CELEX: 61997CJ0125
Socialpolitik
Direktiv 80/987/EEG
Garantiinstitutioners betalningsskyldighet
Utestående fordringar

Domskäl
1 Arrondissementsrechtbank te Alkmaar har genom beslut av den 18 mars 1997 som inkom till domstolen den 26 mars 1997 i enlighet med artikel 177 i EG-fördraget ställt en fråga om tolkningen av artikel 4 i rådets direktiv 80/987/EEG av den 20 oktober 1980 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om skydd för arbetstagarna vid arbetsgivarens insolvens (EGT L 283, s. 23; svensk specialutgåva, område 5, volym 2, s. 121, nedan kallat direktivet),
2 Frågan har uppkommit i samband med en tvist mellan A.G.R. Regeling (nedan kallad Regeling) och Bestuur van de Bedrijfsvereniging voor de Metaalnijverheid (styrelsen för verkstadsföreningen, nedan kallad garantiinstitutionen) angående beräkningen av den garanti som är föreskriven i direktivet.
3 Direktivets syfte är att garantera arbetstagarna ett gemenskapsrättsligt minimiskydd vid arbetsgivarens insolvens, utan att det påverkar de mer förmånliga bestämmelser som finns i medlemsstaterna.
4 I detta syfte föreskrivs i artikel 3.1 i direktivet att medlemsstaterna är skyldiga att vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att garantiinstitutioner garanterar betalning av arbetstagarnas utestående fordringar som grundar sig på anställningsavtal eller anställningsförhållanden och som gäller lön för tiden före ett visst datum. Detta datum skall enligt artikel 3.2 efter medlemsstaternas val vara den dag då arbetsgivarens insolvens inträdde (första strecksatsen) eller dagen för beskedet om uppsägning på grund av insolvensen (andra strecksatsen) eller, alternativt, den dag insolvensen inträdde eller då anställningsavtalet eller anställningsförhållandet upphörde på grund av arbetsgivarens insolvens (tredje strecksatsen).
5 Enligt artikel 4.1 och 4.2 i direktivet kan betalningen begränsas till utestående fordringar gällande lön för vissa perioder beroende på medlemsstaternas val enligt artikel 3.2, nämligen:
- i det fall som avses i artikel 3.2, första strecksatsen, de sista tre månaderna av ett anställningsavtal eller ett anställningsförhållande inom en tidsperiod av sex månader före den dag då arbetsgivarens insolvens inträdde (första strecksatsen),
- i det fall som avses i artikel 3.2, andra strecksatsen, de sista tre månaderna av ett anställningsavtal eller ett anställningsförhållande före den dag då arbetstagaren fick besked om uppsägning på grund av arbetsgivarens insolvens (andra strecksatsen),
- i det fall som avses i artikel 3.2, tredje strecksatsen, de sista 18 månaderna av ett anställningsavtal eller ett anställningsförhållande före den dag då arbetsgivarens insolvens inträdde eller då anställningsavtalet eller anställningsförhållandet upphörde på grund av arbetsgivarens insolvens. I detta fall får medlemsstaterna begränsa betalningsansvaret till lön motsvarande en tidsperiod om åtta veckor eller flera kortare perioder om sammanlagt åtta veckor (tredje strecksatsen).
6 Enligt artikel 4.3 får medlemsstaterna sätta en övre gräns för betalningsansvaret på grund av arbetstagarnas utestående fordringar "[f]ör att undvika utbetalning av belopp som går utöver de sociala målen" med direktivet.
7 I artikel 2.2 i direktivet klargörs att direktivet "[inte] ... berör medlemsstaternas nationella lagar beträffande definitionen av termerna 'arbetstagare', 'arbetsgivare', 'lön', 'omedelbar rätt till' och 'framtida rätt till'".
8 Enligt artikel 9 i direktivet får medlemsstaterna tillämpa eller utfärda bestämmelser som är gynnsammare för arbetstagarna.
9 Direktivet har införlivats med nederländsk rätt genom Werkloosheidswet (lag om arbetslöshet, nedan kallad WW). Enligt kapitel IV i denna lag, om övertagande av skyldigheter som följer av ett anställningsförhållande i fall då arbetsgivaren inte kan utbetala lön, har en arbetstagare vars arbetsgivare har försatts i konkurs och som har en fordran avseende sin lön eller sin semesterersättning rätt till en förmån som täcker:
- lön för tretton veckor omedelbart före den dag då anställningsavtalet sades upp, högst motsvarande referensperioden på tre månader som föregår dagen för uppsägningsbeskedet som avses i artikel 4.2 andra strecksatsen i direktivet,
- förfallen lön under gällande uppsägningstid (högst den tid som avses i artikel 40 i Faillissementswet [konkurslagen]),
- semesterersättning, semesterbidrag och belopp som arbetsgivaren är skyldig tredje man på grund av anställningsförhållandet med arbetstagaren avseende högst ett år (artiklarna 61.1 och 64 i WW).
