CELEX: 62002CJ0309
Aplinka
Laisvas prekių judėjimas
Pakuotės ir pakuočių atliekos
Direktyva 94/62/EB
Pareiga rinkti užstatą už vienkartines pakuotes ir jas supirkti, priklausomai nuo bendros pakartotinio naudojimo pakuočių kvotos

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1994 m. gruodžio 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 94/62/EB
dėl pakuočių ir pakuočių atliekų (OL L 365, p. 10) ir EB 28 straipsnio išaiškinimu.
Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant gėrimus gaminančių Austrijos bendrovių
Radlberger Getränkegesellschaft mbH & Co.
ir
S. Spitz KG
ieškinį Badeno–Viurtenbergo federalinei žemei.

Teisinis pagrindas

Direktyva 94/62
Remiantis Direktyvos 94/62/EB 1 straipsnio 1 dalimi, šios direktyvos tikslas – suderinti pakuočių ir pakuočių atliekų tvarkymo
nacionalines priemones, kad, pirma, būtų galima išvengti poveikio valstybių narių ir trečiųjų šalių aplinkai arba mažinti
tą poveikį ir taip užtikrinti aukštą aplinkosaugos lygį, o antra, kad būtų galima užtikrinti vidaus rinkos funkcionavimą ir
išvengti prekybos kliūčių bei konkurencijos iškraipymo bei apribojimo Bendrijoje.
Pagal 1 straipsnio 2 dalį direktyvoje nustatomos „priemonės, skirtos svarbiausia tam, kad nebūtų gaminamos pakuočių atliekos
ir būtų taikomi papildomi pagrindiniai principai – pakartotinis pakuočių naudojimas, perdirbimas ir kiti pakuočių atliekų
utilizavimo būdai, ir taip būtų sumažintas galutinis tokių šalintinų atliekų kiekis“.
Minėtos direktyvos 5 straipsnis nustato:
„Valstybės narės gali skatinti pakartotinio naudojimo sistemas tokių pakuočių, kurias, nepažeidžiant Sutarties, galima pakartotinai
naudoti nekenkiant aplinkai.“
Direktyvos 94/62/EB 7 straipsnis nustato:
„1.      Valstybės narės imasi reikiamų priemonių garantuoti, kad būtų sudarytos sistemos, kurios užtikrintų:
a)      kad panaudotos pakuotės ir (arba) pakuočių atliekos bus grąžinamos ir (arba) surenkamos iš vartotojų, kitų galutinių naudotojų
ar iš atliekų srauto, ir joms bus pritaikyti tinkamiausi atliekų tvarkymo būdai;
b)      kad pakuotės ir (arba) surinktos pakuočių atliekos bus naudojamos, pakartotinai naudojamos ir perdirbamos,
siekiant šioje direktyvoje nustatytų tikslų.
Šios sistemos yra atviros, kad jose galėtų dalyvauti atitinkamų sektorių ekonominės veiklos vykdytojai ir kompetentingos valstybinės
institucijos. Jos taip pat taikomos importuotiems produktams nenustatant jokių diskriminacinių sąlygų, kaip antai detalios
taisyklės ar mokesčiai už naudojimąsi jomis; ir tos sistemos kuriamos taip, kad, laikantis Sutarties, būtų išvengta prekybos
kliūčių bei konkurencijos iškraipymo.
2.      1 dalyje nurodytos priemonės yra politikos, kurios laikomasi pakuočių ir jų atliekų atžvilgiu, sudedamoji dalis, ir jas taikant
ypač atsižvelgiama į aplinkosaugos, vartotojų sveikatos, saugos ir higienos reikalavimus; supakuotų prekių ir panaudotų medžiagų
kokybės, autentiškumo bei techninių charakteristikų apsaugą; pramoninės bei komercinės nuosavybės teisių apsaugą. “
Tos pačios Direktyvos 18 straipsnis skamba taip:
„Valstybės narės netrukdo pateikti į rinką savo teritorijoje pakuočių, kurios atitinka šios direktyvos nuostatas.“

Nacionalinės teisės aktai
1998 m. rugpjūčio 21 d. Nutarimas dėl pakuočių atliekų prevencijos ir utilizavimo (
Verordnung über die Vermeidung und Verwertung von Verpackungsabfällen
) (BGBl. 1998 I, p. 2379; toliau –
Verpackungsverodnung
) numato įvairias priemones pakočių atliekų poveikiui aplinkai išvengti ar mažinti.
Verpackungsverodnung
, kurio pagrindinis tikslas perkelti Direktyvą 94/62/EB, pakeitė 1991 m. birželio 12 d. Nutarimą dėl pakuočių atliekų prevencijos
(
Verordnung über die Vermeidung von Verpackungsabfällen
) (BGBl. 1991 I, p. 1234).

Verpackungsverordnung
6 straipsnio 1 ir 2 dalys nustato tokius įpareigojimus:
„1. Platintojas privalo faktinio perdavimo vietoje ar tiesiogiai šalia jos nemokamai priimti iš galutinio vartotojo panaudotas
tuščias prekės pardavimo pakuotes, perduoti jas utilizavimui pagal I priedo 1 punktą ir įvykdyti I priedo 2 punkto reikalavimus.
Utilizavimo reikalavimai taip pat gali būti įvykdomi pakartotinai panaudojus pakuotes ar pagal 2 straipsnį perdavus jas platintojui
ar gamintojui. Platintojas aiškiai matomomis ir perskaitomomis nuorodomis privalo informuoti galutinį vartotoją apie pirmame
sakinyje numatytą grąžinimo galimybę. Pirmo sakinio įpareigojimas galioja tik tokios rūšies, formos ir dydžio bei tokių prekių
pakuotėms, kurios yra platintojo asortimente. Platintojai, kurių pardavimo plotai mažesni nei 200 m
, privalo priimti tik savo parduodamų markių pakuotes. Prekybos paštu atveju priėmimas turi būti užtikrinamas suteikiant galutiniam
vartotojui tinkamas galimybes grąžinti pakuotes netoliese. Informacija apie grąžinimo galimybes turi būti pateikta prekių
siuntoje ir kataloguose. Jeigu prekių pakuotes grąžina ne galutinis vartotojas, gali būti sudaromi kitokie susitarimai dėl
grąžinimo vietos ir sąnaudų padengimo. Jeigu platintojai neįvykdo pirmame sakinyje nustatytų įpareigojimų priimdami pakuotes
prekių perdavimo vietoje, jie turi įgyvendinti šiuos įpareigojimus sukurdami 3 dalyje numatytą sistemą. Pakuočių platintojams,
neturintiems galimybės dalyvauti pagal 3 dalį sukurtoje sistemoje, nukrypstant nuo pirmojo sakinio, atitinkamai taikomi utilizavimo
reikalavimai pagal 4 straipsnio 2 dalį.
