko ir perdirbėjo. Jei ši teisė į informaciją, kuria naudojasi savininkas, priklausytų nuo jo pateiktų
įrodymų apie jam priklausančių saugomų augalų rūšių apdorojimą, vienintelis minėtos teisės tikslas būtų patvirtinti jau žinomą
informaciją, ir tai nebūtų savarankiška teisė į informaciją perdirbėjo atžvilgiu.
Dėl proporcingumo principo taikymo
STV
pastebi, kad dėl Reglamento Nr. 2100/94 suteiktos teisės be leidimo ruošti sėklas, gautas nuėmus auginamų saugomų augalinių
rūšių derlių, perdirbėjų suteikiamos paslaugos yra pelno siekianti veikla, galinti būti labai pelninga. Informacijos prašymas
iš perdirbėjų nereikalautų ypatingų sąnaudų ar neproporcingų išlaidų. Priešingai, blogesnėje padėtyje būtų savininkai, nes
negaudami atlyginimų už licencijas ir už augalinės medžiagos auginimą, jie negalėtų tęsti savo veiklos.

Brangewitz
mano, kad nepakanka svarstyti tik perdirbėjo statuso. Jis tvirtina, kad perdirbėjas privalo pateikti informaciją, tik jei
savininkas įrodo, kad jo saugoma rūšis buvo šio perdirbėjo apdorota. Jei būtų kitaip, kiekvieną perdirbėją iš skirtingų savininkų
galėtų užplūsti neribotas informacijos prašymų kiekis.
Nyderlandų vyriausybė mano, kad Reglamente Nr. 2100/94 įtvirtintamas bendrasis principas pasiekti pusiausvyrą tarp teisėtų
ūkininko bei perdirbėjo ir savininko interesų. Todėl ji prieina prie išvados, kad savininkas turėtų gauti informaciją iš ūkininkų
ar perdirbėjų, jei jis turi duomenų, leidžiančių manyti, kad saugomų rūšių dauginamoji medžiaga buvo panaudota ar apdorota.
Komisija pastebi, kad perdirbėjai nesusiduria su savininkais nei kaip sėklų pirkėjai, nei kaip asmenys, turintys mokėti atlygį.
Nagrinėjamų reglamentų prasme jie savo kaip perdirbėjų veiklą vykdo tik ūkininkų atžvilgiu. Todėl šiuo atžvilgiu Reglamento
Nr. 2100/94 14 straipsnio 3 dalies šeštojoje įtraukoje minima perdirbėjų grupė neturėtų būti didesnė nei toje pačioje nuostatoje
minimų ūkininkų, kurių atžvilgiu jie vykdo savo veiklą, grupė.
Komisija mano, kad iš Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 3 dalies šeštosios įtraukos ir Reglamento Nr. 1768/95 9 straipsnio
2 dalies, ir ypač iš pastarosios nuostatos b punkto, matyti, kad pareigą informuoti turi tik tie perdirbėjai, kurie apdorojo
saugomas augalines rūšis ir kurie tai žino ar gali žinoti. Todėl asmeniui, kuris norėtų gauti informaciją, reikėtų įrodyti,
kad yra reikšmingų duomenų, rodančių, kad tam tikras perdirbėjas su saugomomis sėklomis atliko tam tikrus apdorojimo veiksmus.

Teisingumo Teismo vertinimas
Pirmiausia primintina, kad pagal Reglamento Nr. 2100/94 13 straipsnio 2 dalį savininko leidimas yra būtinas, kai tai susiję
su saugomos augalų veislės dauginamąja medžiaga arba saugomos veislės surinkta augaline medžiaga, o ypač gaminimui ar dauginimui
(veisimui) ir atsargų laikymui veisimo tikslais.
To paties Reglamento 14 straipsnio nuostatos, kurios, kaip tai išplaukia iš jo septynioliktos ir aštuonioliktos konstatuojamųjų
dalių, buvo priimtos dėl viešo intereso užtikrinti žemės ūkio gamybos apsaugą, yra išimtis iš šios taisyklės (žr. minėto sprendimo
Schulin
47 punktą).