10 Den 29 oktober 1990 började Regeling arbeta som svetsare hos Moojen. Anställningsavtalet sades upp den 14 juni 1991 med verkan från den 1 augusti 1991. Arbetsgivaren försattes i konkurs den 21 april 1992. Konkursen avskrevs flera månader senare på grund av otillräckliga tillgångar.
11 Till och med december 1990 uppbar Regeling lön på avtalad tid. Mellan den 1 januari och den 1 augusti 1991 utbetalade arbetsgivaren däremot endast delar av lönen till honom med oregelbundna intervaller. Regeling hade enligt sina egna beräkningar under ifrågavarande period haft rätt till en nettolön om 21 892 HFL, omfattande grundlön, övertidsersättning och semesterersättning, men arbetsgivaren utbetalade, sporadiskt, under ovannämnda period endast ett totalt belopp om 18 136 HFL. Enligt Regeling var arbetsgivaren fortfarande skyldig honom 3 756 HFL avseende ej utbetald lön med mera.
12 Den 1 juli 1992 begärde Regeling hos garantiinstitutionen med stöd av kapitel IV i WW att utfå den ej utbetalade lönen.
13 Denna avslog i beslut av den 11 november 1993 denna begäran med motiveringen att Regeling inte hade några lönefordringar avseende referensperioden, nämligen från den 15 mars till den 25 juli 1991, eftersom det totala beloppet av de utbetalningar som arbetsgivaren hade gjort under denna period översteg de lönefordringar som han hade för samma period.
14 Av handlingarna i målet framgår i detta avseende att det i artikel 43 i sjätte boken i Burgerlijk Wetboek (civilrättskodifikation, nedan kallad BW), som trädde i kraft den 1 januari 1992, men vars ordalydelse motsvarar artiklarna 1432 och 1435 i den gamla BW, föreskrivs att när en gäldenär gör en betalning som kan avse två eller flera förpliktelser så skall denna betalning, i första hand, avse den förpliktelse som bestäms av gäldenären, i andra hand, om gäldenären inte har bestämt någon förpliktelse till förfallna förpliktelser, i tredje hand, till de förfallna förpliktelser som är mest betungande och, slutligen, om alla förpliktelser är förfallna och lika betungande, till den äldsta förpliktelsen. Med tillämpning av dessa bestämmelser skulle de betalningar som gjordes av Moojen under referensperioden först ha avräknats på de äldsta skulderna vilket skulle innebära att Regeling skulle inneha utestående fordringar beträffande vilka han hade rätt till den i direktivet föreskrivna garantin.
15 Av de nederländska förvaltningsdomstolarnas praxis, särskilt vad gäller Centrale Raad van Beroep, följer emellertid att alla löneutbetalningar som görs under referensperioden skall avräknas på lönen för denna period, då civilrättskodifikationens bestämmelser inte är tillämpliga på krav som grundas på lagstiftningen om skydd för arbetstagarna vid arbetsgivarens insolvens. Enligt denna praxis innehar Regeling inga utestående fordringar i den mening som avses i artikel 4.2 i direktivet på grund av de utbetalningar som gjorts under referensperioden och har följaktligen inte rätt till garantin.
16 Med hänsyn till vad som anförts ovan har den nationella domstolen beslutat att begära ett förhandsavgörande från EG-domstolen beträffande följande fråga:
"Har skyldigheterna enligt direktiv 80/987 till fullo uppfyllts genom en nationell lagstiftning som kan leda till att den i direktivet föreskrivna betalningen av en lönefordran endast sker om och i den mån lönefordran för den i direktivet omnämnda perioden avser ett högre belopp än det lönebelopp som arbetstagaren har erhållit under samma period, trots att detta enligt nationella civilrättsliga regler skall avräknas på en lönefordran som har uppkommit under viss tid före denna period?"
17 Med sin fråga vill den nationella domstolen i huvudsak ha svar på om artikel 4.2 i direktivet skall tolkas på så sätt att, för det fall att en arbetstagare gentemot sin arbetsgivare samtidigt innehar fordringar som avser anställningsperioder som ligger före den referensperiod som avses i denna bestämmelse och fordringar som hänför sig till själva referensperioden, löneutbetalningarna som arbetsgivaren gör under den sistnämnda perioden endast skall anses täcka arbetstagarens fordringar som har uppkommit under referensperioden eller om de i första hand skall avräknas på tidigare fordringar.