2. Gamintojai ir platintojai privalo nemokamai priimti pagal 1 dalį platintojų surinktas pakuotes faktinio perdavimo vietoje,
perduoti jas utilizuoti pagal I priedo 1 punktą ir įvykdyti I priedo 2 punkto reikalavimus. Utilizavimo reikalavimai taip
pat gali būti įvykdomi pakartotinai panaudojus pakuotę. Pirmojo sakinio įpareigojimai galioja tik tokios rūšies, formos ir
dydžio bei tokių prekių pakuotėms, kurias rinkai pateikia atitinkamas gamintojas ar platintojas. 1 dalies aštuntas, devintas
ir dešimtas sakiniai taikomi
mutatis mutandis
.“
Pagal to paties straipsnio 3 dalį priėmimo ir utilizavimo pareigos gali būti įvykdomos gamintojui ar platintojui dalyvaujant
bendroje panaudotų prekių pakuočių surinkimo sistemoje. Kompetentingos federalinės žemės valdžios institucijos sprendžia,
ar šios sistemos mastas atitinka
Verpackungsverordnung
nustatytas sąlygas.
Remiantis
Verpackungsverordnung
8 straipsnio 1 dalimi, platintojai, pateikiantys rinkai skystus maisto produktus vienkartinio naudojimo pakuotėse, privalo
surinkti iš pirkėjo mažiausiai 0,25 eurų užstatą, įskaitant pridėtinės vertės mokestį. Minimalus užstatas už didesnes nei
1,5 litro talpos pakuotes padidėja iki 0,50 eurų, įskaitant pridėtinės vertės mokestį. Užstatą privalo rinkti kiekvienas platintojas
kiekvienoje realizavimo stadijoje iki prekės pardavimo galutiniam vartotojui. Užstatas grąžinamas priimant pakuotę pagal
Verpackungsverordnung
6 straipsnio 1 ir 2 dalis.
Pagal
Verpackungsverordnung
9 straipsnio 1 dalį užstato surinkimo pareiga netaikoma tokių pakuočių atveju, kurių gamintojas ar platintojas atleistas
nuo surinkimo pareigos dėl dalyvavimo bendroje surinkimo sistemoje minėto 6 straipsnio 3 dalies prasme.
Tačiau
Verpackungsverordnung
9 straipsnio 2 dalis numato kelias aplinkybes, kuriomis tam tikrų gėrimų atžvilgiu 6 straipsnio 3 dalis netaikoma. Ši nuostata
nustato:
„Jeigu šio nutarimo taikymo teritorijoje bendra į pakartotinai naudojamas pakuotes išpilstytų gėrimų, t. y. alaus, mineralinio
vandens (įskaitant šaltinio vandenį, stalo vandenį ir mineralinį vandenį), gaiviųjų gėrimų su angliarūgšte, vaisių sulčių
<...> ir vyno <…>, dalis per kalendorinius metus tampa mažesnė nei 72 %, dvylikos mėnesių laikotarpiui nuo pranešimo apie
pakartotinio naudojimo pakuočių dalies sumažėjimą apskaičiuojama nauja tokių pakuočių dalis. Jeigu paskui visos federacijos
teritorijoje pakartotinio naudojimo pakuočių dalis yra mažesnė nei nustatyta pirmame sakinyje, nuo pirmosios šešto mėnesio
po pranešimo pagal 3 dalį dienos sprendimo, priimto pagal 6 straipsnio 3 dalį, galiojimas gėrimams, kurių atžvilgiu nėra pasiekiama
1991 m. nustatyta pakartotinio naudojimo pakuočių dalis, federacijos teritorijoje yra atšaukiamas <…>.“
Remiantis
Verpackungsverordnung
9 straipsnio 3 dalimi, Vokietijos vyriausybė kasmet skelbia 9 straipsnio 2 dalyje nurodytus į ekologiniu požiūriu geresnes
pakuotes išpilstytų gėrimų dalis. Pagal to paties straipsnio 4 dalį, jeigu atšaukus sprendimą vėl pasiekiamas reikiamas į
ekologiniu požiūriu geresnes pakuotes išpilstytų gėrimų kiekis, kompetentinga institucija, gavusi atitinkamą prašymą arba
savo iniciatyva, atlieka naują vertinimą pagal 6 straipsnio 3 dalį.

Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
Pagrindinės bylos ieškovės į Vokietiją eksportuoja vienkartinėse, utilizuoti tinkamose pakuotėse išpilstytus gaiviuosius gėrimus
su angliarūgšte, vaisių sultis ir kitus gėrimus be angliarūgštės, taip pat stalo vandenį. Šių pakuočių utilizavimo tikslais
jie prisijungė prie bendrovės „Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland AG“ administruojamos bendros atliekų surinkimo
sistemos, todėl buvo atleisti nuo
Verpackungsverordnung
8 straipsnio 1 dalyje numatytos pareigos rinkti užstatą už vienkartines Vokietijoje realizuojamų gėrimų pakuotes.
Remiantis 1999 m. sausio 28 d. Vokietijos vyriausybės pranešimu, 1997 m. pakartotinio naudojimo gėrimų pakuočių dalis pirmą
kartą pasiekė žemesnę nei 72 % ribą, t. y. 71,33 %. Kadangi tokių pakuočių dalis visoje federacijos teritorijoje per du vienas
po kito einančius laikotarpius, t. y. nuo 1999 m. vasario iki 2000 m. sausio ir nuo 2000 m. gegužės iki 2001 m. balandžio,
išliko žemesnė nei 72 %, 2002 m. liepos 2 d. Vokietijos vyriausybė, remdamasi
Verpackungsverordnung
9 straipsnio 3 dalimi, pranešė, kad nuo 2003 m. sausio taikomas privalomas užstatas mineralinio vandens, alaus ir gaiviųjų
gėrimų pakuotėms. Todėl, vadovaudamosi
Verpackungsverordnung
, ieškovės nuo šios datos būtų privalėjusios rinkti šio teisės akto 8 straipsnio 1 dalyje numatytą užstatą už Vokietijoje
realizuojamų gėrimų pakuotes, surinkti iš vartotojų jau panaudotas ir jas utilizuoti.
