CELEX: 62008CJ0019
Prieglobsčio teisė
Reglamentas (EB) Nr. 343/2003
Valstybės narės vykdomas prieglobsčio prašytojo, kurio prašymas buvo atmestas ir kuris yra kitoje valstybėje narėje, kur pateikė naują prieglobsčio prašymą, atsiėmimas
Prieglobsčio prašytojo perdavimo termino pradžios momentas
Perdavimo procedūra, dėl kurios galima pateikti skundą, galintį sustabdyti perdavimą

Kammarrätten i Stockholm, Migrationsöverdomstolen
. Šiame teisme ji nurodė, kad priėmus sprendimą sustabdyti vykdymą, perdavimo terminas buvo sustabdytas taip, kad šeši mėnesiai skaičiuojami nuo tos dienos, kai bus vėl taikomas sprendimas, kuris buvo sustabdytas.
Šiomis aplinkybėmis
Kammarrätten i Stockholm, Migrationsöverdomstolen
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar reglamento <…> Nr. 343/2003 <…> 20 straipsnio 1 dalies d punktas ir 2 dalis turi būti aiškinami taip, kad atsakomybė nagrinėti prašymą dėl prieglobsčio tenka valstybei narei, kurioje buvo pateiktas prašymas, jeigu nebuvo perduota per šešis mėnesius nuo laikino sprendimo sustabdyti perdavimą priėmimo ir neatsižvelgiant į tai, kada buvo priimtas galutinis sprendimas dėl perdavimo?“
Dėl prejudicinio klausimo
Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Reglamento Nr. 343/2003 20 straipsnio 1 dalies d punktą ir 2 dalį reikia aiškinti taip, kad jei vykdant prieglobsčio prašytojo perdavimo procedūrą prašančiosios valstybės narės teisės aktuose numatyta, jog pateikus skundą perdavimo vykdymas sustabdomas, perdavimo terminas skaičiuojamas jau nuo laikinojo teismo sprendimo, sustabdančio perdavimo procedūros vykdymą, ar tik nuo teismo sprendimo dėl procedūros pagrįstumo, kuris daugiau nesudaro kliūčių perduoti.
Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
Aštuonios vyriausybės, kurios pateikė rašytines pastabas šioje byloje, bei Europos Bendrijų Komisija mano, kad Reglamento Nr. 343/2003 20 straipsnio 1 dalies d punktą ir 2 dalį reikia aiškinti taip, kad jei apskundus sprendimą perduoti vykdymas sustabdomas, šešių mėnesių terminas, per kurį turi būti perduota, skaičiuojamas tik nuo sprendimo dėl šio skundo pagrįstumo, o ne nuo sprendimo, kuriuo nurodoma sustabdyti šį perdavimą.
Šių vyriausybių ir Komisijos manymu, iš Reglamento Nr. 343/2003 parengiamųjų dokumentų matyti, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas norėjo įtvirtinti mechanizmą, pagal kurį perduoti galima tik nusprendus dėl skundo pagrįstumo. Priešingu atveju teismams ir kompetentingoms valdžios institucijoms būtų nustatytas maksimalus terminas sprendimams dėl skundų, susijusių su sprendimais dėl perdavimo, priimti, o to Bendrijos teisės aktų leidėjas negali reglamentuoti. Be to, atskiroms situacijoms, kurioms taikomas šis reglamentas, nagrinėti reikėtų atlikti sudėtingus vertinimus, kuriuos būtų sunku užbaigti per šešių mėnesių terminą.
Taip pat kelios iš šių vyriausybių tvirtina, kad praktiniu požiūriu nacionaliniams teismams nustačius šešių mėnesių terminą sprendimui priimti, prieglobsčio prašytojai būtų skatinami piktnaudžiauti apskundimo procedūra, nes valstybėse narėse, kuriose teismai yra pernelyg apkrauti, šio termino dažnai būtų nesilaikoma, todėl prašančioji valstybė narė automatiškai taptų atsakinga už prieglobsčio prašymo nagrinėjimą.
