CELEX: 62002TJ0043
Konkurencija ? Karteliai ? Citrinos rūgštis
EB 81 straipsnis ? Bauda ? Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis ? Veiksmų priskyrimas dukterinei bendrovei ? Baudų teisėtumo principas ? Baudų nustatymo metodo gairės ? Proporcingumo principas ? Ne bis in idem principas ? Teisė susipažinti su bylos medžiaga

Faktinės ginčo aplinkybės
Ieškovė
Jungbunzlauer

AG
(toliau –
Jungbunzlauer
, arba ieškovė) buvo įsteigta 1993 m. kaip dukterinė pagrindinei kontroliuojančiajai (holdingo) bendrovei
Jungbunzlauer
Holding

AG
, kuri savo ruožtu priklauso kontroliuojančiajai (holdingo) bendrovei
Montana AG
(toliau irgi vadinama
Jungbunzlauer
grupe), 100 % priklausanti įmonė. Jungtinėse Valstijose ši grupė veikia per tarpininkę
Jungbunzlauer International AG
, kuri yra
Jungbunzlauer
grupės dukterinė įmonė. Grupės buveinė yra
Jungbunzlauer
priklausančiose patalpose Bazelyje (Šveicarija). Iki 1993 m. grupei vadovavo
Jungbunzlauer

GmbH
, kurios buveinė yra Vienoje (Austrija).

Jungbunzlauer
grupė gamina ir prekiauja sudedamosiomis dalimis, kurios naudojamos maisto produktų ir gėrimų, farmacijos ir kosmetikos gaminių
sektoriuose bei turi ir kitokią pramoninę paskirtį. Ji, be kita ko, yra viena iš pirmaujančių citrinos rūgšties gamintojų
pasaulyje.
Citrinos rūgštis yra pasaulyje labiausiai naudojamas rūgštiklis ir konservantas. Yra keletas jos rūšių, skirtų įvairiai naudoti,
pavyzdžiui, maisto produktams ir gėrimams, plovikliams ir buitiniams valikliams, farmacijos ir kosmetikos produktams, įvairiems
pramonės procesams.
1995 m. bendras pasaulinis citrinos rūgšties pardavimas buvo apie 894,72 mln. eurų, o pardavimas Europos ekonominėje erdvėje
(EEE) – apie 323,69 mln. eurų. 1996 m. apie 60 % pasaulinės citrinos rūgšties rinkos buvo pasidalijusios įmonės, kurioms skirtas
ginčijamas sprendimas, t. y.
ADM,
Jungbunzlauer AG
(toliau – JBL),
F. Hoffmann-La Roche AG
(toliau –
HLR
),
Bayer AG
grupei (toliau –
Bayer
) priklausanti bendrovė
Haarmann & Reimer Corp.
(toliau –
H & R
) ir
Cerestar Bioproducts
BV (toliau –
Cerestar
), visos kartu vadinamos „susijusiomis šalimis“.
1995 m. rugpjūčio mėn. JAV teisingumo ministerija pranešė Komisijai, kad atliekamas citrinos rūgšties rinkos tyrimas. Nuo
1996 m. spalio mėn. iki 1998 m. birželio mėn. visos susijusios šalys, taip pat ir
Jungbunzlauer GmbH
, prisipažino dalyvavusios kartelyje. Šioms įmonėms sudarius sutartis su JAV teisingumo ministerija, JAV valdžios institucijos
skyrė joms baudas. Be to, tam tikriems susijusiems asmenims buvo skirtos asmeninės baudos. Tyrimas taip pat buvo atliekamas
ir Kanadoje, kur kai kurioms iš šių įmonių, tarp jų ir
Jungbunzlauer GmbH
, buvo skirtos baudos.
1997 m. rugpjūčio 6 d. Komisija, remdamasi 1962 m. vasario 6 d. Tarybos reglamento Nr. 17 Pirmojo reglamento, įgyvendinančio
Sutarties (81) ir (82) straipsnius (OL 13, 1962, p. 204), 11 straipsniu keturiems pagrindiniams citrinos rūgšties gamintojams
Bendrijoje, tarp jų ir
Jungbunzlauer GmbH,
išsiuntė prašymus pateikti informacijos. Be to, 1998 m. sausio mėn. Komisija išsiuntė prašymus pateikti informacijos pagrindiniams
Bendrijos citrinos rūgšties pirkėjams, o 1998 m. liepos mėn. ji dar kartą išsiuntė prašymus pateikti informacijos pagrindiniams
Bendrijos citrinos rūgšties gamintojams.
Atsakydama į prašymą pateikti informacijos, kuris jai buvo pateiktas 1998 m. liepos mėn.,
Cerestar
susisiekė su Komisija ir per 1998 m. spalio 29 d. susitikimą pranešė, kad norėtų bendradarbiauti pagal 1996 m. liepos 18 d.
Komisijos pranešimą dėl baudų neskyrimo arba sumažinimo kartelių bylose (OL C 207, 1996, p. 4, toliau – Pranešimas dėl bendradarbiavimo).
Kartu
Cerestar
žodžiu apibūdino tam tikrus kartelio, kuriame ji dalyvavo, veiksmus. 1999 m. kovo 25 d. ji išsiuntė Komisijai pareiškimą
raštu, patvirtinantį jos žodžius per minėtą susitikimą.
1998 m. liepos 28 d. Komisija išsiuntė
Jungbunzlauer GmbH
naują prašymą pateikti informacijos, į kurį ši atsakė 1998 m. rugsėjo 28 d. laišku.
Per 1998 m. gruodžio 11 d. susitikimą
ADM
pranešė apie norą bendradarbiauti ir žodžiu išdėstė aplinkybes apie antikonkurencinius veiksmus, kuriuose ji dalyvavo. 1999 m.
sausio 15 d. laišku
ADM
patvirtino savo pareiškimus žodžiu.
1999 m. kovo 3 d. Komisija išsiuntė prašymus pateikti papildomos informacijos
HLR
,
Jungbunzlauer
ir
Cerestar
.
1999 m. atitinkamai balandžio 28 d., gegužės 21 d. ir liepos 28 d.
Bayer
H & R vardu, ieškovė ir
HLR
pateikė pareiškimus pagal pranešimą dėl bendradarbiavimo.
2000 m. kovo 28 d., remdamasi jai pateikta informacija, Komisija ieškovei ir kitoms susijusioms šalims išsiuntė pranešimą
apie kaltinimus dėl EB 81 straipsnio 1 dalies ir EEE susitarimo 53 straipsnio 1 dalies pažeidimo.
ADM
ir kitos suinteresuotosios šalys, atsakydamos į Komisijos nurodytus kaltinimus, pateikė pastabas raštu. Nė viena iš šių įmonių
neprašė surengti posėdžio ir neginčijo pranešime apie kaltinimus nurodytų faktų teisingumo.
2001 m. balandžio 11 d. raštu Komisijai
Jungbunzlauer

GmbH
pateikė kai kurias pastabas dėl vykstančios procedūros.
2001 m. liepos 27 d. Komisija ieškovei ir kitoms suinteresuotosioms šalims išsiuntė prašymus pateikti papildomos informacijos.
Ieškovė 2001 m. rugpjūčio 3 d. raštu pateikė atsakymą savo ir
Jungbunzlauer

GmbH
vardu.
2001 m. gruodžio 5 d. Komisija priėmė Sprendimą 2002/742/EB, susijusį su EB 81 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio
taikymo procedūra (COMP/E-1/36.604 – Citrinos rūgštis) (toliau – ginčijamas sprendimas). Apie sprendimą ieškovei buvo pranešta
2001 m. gruodžio 18 dieną.
Ginčijamame sprendime, be kitų, yra šios nuostatos:
„
1 straipsnis
(
ADM
), (
Cerestar
), (
H & R
), (
HLR
) ir (ieškovė), dalyvaudamos susitarime ir (arba) nuolatiniuose suderintuosiuose veiksmuose citrinos rūgšties sektoriuje,
pažeidė EB 81 straipsnio 1 dalį ir EEE susitarimo 53 straipsnio 1 dalį.
Pažeidimas truko:
–        (
ADM
), (
H & R
), (
HLR
) ir (ieškovės) atveju ? nuo 1991 m. kovo mėn. iki 1995 m. gegužės mėnesio,
–      (
Cerestar
) atveju ? nuo 1992 m. gegužės mėn. iki 1995 m. gegužės mėnesio.
<…>
3 straipsnis
1 straipsnyje išvardytoms įmonėms už tame pačiame straipsnyje nurodytą pažeidimą skiriamos tokios baudos:
a)      (
ADM
) – 39,69 mln. eurų bauda;
b)      (
Cerestar
) – 170 000 eurų bauda;
c)      (
HLR
) – 63,5 mln. eurų bauda;
d)      (
H & R
) – 14,22 mln. eurų bauda;
e)      (ieškovei) – 17,64 mln. eurų bauda.“
Ginčijamo sprendimo 80–84 konstatuojamosiose dalyse Komisija nurodė, kad kartelis yra susijęs su tiksliu kvotų kiekvienam
nariui paskirstymu ir šių kvotų laikymusi, tikslinių ir (arba) minimalių kainų nustatymu, nuolaidų netaikymu ir tam tikros
informacijos apie klientus keitimusi.
Ginčijamo sprendimo 185–188 konstatuojamosiose dalyse Komisija tvirtino, kad
Jungbunzlauer
grupės atveju
Jungbunzlauer
turėtų būti laikoma atsakinga už pažeidimą.
Ginčijamame sprendime apskaičiuodama baudos dydį Komisija taikė metodą, pateiktą Baudų nustatymo metodo gairėse, remiantis
Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalimi ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalimi, (OL C 9, 1998, p. 3, toliau – gairės),
taip pat rėmėsi pranešimu apie bendradarbiavimą.
Pirmiausia Komisija, atsižvelgdama į pažeidimo sunkumą ir trukmę, nustatė pagrindinį baudos dydį.
Šiomis aplinkybėmis dėl pažeidimo sunkumo Komisija pirmiausia nusprendė, kad suinteresuotosios šalys padarė labai sunkų pažeidimą,
atsižvelgiant į jo pobūdį, konkrečią įtaką citrinos rūgšties rinkai EEE ir atitinkamos geografinės rinkos dydį (ginčijamo
sprendimo 230 konstatuojamoji dalis).
Komisija taip pat nusprendė, kad reikia atsižvelgti į realų ekonominį pajėgumą daryti žalą konkurencijai ir nustatyti tokią
baudą, kuri užtikrintų atgrasantį efektą. Todėl remdamasi susijusių šalių paskutinių pažeidimo metų, t. y. 1995 m., citrinos
rūgšties pardavimo kiekiu, Komisija suskirstė šias įmones į tris kategorijas, pirmajai kategorijai priskirdama
H & R
, kurios rinkos dalis buvo 22 %, antrajai –
ADM
ir
Jungbunzlauer
, kurių rinkos dalys buvo (konfidencialu)(
), bei
HLR
, kurios rinkos dalis buvo 9 %, o trečiajai kategorijai –
Cerestar
, kurios pasaulinės rinkos dalis buvo 2,5 %. Atsižvelgdama į tai, Komisija pirmajai kategorijai priklausančioms įmonėms nustatė
35 mln. eurų pradinį baudos dydį, antrajai kategorijai priklausančioms įmonėms – 21 mln. eurų pradinį baudos dydį, o trečiajai
kategorijai – 3,5 mln. eurų (ginčijamo sprendimo 239 konstatuojamoji dalis).
Be to, norėdama užtikrinti atgrasantį efektą, Komisija pakoregavo šiuos pradinius dydžius. Todėl, atsižvelgdama į susijusių
šalių dydį ir bendrus išteklius, išreikštus bendromis pasaulinėmis šių įmonių apyvartomis, Komisija
ADM
ir
HLR
nustatytam pradiniam baudos dydžiui taikė 2 dauginimo koeficientą, o
H & R
– 2,5 dauginimo koeficientą (ginčijamo sprendimo 50 ir 246 konstatuojamosios dalys).
Dėl kiekvienos įmonės padaryto pažeidimo trukmės pradinis baudos dydis buvo padidintas 10 % už kiekvienus metus, t. y. 40 %
ADM
,
H & R
,
HLR
ir
Jungbunzlauer
bei 30 %
Cerestar
(ginčijamo sprendimo 249 ir 250 konstatuojamosios dalys).
Taip Komisija nustatė
Jungbunzlauer
29,4 mln. eurų pagrindinį baudos dydį.
ADM
,
Cerestar
,
HLR
, ir
H & R
buvo nustatyti atitinkamai 58,8, 4,55, 58,8 ir 122,5 mln. eurų pagrindiniai baudų dydžiai (ginčijamo sprendimo 254 konstatuojamoji
dalis).
Antra, dėl sunkinančių aplinkybių
ADM
ir
HLR
skirti pagrindiniai baudų dydžiai buvo padidinti 35 % dėl to, kad šios įmonės vadovavo karteliui (ginčijamo sprendimo 273 konstatuojamoji
dalis).
Trečia, Komisija išnagrinėjo ir atmetė tam tikrų įmonių argumentus, kad šių įmonių atžvilgiu turėjo būti pripažintos lengvinančios
aplinkybės (ginčijamo sprendimo 274–291 konstatuojamosios dalys).
Ketvirta, remdamasi Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalimi, Komisija pakoregavo
Cerestar
ir
H & R
taip apskaičiuotas baudas, kad jos neviršytų 10 % bendros suinteresuotųjų šalių apyvartos ribos (ginčijamo sprendimo 293 konstatuojamoji
dalis).
Penkta, remdamasi pranešimo dėl bendradarbiavimo B punktu, Komisija „labai sumažino“ (t. y. 90 %)
Cerestar
skirtiną baudą, kuri jai būtų buvusi skirta, jei ši įmonė nebūtų bendradarbiavusi. Remdamasi šio pranešimo D punktu, Komisija
„gerokai sumažino“ (t. y. 50 %) baudas
ADM
,
Jungbunzlauer
(40 %),
H & R
(30 %) ir
HLR
(20 %) (ginčijamo sprendimo 326 konstatuojamoji dalis).

Procesas ir šalių reikalavimai
Ši byla buvo pradėta
Jungbunzlauer
ieškiniu, pateiktu Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai 2002 m. vasario 25 dieną.
2002 m. birželio 18 d. Nutartimi Pirmosios instancijos teismo pirmininkas leido Tarybai įstoti į bylą Komisijos pusėje.
Išklausęs teisėjo pranešėjo pranešimą, Pirmosios instancijos teismas (trečioji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso
dalį ir pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 64 straipsnyje nustatytas proceso organizavimo priemones
raštu pateikė šalims klausimus, į kuriuos jos atsakė per nustatytus terminus.
Šalių nuomonės žodžiu ir jų atsakymai į Pirmosios instancijos teismo pateiktus klausimus buvo išklausyti 2004 m. gegužės 24 d.
posėdyje.

Jungbunzlauer
Pirmosios instancijos teismo prašo:
–        panaikinti ginčijamą sprendimą,
–        subsidiariai sumažinti jai skirtos baudos dydį,
–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija ir Taryba, įstojusi į bylą šalis, Pirmosios instancijos teismo prašo:
–        atmesti ieškinį,
–        priteisti iš
Jungbunzlauer
bylinėjimosi išlaidas.

Dėl teisės
Pirma, ieškovė pareiškia prieštaravimą dėl teisėtumo, tvirtindama, kad Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalimi yra pažeidžiamas
teisėtumo principas, nes šia nuostata iš anksto nepakankamai apibrėžiama Komisijos sprendimų praktika (toliau – teisėtumo
principas). Ieškovė taip pat teigia, kad ginčijamas sprendimas yra niekinis dėl jame esančių klaidų, susijusių su ginčijamo
sprendimo adresatu, pažeidimo sunkumo vertinimu, lengvinančių aplinkybių pripažinimu, neatsižvelgimu į kitose valstybėse skirtas
baudas, Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje nustatytos baudų ribos laikymusi. Galiausiai ieškovė tvirtina, kad administracinės
procedūros trukmė privalėtų turėti įtakos baudos dydžiui.
I –
Dėl teisėtumo principo pažeidimo
A –
Dėl prieštaravimo dėl teisėtumo, pareikšto Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies atžvilgiu
1.     Šalių argumentai

Jungbunzlauer
pareiškia prieštaravimą dėl teisėtumo pagal EB 241 straipsnį ir teigia, kad Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis, t. y.
nuostata, suteikianti Komisijai įgaliojimą skirti baudas Bendrijos konkurencijos teisės pažeidimų atvejais, pažeidžia teisėtumo
principą, kylantį iš teisinio saugumo principo, kuris yra bendrasis Bendrijos teisės principas, nes ši nuostata iš anksto
nepakankamai apibrėžia Komisijos sprendimų praktiką.
Visų pirma
Jungbunzlauer
teigia, kad teisėtumo principas buvo įtvirtintas 1950 m. lapkričio 4 d. pasirašytos Europos žmogaus teisių ir pagrindinių
laisvių apsaugos konvencijos (toliau – EŽTK) 7 straipsnio 1 dalyje, kurioje nustatyta:
„Niekas negali būti nuteistas už veiksmus ar neveikimą, kurie pagal jų padarymo metu galiojusius valstybės įstatymus arba
tarptautinę teisę nebuvo laikomi nusikaltimais. Taip pat negali būti skiriama sunkesnė bausmė negu ta, kuri buvo taikoma nusikaltimo
padarymo metu.“

Jungbunzlauer
remiasi ES 6 straipsnio 2 dalimi, pagal kurią ,,Sąjunga gerbia pagrindines teises, kurias užtikrina (EŽTK) ir kurios kyla
iš valstybėms narėms bendrų konstitucinių tradicijų kaip bendri Bendrijos teisės principai“.
Be to,
Jungbunzlauer
pabrėžia, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo ir Pirmosios instancijos teismo praktiką bet kuri Bendrijos teisės nuostata,
numatanti baudžiamojo ar nebaudžiamojo pobūdžio sankcijas (1984 m. rugsėjo 25 d. Sprendimo
Könecke
, 117/83, Rink. p. 3291, 11 punktas ir 1987 m. lapkričio 18 d. Sprendimo
Maizena
, 137/85, Rink. p. 4587, 15 punktas), privalo atitikti teisėtumo principą, kaip kylantį iš teisinio saugumo principo (1969 m.
lapkričio 12 d. Sprendimo
Stauder
, 29/69, Rink. p. 419, 7 punktas; 1996 m. vasario 13 d. Sprendimo
Van Es Douane Agenten
, C‑143/93, Rink. p. I-431, 27 punktas ir 1996 m. gruodžio 12 d. Sprendimo
Baudžiamoji byla prieš X,
C‑74/95 ir C‑129/95, Rink. p. I-6609, 25 punktas; 2001 m. vasario 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Mannesmannröhren-Werke prieš Komisiją
, T‑112/98, Rink. p. II‑729, 59 ir paskesni punktai).
Galiausiai
Jungbunzlauer
pažymi, kad teisėtumo principas yra įtvirtintas ir 2000 m. gruodžio 7 d. Nicoje paskelbtos Europos Sąjungos pagrindinių teisių
chartijos 41 ir 49 straipsniuose (OL 2000, C 364, p. 1, toliau – Pagrindinių teisių chartija) ir sudaro neatskiriamą valstybėms
narėms bendrų konstitucinių tradicijų dalį.