Minėto 14 straipsnio 1 dalis leidžia ūkininkams dauginimo tikslais lauke savo ūkyje naudoti augalinę medžiagą, gautą nuėmus
vienos iš to paties straipsnio 2 dalyje išvardytų žemės ūkio augalų dauginamosios medžiagos (toliau – veislė, kuriai taikytina
privilegija), kuriai yra taikoma augalų veislių teisinė apsauga Bendrijoje, išskyrus hibridines ar sintetines veisles, derlių.
Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 3 dalyje nurodoma, jog sąlygos tam, kad įsigaliotų 1 dalyje nurodyta leidžianti nukrypti
nuostata ir būtų apsaugoti teisėti selekcininko ir ūkininko interesai, nustatomos įgyvendinimo reglamente remiantis atitinkamais
kriterijais. Tarp jų 14 straipsnio 3 dalies ketvirtoji įtrauka numato, kad išskyrus smulkius ūkininkus, „iš kitų ūkininkų
reikalaujama mokėti savininkui teisėtą mokestį“, o šeštoji įtrauka numato, kad „reikalingą informaciją savininkams jų prašymu
teikia ūkininkai ir apdorojimo paslaugų teikėjai“.
Priešingai nei teigia
STV
, iš Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio „Nukrypimas nuo augalų veislių teisinės apsaugos Bendrijoje“ bendros struktūros
bei iš to paties 14 straipsnio 3 dalies formuluotės matyti, kad šeštojoje įtraukoje nekalbama apie visus perdirbėjus.
Iš tikrųjų Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 3 dalis, kuri aiškiai numato, kad įgyvendinimo reglamente nustatytos sąlygos,
sudarančių galimybę taikyti 1 dalyje nurodytai leidžiančiai nukrypti nuostatai, turi būti aiškinama tos pačios 1 dalies prasme,
ir todėl neapima atvejų, kuriems minėta leidžianti nukrypti nuostata negali būti taikoma (žr. minėto sprendimo
Schulin
52 punktą).
Todėl, pirma, iš Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 2 dalies matyti, kad ši leidžianti nukrypti nuostata yra taikoma tik
joje aiškiai nurodytoms žemės ūkio augalų rūšims. Iš to išplaukia, kad, kaip generalinis advokatas pastebėjo išvados 29 punkte,
leidžianti nukrypti nuostata taikoma tik perdirbėjams, kurie apdorojo augalinę medžiagą, gautą auginant 14 straipsnio 2 dalyje
išvardytus augalus, kadangi leidžianti nukrypti nuostata yra taikoma tik šioms rūšims.
Antra, primintina, kad pagal Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 1 dalį iš ūkininkų teisės be išankstinio savininko leidimo
auginti augalinę medžiagą, gautą užauginus veislės, kuriai taikytina privilegija, dauginamąją medžiagą, išplaukia jų pareiga
minėto savininko prašymu pateikti visą reikalingą informaciją ir, išskyrus smulkius ūkininkus, jam sumokėti teisėtą mokestį.
Taip yra apsaugomi ūkininkų ir savininkų abipusiai teisėti interesai jų tiesioginiuose santykiuose.
Priešingai, dėl perdirbėjų Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 3 dalies antrojoje įtraukoje yra patikslinama, kad augalinė
medžiaga auginimui gali būti apdorojama „paties ūkininko ar per jam teikiamas paslaugas“. Todėl patys ūkininkai sprendžia,
ar jie naudosis perdirbėjų teikiamomis paslaugomis, ar patys apdoros augalinę medžiagą. Perdirbėjo teisė apdoroti iš tiesų
išplaukia iš ūkinininko teisės pagal minėto straipsnio 1 dalį be išankstinio savininko leidimo naudoti augalinę medžiagą,
gautą auginant veislę, kuriai yra taikoma Bendrijos apsauga.
Todėl perdirbėjo pareiga pateikti savininkui informaciją taip pat priklauso nuo ūkininko naudojimosi Reglamento Nr. 2100/94
14 straipsnio 1 dalyje numatyta leidžiančia nukrypti nuostata ir nuo jo sprendimo norint apdoroti augalinę medžiagą kreiptis
į perdirbėją.