2002 m. gegužės 23 d. pagrindinės bylos ieškovės pateikė
Verwaltungsgericht Stuttgart
ieškinį prieš Badeno–Viurtenbergo federalinę žemę, kuriame teigia, kad pakartotinio naudojimo pakuočių kvotas numatančios
taisyklės, nustatytos
Verpackungsverordnung
, ir su tuo susijusios užstato rinkimo bei pakuočių priėmimo atgal pareigos prieštarauja Direktyvos 94/62 1 straipsnio 1 ir
2 daliai, 5, 7 ir 18 straipsniams ir EB 28 straipsniui. Vokietijos Federacinė Respublika buvo įtraukta dalyvauti nagrinėjant
bylą.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, remdamasis pagrindinės bylos ieškovių pasiūlytu Direktyvos 94/62 1 straipsnio
2 dalies išaiškinimu, kad pagal šį straipsnį pakartotinis pakuočių naudojimas ir jų utilizavimas vertinami vienodai, kelia
klausimą, ar
Verpackungsverordnung
sukurta sistema yra suderinama su minėta direktyva, nes pagal šią sistemą vienkartines pakuotes panaudoti sunkiau, jeigu
pakartotinio naudojimo pakuočių dalis sumažėja iki tam tikros ribos. Šis teismas pažymi, kad apsispręsdami realizuoti savo
gėrimus pakartotinio naudojimo pakuotėse kitų valstybių narių gamintojai patiria didesnių sąnaudų nei Vokietijos gamintojai.
Jis pabrėžia, kad, pagrindinės bylos ieškovių nuomone, Vokietijos teisės aktai turi neigiamos įtakos kitose valstybėse narėse
įsteigtų gamintojų situacijai netgi tuomet, kai įpareigojimas rinkti užstatą laikinai sustabdomas, nes Vokietijos platintojai
linksta išimti vienkartines pakuotes iš asortimento, kad pakartotinio naudojimo pakuočių dalis nesumažėtų iki žemesnės nei
72 % ribos.
Tokiomis aplinkybėmis
Verwaltungsgericht Stuttgart
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:
„1.      Ar Direktyvos 94/62 <...> 1 straipsnio 2 dalis draudžia valstybėms narėms teikti pirmenybę pakartotiniam gėrimų pakuočių naudojimui
tinkamų utilizuoti vienkartinių pakuočių atžvilgiu numatant, kad pakartotinio naudojimo pakuočių daliai visos federacijos
teritorijoje sumažėjus iki mažesnės nei 72 % ribos panaikinama galimybė, dalyvaujant gėrimų, kurių pakartotinio naudojimo
pakuočių dalis sumažėjo iki žemesnės nei 1991 m. nustatytos ribos, pakuočių surinkimo ir tvarkymo sistemoje, būti atleistam
nuo pareigos priimti atgal ir tvarkyti tuščias vienkartines gėrimų pakuotes, taip pat rinkti už jas užstatą?
2.      Ar Direktyvos 94/62 18 straipsnis draudžia valstybėms narėms užkirsti kelią platinti į tinkamas utilizuoti vienkartines pakuotes
išpilstytus gėrimus nustatant, kad pakartotinio naudojimo pakuočių daliai visos federacijos teritorijoje sumažėjus iki žemesnės
nei 72 % ribos panaikinama galimybė, dalyvaujant gėrimų, kurių pakartotinio naudojimo pakuočių dalis sumažėjo iki žemesnės
nei 1991 m. nustatytos ribos, pakuočių surinkimo ir tvarkymo sistemoje, būti atleistam nuo pareigos priimti atgal ir tvarkyti
tuščias vienkartines gėrimų pakuotes, taip pat rinkti už jas užstatą?
3.      Ar Direktyvos 94/62 7 straipsnis suteikia į tinkamas utilizuoti vienkartines pakuotes išpilstomų gėrimų gamintojams bei platintojams
teisę dalyvauti jau sukurtoje panaudotų gėrimų pakuočių surinkimo ir tvarkymo sistemoje, siekiant įvykdyti įstatymų nustatytą
pareigą rinkti užstatą už vienkartines gėrimų pakuotes ir priimti atgal panaudotąsias?
4.      Ar EB 28 straipsnis draudžia valstybėms narėms priimti teisės aktus, pagal kuriuos pakartotinio naudojimo pakuočių daliai
visos federacijos teritorijoje sumažėjus iki žemesnės nei 72 % ribos panaikinama galimybė, dalyvaujant gėrimų, kurių pakartotinio
naudojimo pakuočių dalis sumažėjo iki žemesnės nei 1991 m. nustatytos ribos, pakuočių surinkimo ir tvarkymo sistemoje, būti
atleistam nuo pareigos priimti atgal ir tvarkyti tuščias vienkartines gėrimų pakuotes, taip pat rinkti už jas užstatą?“

Dėl prašymų atnaujinti žodinę proceso dalį
Teisingumo Teismo kanceliarijoje 2004 m. birželio 14 ir 17 d. gautais laiškais Vokietijos vyriausybė ir pagrindinės bylos
atsakovė paprašė Teisingumo Teismo atnaujinti žodinę proceso dalį, remiantis Teisingumo Teismo procedūros reglamento 61 straipsniu.
Grįsdama savo prašymą Vokietijos vyriausybė tvirtina, kad 2004 m. gegužės 6 d. generalinio advokato išvadoje yra daugelis
samprotavimų, kurie nebuvo nagrinėjami rašytinės ir žodinės proceso dalies metu ir iš kurių išplaukia neteisingas jos Teisingumo
Teismui pateiktų argumentų vertinimas. Pagrindinės bylos atsakovė savo prašyme taip pat teigia, kad minėtoje išvadoje yra
keli neaptarti samprotavimai, apie kuriuos Teisingumo Teismui nebuvo pateikta pakankamai paaiškinimų.
Šiuo požiūriu primintina, kad pagal savo Procedūros reglamento 61 straipsnį Teisingumo Teismas, manydamas, kad negavo pakankamai
paaiškinimų arba kad sprendimui priimti yra svarbus kuris nors šalių neaptartas argumentas, gali atnaujinti žodinę proceso
dalį
ex officio
, generalinio advokato siūlymu arba šalių prašymu (žr. 2000 m. vasario 10 d. Sprendimo
Deutsche Post
, C‑270/97 ir C‑271/97, Rink. p. I‑929, 30 punktą; 2002 m. vasario 19 d. Sprendimo
Wouters ir kt.
, C‑309/99, Rink. p. I‑1577, 42 punktą; 2002 m. birželio 18 d. Sprendimo
Philips
, C‑299/99, Rink. p. I‑5475, 20 punktą ir 2002 m. gruodžio 12 d. Sprendimo
Sieckmann
, C‑273/00, Rink. p. I‑11737, 22 punktą).