Jungbunzlauer
teigia, kad, remiantis teisėtumo principu, kylančiu iš teisinio saugumo principo, Bendrijos teisės aktai turi būti aiškūs
ir numanomi teisės subjektams (1981 m. lapkričio 12 d. Sprendimo
Salumi,
212/80?217/80, Rink. p. 2735, 10 punktas; 1984 m. vasario 22 d. Sprendimo
Kloppenburg
, 70/83, Rink. p. 1075, 11 punktas; 40 punkte minėto sprendimo
Könecke
11 punktas ir sprendimo
Maizena
15 punktas) ir kad tikrumo bei numatymo reikalavimo turi būti itin griežtai laikomasi tuomet, kai teisės aktai gali turėti
finansinių pasekmių (1990 m. kovo 13 d. Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
, C‑30/89, Rink. p. I‑691, 23 punktas ir ten nurodyta teismų praktika). Tai ypač taikytina Tarybos priimtam teisės aktui,
kuriuo Komisijai suteikiamas įgaliojimas veikti. Šis įgaliojimas gali būti teisėtas tik tuomet, jeigu yra pakankamai tikslus,
t. y. kai Taryba juo aiškiai nurodo Komisijai suteikiamos kompetencijos ribas (1988 m. liepos 5 d. Sprendimo
Central-Import Münster
, 291/86, Rink. p. 3679, 13 punktas).

Jungbunzlauer
teigia, kad teisėtumo principas yra labai svarbus nuostatų, kuriomis numatomos sankcijos, atveju (1980 m. liepos 10 d. Sprendimo
Komisija prieš Jungtinę Karalystę
, 32/79, Rink. p. 2403, 46 punktas; 42 punkte minėto sprendimo
Kloppenburg
11 punktas; 40 punkte minėto sprendimo
Maizena
15 punktas ir 1994 m. liepos 14 d. Sprendimo
Milchwerke Köln
, C‑352/92, Rink. p. I‑3385, 22 ir 23 punktai).
Jungbunzlauer
pažymi, kad šiomis nuostatomis privalo būti numanomai apibrėžiami ne tik veiksmai, už kuriuos baudžiama, bet ir iš to teisės
subjektui kylančios teisinės pasekmės (40 punkte minėto sprendimo
Baudžiamoji byla prieš X
25 punktas).

Jungbunzlauer
mano, kad Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis numato galimybę skirti baudžiamojo arba kvazibaudžiamojo pobūdžio sankciją.
Šiuo klausimu
Jungbunzlauer
visų pirma remiasi M. Monti, anuomet Komisijos nario, atsakingo už konkurencijos politiką, pareiškimais, gairių tekstu ir
Komisijos atsiliepime į ieškinį vartotomis sąvokomis. Iš tikrųjų ten teigiama, kad „sankcijos“ ir „bausmės“ už EB 81 ir 82 straipsnių
pažeidimus turėtų būti pakankamai didelės tam, kad jos būtų „atgrasomojo pobūdžio“.
Be to,
Jungbunzlauer
primena, kad Teisingumo Teismas pripažino, jog baudos, apie kurias kalbama Reglamento Nr. 17 15 straipsnyje, nėra periodinio
pobūdžio; jų tikslas ir nubausti už neteisėtus veiksmus, ir užkirsti kelią jiems pasikartoti (1970 m. liepos 15 d. Sprendimo
Chemiefarma prieš Komisiją,
41/69, Rink. p. 661, 172 ir 173 punktai), o tai,
Jungbunzlauer
manymu, atitinka Europos žmogaus teisių teismo pateikiamą platų baudžiamojo kaltinimo sąvokos aiškinimą.
Jungbunzlauer
pažymi ir tai, kad Pirmosios instancijos teismas 2002 m. kovo 20 d. Sprendime
Brugg Rohrsysteme
prieš Komisiją
(T‑15/00, Rink. p. II‑1613, 109 ir 122 punktai) nagrinėjo pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnį skirtos baudos teisėtumą EŽTK
7 straipsnio atžvilgiu.

Jungbunzlauer
mano, kad Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 4 dalyje pavartota frazė, pagal kurią sprendimai, kuriais yra skiriamos baudos,
„nėra baudžiamosios teisės pobūdžio“, negali pakeisti šio vertinimo, nes, remiantis Europos žmogaus teisių teismo praktika,
ne teisės akto pavadinimas, o jo tikrasis turinys yra lemiamas.
Taigi,
Jungbunzlauer
manymu, procedūra, kuri pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį pasibaigia baudos skyrimu, privalo atitikti visus minimalius
reikalavimus pagrindinių teisių, įtvirtintų ne tik EŽTK, taip, kaip jas aiškina Europos žmogaus teisių teismas, bet ir Pagrindinių
teisių chartijoje, kuri patvirtina iš šios teismų praktikos kylančias teises, požiūriu.
Šiomis aplinkybėmis
Jungbunzlauer
teigia, kad iš Europos žmogaus teisių teismo praktikos aišku, jog tiek nusikaltimo, tiek pažeidimo atveju skiriamą bausmę
turi „numatyti įstatymas“, o tai reiškia, kad teisės subjektai, atsižvelgiant į susiklosčiusias aplinkybes, privalo turėti
galimybę atitinkamai numatyti tam tikro akto pasekmes. Europos žmogaus teisių teismas yra pridūręs, kad diskrecinius įgaliojimus
suteikiantis įstatymas neprieštarauja šiam reikalavimui, jeigu, atsižvelgiant į siekiamą teisėtą tikslą, yra pakankamai aiškiai
nustatomas tokios teisės mastas ir naudojimosi ja sąlygos, kad teisės subjektas būtų deramai apsaugotas nuo savavališkumo.
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta,
Jungbunzlauer
mano, kad teisėtumo principas pažeidžiamas tuo atveju, kai nuostata, kuria numatoma galimybė skirti baudą, nepakankamai apribojamos
šiuo klausimu galimo priimti sprendimo teisinės pasekmės, o dėl aptariamo teksto netikslios formuluotės kompetentingai institucijai
paliekamos didelės galimybės taikyti tą nuostatą konkrečiai bylai. Šiuo atveju, priešingai nei reikalaujama pagal teisėtumo
principą, teisines pasekmes nustato administracija, o ne iš anksto teisės aktų leidėjas. Nors
Jungbunzlauer
sutinka, kad diskrecijos suteikimas administracijai yra teisėtas teisėtumo principo požiūriu, diskrecija vis dėlto neturi
būti neribota.

Jungbunzlauer
mano, kad Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis neatitinka minėtų minimalių reikalavimų.

Jungbunzlauer
primena, kad Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis Sutarties konkurencijos normų pažeidimo atveju leidžia Komisijai skirti
baudą, kurios mažiausia suma yra 1 000 eurų, o didžiausia suma turi būti nustatoma kiekvienai įmonei individualiai, atsižvelgiant
į apyvartą. Dėl tikslios baudos sumos ji priduria, kad Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies antrojoje pastraipoje tik
pažymima, jog, „nustatant baudos dydį, atsižvelgiama į pažeidimo sunkumą ir trukmę“.

Jungbunzlauer
mano, kad, nustatant baudos dydį, ši nuostata Komisijai suteikia beveik neribotą laisvę.
Pirma,
Jungbunzlauer
remiasi tuo, kad, priešingai nei buvo prieš priimant Reglamentą Nr. 17, šiuo metu kai kurių pasaulinių grupių apyvarta gali
siekti šimtus milijardų eurų, todėl maksimalus baudos dydis gali lengvai siekti kelias dešimtis milijardų eurų. Ji pažymi,
kad, pavyzdžiui, jeigu naftos grupė
ExxonMobil
, kurios apyvarta siekia 248 mlrd. eurų, dalyvautų kartelyje, Komisija jai galėtų skirti nuo 1 000 iki 24,8 mlrd. eurų baudą,
t. y. sumą, prilygstančią Liuksemburgo bendrajam vidaus produktui.
Jungbunzlauer
manymu, jei tam tikro pažeidimo atveju įstatymas institucijai leidžia skirti nuo 1 000 iki 24,8 mlrd. eurų baudą arba, remiantis
pranešimu dėl bendradarbiavimo, net visiškai nuo jos atleisti, baudą iš anksto nustato ne įstatymas, o tik institucija. Galiausiai
tokia nuostata leidžiama savavališkai nustatyti baudos dydį.
Antra,
Jungbunzlauer
mano, kad gairės nėra „įstatymas“ EŽTK atžvilgiu. Ji pabrėžia, kad tokios gairės yra privalomos tik pačiai Komisijai, tačiau
ne teisminėms institucijoms (1998 m. liepos 16 d. Sprendimo
Regione Toscana prieš Komisiją
, T‑81/97, Rink. p. II‑2889, 49 punktas ir 2001 m. kovo 22 d. generalinio advokato S. Alber išvados byloje
Prancūzija prieš Komisiją
, C‑17/99, Rink. p. I‑2481, I‑2484, 23 punktas), kurios turi visišką jurisdikciją atlikti Komisijos sprendimų teisminę kontrolę.
Kadangi, ieškovės manymu, šios institucijos turi kompetenciją nustatyti galutinį baudų dydį ir gairės joms nėra privalomos,
pastarosios EŽTK 7 straipsnio atžvilgiu neturi jokios įtakos vertinant baudžiamosios teisės normos teisėtumo pakankamumą.
Be to, ji pažymi, kad Pirmosios instancijos teismas neseniai konstatavo, jog baudoms taikomą teisinį pagrindą apibrėžia vienintelis
Reglamentas Nr. 17 (46 punkte minėto sprendimo
Brugg Rohrsysteme prieš Komisiją
123 punktas).
Trečia,
Jungbunzlauer
ginčija Komisijos argumentų pagrįstumą, pagal kuriuos didesnis baudų dydžio apskaičiavimo numatymas ir patikimumas būtų nesuderinamas
su principu, kad, viena vertus, skiriant baudą turi būti atsižvelgiama į atvejo ypatybes, kita vertus, kad bauda turi būti
pakankamai atgrasanti, siekiant užtikrinti, jog įmonės laikytųsi konkurencijos normų.
Jungbunzlauer
, atvirkščiai, mano, kad galimų draudžiamo veiksmo pasekmių žinojimas ar galimybė jas žinoti leidžia veiksmingiau užtikrinti
atgrasantį poveikį, kurio siekia Komisija. Būtent todėl valstybių narių baudžiamuosiuose įstatymuose yra nustatyta įvairių
pažeidimų požymių, sukeliančių įvairių pasekmių, kurios diferencijuojamos pagal sankcijas. Remdamasis šiomis normomis ir jų
aiškinimu nacionalinėje teismų praktikoje, teisės subjektas gali pakankamai tiksliai numatyti savo veiksmų baudžiamąsias pasekmes.
Menkos Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje nustatytos sankcijos ribos kaip tik neturi tokio atgrasančio poveikio, nes
nėra net užsiminta apie konkretų pažeidimo, kuriuo
a priori
būtų visiškai pasiekiamos minėtos ribos, turinį.