Iš to išplaukia, kad savininko teisė iš perdirbėjo prašyti suteikti reikalingą informaciją iš esmės priklauso nuo pastarojo
augalinės medžiagos apdirbimo ūkininko, kuris naudojasi ar naudosis Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 1 dalyje numatyta
leidžiančia nukrypti nuostata, sąskaita, arba, kitaip sakant, nuo šio perdirbėjo augalinės medžiagos, ūkininkų gautos nuėmus
tokios veislės, kuriai taikytina privilegija, dauginamosios medžiagos derlių, auginimui apdirbimo.
Šiuo atžvilgiu konstatuotina, kad nesvarbu žinoti, ar, kaip teigia
STV
ir Vokietijos vyriausybė, perdirbėjai dėl savo pačių profesinių interesų apdoroja visų ūkininko pateiktų veislių auginimo
medžiagos sėklas, įskaitant, be abejo, ir sėklas tų veislių, kurioms yra taikoma augalinių veislių Bendrijos apsauga, priešingai
nei ūkininkai, kurie dėl savo sklypų geografinės padėties, dėl klimato sąlygų bei pardavimo galimybių apgalvotai atrinktų
veisles ir nuspręstų dėl augalinės medžiagos panaudojimo.
Dėl Reglamento Nr. 1768/95 9 straipsnio 2 dalies išaiškinimo pakanka konstatuoti: kadangi šis reglamentas yra įgyvendinimo
reglamentas, tiksliau nurodantis sąlygas, kuriomis taikoma Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 1 dalyje numatyta leidžianti
nukrypti nuostata, jo nuostatos bet kuriuo atveju perdirbėjams negali numatyti daugiau pareigų nei numatyta Reglamente Nr. 2100/94
(dėl ūkininkų žr. minėto sprendimo
Schulin
60 punktą).
Reglamento Nr. 1768/95 9 straipsnio 1 dalis nurodo, kad informacijos, kurią perdirbėjas privalo teikti savininkui, remdamasis
Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 3 dalies šeštąja įtrauka, detalės gali būti sutarties tarp „savininko ir atitinkamo perdirbėjo“
objektas. Todėl pirmasis to paties straipsnio 2 dalies sakinys, numatantis, kad jeigu tokia sutartis nebuvo sudaryta arba
netaikoma, „perdirbėjas“ savininko prašymu privalo jam pateikti reikšmingą informaciją, turi būti laikomas taikomu, kaip ir
minėta 1 dalis, tik atitinkamiems savininkams ir perdirbėjams (dėl ūkininkų žr. minėto Sprendimo
Schulin
61 straipsnį).
Reglamento Nr. 1768/95 9 straipsnio 2 dalies b punktas, nurodantis, kad perdirbimo paslaugų teikėjas savininkui paprašius
privalo nurodyti, ar jis suteikė augalinės medžiagos, priklausančios vienai ar kelioms savininko veislėms, apdorojimo auginimui
paslaugą, „jeigu ta veislė ar veislės buvo deklaruotos ar kitokiu būdu žinomos perdirbėjui“, yra pagrįstas ta pačia mintimi.
Iš tikrųjų pagal apibrėžimą ši nuostata taikoma tik perdirbėjams, kurie apdorojo augalinę medžiagą, gautą auginant besinaudojančio
Bendrijos apsauga savininko veislę.
Iš to, kas pasakyta, darytina išvada, kad negali būti aiškinama, jog Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 3 dalis ir Reglamento
Nr. 1768/95 9 straipsnio 2 dalis leidžia savininkams reikalauti iš visų perdirbėjų, kad šie jų prašymu suteiktų visą svarbią
informaciją.