Tačiau nagrinėjamoje byloje Teisingumo Teismas, išklausęs generalinį advokatą, mano, kad turi visus duomenis, reikalingus
atsakyti į šioje byloje pateiktus klausimus, ir kad šie duomenys buvo aptarti vykstant procesui.
Todėl reikia atmesti Vokietijos vyriausybės ir pagrindinės bylos atsakovės prašymus atnaujinti žodinę proceso dalį.

Dėl prejudicinių klausimų

Dėl prejudicinių klausimų priimtinumo
Pagrindinės bylos atsakovė mano, kad Teisingumo Teismas turi atmesti prejudicinius klausimus kaip nepriimtinus, nes ieškinys
pagrindinėje byloje yra nepriimtinas dėl to, kad pateiktas Badeno–Viurtenbergo federalinei žemei. Neturėdama jokios (įstatymų
ar poįstatyminių) teisės aktų leidybos kompetencijos šioje srityje, ši federalinė žemė tik įgyvendina federalinės teisės aktus.
Pagrindinės bylos atsakovės nuomone, ieškinys šiuo klausimu kompetentingame teisme, t. y.
Verwaltungsgericht Berlin
(Berlyno administracinis teismas), turėjo būti pateiktas Federacijai. Lygiagrečiuose procesuose keli Vokietijos administraciniai
teismai jau konstatavo panašių ieškinių nepriimtinumą.
Šiuo požiūriu pažymėtina, kad, atsižvelgiant į kompetencijos pasidalijimą tarp Teisingumo Teismo ir nacionalinių teismų, pirmasis
negali tikrinti, ar sprendimas, kuriuo į jį buvo kreiptasi, buvo priimtas laikantis nacionalinių teismų santvarkos ir teismo
proceso normų (žr. 1994 m. kovo 3 d. Sprendimo
Eurico Italia ir kt.
, C‑332/92, C‑333/92 ir C‑335/92, Rink. p. I‑711, 13 punktą; 1999 m. rugsėjo 16 d. Sprendimo
WWF ir kt
., C‑435/97, Rink. p. I‑5613, 33 punktą ir 2000 m. spalio 3 d. Sprendimo
Gozza ir kt
., C‑371/97, Rink.. p. I‑7881, 30 punktą). Teisingumo Teismas privalo laikytis valstybės narės teismo sprendimo į jį kreiptis,
jeigu jis nėra panaikintas nacionalinėje teisėje numatyta apeliacine tvarka (1982 m. sausio 14 d. Sprendimo
Reina
, 65/81, Rink. p. 33, 7 punktas).
Nagrinėjamoje byloje iš nutarties, kuria kreipiamasi į Teisingumo Teismą, išplaukia, kad
Verwaltungsgericht Stuttgart
mano, jog ieškinys priimtinas bent iš dalies.
Be to, akivaizdu, kad egzistuoja tiesioginis ryšys tarp keturių prejudicinių klausimų dėl Direktyvos 94/62 1, 7 ir 18 straipsnių
bei EB 28 straipsnio išaiškinimo, kurie buvo pateikti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas galėtų įvertinti
nagrinėjamo nacionalinės teisės akto suderinamumą su šiomis nuostatomis, ir ieškinio pagrindinėje byloje, kuriuo siekiama,
kad būtų nustatyta, jog ieškovės neprivalo rinkti privalomo užstato už vienkartinio naudojimo pakuotes ir priimti jas atgal
iš kiekvieno vartotojo, dalyko.
Iš to išplaukia, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra priimtinas.

Dėl pirmojo klausimo
Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Direktyvos 94/62 1 straipsnio
2 dalis nedraudžia, kad valstybė narė, taikydama
Verpackungsverordnung
8 straipsnio 1 dalyje ir 9 straipsnio 2 dalyje numatytą sistemą, teiktų pirmenybę pakartotinio pakuočių naudojimo sistemoms.
Šiuo požiūriu pažymėtina, kad Direktyvos 94/62 1 straipsnio 2 dalis numato priemones, kurios „skirtos svarbiausia“ tam, kad
nebūtų gaminamos pakuočių atliekos, ir kaip kitus „pagrindinius principus“ nurodo pakartotinį pakuočių naudojimą, perdirbimą
ir kitus pakuočių atliekų utilizavimo būdus.
Aštuntoji šios direktyvos konstatuojamoji dalis nustato, kad „kol nebus pasiekta atliekų utilizavimo procesų mokslinė ir technologinė
pažanga, pakartotinis atliekų naudojimas ir perdirbimas turi būti laikomi pirmiausia pasirinktinais metodais aplinkosaugos
atžvilgiu; nes dėl to valstybėse narėse būtina sukurti sistemas, kurios garantuotų panaudotų pakuočių ir (arba) jų atliekų
grąžinimą; kadangi būtina kuo greičiau baigti pakuočių galiojimo laiko apskaičiavimus, kad būtų galima pagrįstai nustatyti
aiškią pakuočių, kurias galima pakartotinai naudoti, perdirbti arba utilizuoti, hierarchiją“. (Pataisytas vertimas)
Iš to išplaukia, kad Direktyva 94/62 nenustato hierarchijos tarp pakartotinio pakuočių naudojimo ir pakuočių atliekų utilizavimo.
Tačiau reikia pažymėti, kad Direktyvos 94/62 5 straipsnis leidžia valstybėms narėms imtis priemonių skatinti pakartotinio
naudojimo sistemas tokių pakuočių, kurias galima pakartotinai naudoti nekenkiant aplinkai.
Iš paties 5 straipsnio teksto matyti, kad tokia pakartotinio pakuočių naudojimo skatinimo politika leidžiama tik tuomet, jeigu
ji neprieštarauja EB sutarčiai.
Todėl valstybės narės priemonės pagal minėtos direktyvos 5 straipsnį turi atitikti ne tik iš kitų direktyvos nuostatų, būtent,
7 straipsnio, apie kurį klausiama trečiame prejudiciniame klausime, išplaukiančius reikalavimus, bet ir įpareigojimus, kylančius
iš EB sutarties nuostatų, būtent 28 straipsnio, apie kurį klausiama ketvirtame prejudiciniame klausime.
Todėl į pirmą klausimą reikia atsakyti taip:  Direktyvos 94/62 1 straipsnio 2 dalis nedraudžia, kad valstybės narės imtųsi
priemonių, kuriomis siekiama teikti pirmenybę pakartotinio pakuočių naudojimo sistemoms.