Jungbunzlauer
priduria, kad aplinkybę, jog gairėse nepakankamai apibrėžtas baudų apskaičiavimo metodas, patvirtina tai, kad „labai sunkių“
pažeidimų atveju kaip bazinę sumą Komisija „gali“ pasirinkti bet kurią sumą, didesnę nei 20 mln. eurų. Taigi iš gairių visiškai
neaišku, kokios sąlygos lemia tai, kad Komisija kaip bazinę sumą pasirenka 20, 50 ar 100 mln. eurų ar dar didesnę sumą.
Ketvirta,
Jungbunzlauer
mano, kad negalima sutikti ir su Tarybos argumentu, jog Komisijos nustatytas baudas tam tikrais atvejais kontroliuoja Bendrijos
teismai, kuriems suteikta visiška jurisdikcija.
Jungbunzlauer
mano, kad Taryba neįvertina to, jog teisinių nuostatų pakankamo aiškumo reikalavimu siekiama leisti Bendrijos teismams kontroliuoti
pagal šias nuostatas priimtų sprendimų teisėtumą. Tarybos tvirtinimas reikštų, kad Bendrijos teismams yra suteikta Bendrijos
teisės aktų leidėjo funkcija.
Penkta,
Jungbunzlauer
remiasi tuo, kad nacionaliniu lygiu institucijai nėra suteikiami panašūs įgaliojimai, kurie jai leistų beveik nevaržomai
skirti baudas. Kalbant apie palyginimą su Švedijos teise, kuriuo remiasi Taryba,
Jungbunzlauer
mano, kad šioje valstybėje narėje teisė vystėsi pagal Bendrijos teisės modelį, todėl šis palyginimas nėra naudingas diskusijai.
Dėl Vokietijos teisės, kuria irgi remiasi Taryba,
Jungbunzlauer
teigia, kad Vokietijos teisės nuostatos dėl baudų už konkurencijos teisės pažeidimus nustatymo sudaro diferencijuotą sistemą,
kurios negalima lyginti su bendru įgaliojimų suteikimu pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį. Iš tikrųjų šiomis nuostatomis
įtvirtinta viršutinė riba iki 500 000 eurų, o ją viršijus – triskart už pelną, gautą dėl įvykdyto pažeidimo, didesnė suma,
o tai praktiškai mažesnis baudų lygis nei lygis baudų, skiriamų pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį. Be to,
Jungbunzlauer
pažymi, kad šis baudų lygis yra koreguojamas atsižvelgiant į pažeidimo padarymo būdą. Maksimalus baudos dydis gali būti taikomas
tik tuomet, kai pažeidimas yra padaromas tyčia, o už pažeidimą dėl aplaidumo baudos dydis gali siekti tik pusę maksimalios
baudos sumos. Laikantis šių ribų, bauda yra apskaičiuojama remiantis griežtai nustatytais kriterijais, atsižvelgiant, pavyzdžiui,
į pažeidimo svarbą, kaltinimo sunkumą, su asmeniu susijusias konkrečias aplinkybes ir pažeidėjo ekonominę padėtį.
Jungbunzlauer
sutinka, kad iš tiesų šie teisės aktai irgi neleidžia matematiškai tiksliai iš anksto nustatyti baudų dydį. Vis dėlto tokio
tikslumo laipsnis yra daug didesnis nei nustatytasis Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje.
Jungbunzlauer
tvirtina, kad, taikant vien apyvarta pagrįstą metodą, nepakankamai atsižvelgiama į pažeidimo mastą ir svarbą, būtent todėl
įstatymų leidėjas 1999 m. atsisakė pakeisti teisės aktus šiuo požiūriu.
Šešta,
Jungbunzlauer
mano, kad jos tvirtinimų pagrįstumą rodo Komisijos sprendimų praktika skiriant baudas. Komisijos praktikai būdingi ne tik
didžiuliai absoliučių baudų verčių skirtumai, bet ir didžiulis baudų dydžio augimas nuo 2001 metų.
Jungbunzlauer
pažymi, kad visų pirma, palyginus 1994?2000 m. įmonėms skirtų baudų vidurkį su 2001 m. lapkričio 21 d. Komisijos sprendimu
2003/2/EB, susijusiu su EB sutarties 81 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio taikymo procedūra (byla COMP/E-1/37.512
? Vitaminai) (OL L 6, 2003, p. 1), 2001 m. skirta rekordine 462 mln. eurų bauda, gaunamas santykis yra beveik 1:15. Net antra
pagal dydį bauda iš 2001 m. įmonei skirtų baudų (184,27 mln. eurų), skirta 2001 m. gruodžio 20 d. Komisijos sprendimu 2004/337/EB,
susijusiu su EB sutarties 81 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio taikymo procedūra (byla COMP/E-1/36.212 ? Kalkinis
popierius) (OL L 115, 2004, p. 1), yra šešis kartus didesnė už šią vidutinę vertę.
Jungbunzlauer
mano, kad tai, jog visi šie sprendimai, kaip ir ankstesnė visiškai skirtinga Komisijos praktika, grindžiami vieninteliu baudų
skyrimo teisiniu pagrindu – Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalimi – rodo, kad ši nuostata iš tikrųjų visiškai neriboja
Komisijos praktikos. Iš tiesų ši tendencija reiškia ne baudų lygio didėjimą, o jo dauginimą.
Septinta,
Jungbunzlauer
pažymi, kad 1993 m. paskelbtame straipsnyje vienas Komisijos pareigūnas pripažino, kad baudos skyrimu galinti baigtis Reglamento
Nr. 17 procedūra „(atrodo) tikrai nėra tai, kas paprastai laikoma tinkamu procesu (
due process
)“.
Papildomai
Jungbunzlauer
teigia, kad net jeigu manytume, jog Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis neprieštarauja teisėtumo principui, Komisija
privalo bent jau siaurai aiškinti šią nuostatą ir nepakankamą šios nuostatos numatymą kompensuoti nuoseklia ir skaidria baudų
skyrimo sistema, kuri leistų užtikrinti būtiną suinteresuotųjų įmonių teisinio saugumo lygį.
Jungbunzlauer
manymu, tokio aiškinimo rezultatas turėtų būti Komisijos pasirengimas užtikrinti minimalų skaidrumą ir numatymą nustatant
baudą. Jos manymu, dėl Komisijos sprendimų praktikos Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies suteikiami dideli įgaliojimai
turėtų būti minimaliai sukonkretinti, taip užkertant kelią netikėtiems sprendimams, kaip atsitiko šiuo atveju.
Komisija ir Taryba mano, kad Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis nepažeidžia teisėtumo principo.
Komisija visų pirma atkreipia dėmesį į tai, kad jos sprendimai dėl baudų skyrimo priklauso visiškai Bendrijos teismų jurisdikcijai.
Be to, ji pabrėžia, kad Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje nustatyti kriterijai patikslinti teismų praktikos ir gairių.
Jos manymu, jeigu kriterijus reikėtų apibrėžti tiksliau, ji negalėtų atsižvelgti į kiekvieno atvejo ypatumus ir kartu užtikrinti
atgrasantį baudų poveikį.
Komisija taip pat pabrėžia, kad pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 4 dalį konkurencijos taisyklės nėra baudžiamojo pobūdžio.
Be to, ji mano, kad ieškovė klaidingai remiasi EŽTK 7 straipsnio 1 dalies ir Pagrindinių teisių chartijos 41 bei 49 straipsnių
pažeidimu.
Komisija taip pat primena turinti teisę padidinti baudų lygį ir kad gairės neturi įtakos baudų nustatymo teisiniam pagrindui.
Galiausiai dėl palyginimo su Vokietijos teise Komisija, siekdama parodyti, kad šios valstybės teisėje irgi paliekama labai
didelė diskrecija skiriant individualias ir konkrečias sankcijas, pateikia baudžiamosios teisės normos pavyzdį.
Taryba mano, kad nurodytos EŽTK ir Pagrindinių teisių chartijos nuostatos netaikomos Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 daliai.
Be to, jos manymu, Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis yra visiškai aiški ir nedviprasmiška norma.
2.     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Reglamento Nr. 17, paskutinį kartą iš dalies keisto Reglamentu (EB) Nr. 1216/1999 (OL L 148, p. 5), 15 straipsnio 2 dalyje
nustatyta:
„Komisija gali priimti sprendimą taikyti įmonėms arba įmonių asociacijoms baudas nuo 1 000 iki 1 000 000 eurų arba didesnes,
bet ne didesnes kaip 10 % kiekvienos iš pažeidime dalyvaujančių įmonių praėjusių verslo metų metinės apyvartos, jeigu tyčia
arba dėl neatsargumo:
a)      jos pažeidžia (EB) (81) straipsnio 1 dalį arba (EB 82) straipsnį; arba
b)      sulaužo kurį nors 8 straipsnio 1 dalyje nustatytą įsipareigojimą.
Nustatant baudos dydį, atsižvelgiama į pažeidimo sunkumą ir trukmę.“
Reikia išnagrinėti, ar, kaip teigia ieškovė, Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalimi iš anksto nepakankamai apibrėžus Komisijos
sprendimų praktiką pažeidžiamas teisėtumo principas.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, jog teisėtumo principas kyla iš teisinio saugumo
principo, kuris yra bendrasis Bendrijos teisės principas, pagal kurį reikalaujama, kad bet koks Bendrijos teisės aktas, ypač
kai juo skiriamos arba leidžiama skirti sankcijas, būtų aiškus ir tikslus, jog suinteresuotieji asmenys galėtų aiškiai žinoti
iš jų kylančias savo teises ir pareigas ir atitinkamai imtis veiksmų (šiuo klausimu žr. 1981 m. liepos 9 d. Sprendimo
Gondrand,
169/80, Rink. p. 1931, 17 punktą; 40 punkte minėto sprendimo
Maizena
15 punktą; 40 punkte minėto sprendimo
Van ES Douane Agenten
27 punktą ir 40 punkte minėto sprendimo
Baudžiamoji byla prieš X
25 punktą).
Be to, iš teismų praktikos aišku, kad šis principas taikomas tiek baudžiamosios teisės normoms, tiek specifiniams administraciniams
aktams, kuriais nustatomos administracinės nuobaudos ar kuriais leidžiama tai daryti (žr. 40 punkte minėto sprendimo
Maizena
14 ir 15 punktus ir juose nurodytą teismų praktiką), ir kad šis principas taikomas ne tik normoms, kurios nustato pažeidimų
sudėties požymius, bet ir normoms, kuriomis nustatomos dėl tų normų pažeidimo kylančios pasekmės (šiuo klausimu žr. 40 punkte
minėto sprendimo
Baudžiamoji byla prieš X
22 ir 25 punktus).
Be to, reikia priminti, kad teisėtumo principas yra vienas iš bendrųjų Bendrijos teisės principų, pagrindžiančių bendras valstybių
narių konstitucines tradicijas, bei įtvirtintas įvairiose tarptautinėse sutartyse, pavyzdžiui, EŽTK 7 straipsnyje, be kita
ko, baudžiamųjų pažeidimų ir bausmių atžvilgiu (šiuo klausimu žr. 40 punkte minėto sprendimo
Baudžiamoji byla prieš X
25 punktą).
Pagal nusistovėjusią teismų praktiką pagrindinės teisės yra neatskiriama bendrųjų teisės principų, kurių laikymąsi užtikrina
Teisingumo Teismas, dalis (1996 m. kovo 28 d. Teisingumo Teismo nuomonės 2/94, Rink. p. I‑1759, 33 punktas ir 1997 m. gegužės
29 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Kremzow
, C‑299/95, Rink. p. I-2629, 14 punktas). Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas ir Pirmosios instancijos teismas vadovaujasi valstybėms
narėms bendromis konstitucinėmis tradicijomis ir tarptautiniais dokumentais žmogaus teisių apsaugos srityje, kuriuos sudarant
valstybės narės dalyvavo arba prie kurių jos prisijungė. EŽTK šiuo atžvilgiu turi ypatingą reikšmę (1986 m. gegužės 15 d.
Sprendimo
Johnston
, 222/84, Rink. p. 1651, 18 punktas ir minėto sprendimo
Kremzow
14 punktas). Be to, ES 6 straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad „Sąjunga gerbia pagrindines teises, kurias užtikrina (EŽTK) ir
kurios kyla iš valstybėms narėms bendrų konstitucinių tradicijų kaip bendri Bendrijos teisės principai“ (2002 m. spalio 22 d.
Teisingumo Teismo sprendimo
Roquette Frères
, C‑94/00, Rink., p. I‑9011, 23 ir 24 punktai ir 40 punkte minėto sprendimo
Mannesmannröhren-Werke prieš Komisiją
60 punktas).
Šiuo klausimu reikia priminti EŽTK 7 straipsnio 1 dalies formuluotę:
„Niekas negali būti nuteistas už veiksmus ar neveikimą, kurie pagal jų padarymo metu galiojusius valstybės įstatymus arba
tarptautinę teisę nebuvo laikomi nusikaltimais. Taip pat negali būti skiriama sunkesnė bausmė negu ta, kuri buvo taikoma nusikaltimo
padarymo metu.“
Pasak Europos žmogaus teisių teismo (toliau – EŽTT), iš šios nuostatos matyti, kad įstatymas turi aiškiai apibrėžti pažeidimus
ir už juos taikomas bausmes. Ši sąlyga yra įvykdyta, jeigu teisės subjektas iš atitinkamos nuostatos teksto ir prireikus teismų
pateikiamo jos aiškinimo gali žinoti, už kokius veiksmus ar neveikimą jam atsiranda baudžiamoji atsakomybė (žr. 2000 m. birželio
22 d. EŽTT sprendimo
Coëme prieš Belgiją
,
Recueil des arrêts et désicions
, 2000‑VII, p. 1, 145 punktą).
Komisija ir Taryba, remdamosi Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 4 dalimi, kurioje nustatyta, kad pagal šios nuostatos 2 dalį
Komisijos priimti sprendimai yra ne baudžiamojo pobūdžio, išreiškė abejonę dėl to, ar Pirmosios instancijos teismas, siekdamas
išnagrinėti Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies teisėtumo klausimą, gali remtis EŽTK 7 straipsnio 1 dalimi ir su šiuo
straipsniu susijusia EŽTT praktika.
Pirmosios instancijos teismas šiuo atžvilgiu pabrėžia, kad visų pirma jis nėra kompetentingas vertinti Reglamento Nr. 17 15 straipsnio
2 dalies teisėtumą EŽTK 7 straipsnio 1 dalies požiūriu, nes EŽTK nuostatos nėra Bendrijos teisės dalis (šiuo klausimu žr.
40 punkte minėto sprendimo
Mannesmannröhren-Werke prieš Komisiją
59 punktą). Tačiau, kaip minėta šio sprendimo 74 punkte, pagrindinės teisės sudaro neatskiriamą bendrųjų Bendrijos teisės
principų dalį, kurių laikymąsi, visų pirma atsižvelgdami į EŽTK, užtikrina Bendrijos teismai.
Antra, Pirmosios instancijos teismui nesant būtinybės nagrinėti, ar dėl pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį Komisijos
skirtų baudų pobūdžio ir jų griežtumo laipsnio tokioms administracinėms nuobaudoms galėtų būti taikoma EŽTK 7 straipsnio 1 dalis,
ir ar Pirmosios instancijos teismas galėtų ja remtis (šiuo klausimu žr. 2005 m. birželio 28 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P, C‑208/02 P ir C‑213/02 P, Rink. p. I‑5425, 215?223 punktus), pakanka konstatuoti, kad
pagal EŽTK 7 straipsnio 1 dalį nereikalaujama, jog nuostatos, pagal kurias yra skirtos šios sankcijos, būtų tokios tikslios,
kad dėl jų pažeidimo galinčios kilti pasekmės būtų absoliučiai tiksliai numatomos.
Iš tikrųjų pagal EŽTT praktiką nuostatos sąvokų neapibrėžtumas nebūtinai lemia EŽTK 7 straipsnio pažeidimą. EŽTT pripažino,
kad EŽTK 7 straipsnio 1 dalyje vartojama teisės sąvoka atitinka kituose EŽTK straipsniuose vartojamą įstatymo sąvoką (žr.
1999 m. liepos 8 d. EŽTT sprendimo
Baskaya et Okçuoglu prieš Turkiją
,
Recueil des arrêts et désicions
, 1999‑IV, p. 308, 36 punktą ir 79 punkte minėto sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
216 punktą). Be to, EŽTT pripažino, kad iš tiesų įstatymai neužtikrina absoliutaus tikslumo ir daugelyje iš jų, siekiant
išvengti perdėto nelankstumo bei prisitaikyti prie kintančių aplinkybių, yra vartojamos daugiau ar mažiau neaiškios formuluotės,
o jų aiškinimą ir taikymą užtikrina praktika (žr. 1993 m. gegužės 25 d. EŽTT sprendimo
Kokkinakis prieš Graikiją
, serija A Nr. 260‑A, 40 ir 52 punktus). Tačiau EŽTT taip pat nurodė, kad kiekvienam įstatymui taikomos kokybinės sąlygos,
tarp kurių yra galimybės juo pasinaudoti ir numatymo sąlygos (žr. minėto sprendimo
Baskaya et Okçuoglu prieš Turkiją
36 punktą). Tačiau tai, kad įstatymu suteikiama diskrecija, savaime neprieštarauja numatymo reikalavimui, jeigu, atsižvelgiant
į siekiamą teisėtą tikslą, yra pakankamai aiškiai apibrėžiama tokios teisės apimtis ir naudojimosi ja sąlygos, kad teisės
subjektas būtų deramai apsaugotas nuo savivalės (žr. 1992 m. vasario 25 d. EŽTT sprendimo
Margareta ir Roger Andersson prieš Švediją,
serija A Nr. 226‑A, § 75). Galiausiai EŽTT tvirtina, kad, vertindamas vartojamų sąvokų apibrėžtumą, jis atsižvelgia ne tik
į patį įstatymo tekstą, bet ir į tuo metu nusistovėjusią ir paskelbtą teismų praktiką (žr. 1995 m. rugsėjo 27 d. EŽTT sprendimo
G. prieš Prancūziją
, serija A Nr. 325‑B, § 25 ir 2002 m. vasario 7 d. Sprendimo
E.K. prieš Turkiją
51 punktą).
Kalbant apie bendras valstybių narių konstitucines tradicijas, niekas Pirmosios instancijos teismui neleidžia aiškinti teisėtumo
principo, kuris yra bendrasis Bendrijos teisės principas, kitaip nei tai buvo padaryta pirmiau. Visų pirma dėl ieškovės rėmimosi
Vokietijos teisės nuostata, pagal kurią kompetentingos Vokietijos institucijos skiria baudas už konkurencijos teisės pažeidimus,
reikia pažymėti, kad valstybėms narėms bendra konstitucinė tradicija negali atsirasti tik iš vienos valstybės narės teisinės
situacijos. Antra, kaip ieškovė pati pripažino per posėdį, atitinkamoje daugelio kitų valstybių narių teisėje, skiriant tokias
administracines nuobaudas, kokios yra skiriamos už nacionalinių konkurencijos normų pažeidimą, jų išankstinio apibrėžtumo
laipsnis yra panašus į Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje nustatytąjį, o kriterijai galbūt netgi panašūs ar tokie patys,
kaip šioje nuostatoje numatytieji.
Todėl tai, ar Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalimi yra laikomasi teisėtumo principo, reikia vertinti atsižvelgiant į pirmiau
nurodytus esminius argumentus.
Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje nustatytos baudos už EB 81 ir 82 straipsnių pažeidimą
yra pagrindinė Komisijai suteikta priemonė prižiūrint „sistemos, užtikrinančios, kad konkurencija vidaus rinkoje nebūtų iškraipoma“
(EB 3 straipsnio 1 dalies g punktas), sukūrimą Bendrijoje. Ši sistema leidžia Bendrijai, jai kuriant bendrąją rinką, įvykdyti
uždavinį visoje Bendrijoje skatinti darnią, tvarią ir tolygią ekonominės veiklos plėtrą bei didelį konkurencingumą (EB 2 straipsnis).
Be to, ši sistema yra reikalinga ekonominei politikai, vykdomai vadovaujantis atviros rinkos ekonomikos, esant laisvai konkurencijai,
principu (EB 4 straipsnio 1 ir 2 dalys), sukurti visoje Bendrijoje. Taigi Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalimi leidžiama
įgyvendinti pagrindinius Bendrijos uždavinius atitinkančią sistemą.
Be to, reikia pažymėti, kad, siekiant išvengti per didelio norminio nelankstumo ir tam, kad būtų galima pritaikyti teisės
normą prie aplinkybių, sankcijos, kuri gali būti skirta už atitinkamą pažeidimą, atveju turi būti galimas tam tikras nenumatymo
laipsnis. Taip bauda, kurios minimalaus ir maksimalaus dydžio ribos yra pakankamai apibrėžtos, gali prisidėti prie šios sankcijos
veiksmingumo tiek jos taikymo, tiek ir jos atgrasančio poveikio požiūriu.
Šioje byloje EB 81 straipsnio 1 dalį ir EB 82 straipsnio nuostatas pažeidusiai įmonei Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje
numatyta bauda nuo 1 000 eurų iki 10 % praėjusių verslo metų metinės apyvartos. Konstatuotina, kad, priešingai nei tvirtina
ieškovė, Komisija neturi neribotos ir pernelyg didelės diskrecijos nustatydama baudas už konkurencijos normų pažeidimus.
Be to, Pirmosios instancijos teismas mano, kad Taryba, numatydama nuo 1 000 eurų iki 10 % praėjusių verslo metų atitinkamos
įmonės metinės apyvartos baudas už konkurencijos normų pažeidimą, Komisijai nepaliko per daug vertinimo laisvės. Visų pirma
Pirmosios instancijos teismas mano, kad, atsižvelgiant į tokių pažeidimų atveju Komisijos ginamus interesus, atitinkamos įmonės
10 % praėjusių verslo metų metinės apyvartos riba yra pagrįsta. Taip pat svarbu pažymėti, kad, priešingai nei tvirtina ieškovė,
baudų, kurios gali būti skiriamos pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį, pagrįstumą reikia vertinti ne absoliučiai,
o sąlygiškai, t. y. atsižvelgiant į pažeidėjo apyvartą.
Be to, Pirmosios instancijos teismas pabrėžia, kad Komisija, nustatydama baudas pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį,
privalo laikytis bendrųjų teisės principų, ypač vienodo požiūrio ir proporcingumo principų, kurie pripažinti Teisingumo Teismo
ir Pirmosios instancijos teismo praktikoje. Baudų dydžio apskaičiavimo kriterijai ir apskaičiavimo metodas, kurį Komisija
privalo taikyti, irgi yra išaiškinti nusistovėjusioje Teisingumo Teismo ir Pirmosios instancijos teismo praktikoje (žr. 213
ir paskesnius punktus). Be to, grįsdama ieškinio pagrindus ir argumentus, pati ieškovė nurodo šią teismo praktiką (žr. 199 punktą).
Taip pat pati Komisija, remdamasi Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje minėtais kriterijais, patikslintais Teisingumo
Teismo ir Pirmosios instancijos teismo praktikoje, išplėtojo visuotinai žinomą ir prieinamą sprendimų priėmimo praktiką. Nors
ankstesnė Komisijos sprendimų priėmimo praktika nustatant baudos dydį savaime jai nėra privaloma (šiuo klausimu žr. 2002 m.
kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
LR AF 1998 prieš Komisiją
, T‑23/99, Rink. p. II‑1705, 234 punktą ir 2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo
Michelin prieš Komisiją,
T‑203/01, Rink. p. II‑4071, 254 punktą), tačiau vadovaudamasi vienodo požiūrio principu, kuris yra vienas iš jai privalomų
bendrųjų teisės principų, Komisja negali panašių situacijų vertinti skirtingai, o skirtingų situacijų vienodai, nebent toks
vertinimas yra objektyviai pateisinamas (1984 m. gruodžio 13 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Sermide
, 106/83, Rink. p. 4209, 28 punktas ir 1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
BPB de Eendracht prieš Komisiją
, T‑311/94, Rink. p. II‑1129, 309 punktas).
Taip pat reikia atsižvelgti į tai, kad Komisija, siekdama skaidrumo ir didesnio atitinkamų įmonių teisinio saugumo, paskelbė
gaires, kuriose pateikė apskaičiavimo metodą, kurį ji privalo taikyti nustatydama baudos dydį kiekvienu atveju privalomą ir
jai pačiai.
Remiantis visomis šiomis aplinkybėmis, priešingai nei tvirtina ieškovė, protingas ūkio subjektas, prireikus kreipęsis teisinės
pagalbos, gali pakankamai tiksliai teisiškai numatyti jam už atitinkamus veiksmus gresiančių baudų dydį ir jų nustatymo metodą.
Komisijos ir Tarybos neginčytas įmonių negalėjimas iš anksto tiksliai žinoti kiekvienu atveju Komisijos skiriamų baudų dydžio
neįrodo, kad Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalimi pažeidžiamas teisėtumo principas.
Tiesa, įmonės negali iš anksto tiksliai žinoti kiekvienu atveju byloje Komisijos skiriamų baudų dydžio, tačiau remiantis EB 253 straipsniu
Komisija turi nurodyti sprendimo, kuriuo skiriama bauda, priėmimo motyvus visų pirma dėl baudos dydžio ir šiuo atžvilgiu pasirinkto
metodo. Šis motyvavimas turi aiškiai ir nedviprasmiškai atskleisti Komisijos argumentus, kad suinteresuotieji asmenys galėtų
sužinoti sprendimo priėmimo motyvus ir įvertinti galimybę kreiptis į Bendrijos teismą ir kad šis prireikus galėtų vykdyti
teisminę kontrolę.
Atsižvelgiant į visas minėtas aplinkybes, Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies atžvilgiu pareikštą prieštaravimą dėl teisėtumo
reikia atmesti.
B –
Dėl Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies teisingo aiškinimo
Ieškovė tvirtina, kad net jeigu darytume prielaidą, jog Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalis neprieštarauja teisėtumo principui,
kuris kyla iš teisinio saugumo principo, Komisija privalo bent jau aiškinti šią nuostatą siaurai ir kompensuoti nepakankamą
pastarosios numatymo laipsnį nuoseklia ir skaidria baudų skyrimo sistema, kuri leistų atitinkamoms įmonėms užtikrinti būtiną
teisinio saugumo lygį.
Komisija primena, kad ji priėmė gaires būtent siekdama užtikrinti pakankamą skaidrumą ir kad priėmusi šias gaires ji turi
ribotą laisvę pasirinkti baudų dydžius.
Pirmosios instancijos teismas konstatuoja, kad dėl papildomai pateiktos antros nagrinėjamo ieškinio pagrindo dalies ieškovė
nepateikia jokių konkrečių priekaištų dėl ginčijamo sprendimo, o tik daro bendras prielaidas, kad apskritai Komisija privalo
keisti baudų skyrimo politiką jas mažindama arba patikslindama gaires.
Taigi šią ieškinio pagrindo dalį reikia atmesti kaip nepriimtiną.
II –
Dėl ginčijamo sprendimo adresato
Ieškovė pateikia ieškinio pagrindus, pirma, dėl pareigos motyvuoti pažeidimo ir, antra, dėl klaidų, susijusių su ginčijamo
sprendimo adresatu.
A –
Dėl pareigos motyvuoti pažeidimo