Vis dėlto iš Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 3 dalies, ypač iš jos antrosios ir šeštosios įtraukų, išplaukia, kad perdirbėjo
pareigos pateikti savininkui informaciją tikslas yra leisti pastarajam patikrinti, ar ūkininkai pasinaudojo to paties straipsnio
1 dalyje numatyta leidžiančia nukrypti nuostata kokios nors Bendrijos saugomos jo veislės atžvilgiu, ir, jei taip, kokia apimtimi,
ypač dėl to, kad būtų galima nustatyti mokėtiną atlyginimą ir kad ši pareiga yra pagrįsta tuo, kad perdirbėjas padeda ūkininkui
įgyvendinti jo teisę, numatytą Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 1 dalyje.
Todėl, atsižvelgiant, pirma, į tai, kad augalo tyrimas neleistų nustatyti, ar jis buvo gautas panaudojus auginamąją medžiagą,
ar įsigijus sėklų, savininkui būtų sunku pasinaudoti savo teise į informaciją ūkininkų atžvilgiu, ir, antra, į pareigą apsaugoti
selekcininko ir ūkininko abipusius teisėtus interesus, kurie išplaukia iš Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 3 dalies ir
Reglamento Nr. 1768/95 2 straipsnio (žr. minėto sprendimo
Schulin
63 punktą), savininkui turi būti leista prašyti iš perdirbėjo informacijos apie kurią nors iš jo veislių, kuriai taikoma privilegija,
kai tik jis turi duomenų, kad šis apdorojo ar ketina perdirbti augalinę medžiagą, gautą padauginus šią veislę auginimui. Tiksliau
nurodytina, kad ši savininko teisė nepriklauso nuo to, ar apie tas veisles buvo pranešta perdirbėjui, ar jos buvo jam žinomos.
Iš to, kas pasakyta, darytina išvada, kad į pirmą klausimą reikia atsakyti, jog Reglamento Nr. 2100/94 dėl augalų veislių
teisinės apsaugos Bendrijoje 14 straipsnio 3 dalies šeštosios įtraukos ir Reglamento Nr. 1768/95 9 straipsnio nuostatos negali
būti aiškinamos taip, kad jos numato galimybę augalų veislių savininkui, kuris naudojasi Bendrijos teisine apsauga, prašyti
perdirbėjo suteikti šiose nuostatose numatytą informaciją tuo atveju, kai jis neturi duomenų, kad pastarasis apdorojo arba
ketino apdoroti augalinę medžiagą, ūkininkų gautą auginant saugomos veislės, išskyrus hibridines ar sintetines veisles, kurios
priklauso savininkui ir kurioms taikoma privilegija, augalų rūšių dauginamąją medžiagą, auginimo tikslais.

Dėl antro klausimo
Antru klausimu prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio
3 dalies šeštosios įtraukos ir Reglamento Nr. 1768/95 9 straipsnio nuostatos turi būti aiškinamos taip, kad, kai savininkas
turi duomenų, jog perdirbėjas apdorojo ar ketino perdirbti augalinę medžiagą, ūkininkų gautą auginant saugomos veislės, išskyrus
hibridines ar sintetines veisles, kurios priklauso savininkui ir kurioms taikoma privilegija, augalų rūšių dauginamąją medžiagą,
auginimo tikslais, perdirbėjas privalo suteikti naudingą informaciją, susijusią su visais ūkininkais, kuriems jis apdorojo
nagrinėjamas augalų rūšis, ar tik tą, kuri susijusi su ūkininkais, apie kuriuos savininkas turi duomenų, kad perdirbėjas jiems
apdorojo saugomą veislę.

Teisingumo Teismui pateiktos pastabos

Brangewitz
teigimu, atsižvelgiant į tai, kad savininkas turi pakankamai galimybių pasinaudoti savo teisėmis ūkininkų, naudojančių jo
saugomas veisles, atžvilgiu, informacijos iš perdirbėjų prašymas galėtų tik padėti patikrinti duomenų apie ūkininką tikslumą
ir išsamumą.
Jei savininkai galėtų klausti perdirbėjų, jie gautų informaciją apie ūkininkus, kurios pastarieji patys neprivalėtų pateikti
pagal paprastą informacijos prašymą ir kurią pagal Reglamento Nr. 1768/95 8 straipsnio 5 ir 6 dalis tretieji asmenys gali
pateikti savininkams, tik jei ūkininkai suteikia įgaliojimą.