18 Enligt garantiinstitutionen och den brittiska regeringen har medlemsstaterna frihet att bestämma vilken metod de vill för hur betalningar skall avräknas vid successiva fordringar och således avgöra om de utbetalningar som arbetsgivaren har gjort under referensperioden skall täcka arbetstagarens fordringar som har uppkommit under denna period eller tidigare fordringar, eftersom direktivet syftar till att delvis harmonisera de nationella lagarna och uttryckligen, i artikel 2.2, tillerkänner medlemsstaterna behörigheten att definiera bland annat begreppet "lön".
19 Denna uppfattning kan inte godtas. Även om det är riktigt att direktivet endast syftar till en partiell harmonisering av medlemsstaternas lagar vad gäller arbetstagare som har drabbats av sin arbetsgivares insolvens, rör den fråga som den nationella domstolen har ställt likväl tolkningen av uttrycket "utestående fordringar som gäller lön för de sista tre månaderna" av anställningsavtalet eller anställningsförhållandet före den dag då arbetstagaren fick besked om uppsägning i artikel 4.2 andra strecksatsen i direktivet. Detta uttryck som avser själva bestämningen av den gemenskapsrättsliga minimigarantin måste tolkas på ett enhetligt sätt för att inte omintetgöra den harmoniseringseffekt, även en partiell sådan, som eftersträvas på gemenskapsplanet.
20 Det finns i detta avseende skäl att fastslå att garantiinstitutionerna principiellt sett i enlighet med artikel 3.1 i direktivet är skyldiga att garantera betalning av utestående fordringar som gäller lön för tiden före ett visst datum. Det är endast i undantagsfall som medlemsstaterna med stöd av artikel 4.1 får välja att begränsa detta betalningsansvar till en viss period i enlighet med vad som föreskrivs i artikel 4.2. Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 45 i sitt förslag till avgörande skall denna bestämmelse tolkas restriktivt och i överensstämmelse med de sociala målen med direktivet som är att garantera ett minimum av skydd för alla arbetstagare.
21 För det fall att en arbetstagare såsom i målet vid den nationella domstolen innehar fordringar som avser anställningsperioder som ligger före referensperioden skulle avräkningen av betalningar som arbetsgivaren har gjort under denna senare period på fordringar som uppkommit under denna period, oaktat att det föreligger tidigare fordringar som inte har betalats, få till följd att minimiskyddet som garanteras av direktivet skulle åsidosättas, vars beviljande vid ett sådant förhållande skulle bero på arbetsgivarens slumpartade eller avsiktliga beslut att göra eller inte göra vissa betalningar under referensperioden.
22 Det skulle förvisso strida mot målen med direktivet att tolka artikel 4.2 i direktivet på ett sådant sätt att en arbetstagare, i det sist beskrivna fallet, inte skulle kunna komma i åtnjutande av garantin för de löneförluster som han faktiskt har lidit under referensperioden.
23 Frågan skall följaktligen besvaras med att artikel 4.2 i direktivet skall tolkas på så sätt att, för det fall att en arbetstagare gentemot sin arbetsgivare samtidigt innehar fordringar som avser anställningsperioder som ligger före den referensperiod som avses i denna bestämmelse och fordringar som hänför sig till själva referensperioden, skall löneutbetalningarna som arbetsgivaren gör under denna senare period i första hand avräknas på tidigare fordringar.
Beslut om rättegångskostnader
Rättegångskostnader
24 De kostnader som har förorsakats den brittiska regeringen och kommissionen, vilka har inkommit med yttranden till domstolen, är inte ersättningsgilla. Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna.
Domslut
På dessa grunder beslutar
DOMSTOLEN
(femte avdelningen)
- angående den fråga som genom beslut av den 18 mars 1997 har ställts av Arrondissementsrechtbank te Alkmaar - följande dom:
Artikel 4.2 i rådets direktiv 80/987/EEG av den 20 oktober 1980 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om skydd för arbetstagarna vid arbetsgivarens insolvens skall tolkas på så sätt att, för det fall att en arbetstagare gentemot sin arbetsgivare samtidigt innehar fordringar som avser anställningsperioder som ligger före den referensperiod som avses i denna bestämmelse och fordringar som hänför sig till själva referensperioden, skall löneutbetalningarna som arbetsgivaren gör under denna senare period i första hand avräknas på tidigare fordringar.