Jungbunzlauer
mano, kad ginčijamame sprendime niekaip nemotyvuojamos atsakomybės priskyrimo jai už
Jungbunzlauer

GmbH
antikonkurencinius veiksmus iki 1993 metų priežastys.
Komisija šiuo klausimu nepateikė jokių konkrečių argumentų.
Pirmosios instancijos teismas primena, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką, nurodant motyvus pagal EB 253 straipsnį,
turi būti pateikiami aiškūs ir nedviprasmiški aktą priėmusios Bendrijos institucijos motyvai, kad suinteresuotieji asmenys
galėtų susipažinti su priimtą aktą grindžiančiais motyvais, o kompetentingas teismas – vykdyti jo kontrolę. Pareiga motyvuoti
turi būti vertinama atsižvelgiant į konkrečios situacijos aplinkybes, ypač į akto turinį, motyvų, kuriais remiamasi, pobūdį
ir į interesą, kurį, gaudami paaiškinimus, gali turėti asmenys, kuriems šis aktas skirtas, arba kiti su šiuo aktu tiesiogiai
ir konkrečiai susiję asmenys. Nereikalaujama, kad nurodant motyvus būtų tiksliai išvardytos visos susijusios faktinės ir teisinės
aplinkybės, nes tai, ar aktų motyvavimas atitinka EB 253 straipsnio reikalavimus, turi būti vertinama atsižvelgiant ne tik
į jų tekstą, bet ir į jų kontekstą bei nagrinėjamą sritį reglamentuojančių teisės normų visumą (1998 m. balandžio 2 d. Teisingumo
Teismo sprendimo
Komisija prieš Sytraval ir Brink’s France
, C‑367/95 P, Rink. p. I‑1719, 63 punktas ir 2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo
Vokietija prieš Komisiją
, C‑301/96, Rink. p. I‑9919, 87 punktas).
Šioje byloje Komisija, motyvuodama sprendimą priskirti atsakomybę už pažeidimą
Jungbunzlauer
ne tik už laikotarpį nuo 1993 m. rugpjūčio mėn., bet ir už laikotarpį nuo 1991 m. kovo mėn. iki 1993 m. liepos mėn., nurodė
toliau išdėstytas priežastis.
Ginčijamo sprendimo 30 ir 33 konstatuojamosiose dalyse Komisija pabrėžė, kad ieškovė ? įmonė
Jungbunzlauer
? yra valdymo įmonė, restruktūrizavus grupę 1993 m. vadovavusi
Jungbunzlauer
grupės, kurią valdė kontroliuojančioji (holdingo) bendrovė
Jungbunzlauer
Holding

AG
, veiklai. Komisija pažymėjo, kad nuo 1993 m. ieškovė
Jungbunzlauer
vadovavo grupės veiklai ir citrinos rūgšties, kurią grupėje gamino
Jungbunzlauer
Holding

AG
100 % priklausanti dukterinė įmonė
Jungbunzlauer

GmbH
, rinkoje. Komisija pridūrė, kad iki restruktūrizacijos 1993 m. grupei vadovavo
Jungbunzlauer
Holding

AG
. Iki 1993 m. citrinos rūgštį platino
Jungbunzlauer

GmbH
, o vėliau ? kita
Jungbunzlauer
Holding

AG
dukterinė įmonė
Jungbunzlauer
International

AG
.
Ginčijamo sprendimo 70 konstatuojamojoje dalyje Komisija pažymi, kad kartelio susitikimuose
Jungbunzlauer
atstovavo grupės generalinis direktorius ir
Jungbunzlauer

GmbH
direktorius.
Ginčijamo sprendimo 186 konstatuojamojoje dalyje Komisija pažymi, kad atsakyme į pranešimą apie kaltinimus
Jungbunzlauer
ir
Jungbunzlauer GmbH
kartu pareiškė, jog ginčijamas sprendimas turėtų būti skirtas
Jungbunzlauer

GmbH
. Šiuo klausimu Komisija pateikė tokius argumentus:
„187) <...> Pirma, iki 1993 m. antrojo pusmečio
Jungbunzlauer
(
GmbH
) buvo ne tik už citrinos rūgšties gamybą ir platinimą atsakinga dukterinė įmonė, bet ir juridinis asmuo, atsakingas už visos
Jungbunzlauer
grupės valdymą. 1993 m. atsakomybė už grupės valdymą buvo perduota
Jungbunzlauer

AG
, kurią galima laikyti
Jungbunzlauer
(
GmbH
) teisių perėmėja vadovavimo
Jungbunzlauer
grupei atžvilgiu. Nuo šios dienos
Jungbunzlauer

GmbH
tapo 100 % grupei priklausančia dukterine įmone, savarankiškai nepriimančia sprendimų dėl savo veiksmų rinkoje, tačiau iš
esmės vykdančia už grupės valdymą atsakingos bendrovės
Jungbunzlauer

AG
nurodymus.
188)               Tam tikrą šiame sprendime nagrinėjamo laikotarpio dalį
Jungbunzlauer

AG
tiesiogiai dalyvavo kartelio susitikimuose per generalinį (direktorių). Taigi reikia daryti išvadą, kad visais šiame sprendime
nagrinėjamais laikotarpiais už vadovavimą visai
Jungbunzlauer
grupei atsakingas juridinis asmuo aktyviai ir tiesiogiai dalyvavo kartelyje. Kadangi aptariamas juridinis asmuo yra
Jungbunzlauer

AG
, jai turi būti skirtas šis sprendimas.“
Šiais teiginiais, nors ir išdėstytais labai glaustai, pateikiami pagrindiniai Komisijos argumentai, kuriais ji grindžia pažeidimo
inkriminavimą
Jungbunzlauer
iki 1993 m. Iš tikrųjų Komisija nurodė, kad, jos manymu,
Jungbunzlauer
yra atsakinga už pažeidimą per laikotarpį iki restruktūrizacijos 1993 m. todėl, kad ji iš
Jungbunzlauer

GmbH
perėmė vadovavimo grupės veiklai būtent citrinos rūgšties rinkoje teisę.
Taigi ieškinio pagrindą dėl pareigos motyvuoti pažeidimo reikia atmesti.
B –
Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su klaidomis dėl ginčijamo sprendimo adresato
1.     Šalių argumentai

Jungbunzlauer
mano, kad ji klaidingai laikoma sprendimo adresate. Ieškinyje tvirtina, kad ginčijamas sprendimas turėjo būti skirtas
Jungbunzlauer

GmbH
. Ji pažymi, kad ši bendrovė grupėje gamino ir platino citrinos rūgštį ir, be to, iki 1993 m. buvo atsakinga už visos grupės
valdymą. Dėl laikotarpio nuo tada, kai pati 1993 m. buvo įsteigta kaip valdymo įmonė, dublike ji pabrėžia, kad net ir paskui
grupę „faktiškai valdė“
Jungbunzlauer
Holding

AG
.
Viena vertus, dėl laikotarpio nuo 1993 m.
Jungbunzlauer
pirmiausia primena, kad nuo 1993 m. tiek
Jungbunzlauer

GmbH
, tiek ji pati buvo 100 %
Jungbunzlauer
Holding

AG
priklausančios dukterinės bendrovės, todėl ji pati negalėjo būti patronuojančia
Jungbunzlauer

GmbH
bendrove, o tik per kontroliuojantį asmenį su ja susijusia bendrove.
Todėl, kaip mano
Jungbunzlauer
, Komisija negali teisėtai remtis 1983 m. spalio 25 d. Teisingumo Teismo sprendimu
AEG prieš Komisiją
(107/82, Rink. p. 3151, toliau –
AEG
sprendimas, 50 punktas) ir 2000 m. lapkričio 16 d. Sprendimo
Stora Kopparbergs Bergslags prieš Komisiją
(žr. C‑286/98 P, Rink. p. I‑9925, toliau –
Stora
sprendimas, 28 punktą), kurie yra susiję su dukterinės bendrovės veiksmų inkriminavimu patronuojančiai bendrovei. Ryšys tarp
patronuojančios ir dukterinės bendrovių kokybės atžvilgiu skiriasi nuo ryšio tarp jos pačios ir
Jungbunzlauer

GmbH
, nes
Jungbunzlauer
Holding

AG
, kaip bendra patronuojanti bendrovė, bet kada galėjo atšaukti vienos iš dukterinių bendrovių teisę kontroliuoti kitą „seserinę“
bendrovę.

Jungbunzlauer
priduria, kad kitoms grupės įmonėms ji tik teikė valdymo ir konsultavimo paslaugas įmonės politikos, organizavimo ir finansinių
investicijų klausimais.
Jungbunzlauer
vykdė veiklą
Jungbunzlauer Holding AG
, kuri kontroliavo grupę ir vienintelė turėjo teisę teikti nurodymus grupės įmonėms, pavedimu.
Jungbunzlauer
iš tiesų neturėjo tokios teisės kitų grupės įmonių atžvilgiu ir ši teisė jai, kaip įgaliotajam
Jungbunzlauer Holding AG
atstovui („Treuhänder“), nebuvo suteikta. Atvirkščiai, jos pačios veikla apėmė tik jos darbuotojų paslaugų kitoms grupės
įmonėms teikimą. Jeigu konkrečiu atveju šie asmenys davė nurodymų grupės įmonėms (pavyzdžiui,
Jungbunzlauer GmbH
), jie tai darė ne savo vardu, bet kaip
Jungbunzlauer Holding AG
atstovai.
Iš to
Jungbunzlauer
daro išvadą, kad
Jungbunzlauer Holding AG
ir visos grupės veiklai „faktiškai vadovavo“ pastaroji bendrovė. Tai patvirtina
Jungbunzlauer GmbH
taikytina Austrijos bendrovių teisė. Iš tikrųjų
GmbH
statusą turinčią bendrovę valdo jos valdymo institucijos, t. y. valdyba ir stebėtojų taryba, o jos komercinę politiką nustato
akcininkų susirinkimas, kuriame šiuo atveju
Jungbunzlauer Holding AG
, kaip vienintelė akcininkė, turi visas balso teises.
Antra,
Jungbunzlauer
tvirtina, kad net ją įsteigus 1993 m. pagrindiniai diskusijų dalyviai, išskyrus
Jungbunzlauer
vadovą, pradėjusį eiti šias pareigas 1993 m., jau ilgą laiką vykdė valdymo funkcijas
Jungbunzlauer GmbH
. Be to, įkūrus
Jungbunzlauer
1993 m. šie asmenys ir toliau vykdė savo funkcijas
Jungbunzlauer GmbH
. Taigi didesnę dalį veiklos vykdė
Jungbunzlauer GmbH
. Komisijos tvirtinimas, kad kai kurie iš aptariamų asmenų vykdė funkcijas grupėje, šiomis aplinkybėmis neturi reikšmės.
Jungbunzlauer
mano, kad Komisija turėjo bent jau nurodyti įvairias grupės įmones, kuriose dirbo šie asmenys ir kurių sąrašas buvo pridėtas
prie atsakymo į pranešimą apie kaltinimus.
Jungbunzlauer
pateikia pavyzdį, kad klaidinga tvirtinti, jog H. ir R. buvo jos ar
Jungbunzlauer Holding AG
darbuotojai.
Trečia,
Jungbunzlauer
mano, kad, atsižvelgiant į administracinės procedūros eigą, kartelis jai inkriminuotas dirbtinai. Ji pažymi, kad Komisija
1997 m. rugpjūčio 6 d., 1998 m. liepos 28 d. ir 1999 m. kovo 3 d. prašymus pateikti informacijos skyrė
Jungbunzlauer GmbH
ir kad bendradarbiavimas pagal pranešimą dėl bendradarbiavimo irgi vyko su ja.
Kita vertus, dėl laikotarpio iki 1993 m.
Jungbunzlauer
tvirtina, kad, pirma, iki 1993 m. grupei vadovavo
Jungbunzlauer GmbH
ir kad prieš tai
Jungbunzlauer
net nevykdė veiklos. Taigi, jos manymu, atsakomybė už antikonkurencinius veiksmus iki 1993 m. niekaip negali būti jai priskirta.
Antra,
Jungbunzlauer
mano, kad Komisijos nurodyti sprendimai netinka pagrįsti jos tvirtinimą dėl atsakomybės už
Jungbunzlauer GmbH
padarytą pažeidimą perkėlimo
Jungbunzlauer
. Ji pabrėžia, kad byla, kurioje buvo priimtas 1975 m. gruodžio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimas
Suiker Unie ir kt. prieš Komisiją
(40/73?48/73, 50/73, 54/73?56/73, 111/73, 113/73 ir 114/73, Rink. p. 1663, 84?87 punktai), buvo susijusi su teisių perėmimu
pagal įstatymą, o byla, kurioje buvo priimtas 1999 m. kovo 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas
NMH Stahlwerke prieš Komisiją
(T‑134/94, Rink. p. II‑239, 25?38 punktai), buvo susijusi su nemokios įmonės perėmimu.
Trečia,
Jungbunzlauer
mano, kad jos negalima laikyti „ekonomine (
Jungbunzlauer GmbH
) perėmėja“ ir kad pastarosios veiksmai iki 1993 m. negali būti jai priskiriami. Tą parodo tai, kad grupėje ji tik teikdavo
paslaugas kitoms minėtos grupės įmonėms (žr. 110 punktą). Taip pat ji tvirtina, kad net po 1993 m.
Jungbunzlauer GmbH
tęsė citrinos rūgšties gamybos ir prekybos veiklą. Jeigu
Jungbunzlauer GmbH
šiuo atžvilgiu kartais kreipdavosi į kitas grupės įmones, tai jos būdavo tik tarpininkės. Politiką dėl kiekių ir kainų visuomet
nustatydavo
Jungbunzlauer GmbH
.
Ketvirta, būtų netikslu teigti, kad B. ir H. vadovavo
Jungbunzlauer
ar veikė jos vardu. Bet kuriuo atveju
Jungbunzlauer
pažymi, kad H. buvo ne jos, o kitų grupės įmonių darbuotojas.
Penkta,
Jungbunzlauer
pabrėžia, kad ji disponuoja ribotais finansiniais ištekliais.
Komisija pabrėžia, kad per administracinę procedūrą ji rėmėsi
Jungbunzlauer GmbH
ir pačios
Jungbunzlauer
pateikta informacija.
Dėl laikotarpio po 1993 m. Komisija mano, kad iš šios informacijos matyti, jog iki 1993 m.
Jungbunzlauer GmbH
buvo atsakinga už grupės valdymą, o nuo 1993 m. šią funkciją perėmė
Jungbunzlauer
, todėl tarp šių įmonių ekonomiškai buvo perimta su karteliu susijusi veikla. Tai, kad ieškovė buvo tik „seserinė“
Jungbunzlauer GmbH
bendrovė, nepaneigia šios išvados. Komisija pabrėžia, kad Teisingumo Teismas, atsižvelgdamas į įmonės akcijų paketą, daro
nuoseklią išvadą, jog patronuojanti bendrovė gali turėti lemiamos įtakos dukterinės bendrovės ekonominei politikai, išskyrus
atvejus, kai tai yra abejotina. Taigi šiuo atveju yra lemiamas ne pats įmonės akcijų paketas, o galimybė, kurią ji suteikia
patronuojančiai bendrovei, daryti lemiamą įtaką jos ekonominei politikai. Taigi, Komisijos manymu, patronuojanti bendrovė
gali perduoti kitai grupės įmonei galimybę daryti įtaką vienos iš dukterinių bendrovių veiksmams. Šioje byloje nagrinėjamu
atveju taip ir buvo.
Dėl laikotarpio iki 1993 m. Komisija mano, kad
Jungbunzlauer GmbH
padarytas pažeidimas iki 1993 m. restruktūrizacijos turėtų būti inkriminuojamas
Jungbunzlauer
, nes ekonomiškai buvo perimtos pirmiau minėtos funkcijos, susijusios su vadovavimu
Jungbunzlauer
grupės veiklai citrinos rūgšties rinkoje. Kaip matyti iš Teisingumo Teismo ir Pirmosios instancijos teismo praktikos, tai,
kad iki 1993 m. pastarosios įmonės nebuvo ir kad po šios datos
Jungbunzlauer GmbH
toliau egzistavo, neturi reikšmės.
2.     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Iš teismų praktikos matyti, kad EB 81 straipsnio 1 dalis, pagal kurią įmonėms draudžiama,
inter alia
, sudaryti susitarimus arba dalyvauti suderintuosiuose veiksmuose, kurie gali paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą
ir kurių tikslas ar padarinys yra trukdyti, riboti arba iškraipyti konkurenciją bendrojoje rinkoje, yra skirta iš materialių
ir žmogiškųjų elementų visumos sudarytiems ūkio subjektams, kurie gali prisidėti prie toje nuostatoje nurodytų pažeidimų padarymo
(1991 m. gruodžio 17 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Enichem Anic prieš Komisiją,
T‑6/89, Rink. p. II‑1623, 235 punktas).
Šioje byloje ieškovė neginčija, kad yra pažeista EB 81 straipsnio 1 dalis. Tačiau ji tvirtina, kad Komisija negalėjo laikyti
jos atsakinga už šį pažeidimą.
Šiuo klausimu visų pirma reikia priminti, kad iki 1993 m.
Jungbunzlauer
grupei vadovavo
Jungbunzlauer GmbH
, kuri, be to, irgi gamino citrinos rūgštį, tačiau 1993 m. grupę restruktūrizavus,
Jungbunzlauer
, kaip valdymo įmonė, vadovavo visai minėtos grupės veiklai, įskaitant ir veiklą citrinos rūgšties rinkoje, ir kad šią grupę
valdė kontroliuojančioji (holdingo) bendrovė
Jungbunzlauer Holding AG
(žr. 102 punktą).
Dėl laikotarpio nuo
Jungbunzlauer
grupės restruktūrizacijos 1993 m. reikia pažymėti, kad
Jungbunzlauer
, 100 %
Jungbunzlauer
Holding