STV
, Vokietijos vyriausybė ir Komisija mano, kad perdirbėjai, kurie apdoroja saugomos veislės sėklas, privalo savininkui pateikti
informaciją apie visus ūkininkus, kurie jam pateikė šią veislę, o ne tik apie tuos, kurie jau yra žinomi savininkui.
Nyderlandų vyriausybė mano, jog perdirbėjo pareiga pateikti informaciją turėtų apimti visus ūkininkus, apie kuriuos saugomos
rūšies savininkas turi duomenų, iš kurių aišku, kad ūkininkai pateikė perdirbėjams apdoroti tos rūšies sėklas.

Teisingumo Teismo vertinimas
Primintina, kad, kaip matyti iš šio sprendimo 46 punkto, savininko teisė iš perdirbėjo prašyti suteikti reikalingą informaciją
iš esmės priklauso nuo perdirbėjo atliekamo augalinės medžiagos, ūkininkų gautos nuėmus tokios veislės, kuriai taikytina privilegija,
dauginamosios medžiagos derlių, auginimui apdirbimo.
Todėl, jei, kaip Teisingumo Teismas konstatavo šio sprendimo 53 punkte, savininkas gali prašyti iš perdirbėjo informacijos
apie kurią nors iš jo veislių, kuriai taikoma privilegija, kai tik jis turi duomenų, kad šis apdorojo ar ketina apdoroti augalinę
medžiagą, gautą padauginus šią veislę auginimui, iš esmės iš to turėtų išplaukti, kad prireikus perdirbėjas privalo jam pateikti
reikalingą informaciją apie visus ūkininkus, kuriems jis perdirbo šią veislę.
Iš tiesų, kaip tvirtino Komisija, perdirbėjo pareiga pateikti informaciją, nors ir priklauso nuo ūkininko pasinaudojimo Reglamento
Nr. 2100/94 14 straipsnio 1 dalyje numatyta leidžiančia nukrypti nuostata ir jo sprendimo pasinaudoti perdirbėjo paslaugomis,
yra susijusi su jo ruošiamomis augalų veislėmis, o ne su klientu, t. y. ūkininku.
Tokį aiškinimą pagrindžia ir Reglamento Nr. 1768/95 9 straipsnio 2 dalis, pagal kurią perdirbėjas savininko prašymu privalo
jam pateikti reikšmingą informaciją, pavyzdžiui, ar perdirbėjas apdorojo augalinius produktus, priklausančius vienai ar kelioms
savininko veislėms; kiekis, kurį perdirbėjas apdorojo; minėtų apdorojimų datos ir vietos, taip pat asmens ar asmenų, kuriems
jis suteikė apdorojimo paslaugą, vardai, pavardės ir adresai. Ši informacija yra būtina tuo atveju, kai savininkas turi tik
duomenų, kad perdirbėjas apdorojo ar ketina apdoroti augalinę medžiagą, ūkininkų gautą auginant saugomos veislės savininkui
priklausančios rūšies dauginamąją medžiagą auginimui (šiuo klausimu apie ūkininkų pareigą informuoti žr. sprendimo
Schulin
64 punktą).
Vis dėlto Reglamentas Nr. 2100/94 neįpareigoja perdirbėjų sužinoti, kurios veislės yra jo apdorotos sėklos. Todėl apie ūkininkus,
apie kuriuos savininkas neturi duomenų, kad jiems perdirbėjas apdorojo ar ketina apdoroti tam tikras veisles, pastarasis turi
pareigą pateikti savininkui reikšmingą informaciją tik tais atvejais, jei apie veislę perdirbėjui buvo pranešta arba ji jam
buvo žinoma, kaip tai numato Reglamento Nr. 1768/95 9 straipsnio 2 dalies b punktas.