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, iš pradžių reikia atsakyti į trečią ir ketvirtą prejudicinius klausimus.

Dėl trečiojo klausimo
Trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Direktyvos 94/62 7 straipsnis
suteikia į utilizuojamas vienkartines pakuotes išpilstytų gėrimų gamintojams ir platintojams, turintiems teisę įvykdyti savo
pareigą rinkti užstatą ir priimti atgal pakuotes dalyvaujant bendroje pakuočių surinkimo sistemoje, teisę toliau dalyvauti
šioje bendroje sistemoje, siekiant įvykdyti įstatyminius įpareigojimus.
Pažymėtina, kad 7 straipsnio 1 dalyje Direktyva 94/62 įpareigoja valstybes nares imtis reikiamų priemonių garantuoti, kad
būtų sudarytos sistemos, užtikrinančios, jog panaudotos pakuotės ir (arba) pakuočių atliekos bus grąžinamos ir (arba) surenkamos
ir jog pakuotės ir (arba) surinktos jų atliekos bus pakartotinai naudojamos ar utilizuojamos. Be to, pagal šią nuostatą tos
sistemos turi būti atviros, kad jose galėtų dalyvauti atitinkamų sektorių ekonominės veiklos vykdytojai ir kompetentingos
valstybinės institucijos, jos turi būti taikomos importuotiems produktams nenustatant jokių diskriminacinių sąlygų ir kuriamos
taip, kad, laikantis Sutarties, būtų išvengta prekybos kliūčių bei konkurencijos iškraipymo.
Šios direktyvos 7 straipsnio 2 dalis reikalauja, kad to straipsnio 1 dalyje nurodytos priemonės būtų politikos, kurios būtų
laikomasi visų pakuočių ir jų atliekų atžvilgiu, sudedamoji dalis bei patikslina, kad tos priemonės pirmiausia turi atitikti
aplinkosaugos, vartotojų sveikatos apsaugos, saugos ir higienos reikalavimus; supakuotų prekių ir panaudotų medžiagų kokybės,
autentiškumo bei techninių charakteristikų apsaugą; pramoninės bei komercinės nuosavybės teisių apsaugą.
7 straipsnis vienkartinių pakuočių atveju palieka valstybėms narėms galimybę pasirinkti užstato ir individualaus priėmimo
atgal arba bendrą pakuočių surinkimo sistemą ar šių dviejų sistemų kombinaciją, atsižvelgiant į gaminių rūšį su sąlyga, kad
pasirinktos sistemos tikslas būtų pakuotėms pritaikyti geriausius jų tvarkymo sprendimus; ir kad ši sistema būtų politikos,
kurios reikėtų laikytis visų pakuočių ir jų atliekų atžvilgiu, sudedamoji dalis.
Ši nuostata nesuteikia atitinkamiems gamintojams ar platintojams jokios teisės toliau dalyvauti egzistuojančioje pakuočių
atliekų tvarkymo sistemoje.
Iš tikrųjų Direktyva 94/62 nedraudžia valstybei narei numatyti jos teritorijoje sukurtos pakuočių atliekų tvarkymo sistemos
pakeitimų tam, kad būtų užtikrintas tinkamiausias atliekų tvarkymas.
Nors Direktyva 94/62 leidžia, kad valstybė narė, atsižvelgdamos į aplinkybes, pakeistų pakuočių surinkimo netoli vartotojų
gyvenamųjų vietų ar pardavimo vietų sistemą užstato ar individualaus priėmimo atgal sistema, būtina, kad toks pakeitimas atitiktų
tam tikras sąlygas.
Visų pirma, nauja sistema taip pat turi būti tinkama pasiekti Direktyvos 94/62 tikslus. Ypač tuomet, kai ji – užstato ar individualaus
priėmimo atgal sistema, kaip yra nagrinėjamu atveju, atitinkama valstybė narė turi pasirūpinti pakankamu priėmimo punktų skaičiumi,
kad vartotojai, nusipirkę į vienkartinę pakuotę supakuotus produktus, galėtų susigrąžinti užstatą net negrįždami į pirminio
pirkimo vietą.
Šiuo požiūriu pažymėtina, kad pagal
Verpackungsverordnung
6 straipsnio 1 dalies pirmąjį sakinį platintojas privalo faktinio perdavimo vietoje ar tiesiogiai šalia jos („am Ort der
tatsächlichen Übergabe oder in dessen unmittelbarer Nähe“) nemokamai priimti prekės pakuotes. Nors paskesniuose tos dalies
sakiniuose yra patikslinimų, pirmiausia susijusių su šios pareigos ribojimais dėl pakuočių požymių ir atitinkamo platintojo
pardavimų plotų, priėmimo pareigos apimtis yra dviprasmiška.
Antra, perėjimas prie naujos sistemos turi būti nenutrūkstamas ir nekelti pavojaus atitinkamų sektorių ekonominės veiklos
vykdytojų galimybei nedelsiant faktiškai pradėti dalyvauti naujoje sistemoje šiai įsigaliojus. Šiuo atžvilgiu konstatuotina,
kad Direktyvos 94/62 7 straipsnio 1 dalis įpareigoja kiekvieną valstybę narę užtikrinti kiekvienam gamintojui ar platintojui
galimybę bet kuriuo momentu ir nediskriminacinėmis sąlygomis prisijungti prie pakuočių atliekų tvarkymo sistemos.
Todėl valstybė narė, pakeičianti egzistuojančią pakuočių atliekų tvarkymo sistemą nauja, turi užtikrinti, kad atitinkami gamintojai
ar platintojai turėtų pakankamai laiko pereiti prie tos naujos sistemos taip, jog galėtų atitinkamai pritaikyti savo gamybos
metodus ir platinimo grandines, atsižvelgdami į naujus reikalavimus.
Todėl į trečią klausimą reikia atsakyti taip: nors Direktyvos 94/62 7 straipsnis nesuteikia atitinkamiems gamintojams ar platintojams
jokios teisės toliau dalyvauti egzistuojančioje pakuočių atliekų tvarkymo sistemoje, jis draudžia, kad bendra pakuočių atliekų
surinkimo sistema būtų pakeista užstato ir individualaus priėmimo atgal sistema, jei ta nauja sistema nėra tinkama pasiekti
Direktyvos 94/62 tikslus arba jeigu prie jos nepereinama iš karto bei nekeliant pavojaus atitinkamų sektorių ekonominės veiklos
vykdytojų galimybei nedelsiant faktiškai pradėti dalyvauti naujoje sistemoje šiai įsigaliojus.