AG
priklausanti dukterinė bendrovė, buvo
Jungbunzlauer GmbH
„seserinė“, o ne jos patronuojanti bendrovė. Šiomis aplinkybėmis ieškovė teisingai pažymi, kad šioje byloje nagrinėjamas atvejis
skiriasi nuo tų, su kuriais susijusi Teisingumo Teismo ir Pirmosios instancijos teismo praktika (žr., pavyzdžiui, 1998 m.
gegužės 14 d. Sprendimo
Stora Kopparbergs Bergslags prieš Komisiją
, T‑354/94, Rink. p. II‑2111, 80 punktą, pateikus apeliacinį skundą patvirtintą 109 punkte minėto sprendimo
Stora
27?29 punktais; taip pat 109 punkte minėto sprendimo
AEG
50 punktą ir 1993 m. balandžio 1 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
BPB Industrines ir British Gypzum prieš Komisiją
, T‑65/89, Rink. p. II‑389, 149 punktą), pagal kurią iš esmės Komisija turi teisę daryti prielaidą, kad 100 % priklausanti
dukterinė bendrovė iš esmės vykdo jos patronuojančios bendrovės pateiktus nurodymus ir neprivalo tikrinti, ar patronuojanti
bendrovė iš tikrųjų pasinaudojo tokiais įgaliojimais pateikti nurodymus.
Tačiau kaip matyti iš ginčijamo sprendimo konstatuojamųjų dalių ir, priešingai nei tvirtina ieškovė, Komisija nesirėmė tokia
prielaida, tačiau, remdamasi per administracinę procedūrą
Jungbunzlauer
ir
Jungbunzlauer GmbH
pateiktais atsakymais, išnagrinėjo, ar, nepaisant pirmiau analizuotos
Jungbunzlauer
grupės struktūros, pažeidimą reikėtų inkriminuoti
Jungbunzlauer
.
Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad, bendradarbiaudama su Komisija, būtent 1999 m. gegužės 21 d. raštu atsakydama į prašymą
pateikti informacijos, kurį 1999 m. kovo 3 d. Komisija pateikė
Jungbunzlauer GmbH
, ji aprašė
Jungbunzlauer
grupės struktūrą ir būtent pareiškė, kad „grupės valdymą užtikrina
Jungbunzlauer AG
<...>, kuri, kaip valdymo įmonė, valdo
Jungbunzlauer Holding AG
priklausančias įmones“.
Be to, 2000 m. kovo 29 d. Komisija išsiuntė
Jungbunzlauer
pranešimą apie kaltinimus. Atsakyme į šį pranešimą apie kaltinimus, kurį
Jungbunzlauer
2000 m. birželio 22 d. pateikė „
Jungbunzlauer GmbH“
vardu,
Jungbunzlauer
manė, kad jai negalėjo būti skirtas joks aktas, susijęs su šia procedūra. Šiuo klausimu ji aprašė
Jungbunzlauer
grupės organizacinę struktūrą ir pridėjo schemą. Ieškovė nurodė, kad
Jungbunzlauer
yra tik valdymo įmonė, kuri vadovavo
Jungbunzlauer Holding AG
valdomai grupei priklausančioms įmonėms. Tačiau
Jungbunzlauer
pažymėjo, kad, išskyrus citrinos rūgšties platinimą, kuris nuo 1993 m.
Jungbunzlauer GmbH
sąskaita buvo patikėtas kitai
Jungbunzlauer Holding

AG
dukterinei bendrovei
Jungbunzlauer International AG
, šio produkto rinkoje „veikė“
Jungbunzlauer GmbH.
Be to,
Jungbunzlauer
pažymėjo, kad „iki 1993 m. antrojo pusmečio visas valdymas buvo patikėtas
Jungbunzlauer
(
GmbH
)“ ir kad „nuo 1993 m.
Jungbunzlauer AG
<…> veikia kaip valdymo įmonė“.
Komisija, remdamasi bendrais
Jungbunzlauer
ir
Jungbunzlauer GmbH
pareiškimais, paminėtais ginčijamo sprendimo 187 konstatuojamojoje dalyje, galėjo teisingai manyti, kad nuo
Jungbunzlauer
grupės restruktūrizacijos 1993 m.
Jungbunzlauer GmbH
veikla apsiribojo tik citrinos rūgšties gamyba, o vadovavimas grupės veiklai, įskaitant ir šio produkto srityje, buvo patikėtas
Jungbunzlauer
, todėl
Jungbunzlauer GmbH
savarankiškai nepriimdavo sprendimų dėl savo veiksmų šioje rinkoje, o iš esmės vykdė
Jungbunzlauer
nurodymus. Todėl tuo remdamasi Komisija galėjo teisėtai manyti, kad bendra
Jungbunzlauer GmbH
ir
Jungbunzlauer
patronuojanti įmonė nusprendė patikėti
Jungbunzlauer
vadovavimo visai grupės veiklai funkciją, taigi ir veiklai, susijusiai su grupės veiksmais kartelio apimamoje rinkoje, t. y.
citrinos rūgšties rinkoje.
Todėl Komisija nesuklydo darydama išvadą, kad už laikotarpį nuo
Jungbunzlauer
grupės restruktūrizavimo 1993 m. pažeidimą reikia inkriminuoti
Jungbunzlauer
.
Dėl laikotarpio prieš
Jungbunzlauer
grupės restruktūrizaciją 1993 m. reikia konstatuoti, kad iki 1993 m., kaip Komisija pažymėjo ginčijamo sprendimo 187 konstatuojamojoje
dalyje,
Jungbunzlauer GmbH
buvo atsakinga ne tik už grupės veiklą citrinos rūgšties rinkoje, bet ir už vadovavimą visos grupės veiklai. Tačiau ši vadovavimo
grupės veiklai, įskaitant citrinos rūgšties rinkoje vykdomą veiklą, funkcija 1993 m. buvo perduota
Jungbunzlauer
, kuri taip tapo
Jungbunzlauer GmbH
ekonominiu įpėdiniu valdant grupės veiklą.
Tačiau tai, kad bendrovė toliau veikia kaip juridinis vienetas, nereiškia, jog Bendrijos konkurencijos teisės požiūriu dalis
šios bendrovės veiklos negalėtų būti perduota kitai bendrovei, kuri tampa atsakinga už pirmosios veiksmus (žr. šiuo klausimu
2004 m. sausio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P, Rink. p. I‑123, 356?359 punktus).
Todėl Komisija taip pat neklydo manydama, kad laikotarpio iki
Jungbunzlauer
grupės restruktūrizavimo 1993 m. atžvilgiu pažeidimą reikia inkriminuoti
Jungbunzlauer
.
Tad ieškinio pagrindą, pagrįstą klaidomis dėl ginčijamo sprendimo adresato, reikia atmesti.
III –
Dėl pažeidimo sunkumo
Ieškovė mano, kad, viena vertus, Komisija neteisingai įvertino konkrečią kartelio įtaką citrinos rūgšties rinkai ir kad šiuo
klausimu nepateikė pakankamai motyvų. Kita vertus, ieškovė mano, kad Komisija nepakankamai atsižvelgė į sąlygiškai ribotą
ieškovės ekonominį pajėgumą kitų suinteresuotųjų įmonių atžvilgiu.
A –
Dėl kartelio konkretaus poveikio rinkai
1.     Įžanga
Visų pirma reikia priminti, kad pažeidimų sunkumo laipsnis turi būti nustatytas remiantis daugeliu veiksnių, pavyzdžiui, konkrečiomis
bylos aplinkybėmis ir jos kontekstu, tačiau privalomo ar baigtinio kriterijų, į kuriuos reikia atsižvelgti, sąrašo nėra (1996 m.
kovo 25 d. Teisingumo Teismo nutarties
SPO ir kt. prieš Komisiją
, C‑137/95 P, Rink. p. I‑1611, 54 punktas; 1997 m. liepos 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Ferriere Nord prieš Komisiją
, C‑219/95 P, Rink. p. I‑4411, 33 punktas; 2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
HFB ir kt. prieš Komisiją
, T‑9/99, Rink. p. II‑1487, 443 punktas). Tokiomis aplinkybėmis į konkrečią kartelio įtaką atitinkamai rinkai gali būti atsižvelgiama
kaip į vieną iš reikšmingų kriterijų.
Gairėse (1 A punkto pirmoji pastraipa) Komisija nurodė, kad, vertindama pažeidimo sunkumą, ji atsižvelgia ne tik į jo pobūdį
ir atitinkamos geografinės rinkos dydį, bet ir į „(pažeidimo) konkrečią įtaką rinkai, kur tai gali būti įvertinta“.
Šioje byloje iš ginčijamo sprendimo 210–230 konstatuojamųjų dalių matyti, kad Komisija iš tiesų nustatė baudos dydį remdamasi
pažeidimo sunkumu, atsižvelgusi į šiuos tris kriterijus. Tokiomis aplinkybėmis ji nusprendė, kad kartelis turėjo „realų poveikį“
citrinos rūgšties rinkai (ginčijamo sprendimo 230 konstatuojamoji dalis).

Jungbunzlauer
mano, kad šiomis aplinkybėmis Komisija neteisingai įvertino konkrečią kartelio įtaką citrinos rūgšties rinkai ir kad šiuo
klausimu ji nepateikė pakankamai motyvų.
2.     Dėl vertinimo klaidų

Jungbunzlauer
mano, kad Komisija padarė daug vertinimo klaidų, kurios turėjo įtakos apskaičiuojant baudų dydį.
a)     Dėl to, kad Komisija pasirinko klaidingą metodą įrodyti, jog kartelis turėjo konkrečios įtakos rinkai
Šalių argumentai

Jungbunzlauer
priekaištauja Komisijai neįrodžius konkrečios kartelio įtakos rinkai ir perkėlus įrodinėjimo pareigą atitinkamoms įmonėms.
Tačiau Komisija turi pateikti šiuos įrodymus, jeigu ji ketina į juos atsižvelgti nustatydama baudas (1998 m. gegužės 14 d.
Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Cascades prieš Komisiją
, T‑308/94, Rink. p. II‑925, 180 ir paskesni punktai ir 2000 m. kovo 15 d. Sprendimo
Cimenteries CBR ir kt. prieš Komisiją
, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95–T‑32/95, T‑34/95–T‑39/95, T‑42/95–T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95–T‑65/95, T‑68/95–T‑71/95, T‑87/95,
T‑88/95, T‑103/95 ir T‑104/95, Rink. p. II‑491, 4863 punktas).
Šiomis aplinkybėmis reikalavimai įrodymams negali būti švelnesni nei reikalavimai nustatyti kitas faktines išvadas: visos
abejonės turi būti suinteresuotųjų įmonių naudai (
„in dubio pro reo
“). Todėl
Jungbunzlauer
mano, kad jeigu Komisijos nustatytos aplinkybės gali būti įtikinamai paaiškinamos kitaip, nei tai padarė Komisija, šiai privalomi
reikalavimai pateikti įrodymus nėra įvykdyti (115 punkte minėtas sprendimas
Suiker Unie ir kt. prieš Komisiją
; 1978 m. vasario 14 d. Teisingumo Teismo sprendimo
United Brands prieš Komisiją
, 27/76, Rink. p. 207, 267 punktas ir 1984 m. kovo 28 d. Sprendimo
CRAM prieš Komisiją
, 29/83 ir 30/83, Rink. p. 1679, 20 punktas).