Teisingumo Teismo atsakymas
Pagal Reglamento Nr. 343/2003 20 straipsnio 1 dalies d punktą prieglobsčio prašytojas perduodamas valstybei narei, kuri turi jį priimti, kuo greičiau, bet ne vėliau kaip per šešis mėnesius nuo prašymo, kad kita valstybė narė perimtų jį savo žinion, gavimo arba nuo sprendimo dėl skundo ar peržiūrėjimo priėmimo, jei sprendimo vykdymas buvo sustabdytas. Pagal to paties straipsnio 2 dalį, kai perdavimas per šešių mėnesių laikotarpį neįvyksta, atsakomybė tenka valstybei narei, kurioje buvo pateiktas prieglobsčio prašymas.
Vien remiantis šių nuostatų formuluotėmis negalima nustatyti, ar perdavimo terminas skaičiuojamas jau nuo laikinojo teismo sprendimo, sustabdančio perdavimo procedūros vykdymą, ar tik nuo teismo sprendimo dėl šios procedūros pagrįstumo.
Reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką, aiškinant Bendrijos teisės nuostatą, reikia atsižvelgti ne tik į joje vartojamas sąvokas, bet ir į kontekstą bei teisės akto, kuriam ji priklauso, tikslus (šiuo klausimu žr. 2000 m. gegužės 18 d. Sprendimo
KVS International
,
C-301/98, Rink. p. I-3583
, 21 punktą ir 2006 m. lapkričio 23 d. Sprendimo
ZVK
,
C-300/05, Rink. p. I-11169
, 15 punktą).
Pagal Reglamento Nr. 343/2003 20 straipsnio 1 dalies d punktą, skaitomą kartu su to paties straipsnio 1 dalies c punktu, trys įvykiai gali tapti šešių mėnesių termino prašančiajai valstybei narei perduoti prieglobsčio prašytoją pradžios momentu. Tai gali būti, pirma, valstybės narės, į kurią kreipiamasi, sprendimas, kad ji sutinka atsiimti prieglobsčio prašytoją, antra, vieno mėnesio termino valstybei narei, į kurią kreipiamasi, pranešti prašančiajai valstybei narei apie savo sprendimą atsiimti prieglobsčio prašytoją, pabaiga, trečia, sprendimas dėl skundo ar peržiūrėjimo, jei prašančioje valstybėje narėje sprendimo vykdymas buvo sustabdytas.
Šiuos tris įvykius reikia nagrinėti pagal tai, ar prašančiosios valstybės narės teisės aktuose numatyti skundai, sustabdantys vykdymą, atsižvelgiant į tikslą, kuriuo Reglamente Nr. 343/2003 numatytas perdavimo vykdymo terminas.
Šiuo atžvilgiu reikia atskirti dvi situacijas.
Kaip matyti iš Reglamento Nr. 343/2003 20 straipsnio 1 dalies d punkto formuluotės, pirmoje situacijoje, jei nenumatyta skundų, sustabdančių vykdymą, perdavimo terminas skaičiuojamas nuo esamo ar preziumuojamo sprendimo, kuriuo valstybė narė, į kurią kreipiamasi, sutinka atsiimti suinteresuotąjį asmenį, neatsižvelgiant į neaiškumus, susijusius su skundu, kurį prireikus prieglobsčio prašytojas galbūt pateikė dėl sprendimo, nurodančio jį perduoti, prašančiosios valstybės teismams.
Taigi reikia tik nustatyti perdavimo būdus ir visų pirma jo datą.
Šiame kontekste Reglamento Nr. 343/2003 20 straipsnio 1 dalies d punkte prašančiajai valstybei narei suteikiamas šešių mėnesių terminas įvykdyti perdavimą. Šiuo terminu, atsižvelgiant į sudėtingą praktinę pusę ir į organizacines perdavimo problemas, siekiama sudaryti sąlygas dviem suinteresuotosioms valstybėms narėms bendradarbiauti įvykdant perdavimą, konkrečiai kalbant, prašančiajai valstybei narei nustatyti perdavimo, kuris vykdomas pagal šios valstybės nacionalinės teisės aktus, būdus.