Dėl ketvirtojo klausimo
Ketvirtuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar EB 28 straipsnis nedraudžia
tokių nacionalinės teisės normų, kaip antai
Verpackungsverordnung
8 straipsnio 1 dalis ir 9 straipsnio 2 dalis, pagal kurias vienkartines pakuotes naudojančių gamintojų ar platintojų galimybė
dalyvaujant bendroje surinkimo sistemoje įvykdyti savo pareigą rinkti užstatą, priimti atgal ir utilizuoti pakuotes, taip
pat nustatyti užstatą už tuščias vienkartines gėrimų pakuotes priklauso nuo pakartotinio naudojimo pakuočių dalies atitinkamoje
rinkoje.
Dėl EB 28 straipsnio taikymo
Vokietijos vyriausybės nuomone, tarp EB 28 straipsnio ir nagrinėjamo nacionalinės teisės akto negali būti prieštaravimų, nes
Direktyvos 94/62, ypač jos 5, 9 ir 18 straipsnių, tikslas ir poveikis pakartotinio pakuočių naudojimo atžvilgiu yra visiškas
atitinkamos srities suderinimas.
Turint omenyje aplinkybę, kad Bendrijos lygmeniu galutinai suderintoje srityje visos nacionalinės priemonės turi būti vertinamos
atsižvelgiant į šią suderinimo priemonę, o ne į pirminę teisę (1993 m. spalio 12 d. Sprendimo
Vanacker ir Lesage
, C‑37/92, Rink. p. I‑4947, 9 punktas; 2001 m. gruodžio 13 d. Sprendimo
DaimlerChrysler
, C‑324/99, Rink. p. I‑9897, 32 punktas ir 2003 m. gruodžio 11 d. Sprendimo
Deutscher Apothekerverband
, C‑322/01 Rink. p. I‑0000, 64 punktas), reikia nustatyti, ar derinimas pagal Direktyvą 94/62 leidžia vertinti nagrinėjamo
nacionalinės teisės akto suderinamumą su EB 28 straipsniu.
Šiuo požiūriu pažymėtina, kad pakartotinai naudojamų pakuočių atžvilgiu Direktyvos 94/62 5 straipsnis apsiriboja tuo, jog
leidžia valstybėms narėms, nepažeidžiant EB sutarties, skatinti pakartotinio naudojimo sistemas tokių pakuočių, kurias galima
dar kartą naudoti nekenkiant aplinkai.
Išskyrus „pakartotinio naudojimo“ sąvokos apibrėžimą, tam tikras bendras nuostatas apie pakuočių atliekų prevencijos priemones
bei nuostatas, susijusias su priėmimo atgal, surinkimo ir utilizavimo sistemomis, pateikiamas Direktyvos 94/62 3 straipsnio
5 punkte ir 4 bei 7 straipsniuose, ši direktyva valstybių narių, pasirengusių pasinaudoti 5 straipsnyje suteikta galimybe,
atžvilgiu nereglamentuoja sistemų, teikiančių pirmenybę pakartotinio naudojimo pakuotėms, organizavimo.
Taigi, priešingai nei pakuočių ženklinimo ir identifikavimo bei esminių pakuočių sudėties ir tinkamumo jas pakartotinai naudoti
ar utilizuoti reikalavimų atvejais, kurie reglamentuojami Direktyvos 94/62 8–11 straipsniuose ir jos II priede, nacionalinių
sistemų, skirtų pakartotiniam pakuočių naudojimui skatinti, organizavimas nėra visiško suderinimo objektas.
Todėl tokios sistemos gali būti vertinamos pagal EB sutarties nuostatas, susijusias su laisvu prekių judėjimu.
Be to, Direktyvos 94/62 5 straipsnis leidžia valstybėms narėms teikti pirmenybę pakartotiniam pakuočių naudojimui tik „nepažeidžiant
Sutarties“.
Dėl šios direktyvos 18 straipsnio pažymėtina: kadangi ši nuostata apsiriboja laisvu ženklinimo, sudėties, tinkamumo pakartotinai
naudoti ar utilizuoti reikalavimus atitinkančių pakuočių laisvo judėjimo valstybių narių teritorijoje užtikrinimu, ji nedraudžia
vertinti nacionalinių pakuočių atliekų tvarkymo sistemų pagal EB 28 straipsnį, jeigu jos gali turėti neigiamos įtakos atitinkamų
gaminių realizavimo sąlygoms.
Dėl kliūties prekybai
Reikia išnagrinėti, ar EB 28 straipsnis nedraudžia tokio nacionalinės teisės akto, koks nagrinėjamas šioje byloje, pagal kurį
vienkartines pakuotes naudojantiems gamintojams ar platintojams leidžiama įvykdyti užstato rinkimo ir pakuočių priėmimo atgal
pareigą dalyvaujant bendroje surinkimo sistemoje, atsižvelgiant į tai, kaip Vokietijos rinkoje keičiasi bendra gėrimų vienkartinėse
pakuotėse ir atitinkamų gėrimų, realizuojamų tokiose pakuotėse, dalis.
Šiuo požiūriu pirmiausia pažymėtina, kad ši nuostata vienodai taikoma nacionaliniams gaminiams ir gaminiams iš kitų valstybių
narių, o užstato rinkimo ir pakuočių priėmimo atgal požiūriu nustato vienodus reikalavimus ir kitose valstybėse narėse įsisteigusiems,
ir nacionaliniams gamintojams.
Be to, priešingai nei maksimalus gėrimų, kuriuos galima realizuoti neaprobuotose pakuotėse, kiekis, apie kurį buvo kalbama
1988 m. rugsėjo 20 d. Teisingumo Teismo sprendime
Komisija prieš Daniją
(302/86, Rink
.
p. 4607), kiekiai, apie kuriuos kalbama nagrinėjamoje byloje, neriboja gaminių, kuriuos galima importuoti tam tikrose pakuotėse,
kiekių.
Verpackungsverordnung
nedraudžia realizuoti į vienkartines pakuotes supakuotų gaminių viršijant nustatytas ribas, o tik numato, kad šių ribų peržengimas
sąlygoja vienkartinių pakuočių tvarkymo sistemos pakeitimą.
Vis dėlto reikia konstatuoti, kad
Verpackungsverordnung
8 straipsnio 1 dalis ir 9 straipsnio 2 dalis, net būdamos vienodai taikomos visiems gamintojams ir platintojams, vykdantiems
veiklą nacionalinėje teritorijoje, turi nevienodą įtaką Vokietijoje ir kitose valstybėse narėse pagamintų gėrimų realizacijai.