Jungbunzlauer
tvirtina, kad iš ginčijamo sprendimo 211, 213, 216, 218 ir 226 konstatuojamųjų dalių matyti, jog užuot pateikusi kartelio
įtakos rinkai įrodymų, Komisija, remdamasi kartelio buvimu, nusprendė dėl jo įtakos rinkai buvimo. Tačiau toks argumentavimas
veda į užburtą ratą, nes jei jis būtų teisingas, kiekvienas kartelis neišvengiamai turėtų įtakos rinkai ir Komisijos tyrimo
nereikėtų. Pati Komisijos praktika rodo, kad yra kartelių, neturinčių jokios įtakos rinkai, kaip tai patvirtinta gairėse (3 punktas)
ir Pirmosios instancijos teismo praktikoje (141 punkte minėto sprendimo
Cimenteries CBR ir kt. prieš Komisiją
4863 ir paskesni punktai).
Komisija neginčija, kad kartelio veikimo ir jo konkrečios įtakos nagrinėjamai rinkai kriterijai negali būti painiojami ir
kad ji turinti pateikti įrodymų šiuo klausimu. Vis dėlto Komisija mano, kad šioje byloje ji neperkėlė įrodinėjimo pareigos
ir pakankamai įrodė šią įtaką.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Atsižvelgiant į
Jungbunzlauer
pateiktus kaltinimus dėl Komisijos pasirinkto metodo įrodyti, kad kartelis turėjo konkrečios įtakos citrinos rūgšties rinkai,
prieš nusprendžiant dėl
Jungbunzlauer
nurodytų argumentų pagrįstumo, reikia apibendrinti ginčijamo Komisijos sprendimo 210?228 konstatuojamosiose dalyse atliktą
analizę.
–       Komisijos atliktos analizės apibendrinimas
Pirmiausia Komisija pažymėjo, kad „pažeidimą padarė įmonės, kurios nagrinėjamu laikotarpiu užėmė daugiau nei 60 % pasaulinės
ir 70 % Europos citrinos rūgšties rinkos“ (ginčijamo sprendimo 210 konstatuojamoji dalis).
Toliau Komisija tvirtina: „kadangi šie susitarimai buvo veiksmingai vykdomi, jie turėjo faktinės įtakos rinkai“ (ginčijamo
sprendimo 210 konstatuojamoji dalis). Ginčijamo sprendimo 212 konstatuojamojoje dalyje, remdamasi ginčijamo sprendimo dalimi,
kurioje aprašomos faktinės aplinkybės, Komisija pakartojo argumentą, kad kartelio susitarimai buvo „kruopščiai vykdomi“ ir
pridūrė, jog „vienas iš dalyvių nurodė „buvęs nustebintas dalyvių pasiekto formalizmo ir organizavimo lygio įgyvendinant šį
susitarimą“. Be to, ginčijamo sprendimo 216 konstatuojamojoje dalyje ji nurodė, kad, „atsižvelgiant į pateiktus argumentus
ir į kiekvieno dalyvio pastangas organizuojant kartelį, jo veiksmingumas yra neabejotinas“.
Be to, Komisija nusprendė, kad nereikėjo „tiksliai apskaičiuoti, kiek šios kainos skyrėsi nuo kainų, kurios būtų taikytos
nesant šių susitarimų“ (ginčijamo sprendimo 211 konstatuojamoji dalis). Iš tiesų Komisija tvirtino, kad „šis skirtumas ne
visada patikimai gali būti apskaičiuotas: tam tikri išorės veiksniai vienu metu gali turėti įtakos kainos kitimui, ir dėl
to ypač rizikinga daryti kokias nors išvadas dėl bet kokių galimų priežasčių santykinės svarbos“ (ten pat). Vis dėlto ginčijamo
sprendimo 213 konstatuojamojoje dalyje ji aprašė citrinos rūgšties kainų pokyčius nuo 1991 m. kovo mėn. iki 1995 m., pažymėdama,
kad nuo 1991 m. kovo mėn. iki 1993 m. vidurio citrinos rūgšties kainos išaugo 40 % ir kad vėliau kainos iš esmės išliko tokio
lygio. Be to, ginčijamo sprendimo 214 ir 215 konstatuojamosiose dalyse ji priminė, kad kartelio nariai buvo nustatę pardavimo
kvotas ir taikė informacijos, priežiūros ir kompensavimo mechanizmus, siekdami užtikrinti kvotų laikymąsi.
Galiausiai ginčijamo sprendimo 217?228 konstatuojamosiose dalyse Komisija apibendrino, išnagrinėjo ir atmetė suinteresuotųjų
šalių per administracinę procedūrą pateiktus tam tikrus argumentus, įskaitant
Jungbunzlauer
argumentus. Ginčijamo sprendimo 226 konstatuojamojoje dalyje Komisija vis dėlto nusprendė, kad su suinteresuotųjų šalių pateiktais
argumentais negalima sutikti:
„Kainų augimo 1991–1992 m. paaiškinimai, pateikti
ADM
, (
H & R
) ir
Jungbunzlauer
JBL), gali būti kažkiek teisingi, tačiau jie įtikinamai neįrodo, kad kartelio veikimas negalėjo turėti jokios reikšmės kainų
svyravimams. Nors aprašyta situacija gali susidaryti net ir nesant kartelio, ji visiškai suderinama su egzistuojančiu karteliu.
Citrinos rūgšties kainų augimas 40 % per keturiolika mėnesių negali būti aiškinamas vien konkurencine reakcija, tačiau turi
būti aiškinamas atsižvelgiant į dalyvių sudarytus susitarimus koordinuoti kainų augimą, paskirstyti rinkos dalis ir įgyvendinti
informacijos ir priežiūros sistemą. Visi šie veiksniai turėjo įtakos kainoms augti.“
Ginčijamo sprendimo 228 konstatuojamojoje dalyje Komisija atsakė į
Jungbunzlauer
pateiktus argumentus:
„Kaip pabrėžė
Jungbunzlauer
, laipsniškas pasaulinės kartelio „rinkos dalies“ mažėjimas nuo apytikriai pradinių 70 % iki 52 % 1994 m. labai aiškiai atskleidžia
sunkumus, su kuriais susidūrė kartelio dalyviai, siekdami išlaikyti kainas aukščiau jų konkurencinio lygio. Tačiau tai neįrodo,
kad neteisėti veiksmai neturėjo įtakos rinkai. Atvirkščiai, didelis importo iš Kinijos augimas nuo 1992 m. rodo, kad kartelio
dalyviai neprisitaikė prie šio importo daromo spaudimo kainoms, kaip paprastai jie būtų darę.“
–       Vertinimas
Pirmiausia reikia priminti, kad pagal gairių 1 A punkto pirmąją pastraipą, apskaičiuodama baudą pagal pažeidimo sunkumą, Komisija,
be kita ko, atsižvelgia į „konkrečią (pažeidimo) įtaką rinkai, kur tai galima įvertinti“.
Šiuo klausimu reikia išnagrinėti tikslią formuluotės „kur tai (konkrečią įtaką) galima įvertinti“ reikšmę. Būtent reikia nustatyti,
ar pagal šią formuluotę Komisija, apskaičiuodama baudų dydžius, gali atsižvelgti į faktinę pažeidimo įtaką tik tada ir tik
tiek, kiek ji gali kiekybiškai įvertinti šią įtaką.
Kaip teisingai nurodė Komisija, kartelio įtakos atitinkamai rinkai nagrinėjimas yra neišvengiamai susijęs su rėmimusi tam
tikromis prielaidomis. Tokiomis aplinkybėmis Komisija turi išsiaiškinti, kokia būtų buvusi atitinkamo produkto kaina nesant
kartelio. Tačiau nagrinėjant realių kainų pokyčių priežastis yra pavojinga dėl kiekvienos iš jų daryti kokias nors teorines
išvadas. Reikia atsižvelgti į objektyvią aplinkybę, kad dėl kainų kartelio šalys atsisakė laisvės konkuruoti kainomis. Taip
pat įtakos, susijusios su kitais veiksniais nei šis savanoriškas kartelio šalių susilaikymas, vertinimas yra neišvengiamai
paremtas pakankamai pagrįstomis, tačiau kiekybiškai tiksliai neįvertinamomis tikimybėmis.
Todėl Komisijai negali būti priekaištaujama rėmusis konkrečia antikonkurencinio kartelio, kaip antai kainų kartelis ar su
pardavimo kvotomis susijęs kartelis, įtaka rinkai, tvirtinant, kad ji kiekybiškai neįvertino šios įtakos ar nepateikė skaičiais
išreikšto vertinimo šiuo klausimu, nes kitaip gairių 1 A punkto pirmojoje pastraipoje įtvirtintas kriterijus, į kurį atsižvelgiama
nustatant baudos dydį, pasidarytų neveiksmingas.
Todėl konkreti kartelio įtaka rinkai turi būti laikoma pakankamai įrodyta, jeigu Komisija gali pateikti konkrečių ir patikimų
duomenų, pakankamai pagrįstai parodančių, kad kartelis turėjo įtakos rinkai.
Šioje byloje iš Komisijos pateiktos analizės (žr. šio sprendimo 146–150 punktus) apibendrinimo matyti, kad Komisija padarė
išvadą apie kartelio „faktinę įtaką“ rinkai remdamasi dviem elementais. Pirmiausia ji nurodo, kad kartelio nariai kruopščiai
vykdė kartelio susitarimus (žr. šio sprendimo 147 ir 148 punktuose minėtas 210, 212, 214 ir 215 konstatuojamąsias dalis) ir
kad nagrinėjamu laikotarpiu kartelio nariai turėjo daugiau kaip 60 % pasaulinės ir 70 % Europos citrinos rūgšties rinkos (šio
sprendimo 146 punkte minėta ginčijamo sprendimo 210 konstatuojamoji dalis). Antra, ji tvirtina, kad suinteresuotųjų šalių
per administracinę procedūrą pateikta informacija rodo tam tikrą ryšį tarp kartelio nustatytų kainų ir kartelio dalyvių rinkoje
faktiškai taikytų kainų (šio sprendimo 148 punkte minėta ginčijamo sprendimo 213 konstatuojamoji dalis).
Net jei ginčijamo sprendimo 210 ir 216 konstatuojamosiose dalyse (žr. šio sprendimo 147 punktą) vartojamos formuluotės gali
būti suprantamos kaip leidžiančios manyti, kad Komisija rėmėsi priežastiniu ryšiu tarp kartelio veikimo ir jo konkrečios įtakos
rinkai, reikia pažymėti, jog bendra Komisijos analizės apžvalga įrodo, kad, priešingai nei tvirtina
Jungbunzlauer
, Komisija, konstatuodama faktinę kartelio įtaką rinkai, rėmėsi ne tik kartelio veikimu.
Be „kruopštaus“ kartelio susitarimų vykdymo, ji rėmėsi citrinos rūgšties kainų pokyčiais kartelio veikimo laikotarpiu. Iš
tikrųjų ginčijamo sprendimo 213 konstatuojamojoje dalyje ji nurodė kartelio narių sutartas, klientams praneštas ir suinteresuotųjų
šalių iš esmės taikomas citrinos rūgšties kainas 1991–1995 metais. Toliau sprendime bus nagrinėjama, ar Komisija, kaip tvirtina
Jungbunzlauer
, padarė akivaizdžių klaidų vertindama faktus, kuriais grindė savo išvadas.
Tokiomis aplinkybėmis negalima priekaištauti Komisijai dėl to, kad ši nusprendė, jog tai, kad kartelio nariai turėjo labai
didelę citrinos rūgšties rinkos dalį (60 % pasaulinės ir 70 % Europos rinkos), yra svarbus veiksnys, į kurį ji turėjo atsižvelgti,
nagrinėdama kartelio konkrečią įtaką rinkai. Iš tikrųjų negalima paneigti, kad kainų kartelio ir su pardavimo kvotomis susijusio
kartelio veiksmingumo tikimybė didėja kartu su šio kartelio narių turimomis rinkos dalimis. Nors ši viena aplinkybė neįrodo
konkrečios kartelio įtakos nagrinėjamai rinkai, vis dėlto Komisija ginčijamame sprendime nenustatė šio priežastinio ryšio,
o tik į jį atsižvelgė kaip į vieną iš aplinkybių.
Kalbant apie įvairius
Jungbunzlauer
nurodytus Teisingumo Teismo ir Pirmosios instancijos teismo sprendimus, pirmiausia reikia pažymėti, kad šio sprendimo 142 punkte
minėti Teisingumo Teismo sprendimai yra susiję su Komisijos pareiga įrodyti suderintuosius veiksmus EB 81 straipsnio atžvilgiu,
o ne pažeidimo įtaką rinkai, kaip yra šioje byloje, atsižvelgiant į tai, kad pažeidimo tikslas neginčijamai buvo antikonkurencinis.
Antra, dėl to, kad ieškovė remiasi 141 punkte minėto sprendimo
Cimenteries CBR ir kt. prieš Komisiją
4863 punkte minėtais argumentais, reikia konstatuoti, jog Pirmosios instancijos teismas jame iš esmės nusprendė, kad tuomet,
kai Komisija, vertindama pažeidimo sunkumą, jog apskaičiuotų baudas, remiasi šio pažeidimo poveikiu atitinkamai rinkai, ji
turi „tai įrodyti arba nurodyti pakankamą pagrindą, kuris leistų į tai atsižvelgti“. Taigi, priešingai nei šį sprendimą suvokia
Jungbunzlauer
, Pirmosios instancijos teismas aiškiai nurodė, kad Komisijos įrodinėjimo pareiga, susijusi su pažeidimo poveikiu nagrinėjamai
rinkai, jeigu ji atsižvelgia į jį apskaičiuodama baudą pagal pažeidimo sunkumą, yra mažesnė už jos pareigą įrodyti patį pažeidimą
kartelio atveju. Iš tikrųjų, remiantis šiuo sprendimu, tam, kad galėtų atsižvelgti į konkrečią kartelio įtaką rinkai, Komisijai
pakanka nurodyti „svarbias priežastis, dėl kurių reikia į tai atsižvelgti“.
Trečia, kalbant apie šio sprendimo 141 punkte minėtą sprendimą
Cascades prieš Komisiją
, tiesa yra tai, kad šioje byloje Pirmosios instancijos teismas nagrinėjo, ar Komisija įrodė pažeidimo poveikį atitinkamai
rinkai. Vis dėlto iš minėto sprendimo 181?185 punktų matyti, kad Komisija, siekdama įrodyti poveikį, šioje byloje rėmėsi ataskaita,
kuri, kaip konstatavo Pirmosios instancijos teismas, tik iš dalies pagrindė Komisijos padarytas išvadas.
Iš to, kas pasakyta, reikia daryti išvadą, kad Komisija nepasirinko akivaizdžiai klaidingo metodo įvertinti konkrečią kartelio
įtaką citrinos rūgšties rinkai.
b)     Dėl citrinos rūgšties kainų pokyčių vertinimo
Šalių argumentai
Pirma,
Jungbunzlauer
ginčija, kad Komisija, vertindama citrinos rūgšties kainų pokyčius 1991?1993 m., nurodytus ginčijamo sprendimo 213 ir 214 konstatuojamosiose
dalyse, įrodė konkrečią kartelio įtaką rinkai.
Iš tikrųjų, nors
Jungbunzlauer
neginčija, kad susitarimai dėl kainų apskritai turi poveikį, kai faktinės kainos kinta taip kaip sutartos kainos, vis dėlto
būtent tokio kainų suderinimo šioje byloje Komisija neįrodė.
Jungbunzlauer
pažymi, kad, atvirkščiai, nei byloje, kurioje buvo priimtas sprendimas
Cascades prieš Komisiją
(141 punkte minėto sprendimo 180 ir paskesni punktai), šioje byloje ji visuomet ginčijo, jog kartelio susitikimuose sutartų
kainų buvo reikalaujama iš klientų. Ji teigia tai išsamiai paaiškinusi dėl viso 1991?1995 m. laikotarpio tiek atsakyme į pranešimą
apie kaltinimus, tiek ieškinyje.
Antra,
Jungbunzlauer
tvirtina, kad Komisija netinkamai atsižvelgė į įvairias aplinkybes, kurias ji nurodė per administracinę procedūrą, siekdama
užginčyti kartelio įtaką rinkai.
Viena vertus,
Jungbunzlauer
kaltina Komisiją atsižvelgus į 1991?1992 m. užfiksuotus citrinos rūgšties kainų pokyčius (ginčijamo sprendimo 213 konstatuojamoji
dalis) ir atmetus jos argumentą, kad kartelis nėra šių kainų pokyčių priežastis (ginčijamo sprendimo 224?226 konstatuojamosios
dalys).
Jungbunzlauer
mano, kad jeigu Komisija būtų ištyrusi nagrinėjamam laikotarpiui būdingas ekonomines sąlygas, o tai turėjo padaryti, būtų
konstatavusi, kad yra neįmanoma pakankamai įtikinamai įrodyti, jog kartelis lėmė šiuos kainų pokyčius.

Jungbunzlauer
tvirtina atsakymo į pranešimą apie kaltinimus III skyriaus 1 dalies a punkte jau nurodžiusi, kad kainų augimą 1991?1992 m.
iš esmės sukėlė nemažas paklausos augimas, atsiradęs išsiplėtus ploviklių gamybos pramonėje naudojamos medžiagos citrinos
rūgšties arba natrio citrato (kuris gaminamas iš citrinos rūgšties) rinkai. Ji nurodo, kad devintojo dešimtmečio pabaigoje
dešimtojo dešimtmečio pradžioje dėl gamtosaugos ir rinkos politikos fosfatai ploviklių gamybos pramonėje buvo keičiami iš
citrinos rūgšties pagamintais produktais, kurie yra ekologiškesni, o tai padvigubino citrinos rūgšties ir citratų augimą.
Be to, ji teigia, kad kitais metais buvo numatoma dar didesnė paklausa. Iš to ji padarė išvadą, kad dešimtajame dešimtmetyje
numatomas faktinis paklausos ir vartojimo augimas leido citrinos rūgšties gamintojams nustatyti didesnes kainas.

Jungbunzlauer
primena, kad, norėdama pagrįsti šiuos argumentus, ji pateikė vidaus tyrimus ir specializuotoje spaudoje paskelbtą straipsnį,
iš kurių matyti, jog, pirma, natrio citratas Europos ploviklių pramonėje 1990 m. buvo naudojamas 22 kartus daugiau nei 1989 m.;
antra, kad buvo įmanoma realiai numatyti, jog pardavimas 1993 m. sieks 44 000 tonų (tai atitiko 100 % augimą 1990?1993 m.)
ir, trečia, kad prie šių pokyčių dar reikia pridėti numatomą didelį augimą indų ploviklių sektoriuje, 1993 m. siekusį 22 000
tonų per metus.
Ji priduria, kad turėti gamybos pajėgumai negalėjo patenkinti 1991?1992 m. didėjančios citrinos rūgšties paklausos. Siekdami
patenkinti poreikius,
Jungbunzlauer
grupė ir kiti gamintojai atliko papildomą pirkimą Indonezijoje ir Kinijoje. Tai rodo, kad buvo didelė perteklinė paklausa,
nulėmusi kainų augimą 1991?1992 metais.

Jungbunzlauer
taip pat remiasi tuo, kad atsakymo į pranešimą apie kaltinimus III skyriaus 1 dalies b punkte ji jau nurodė, jog Komisijos
konstatuotą kainų augimą 1991?1992 m. reikia laikyti sąlyginiu todėl, kad 1986?1990 m. rinkos kainos buvo nukritusios apytikriai
45 %. Iš to ji padarė išvadą, kad 1991?1992 m. konstatuotas kainų augimas galiausiai yra rinkos veiksnių nulemta kainų korekcija.
Kita vertus,
Jungbunzlauer
mano, kad ginčijamo sprendimo 227 konstatuojamojoje dalyje Komisija neteisingai atmetė jos argumentus, pagrįstus citrinos
rūgšties pirkėjų atsakymais į 1998 m. sausio 20 d. Komisijos jiems siųstus prašymus pateikti informacijos. Jos manymu, šie
atsakymai, kurių ištraukas ji pateikia ieškinyje ir dublike, patvirtina, kad kartelis neturėjo neigiamo poveikio pirkėjams.
Tačiau Komisija nepateikia pirkėjų atsakymų, kurie įrodytų atvirkščiai.

Jungbunzlauer
mano, kad ginčijamo sprendimo 227 konstatuojamojoje dalyje Komisija neteisingai siekė sumenkinti šių atsakymų svarbą, remdamasi
tuo, jog klausimas, į kurį buvo atsakyta, „buvo suformuluotas bendrais žodžiais, susijusiais su konkurencijos intensyvumu
rinkoje“, ir kad jį reikia „vertinti atsižvelgiant į preliminarų tyrimą dėl esminių citrinos rūgšties rinkos požymių“. Atvirkščiai,
pateiktas klausimas buvo susijęs su tokiu klausimu: „Ar citrinos rūgšties rinkoje yra intensyvi kainų konkurencija? Į šį klausimą
atsakykite išsamiai“.
Jungbunzlauer
manymu, klientų atsakymai pateikė labai aiškų vaizdą, o Komisija paprasčiausia to nepaisė. Komisija negali formuluoti prašymo
pateikti informacijos ir patirdama didelių išlaidų jį siųsti daugeliui įmonių, o vėliau pareikšti, kad jis yra netinkamas,
regis, todėl, jog nesuteikė laukiamų rezultatų. Be to, priešingai nei tvirtina Komisija, iš pateiktų klausimų konteksto aiškiai
matyti, kad visi jie yra susiję su laikotarpiu nuo 1990 metų.