Be to, iš prie 2001 m. liepos 26 d. Komisijos pasiūlymo dėl Tarybos reglamento, nustatančio valstybės narės, atsakingos už trečiosios šalies piliečio vienoje iš valstybių narių pateikto prieglobsčio prašymo nagrinėjimą, nustatymo kriterijus ir mechanizmus (COM(2001) 447 galutinis, p. 5, 19 ir 20), pridėto aiškinamojo memorandumo matyti, kad būtent atsižvelgdama į praktines problemas, su kuriomis susiduria valstybės narės vykdydamos perdavimą, Komisija pasiūlė pailginti perdavimo terminą. Šis 1990 m. birželio 15 d. Dubline pasirašytoje konvencijoje, nustatančioje valstybę, atsakingą už vienoje iš Europos Bendrijų valstybių narių paduotų prašymų dėl prieglobsčio nagrinėjimą (
OL C 254, 1997, p. 1
), kurią pakeitė Reglamentas Nr. 343/2003, nustatytas vieno mėnesio terminas vėliau pagal pasiūlymą šio reglamento 20 straipsnio 1 dalies d punkte buvo pailgintas iki šešių mėnesių.
Antroje situacijoje, kai prašančioji valstybė narė numato galimybę apskųsti sustabdant vykdymą, o šios valstybės narės teismas tokį poveikį suteikia savo sprendimui, Reglamento Nr. 343/2003 20 straipsnio 1 dalies d punkte numatyta, kad perdavimo terminas skaičiuojamas nuo „sprendimo dėl skundo ar peržiūrėjimo priėmimo“.
Šioje antroje situacijoje, nors perdavimo termino pradžios momentas skiriasi nuo nustatyto minėtoje pirmoje situacijoje, kiekviena iš dviejų atitinkamų valstybių narių organizuodama perdavimą susiduria su tokiomis pačiomis praktinėmis problemomis, todėl turi būti joms suteiktas toks pat šešių mėnesių terminas įvykdyti perdavimą. Iš tiesų remiantis Reglamento Nr. 343/2003 20 straipsnio 1 dalies d punktu negalima teigti, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas ketino skirtingai vertinti šias dvi situacijas.
Iš to išplaukia, kad šioje antroje situacijoje, atsižvelgiant į termino valstybėms narėms nustatymo tikslą, jo pradžios momentas turi būti nustatytas taip, kad valstybės narės, kaip ir pirmoje situacijoje, turėtų šešių mėnesių terminą, kuriuo galėtų visapusiškai pasinaudoti spręsdamos praktinius perdavimo klausimus.
Todėl perdavimo terminas turi būti skaičiuojamas tik iš principo sutarus ir užtikrinus, kad perdavimas bus įvykdytas, kai lieka suderinti tik jo detales. Tačiau negalima teigti, kad šis perdavimas užtikrintas, jei prašančiosios valstybės narės teismas, kuriam pateiktas skundas, dar nepriėmė sprendimo dėl jo pagrįstumo, o tik nusprendė dėl prašymo sustabdyti ginčijamo sprendimo vykdymą.
Iš to matyti, kad minėtoje antroje situacijoje, siekiant užtikrinti veiksmingą Reglamento Nr. 343/2003 20 straipsnio 1 dalies d punkto, nustatančio perdavimo terminą, nuostatų poveikį, šis terminas turi būti skaičiuojamas ne nuo laikinojo teismo sprendimo, sustabdančio perdavimo procedūros vykdymą, o tik nuo teismo sprendimo dėl procedūros pagrįstumo, kuris daugiau nesudaro kliūčių perduoti.
Tokią išvadą patvirtina kitos dvi teiginių grupės, kurių pirmoji pagrįsta valstybės narės garantuojamos teisminės gynybos, o antroji – valstybių narių proceso autonomijos principo laikymusi.
Visų pirma reikia nurodyti, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas neketino valstybių narių, kurių teismai gali sustabdyti sprendimą perduoti vykdymą, suteikiant galimybę prieglobsčio prašytojui veiksmingai ginčyti jo atžvilgiu priimtus sprendimus, garantuojamos teisminės gynybos paaukoti skubos nagrinėjant prieglobsčio prašymus reikalavimui.
Iš tiesų valstybės narės, norėjusios įtvirtinti gynybos priemones, kuriomis remiantis galima priimti sprendimus, sustabdančius perdavimo procedūros vykdymą, dėl skubos reikalavimo neturėtų atsidurti mažiau palankioje situacijoje nei tos valstybės narės, kurių manymu, tokios priemonės nebuvo būtinos.