Iš tikrųjų, jeigu perėjimas prie naujos pakuočių tvarkymo sistemos sąlygoja su pakuočių ženklinimu ir etiketėmis susijusias
sąnaudas, toks teisės aktas, kaip nagrinėjamas pagrindinėje byloje, įpareigojantis vienkartines pakuotes naudojančius gamintojus
bei platintojus atsisakyti dalyvauti bendroje surinkimo sistemoje ir pradėti dalyvauti užstato ir individualaus priėmimo atgal
sistemoje, visiems tokias pakuotes naudojantiems gamintojams bei platintojams sąlygoja papildomas sąnaudas, susijusias su
pakuočių priėmimo, užstato grąžinimo ir galimų šių sumų kompensavimo mechanizmų tarp platintojų organizavimu.
Akivaizdu, kad už Vokietijos ribų įsisteigę gamintojai naudoja gerokai daugiau vienkartinių pakuočių nei Vokietijos gamintojai.
Šiuo požiūriu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad pakartotinis pakuočių naudojimas kitoje valstybėje
narėje įsisteigusiam gėrimų gamintojui paprastai reiškia didesnes sąnaudas už tas, kurias patiria Vokietijos gamintojas, nes
tuo atveju, kai gamintojas įsisteigęs tam tikru atstumu nuo pardavimo vietų, sąnaudos, susijusios su užstato sistemos bei
transportavimo organizavimu, padidėja.
Iš to išplaukia, kad bendros surinkimo sistemos pakeitimas užstato ir individualaus priėmimo atgal sistema vienkartinių pakuočių
atveju gali trukdyti realizuoti iš kitų valstybių narių importuotus gėrimus Vokietijos rinkoje (panašiai apie pakartotinai
naudojamas gėrimų pakuotes žr. minėto sprendimo
Komisija prieš Daniją
13 punktą).
Šiuo atžvilgiu nesvarbu, kad nagrinėjamos nuostatos yra susijusios su užstato už vienkartines pakuotes ir jų individualaus
priėmimo atgal pareigomis, nedraudžiant importuoti taip supakuotų gėrimų ir kad, be to, gamintojai turi galimybę naudoti pakartotinai
naudojamas pakuotes. Priemonė, galinti trukdyti importui, kvalifikuotina kaip kiekybiniams apribojimams lygiavertė priemonė,
net jeigu trukdymas yra nedidelis ir egzistuoja kitos gaminių platinimo galimybės (1984 m. balandžio 5 d. Sprendimo
Van de Haar ir Kaveka de Meern
, 177/82 ir 178/82, Rink
.
p. 1797, 14 punktas).
Šiame kontekste nereikšmingas Vokietijos vyriausybės teiginys, kad natūralaus mineralinio vandens vienkartinėse pakuotėse
importo į Vokietiją padidėjimas, kol buvo nustatyta užstato rinkimo ir individualaus priėmimo atgal pareiga, įrodo, jog kitose
valstybėse narėse įsteigti gėrimų gamintojai nėra diskriminuojami. Nepaisant to, kad Vokietijos rinkoje tokia tendencija pastebima,
ja negalima paneigti aplinkybės, kad
Verpackungsverordnung
8 ir 9 straipsniai kitose valstybėse narėse įsisteigusiems gėrimų gamintojams sudaro kliūtį realizuoti savo gaminius Vokietijoje.
Priešingai nei teigia pagrindinės bylos atsakovė ir Vokietijos vyriausybė,
Verpackungsverordnung
8 ir 9 straipsniai negali būti prilyginami nacionalinėms nuostatoms, kurios riboja ar draudžia tam tikrus „pardavimo būdus“
1993 m. lapkričio 24 d. Sprendimo
Keck ir Mithouard
(C‑267/91 ir C‑268/91, Rink. p. I‑6097, 16 ir paskesni punktai) prasme.
Teisingumo Teismas nusprendė, kad dėl iš nagrinėjamos priemonės kylančios būtinybės pakeisti importuojamų gaminių pakuotę
ar etiketę ši priemonė negali būti laikoma susijusia su gaminių pardavimo būdais sprendimo
Keck ir Mithouard
prasme (žr. 1999 m. birželio 3 d. Sprendimo
Colim
, C‑33/97, Rink. p. I‑3175, 37 punktą; 2003 m. sausio 16 d. Sprendimo
Komisija prieš Ispaniją
, C‑12/00, Rink. p. I‑459, 76 punktą ir 2003 m. rugsėjo 18 d. Sprendimo
Morellato
, C‑416/00, Rink. p. I‑9343, 29 punktą).
Kaip buvo konstatuota šio sprendimo 64 punkte, pakeitus dalyvavimą bendroje surinkimo sistemoje bei įvedus užstato ir individualaus
priėmimo atgal sistemą atitinkami gamintojai įpareigojami pakeisti tam tikrus ant pakuotės pateikiamus duomenis.
Bet kuriuo atveju, kadangi
Verpackungsverordnung
nuostatos turi nevienodą įtaką Vokietijoje ir kitose valstybėse narėse pagamintų gėrimų realizacijai, jos patenka į EB 28 straipsnio
taikymo sritį (žr. minėto sprendimo
Keck ir Mithouard
16 ir 17 punktus).
Dėl pateisinamumo, susijusio su aplinkos apsauga
Toliau reikia išnagrinėti, ar, kaip teigia pagrindinės bylos atsakovė ir Vokietijos vyriausybė, teisės normos, kokios numatytos
Verpackungsverordnung
8 straipsnio 1 dalyje ir 9 straipsnio 2 dalyje, gali būti pateisinamos aplinkosaugos sumetimais.
Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką nacionalines priemones, galinčias riboti Bendrijos vidaus prekybą, reikėtų
pateisinti imperatyviais aplinkosaugos reikalavimais, jeigu nagrinėjamos priemonės yra proporcingos siekiamam tikslui (minėto
sprendimo
Komisija prieš Daniją
6 ir 9 punktai ir 1998 m. liepos 14 d. Sprendimo
Aher‑Waggon
, C‑389/96, Rink. p. I‑4473, 20 punktas).
Šiuo požiūriu reikia konstatuoti, kad pareiga įvesti užstato ir tuščių pakuočių priėmimo atgal sistemą yra privalomas sistemos,
turinčios užtikrinti pakartotinį pakuočių naudojimą, elementas (minėto sprendimo
Komisija prieš Daniją
13 punktas).