Jungbunzlauer
manymu, ginčijamo sprendimo 227 konstatuojamojoje dalyje Komisija dėl šių atsakymų taip pat neteisingai konstatavo, kad,
„atsižvelgiant į labai sudėtingą neteisėtų susitarimų pobūdį, aišku, negalima tikėtis, jog klientai galėtų patvirtinti konkurencijos
nebuvimą aptariamoje rinkoje“.
Jungbunzlauer
mano atvirkščiai ? kad negalima tikėti, jog minėti pirkėjai nebūtų pastebėję neįprastų kainų struktūros pokyčių. Juolab kad
prašymas pateikti informacijos klientams buvo nusiųstas atliekant tyrimą, pradėtą remiantis kartelių teise, o procedūra JAV,
susijusi su citrinos rūgštimi, jau buvo pasibaigusi. Taigi ryšys tarp kainų padidėjimo ir konkurenciją ribojančių susitarimų
turėjo būti akivaizdus. Be to, beveik visi minėti klientai yra didelės įmonės, kurios galėjo laisvai nustatyti tokį ryšį.
Tai, kad nė viena iš apklaustų įmonių nepadarė šios išvados, aiškiai pabrėžia, jog susitarimai neturėjo poveikio rinkai.
Trečia,
Jungbunzlauer
teigia, kad iš ginčijamo sprendimo 225 konstatuojamosios dalies matyti, jog ji jau per administracinę procedūrą tvirtino,
kad, jos nuomone, „tai, kad suinteresuotųjų šalių turima pasaulinės rinkos dalis 1994 m. sumažėjo nuo 70 % iki 52 %, gali
įrodyti, jog kartelis daugiau nebegalėjo turėti įtakos kainodarai“. Jos manymu, Komisija šios aplinkybės neįvertino. Pasak
Jungbunzlauer
, tai rodo, kad kartelio dalyviai visiškai neturėjo įtakos rinkai, kurios būtų reikėję siekiant nustatyti norimas kainas,
ir kad kartelis laipsniškai prarado reikšmę ir nuo 1993 m. tikrai daugiau nebegalėjo daryti įtakos kainodarai pasauliniu mastu.
Tai aiškiai patvirtina įmonės
Procter&Gamble
atsakymas į jai 1998 m. sausio 20 d. Komisijos siųstus prašymus pateikti informacijos.
Komisija atmeta
Jungbunzlauer
argumentus ir tvirtina, kad ji pakankamai įrodė konkrečią kartelio įtaką rinkai.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Iš nusistovėjusios teismų praktikos matyti, kad kontroliuojant, ar Komisija pateikė teisingą konkrečios kartelio įtakos rinkai
vertinimą, reikia būtinai išnagrinėti jos pateiktą kartelio įtakos kainoms vertinimą (žr. 2003 m. liepos 9 d. Pirmosios instancijos
teismo sprendimą
Archer Daniels Midland ir Archer Daniels Midland Ingredients prieš Komisiją
, T‑224/00, Rink. p. II‑2597 ir 141 punkte minėto sprendimo
Cascades prieš Komisiją
173 punktą bei 1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Mayr-Melnhof prieš Komisiją
, T‑347/94, Rink. p. II‑1751, 225 punktą).
Be to, pagal teismų praktiką, vertinant pažeidimo konkurencijos srityje sunkumą, reikia ypač atsižvelgti į inkriminuojamų
veiksmų teisinį ir ekonominį kontekstą (115 punkte minėto sprendimo
Suiker Unie ir kt. prieš Komisiją
612 punktas ir 136 punkte minėto sprendimo
Ferriere Nord prieš Komisiją
38 punktas), o norėdama įvertinti konkrečią pažeidimo įtaką rinkai Komisija turi atsižvelgti į konkurenciją, kuri būtų įprastai
buvusi, jei pažeidimas nebūtų buvęs padarytas (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 115 punkte minėto sprendimo
Suiker Unie ir kt. prieš Komisiją
619 ir 620 punktus; 177 punkte minėto sprendimo
Mayr-Melnhof prieš Komisiją
235 punktą ir 1999 m. kovo 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Thyssen Stahl prieš Komisiją
, T‑141/94, Rink. p. II‑347, 645 punktą).
Pirmiausia iš to išplaukia, kad kainų kartelių atveju turi būti pakankamai pagrįstai nustatyta (žr. šio sprendimo 155 punktą),
jog susitarimai iš tikrųjų leido suinteresuotosioms įmonėms nustatyti didesnes kainas, nei jos būtų buvusios nesant kartelio.
Antra, iš to išplaukia, kad vertindama Komisija turi atsižvelgti į visas objektyvias nagrinėjamos rinkos sąlygas esančiame
ekonominiame bei galimai teisiniame kontekste. Iš Pirmosios instancijos teismo sprendimų kartono kartelio byloje (žr. 177 punkte
minėto sprendimo
Mayr-Melnhof prieš Komisiją
234 ir 235 punktus) matyti, kad tam tikrais atvejais reikia atsižvelgti į „objektyvių ekonominių veiksnių“, rodančių, kad
„laisvos konkurencijos“ sąlygomis kainų lygis būtų kitęs kitaip nei jis kito esant karteliui, buvimą ( taip pat žr. 177 punkte
minėto sprendimo
Archer Daniels Midland ir Archer Daniels Midland Ingredients prieš Komisiją
151 ir 152 punktus ir 141 punkte minėto sprendimo
Cascades prieš Komisiją
183 ir 184 punktus).
Šioje byloje nagrinėjamu atveju Komisija ginčijamo sprendimo 213 konstatuojamojoje dalyje citrinos rūgšties kartelio narių
sutartą ir taikytą kainų kitimą apibūdino taip:
„Nuo 1991 m. kovo mėn. iki 1993 m. vidurio kartelio narių sutartos kainos buvo nurodomos klientams ir labai plačiai taikomos,
ypač pirmaisiais kartelio metais. Pakelti kainą iki 2,25 (Vokietijos markių (DEM)) už kilogramą <...> 1991 m. balandžio mėn.
buvo nuspręsta per 1991 m. kovo mėn. kartelio susitikimą ir ši kaina buvo lengvai taikoma. Vėliau liepos mėn. per pokalbį
telefonu priimtu sprendimu kaina buvo padidinta iki 2,70 DEM už kilogramą <...> rugpjūčio mėnesiui. Šis kainos padidėjimas
irgi sėkmingai buvo taikomas. Galutinis sprendimas padidinti kainą iki 2,80 DEM už kilogramą <...> buvo priimtas per 1991 m.
gegužės mėn. susitikimą, o ši kaina pradėta taikyti nuo 1992 m. birželio mėnesio. Nuo šios datos kainos nebuvo daugiau didinamos,
o kartelis daugiausia dėmesio skyrė šioms kainoms išlaikyti.“

Jungbunzlauer
neginčija Komisijos konstatuotų faktinių aplinkybių dėl sutartų kainų pokyčių ir pardavimo kvotų nustatymo, tačiau iš esmės
tik nurodo, kad iš tikrųjų šių kainų nebuvo reikalaujama iš klientų.
Šiuo atžvilgiu reikia konstatuoti, kad ieškovė 1999 m. balandžio 29 d. rašte, kuriuo Komisijai buvo pateikta pagal Reglamento
Nr. 17 11 straipsnį prašyta informacija, aprašė kartelyje nustatytas kainas. Be to, kaip atsakymo į pranešimą apie kaltinimus
priedą ieškovė pateikė Komisijai grafikus, susijusius su citrinos rūgšties kainų pokyčiais 1991?1995 metais.
Iš šių grafikų, kuriuos
Jungbunzlauer
sudarė ir pateikė Komisijai savo iniciatyva, matyti, kad iš klientų faktiškai reikalaujamos kainos kito paraleliai kartelio
dalyvių nustatomoms kainoms, net jei bendrai jos buvo žemesnės už sutartąsias. Visų pirma iš šių grafikų matyti, kad, kai
1991 m. kovo ir liepos mėn. kartelio dalyviai nusprendė pakelti maisto sektoriuje naudojamos citrinos rūgšties kainas nuo
2,25 DEM už kilogramą iki apytikriai 2,7 DEM už kilogramą, klientams realiai taikytos kainos, kurios 1991 m. balandžio mėn.
buvo 1,9?2,1 DEM už kilogramą, išaugo iki 2,7?2,75 DEM už kilogramą. Be to, iš šių grafikų matyti, kad kai po šio kainų pakilimo
kartelio dalyviai susitarė išlaikyti 2,7?2,8 DEM už kilogramą kainą, klientams realiai taikytos kainos buvo 2,6?2,75 DEM už
kilogramą. Be to, iš šių grafikų matyti, kad klientams faktiškai taikytos kainos iš esmės atspindėjo kartelio dalyvių 1994 m.
priimtus sprendimus sumažinti citrinos rūgšties kainas iki 2,65 DEM už kilogramą, nors jos buvo mažesnės – 2,45?2,6 DEM už
kilogramą.
Priešingai nei teigia
Jungbunzlauer
, reikia daryti išvadą, kad iš Komisijai per administracinę procedūrą pateiktos informacijos aiškiai matyti, jog tarp kartelio
dalyvių nustatytų ir faktiškai taikytų kainų buvo nuolatinis ryšys.
Šiomis aplinkybėmis Komisija ginčijamo sprendimo 219 konstatuojamojoje dalyje galėjo teisėtai remtis 141 punkte minėtu sprendimu
Cascades prieš Komisiją
(179 punktas) ir manyti, kad tarp paskelbtų ir taikomų kainų pokyčių buvo tiesioginis ryšys, bei remdamasi šiomis aplinkybėmis
padaryti išvadą, kad buvo pakankamai įrodyta, jog kartelis turėjo konkrečią įtaką rinkai, kurią gairių atžvilgiu buvo „galima
įvertinti“, palyginant spėjamą kainą, kuri būtų buvusi nesant kartelio, ir susikūrus karteliui šiuo atveju taikytą kainą.

Jungbunzlauer
pateiktas prieštaravimas, kad kainos būtų išaugusios net nesant kartelio, negali turėti įtakos šiai išvadai. Nors tiesa yra
tai, kad tokios prielaidos negalima atmesti, vis dėlto Komisija ginčijamo sprendimo 226 konstatuojamojoje dalyje galėjo teisingai
manyti, jog kainų augimas negali būti aiškinamas vien konkurencine rinkos reakcija; jis turi būti aiškinamas atsižvelgiant
į kartelį, jo dalyviams leidusį koordinuoti kainų pokyčius; todėl negalima tvirtinti, kad, nesant kartelio, kainos būtų keitusios
taip pat, kaip jos keitėsi atsiradus karteliui. Tai patvirtina pačios
Jun
g
bunzlauer
pareiškimas jos 1999 m. gegužės 21 d. rašte. Nors negalima atmesti, kad kitos priežastys nei kartelio veiksmingumo siekimas
galėjo jo narius paskatinti sukurti suderintųjų veiksmų, informacijos ir priežiūros sistemą, vis dėlto, atsižvelgiant į su
tokiu karteliu susijusias administravimo ir rizikos, kad jis bus atskleistas, išlaidas, Komisijos pateiktas paaiškinimas,
jog tai kartelio veiksmingumo optimizavimas, yra labiausiai tikėtinas paaiškinimas (žr. šio sprendimo 154 punktą).
Be to, priešingai nei tvirtina
Jungbunzlauer
, Komisija ginčijamo sprendimo 227 konstatuojamojoje dalyje galėjo teisingai atmesti kaip nereikšmingus citrinos rūgšties
pirkėjų pateiktus atsakymus į jos 1998 m. sausio 20 d. siųstą prašymą pateikti informacijos.
Viena vertus, šio prašymo pateikti informacijos 4 klausimu Komisija norėjo sužinoti, ar pirkėjai nustatė pastebimą citrinos
rūgšties kainų padidėjimą nuo 1990 m. iki šio prašymo išsiuntimo 1998 metais. Nors kai kurie pirkėjai atsakymuose nurodė nustatę
kainų padidėjimą tam tikrais tiksliai apibrėžtais laikotarpiais, atitikusiais sutartų kainų augimą kartelyje, kiti nurodė
tik laikotarpius po kartelio pabaigos 1995 m. arba teigė nustatę kainų sumažėjimą. Kita vertus, kiti 1998 m. sausio 20 d.
Komisijos rašte jos suformuluoti klausimai buvo susiję ne su atitinkamu kartelio laikotarpiu, o su rinkos situacija šio laiško
išsiuntimo momentu. Būtent todėl pirkėjų atsakymai dėl konkrečios kartelio įtakos rinkai nebuvo įtikinami.
Galiausiai
Jungbunzlauer
minima aplinkybė, kad 1994 m. suinteresuotųjų šalių turima pasaulinės rinkos dalis sumažėjo nuo 70 % kartelio pradžioje iki
52 %, irgi neleidžia paneigti realaus kartelio poveikio atitinkamai rinkai. Pirma, kaip Komisija teisingai nurodo, ji nusprendė
dėl tokio poveikio rinkai iš esmės remdamasi citrinos rūgšties kainų augimu 1991?1993 m. Antra, 1993?1995 m. laikotarpio atžvilgiu
kaip poveikį Komisija iš esmės konstatavo didesnių kainų nei buvusios prieš padidėjimą 1991 m. nusistovėjimą. Tai, kad kartelio
dalyviai turėjo ne daugiau kaip 52 % rinkos, nereiškia, jog jie negalėjo bent jau skatinti tokios kainų nusistovėjimo tendencijos.
Atsižvelgiant į visas minėtas aplinkybes, darytina išvada, kad Komisija nepadarė akivaizdžių klaidų vertindama citrinos rūgšties
kainų pokyčius.
3.     Dėl pareigos motyvuoti pažeidimo

Jungbunzlauer
tvirtina, kad ginčijamame sprendime buvo pažeista pareiga motyvuoti. Jos manymu, Komisija nenurodė, kaip susitarimai paveikė
rinką, o tik atmetė
Jungbunzlauer
per administracinę procedūrą pateiktus atvirkščiai tvirtinančius įrodymus, pripažinusi juos nepakankamais to visiškai nepagrįsdama.
Visų pirma
Jungbunzlauer
kaltina Komisiją neišreiškus pozicijos dėl įvairių įmonių pateiktų atsakymų į jos prašymus pateikti informaciją, nors ieškovė
aiškiai pareiškė nuomonę šiuo klausimu atsakyme į pranešimą apie kaltinimus.
Komisija mano, kad šiuo klausimu pakankamai motyvavo ginčijamą sprendimą.
Pirmosios instancijos teismas pažymi, kad ginčijamo sprendimo 92?111 konstatuojamosiose dalyse Komisija tiksliai aprašė susitarimus,
įskaitant susitarimus dėl kainų (ginčijamo sprendimo 95 ir 96 konstatuojamosios dalys), kuriuos vykdė kartelio dalyviai. Be
to, dalyje, kurioje pateikiamas faktų teisinis vertinimas, Komisija išanalizavo šiuos duomenis. Pripažindama, kad kartelis
darė realų poveikį rinkai, ji rėmėsi tuo, jog susitarimai buvo kruopščiai taikomi (212 konstatuojamoji dalis), kad kartelio
dalyviai taikė pirkėjams paskelbtą citrinos rūgšties kainą (213 konstatuojamoji dalis), kad kartelio dalyviai nustatė pardavimo
kvotas, kurių laikymasis buvo nuolat prižiūrimas, bei sukūrė kompensavimo sistemą (214 konstatuojamoji dalis). Galiausiai
Komisija išanalizavo suinteresuotųjų šalių, įskaitant ir ieškovę, argumentus ir pateikė šiuo atžvilgiu nors ir trumpus, bet
pakankamus motyvus (žr., pavyzdžiui, ginčijamo sprendimo 226?228 konstatuojamąsias dalis).
Iš to galima daryti išvadą, kad Komisija paaiškino, kaip būtent, jos nuomone, kartelis paveikė citrinos rūgšties rinką.
Todėl šiuo klausimu ginčijamas sprendimas yra pakankamai motyvuotas.
B –
Dėl baudos dydžio koregavimo atsižvelgiant į santykinį suinteresuotųjų įmonių dydį
1.     Šalių argumentai

Jungbunzlauer
teigia, kad Komisija, apskaičiuodama baudas pagal pažeidimo sunkumą, kai ji koregavo baudų dydį pagal suinteresuotųjų įmonių
dydį ir bendruosius išteklius, netinkamai atsižvelgė į labai ribotą
Jungbunzlauer
ekonominį pajėgumą, palyginti su kitomis suinteresuotosiomis įmonėmis, ir taip pažeidė proporcingumo ir vienodo požiūrio principus,
„individualaus baudų skyrimo principą“ bei savo pačios gaires.

Jungbunzlauer
nurodo, kad iš ginčijamo sprendimo 240?246 konstatuojamųjų dalių matyti, jog Komisija, siekdama atsižvelgti į suinteresuotųjų
įmonių dydį ir bendruosius išteklius, palygino suinteresuotųjų įmonių ar net grupių, kurioms jos priklauso, pasaulines apyvartas,
nurodytas sprendimo 50 konstatuojamojoje dalyje pateiktoje 3 lentelėje. Tuo remdamasi
Jungbunzlauer
primena, kad Komisija, siekdama užtikrinti, jog baudos būtų pakankamai atgrasančios,
ADM
ir
HLR
skirtas baudas padidino 100 %, o
H & R
skirtą baudą – 150 %.

Jungbunzlauer
tvirtina, kad Komisija, taikydama šį baudų dydžio koregavimo metodą, pasiekia absurdišką rezultatą, nes akivaizdžiai griežčiau
baudžia kur kas mažesnes įmones, pavyzdžiui,
Jungbunzlauer
, o didelėms įmonėms skiriamoms baudoms suteikia kur kas mažesnį atgrasomąjį poveikį.