Valstybė narė, kuri perdavimo procedūroje nusprendė įtvirtinti gynybos priemones, prireikus turinčias stabdomąjį poveikį, ir kurios turimas terminas išsiųsti prieglobsčio prašytoją dėl to būtų sumažintas laikotarpiu, reikalingu nacionaliniams teismams priimti sprendimą dėl ginčo, atsidurtų nepalankioje situacijoje, nes nepavykus suorganizuoti prieglobsčio prašytojo perdavimo per labai trumpą laiką nuo teismo sprendimo dėl ginčo priėmimo iki perdavimo termino pabaigos, kiltų rizika, kad taikant Reglamento Nr. 343/2003 20 straipsnio 2 dalį, pagal kurią pasibaigus perdavimo terminui valstybė narė, į kurią kreipiamasi, nebepriima atsakomybės, galiausiai jai tektų atsakomybė nagrinėti prieglobsčio prašymą.
Iš to išplaukia, kad dėl Reglamento Nr. 343/2003 20 straipsnio 1 dalies d punkto, nustatančio prašančiajai valstybei narei taikomo termino perduoti prieglobsčio prašytoją pradžios momentą, aiškinimo negalima daryti išvados, kad, siekdama laikytis Bendrijos teisės, prašančioji valstybė narė turėjo pažeisti stabdomąjį poveikį, kuriuo pasižymi laikinasis teismo sprendimas, priimtas nagrinėjant tokį poveikį galintį sukelti skundą, kurį, be kita ko, ji norėjo įtvirtinti savo nacionalinėje teisėje.
Kalbant, antra, apie valstybių narių procesinės autonomijos principo laikymąsi, reikia nurodyti, kad jei būtų laikomasi Reglamento Nr. 343/2003 20 straipsnio 1 dalies d punkto aiškinimo, pagal kurį perdavimo terminas skaičiuojamas nuo laikinojo sprendimo, sustabdančio perdavimą, priėmimo, nacionalinis teismas, kuris norėtų suderinti šio termino laikymąsi su laikinojo teismo sprendimo, sustabdančio perdavimą, laikymusi, turėtų priimti sprendimą dėl perdavimo procedūros pagrįstumo prieš pasibaigiant šiam terminui, kuriame, trūkstant reikiamo teismui skirto laiko, nebūtų pakankamai atsižvelgta į sudėtingą ginčo pobūdį. Kaip teisingai nurodė kai kurios vyriausybės ir Komisija savo Teisingumo Teismui pateiktose pastabose, toks aiškinimas prieštarautų minėtam principui, kuris įtvirtintas Bendrijos teismų praktikoje (šiuo klausimu žr. 2003 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo
Safalero
,
C-13/01, Rink. p. I-8679
, 49 punktą ir 2007 m. kovo 13 d. Sprendimo
Unibet
,
C-432/05, Rink. p. I-2271
, 39 punktą).
Atsižvelgiant į visus minėtus teiginius, į prejudicinį klausimą reikia atsakyti, jog Reglamento Nr. 343/2003 20 straipsnio 1 dalies d punktas ir 2 dalis turi būti aiškinami taip, kad jei prašančiosios valstybės narės teisės aktuose numatyta, jog pateikus skundą perdavimas sustabdomas, jo terminas skaičiuojamas ne nuo laikinojo teismo sprendimo, sustabdančio perdavimo procedūros vykdymą, o tik nuo teismo sprendimo dėl procedūros pagrįstumo, kuris daugiau nesudaro kliūčių perduoti.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:

2003 m. vasario 18 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 343/2003, nustatančio valstybės narės, atsakingos už trečiosios šalies piliečio vienoje iš valstybių narių pateikto prieglobsčio prašymo nagrinėjimą, nustatymo kriterijus ir mechanizmus, 20 straipsnio 1 dalies d punktą ir 2 dalį reikia aiškinti taip, kad jei prašančiosios valstybės narės teisės aktuose numatyta, jog pateikus skundą perdavimas sustabdomas, jo terminas skaičiuojamas ne nuo laikinojo teismo sprendimo, sustabdančio perdavimo procedūros vykdymą, o tik nuo teismo sprendimo dėl procedūros pagrįstumo, kuris daugiau nesudaro kliūčių perduoti.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: švedų.