Kalbant apie pakartotinai nenaudojamas pakuotes pažymėtina, kad, kaip nurodo pagrindinės bylos atsakovė ir Vokietijos vyriausybė,
užstato ir individualaus priėmimo atgal sistemos įvedimas gali padidinti grąžinamų tuščių pakuočių kiekį ir sąlygoti pakuočių
atliekų atrankinį rūšiavimą; taip būtų pagerinama jų utilizacija. Be to, kadangi užstatas skatina vartotoją grąžinti tuščias
pakuotes pardavimo vietose, tai padeda sumažinti atliekų kiekį gamtoje.
Be to, kadangi pagal pagrindinėje byloje nagrinėjamą teisės aktą naujos pakuočių atliekų tvarkymo sistemos įsigaliojimas priklauso
nuo pakartotinai naudojamų pakuočių dalies Vokietijos rinkoje, jis sukuria situaciją, kai bet koks gėrimų vienkartinėse pakuotėse
pardavimų didėjimas šioje rinkoje padidina sistemos pakeitimo tikimybę. Todėl tiek, kiek minėtas teisės aktas skatina atitinkamus
gamintojus bei platintojus pakartotinai naudoti pakuotes, jis padeda sumažinti šalinamas atliekas, o tai yra vienas pagrindinių
aplinkosaugos politikos tikslų.
Vis dėlto, kad toks teisės aktas atitiktų proporcingumo principą, reikia išnagrinėti ne tik tai, ar pasirinktos priemonės
yra tinkamos numatytiems tikslams pasiekti, bet ir tai, ar jos neviršija to, kas būtina jiems pasiekti (žr. 1998 m. liepos
14 d. Sprendimo
Safety Hi-Tech
, C‑284/95, Rink. p. I‑4301, 57 punktą).
Šiuo požiūriu pažymėtina, kad tam, jog atitiktų šį kriterijų, nacionalinės teisės aktas turi suteikti atitinkamiems gamintojams
bei platintojams galimybę iki užstato ir individualaus priėmimo atgal sistemos įsigaliojimo atitinkamai pritaikyti savo gamybos
ir vienkartinių pakuočių atliekų tvarkymo metodus, atsižvelgiant į naujos sistemos reikalavimus. Nors valstybė narė gali leisti
šiems gamintojams ar platintojams patiems pasirūpinti tokios sistemos įvedimu, organizuojant pakuočių priėmimą atgal, užstato
mokesčio grąžinimą ir galimo šių sumų kompensavimo mechanizmą tarp platintojų, atitinkama valstybė narė taip pat privalo užtikrinti,
kad pakuočių atliekų tvarkymo sistemos pakeitimo momentu visi atitinkami gamintojai ar platintojai iš tikrųjų galės dalyvauti
veiksmingoje sistemoje.
Reikia konstatuoti, kad toks teisės aktas, kaip
Verpackungsverordnung
, pagal kurį užstato ir individualaus priėmimo atgal sistemos, turinčios pranašumų ekologiniu požiūriu, įvedimas priklauso
nuo pakartotinai naudojamų pakuočių kiekio, atitinka proporcingumo principą tik tuomet, jeigu jis skatina pakartotinį pakuočių
naudojimą ir suteikia atitinkamiems gamintojams bei platintojams tinkamą pereinamąjį laikotarpį prisitaikyti prie šios sistemos,
taip pat užtikrina, kad pakuočių atliekų tvarkymo sistemos pakeitimo momentu visi atitinkami gamintojai ar platintojai iš
tikrųjų galės dalyvauti veiksmingoje sistemoje.
Nacionalinis teismas turi nuspręsti, ar pakuočių atliekų tvarkymo sistemos pakeitimas, kurį numato
Verpackungsverordnung
8 straipsnio 1 dalis ir 9 straipsnio 2 dalis, suteikia atitinkamiems gamintojams bei platintojams galimybę dalyvauti veiksmingoje
sistemoje pirmiau išdėstytomis sąlygomis.
Todėl į ketvirtą klausimą reikia atsakyti taip: EB 28 straipsnis draudžia tokias nacionalinės teisės normas, kokios nustatytos
Verpackungsverordnung
8 straipsnio 1 dalyje ir 9 straipsnio 2 dalyje, jeigu jos numato bendros surinkimo sistemos pakeitimą užstato ir individualaus
priėmimo atgal sistema, nesuteikiant atitinkamiems gamintojams bei platintojams tinkamo pereinamojo laikotarpio prisitaikyti
prie jos ir neužtikrinant, kad pakuočių atliekų tvarkymo sistemos pakeitimo momentu jie iš tikrųjų galės dalyvauti veiksmingoje
sistemoje.

Dėl antrojo klausimo
Atsižvelgiant į ketvirtojo klausimo atsakymą, nebereikia atsakyti į antrą klausimą.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti pastarasis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu
Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
1.
1994 m. gruodžio 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 94/62/EB dėl pakuočių ir pakuočių atliekų 1 straipsnio 2 dalis
nedraudžia, kad valstybės narės imtųsi priemonių, kuriomis siekiama teikti pirmenybę pakartotinio pakuočių naudojimo sistemoms.
2.
Nors Direktyvos 94/62 7 straipsnis nesuteikia atitinkamiems gamintojams ar platintojams jokios teisės toliau dalyvauti egzistuojančioje
pakuočių atliekų tvarkymo sistemoje, jis draudžia, kad bendra pakuočių atliekų surinkimo sistema būtų pakeista užstato ir
individualaus priėmimo atgal sistema, jei nauja sistema nėra tinkama pasiekti Direktyvos 94/62 tikslus arba jei prie jos nepereinama
iš karto bei nekeliant pavojaus atitinkamų sektorių ekonominės veiklos vykdytojų galimybei nedelsiant faktiškai pradėti dalyvauti
naujoje sistemoje šiai įsigaliojus.
3.
EB 28 straipsnis draudžia tokias nacionalinės teisės normas, kokios nustatytos
Verordnung über die Vermeidung und Verwertung von Verpackungsabfällen
(Nutarimas dėl pakuočių atliekų prevencijos ir utilizavimo) 8 straipsnio 1 dalyje ir 9 straipsnio 2 dalyje, jeigu jos numato
bendros surinkimo sistemos pakeitimą užstato ir individualaus priėmimo atgal sistema, nesuteikiant atitinkamiems gamintojams
bei platintojams tinkamo pereinamojo laikotarpio prisitaikyti prie jos ir neužtikrinant, kad pakuočių atliekų tvarkymo sistemos
pakeitimo momentu jie iš tikrųjų galės dalyvauti veiksmingoje sistemoje.
Parašai.
*
Proceso kalba: vokiečių.