Iš to darytina išvada, jog, kai savininkas turi duomenų, kad perdirbėjas apdorojo ar ketina apdoroti auginimo medžiagą, ūkininkų
gautą auginant saugomos veislės savininkui priklausančios rūšies dauginamąją medžiagą auginimui, perdirbėjas privalo jam pateikti
visą reikšmingą informaciją, kiek ji susijusi ne tik su ūkininkais, apie kuriuos savininkas turi duomenų, kad perdirbėjas
apdorojo ar ketino apdoroti auginimo medžiagą, bet taip pat ir kiek ji susijusi su visais kitais ūkininkais, kuriems jis ją
apdorojo ar numato apdoroti, jei perdirbėjui buvo pranešta apie nagrinėjamą veislę arba ji jam buvo žinoma.
Todėl į antrą klausimą reikia atsakyti taip: Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 3 dalies šeštosios įtraukos ir Reglamento
Nr. 1768/95 9 straipsnio nuostatos turi būti aiškinamos taip, kad, kai savininkas turi duomenų, jog perdirbėjas apdorojo ar
ketino apdoroti augalinę medžiagą, ūkininkų gautą auginant saugomos veislės, išskyrus hibridines ar sintetines veisles, kurios
priklauso savininkui ir kurioms taikoma privilegija, augalų rūšių dauginamąją medžiagą, auginimo tikslais, perdirbėjas privalo
suteikti naudingą informaciją, ne tik kiek tai susiję su ūkininkais, apie kuriuos savininkas turi duomenų, kad perdirbėjas
apdorojo ar ketino apdoroti auginimo medžiagą, bet taip pat ir kiek tai susiję su visais kitais ūkininkais, kuriems jis apdorojo
ar numato apdoroti augalinę medžiagą, gautą auginant susijusios veislės dauginamąją medžiagą, jei perdirbėjui buvo pranešta
apie nagrinėjamą veislę arba ji jam buvo žinoma.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų nacionalinio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų
klausimą turi spręsti pastarasis teismas. Kitų šalių, kurios pateikė Teisingumo Teismui savo pastabas, išlaidos nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija), nusprendžia:
1.
1994 m. liepos 27 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 2100/94 dėl augalų veislių teisinės apsaugos Bendrijoje 14 straipsnio 3 dalies
šeštosios įtraukos ir 1995 m. liepos 24 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 1768/95, įgyvendinančio Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio
3 dalyje numatytos žemės ūkio išimties taisykles, 9 straipsnio nuostatos negali būti aiškinamos taip, kad jos numato augalų
veislių savininko, kuris naudojasi Bendrijos teisine apsauga, teisę prašyti perdirbėjo suteikti šiose nuostatose numatytą
informaciją tuo atveju, kai jis neturi duomenų, kad pastarasis apdorojo arba ketino apdoroti augalinę medžiagą, ūkininkų gautą
auginant saugomos veislės, išskyrus hibridines ar sintetines veisles, priklausančias savininkui ir vienai iš Reglamento Nr. 2100/94
14 straipsnio 2 dalyje nurodytų žemės ūkio augalų rūšių, dauginamąją medžiagą, auginimo tikslais.
2.
Reglamento Nr. 2100/94 14 straipsnio 3 dalies šeštosios įtraukos ir Reglamento Nr. 1768/95 9 straipsnio nuostatos turi būti
aiškinamos taip: kai savininkas turi duomenų, kad perdirbėjas apdorojo ar ketino apdoroti augalinę medžiagą, ūkininkų gautą
auginant saugomos veislės, išskyrus hibridines ar sintetines veisles, priklausančias savininkui ir vienai iš Reglamento Nr. 2100/94
14 straipsnio 2 dalyje nurodytų žemės ūkio augalų rūšių, dauginamąją medžiagą, auginimo tikslais, perdirbėjas privalo suteikti
naudingą informaciją ne tik tiek, kiek tai susiję su ūkininkais, apie kuriuos savininkas turi duomenų, ką jiems perdirbėjas
apdorojo ar ketino apdoroti, bet taip pat ir kiek tai susiję su visais kitais ūkininkais, kuriems jis apdorojo ar numato apdoroti
augalinę medžiagą, gautą auginant atitinkamos veislės dauginamąją medžiagą, jei perdirbėjui buvo pranešta apie nagrinėjamą
veislę arba ji jam buvo žinoma.
Parašai.
*
Proceso kalba: vokiečių.