Jungbunzlauer
sutinka, kad apskaičiuojant baudą galima atsižvelgti į daugelį veiksnių ir kad Komisija, atlikdama tokį apskaičiavimą, turi
labai didelę diskreciją. Tačiau, remdamasi 1985 m. lapkričio 12 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Krupp prieš Komisiją
(183/83, Rink. p. 3609) 37 punktu, 1983 m. birželio 7 d. Sprendimo
Musique diffusion française ir kt. prieš Komisiją
(100/80?103/80, Rink. p. 1825) 121 punktu ir 1994 m. liepos 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Parker Pen prieš Komisiją
(T‑77/92, Rink. p. II‑549) 94 punktu, ji tvirtina, kad šiomis aplinkybėmis ypač daug dėmesio reikia skirti suinteresuotosios
įmonės ekonominiam pajėgumui.
Visų pirma dėl 199 punkte minėto sprendimo
Musique diffusion française ir kt. prieš Komisiją Jungbunzlauer
mano, kad ši byla buvo susijusi su didele įmone, dalyvavusia susitarimuose dėl produkto, su kuriuo susijusi tik maža visos
jos bendros apyvartos dalis.
Jungbunzlauer
mano, kad šioje byloje Teisingumo Teismas, palaikydamas Komisijos poziciją, aiškiai patvirtino, jog skirta bauda turėtų tinkamai
atspindėti įmonės dydį ir ekonominį pajėgumą (199 punkte minėto sprendimo
Musique diffusion
française
ir kt. prieš Komisiją
121 punktas).
Jungbunzlauer
mano, kad taip Teisingumo Teismas būtent siekė išvengti to, jog didelė grupė turėtų mokėti baudą, kuri būtų sąlygiškai maža,
palyginti su įmonės ekonominiu pajėgumu, vien dėl atitinkamo produkto nedidelės reikšmės visoje apyvartoje.

Jungbunzlauer
pabrėžia, kad, kaip matyti iš daugelio palyginimų, būtent taip buvo ir nagrinėjamoje byloje.

Jungbunzlauer
pažymi, kad šioje byloje palyginus visų įmonių, kurioms yra skirtas ginčijamas sprendimas, ekonominį pajėgumą,
Jungbunzlauer
grupė pradiniu baudos dydžiu, apskaičiuotu pagal pažeidimo sunkumą, baudžiama daug griežčiau nei kitos suinteresuotosios
šalys.
Šiuo klausimu
Jungbunzlauer
, remdamasi ginčijamo sprendimo 239 ir 246 konstatuojamosiose dalyse nurodytais duomenimis, pateikia šią lentelę.
Įmonė
Bendra apyvarta
(mln. eurų)
Pradinis dydis (pagal
pažeidimo sunkumą nustatyta
bauda) (mln. eurų)
Pradinis dydis
nuo bendros apyvartos (procentais)
Jungbunzlauer
6,69
HLR
18 403
0,23
ADM
13 936
0,30
H & R
/
Bayer
AG
30 971
87,5
0,29
Cerestar
/
Cerestar AG
1 693
3,5
0,20

Jungbunzlauer
mano, kad iš to galima daryti išvadą, jog nors
HLR
apyvarta yra 58,6 karto, o
ADM
apyvarta ? 44,38 karto didesnė nei
Jungbunzlauer
grupės, šioms dviem įmonėms skirta bauda šiuo specifiniu baudų apskaičiavimo etapu buvo tik padvigubinta. Be to, nepaisant
to, kad grupės
Bayer
, kuriai priklauso
H & R
ir į kurią Komisija atsižvelgė koreguodama baudas (243 ir 244 konstatuojamosios dalys), apyvarta yra 99,8 karto didesnė už
Jungbunzlauer
grupės apyvartą,
H & R
skirta bauda buvo padauginta tik iš 2,5, o tai dar labiau stebina, nes
Bayer
grupė aiškiai turėjo didžiausią rinkos dalį iš visų suinteresuotųjų šalių.

Jungbunzlauer
manymu, tokio nevienodo požiūrio negalima pateisinti, nes dalyvavimo pažeidime ir padėties rinkoje atžvilgiu visos įmonės,
kurioms buvo skirtas ginčijamas sprendimas, tarpusavyje yra panašios visais aspektais, išskyrus jų dydį.
Be to, Komisija neteisingai atmetė
Jungbunzlauer
argumentus, remdamasi jos turimos citrinos rūgšties rinkos dalies dydžiu. Viena vertus, ji primena, kad
Jungbunzlauer
grupė turėjo (konfidencialu) % citrinos rūgšties rinkos, tačiau jai skirta bauda yra 23 kartus didesnė už
H & R
skirtą baudą, nors pastaroji turėjo didesnę rinkos dalį (22 %). Kita vertus, ji tvirtina, kad į įvairių įmonių rinkos dalies
dydį Komisija jau buvo atsižvelgusi pirmesniame baudų dydžio apskaičiavimo etape, įmones suskirsčiusi į tris grupes (ginčijamo
sprendimo 233?239 konstatuojamosios dalys).
Tai, kad mažos įmonės yra vertinamos neproporcingai, matyti ir palyginus pagal pažeidimo sunkumą apskaičiuotas pradines sumas,
kurias Komisija ginčijamame sprendime skyrė, viena vertus,
Jungbunzlauer
ir, kita vertus, kitoms šalims panašiose bylose, kuriose sprendimai buvo priimti tuo pačiu metu kaip ir šioje byloje ginčijamas
sprendimas.
Jungbunzlauer
šiuo atžvilgiu nurodo du Komisijos priimtus sprendimus „Natrio gliukonato“ (2001 m. spalio 2 d. Komisijos sprendimas, susijęs
su EB 81 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio taikymo procedūra (byla COMP/E‑1/36.756 – Natrio gliukonatas) (toliau
– „Natrio gliukonato“ sprendimas), „Aminorūgščių“ (2000 m. birželio 7 d. Komisijos sprendimas 2001/418/EB, susijęs su EB sutarties
81 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio taikymo procedūra (byla COMP/36.545/F3 – Aminorūgštys) (OL L 152, p. 24) (toliau
– „Aminorūgščių“ sprendimas) ir „Vitaminų“ (2001 m. lapkričio 21 d. Komisijos sprendimas 2003/2/EB, susijęs su EB sutarties
81 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio taikymo procedūra (byla COMP/E-1/37.512 ? Vitaminai) (OL L 6, 2003, p. 1) (toliau
– „Vitaminų“ sprendimas) bylose. Iš tiesų bazinės sumos, kurias šiose bylose Komisija taikė įvairių suinteresuotųjų įmonių
atžvilgiu, išreikštos atsižvelgiant į jų bendrą apyvartą, sudarė 0,04?0,58 % „Natrio gliukonato“ byloje, 0,24?1,59 % „Aminorūgščių“
byloje ir 0,7?2% „Vitaminų“ byloje, o nagrinėjamoje byloje šis skaičius jos atžvilgiu siekia 6,69 %.

Jungbunzlauer
taip pat lygina ginčijamu sprendimu skirtas baudas prieš jas sumažinant dėl bendradarbiavimo (ginčijamo sprendimo 293 ir
326 konstatuojamosios dalys) su ginčijamu sprendimu
HLR
ir
ADM
skirtomis baudomis, išreikštomis šių įmonių bendros apyvartos procentine dalimi. Šiuo atžvilgiu
Jungbunzlauer
pažymi, kad jai skirta bauda prieš sumažinimą dėl bendradarbiavimo (t. y. 29,4 mln. eurų, arba 9,36 % jos bendros apyvartos),
palyginus ją su atitinkamų įmonių pajėgumu, išreikštu bendra apyvarta, skaičiuojant procentais, yra 21,8 karto didesnė už
HLR
skirtą baudą (t. y. 79,38 mln. eurų, arba 0,43 % bendros
HLR
apyvartos) ir 16,4 karto didesnė už
ADM
skirtą baudą (t. y. 79,38 mln. eurų, arba 0,57 % bendros
ADM
apyvartos).

Jungbunzlauer
mano, kad jai šioje byloje skirtos baudos neproporcingumas kitoms įmonėms skirtų baudų atžvilgiu dar labiau išryškėja palyginus
galutines ginčijamu sprendimu
HLR
ir
ADM
skirtas baudas, išreiškus jas procentais nuo šių įmonių bendros apyvartos.
Jungbunzlauer
pažymi, kad galutinė jai skirta bauda (17,64 mln. eurų), palyginus ją su atitinkamų įmonių pajėgumu, išreikštu bendra apyvarta
(žr. šio sprendimo 203 punktą), yra 16 kartų didesnė už
HLR
skirtą baudą (63,5 mln. eurų) ir 20 kartų didesnė už
ADM
skirtą baudą (39,69 mln. eurų).
Be to,
Jungbunzlauer
taip pat lygina galutines jai ginčijamu sprendimu skirtas baudas ir „Natrio gliukonato“, „Aminorūgščių“ ir „Vitaminų“ sprendimais
bei byloje
Sun-Air/SAS
ir
Maersk Air
(2001 m. liepos 18 d. Komisijos sprendimas 2001/726/EB, susijęs su EB sutarties 81 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio
taikymo procedūra (byla COMP.D.2 37.444 –
SAS/Maersk Air
ir byla COMP.D.2 37.386 –
Sun-Air/SAS ir Maersk Air
) (OL L 265, p. 15) skirtas baudas. Pasak
Jungbunzlauer
, iš to matyti, kad galutinė šioms kitoms įmonėms skirta bauda, palyginti su atitinkamų įmonių pajėgumu, išreikštu bendra
apyvarta, sudaro tik 0,06?2,61 % jų apyvartos.
Atsižvelgdama į visas minėtas aplinkybes,
Jungbunzlauer
mano, kad Komisija, apskaičiuodama baudų dydį, kuriuo siekiama užtikrinti jų pakankamai atgrasantį pobūdį, turėjo sumažinti
Jungbunzlauer
grupei skirtą pradinę sumą.
Komisija atmeta ieškovės argumentus.
2.     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
a)     Įžanga
Pagal nusistovėjusią teismų praktiką pažeidimų sunkumo laipsnis turi būti nustatytas atsižvelgiant į daug veiksnių, pavyzdžiui,
konkrečias bylos aplinkybes ir jos kontekstą, tačiau nėra privalomo ar baigtinio kriterijų, į kuriuos reikia atsižvelgti,
sąrašo (136 punkte minėtos nutarties
SPO ir kt. prieš Komisiją
54 punktas; 136 punkte minėto sprendimo
Ferriere Nord prieš Komisiją
33 punktas ir 136 punkte minėto sprendimo
HFB ir kt. prieš Komisiją
443 punktas).
Be to, pagal nusistovėjusią teismų praktiką, atsižvelgiant į susiklosčiusią situaciją, vienu iš pažeidimo sunkumo vertinimo
kriterijų gali būti pažeidimo objektu esančių prekių kiekis ir vertė, įmonės dydis bei ekonominis pajėgumas, ir todėl įtaka,
kurią ji gali daryti atitinkamai rinkai. Viena vertus, darytina išvada, kad nustatant baudos dydį yra teisėta atsižvelgti
tiek į bendrą įmonės apyvartą, kuri yra jos dydžio ir ekonominio pajėgumo rodiklis, nors netikslus ir netobulas, tiek į šios
apyvartos dalį, kuri yra susijusi su pažeidimo objektu esančių prekių pardavimu ir gali būti pažeidimo masto rodiklis. Kita
vertus, darytina išvada, kad nei vienam, nei kitam iš šių skaičių nereikia suteikti neproporcingos svarbos kitų vertinimo
kriterijų atžvilgiu, ir todėl tinkamas baudos dydis negali būti nustatytas remiantis vien apskaičiavimu pagal bendrą apyvartą
(50 punkte minėto sprendimo
Musique diffusion française ir kt. prieš Komisiją
120 ir 121 punktai; 115 punkte minėto Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Parker Pen prieš Komisiją
94 punktas; 1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
SCA Holding prieš Komisiją
, T‑327/94, Rink. p. II‑1373, 176 punktas; 177 punkte minėto sprendimo
Archer Daniels Midland ir Archer Daniels Midland Ingredients prieš Komisiją
187 punktas ir 136 punkte minėto sprendimo
HFB ir kt. prieš Komisiją
444 punktas).
Šioje byloje Komisija atsižvelgė tiek į apyvartą, gautą pardavus aptariamas prekes, tiek į bendrą suinteresuotųjų įmonių apyvartą.
Nustačiusi, kad pažeidimą reikia laikyti „labai sunkiu“ gairių 1 A punkto pirmosios pastraipos atžvilgiu (ginčijamo sprendimo
230 konstatuojamoji dalis), ji, remdamasi šiais dviem kriterijais, apskaičiavo baudų dydį atsižvelgusi į baudas, skiriamas
už labai sunkius pažeidimus, už kuriuos gairėse numatytos „galimos“ baudos viršija 20 mln. eurų.
Iš ginčijamo sprendimo 233, 234 ir 240 konstatuojamųjų dalių matyti, kad Komisija šiuo atžvilgiu rėmėsi gairių 1A punkto ketvirtąja
ir šeštąja pastraipomis. Šiose gairių dalyse Komisija nurodė, kad būtent tuomet, kai pažeidimą padaro kelios įmonės ir kai
jame dalyvavusios įmonės labai skiriasi dydžiu, ji atitinkamas įmones vertina skirtingai, kad atsižvelgtų į kiekvienos tikrąjį
ekonominį pajėgumą padaryti didelę žalą konkurencijai ir nustatytų tokį baudos dydį, kuris būtų pakankamai atgrasantis.
Taip Komisija, remdamasi suinteresuotųjų šalių atitinkamų prekių apyvarta, jas suskirstė į tris kategorijas. Kaip ši institucija
nurodo ginčijamo sprendimo 234 konstatuojamojoje dalyje, tokiu suskirstymu siekiama atsižvelgti į kiekvienos iš suinteresuotųjų
šalių veiksmų tikrąjį poveikį konkurencijai. Šitaip Komisija taip pat siekė atgrasyti, nes taip ji leido suprasti labiau bausianti
įmones, dalyvavusias kartelyje toje rinkoje, kurioje jų padėtis yra stipri.
Šiomis aplinkybėmis, kadangi pasaulinėje citrinos rūgšties rinkoje ieškovė turi vidutinio dydžio rinkos dalį, Komisija ją
priskyrė antrajai įmonių kategorijai, kurioms nustatė 21 mln. eurų pradinį dydį.
Kita vertus, atsižvelgdama į bendrą suinteresuotųjų šalių apyvartą, ji manė, jog yra teisinga trims iš jų pakoreguoti pradinį
baudų dydį todėl, kad jos buvo tokios didelės ir turėjo tokius bendrus išteklius, jog, nepadidinus šių dydžių, bauda neturėtų
atgrasančio poveikio, nes sudarytų per menką suinteresuotųjų šalių bendros apyvartos dalį.
Ieškovės minima kritika yra susijusi kaip tik su šiuo baudos apskaičiavimo etapu, aprašytu ankstesniame punkte. Iš esmės ji
tvirtina, kad Komisija, baudos kartelio dalyviams, kurie sudaro dideles tarptautines grupes ar yra jų dalis, pradinį dydį
padauginusi iš daugiklio 2 ar net 2,5 ir kartu nesumažinusi pradinio baudos dydžio daug mažesnėms įmonėms, diskriminuoja pastarąsias
pirmųjų atžvilgiu. Ieškovė iš ginčijamo sprendimo konstatuojamųjų dalių daro išvadą, kurios niekas neginčija, kad pagal pažeidimo
sunkumą jai skirtos baudos bazinis dydis sudaro 6,69 % bendros jos apyvartos, o šis dydis, nustatytas didelėms tarptautinėms
grupėms (šiuo atveju
HLR, ADM
ir
Bayer
, kuriai priklauso
H & R
), net ir pritaikius daugiklį, kad būtų atsižvelgta į šių įmonių dydį ir bendruosius išteklius, sudaro atitinkamai 0,23 ir
0,30 % jų bendros apyvartos.
Šiuo atžvilgiu ieškovė remiasi trimis ieškinio pagrindais: pirma, dėl „individualaus baudų vertinimo principo“ ir gairių pažeidimo,
antra, dėl proporcingumo principo pažeidimo ir, trečia, dėl vienodo požiūrio principo pažeidimo.
b)     Dėl ieškinio pagrindų, pagrįstų „individualaus baudų vertinimo principo“ ir gairių pažeidimu
Dėl nurodyto „individualaus baudų vertinimo principo“ ir gairių pažeidimo ieškovė iš esmės teigia, kad Komisija privalėjo
nustatyti baudas remdamasi kiekvienos įmonės bendros apyvartos procentine dalimi.
Reikia priminti, kad Pirmosios instancijos teismas ne kartą yra nusprendęs, jog, remiantis nusistovėjusioje teismų praktikoje
įtvirtintais principais, Komisija, laikydamasi gairių, iš tikrųjų turi teisę nustatyti baudas ne pagal kiekvienos iš suinteresuotųjų
įmonių bendrą apyvartą atitinkamoje rinkoje, o jas apskaičiuodama visoms suinteresuotosioms įmonėms atskaitos tašku laikyti
absoliutų atsižvelgiant į pažeidimo pobūdį nustatomą dydį, kuris vėliau kiekvienos įmonės atžvilgiu yra koreguojamas atsižvelgiant
į daugelį dalykų (šiuo klausimu žr. 1983 m. lapkričio 8 d. Teisingumo Teismo sprendimo
IAZ ir kt. prieš Komisiją
, 96/82?102/82, 104/82, 105/82, 108/80 ir 110/82, Rink. p. 3369, 51?53 punktus; 88 punkte minėto Pirmosios instancijos teismo
sprendimo
LR AF 1998 prieš Komisiją
281 punktą ir 2003 m. kovo 19 d. Sprendimo
CMA CGM ir kt. prieš Komisiją
, T‑213/00, Rink. p. II‑913, 384, 385, 416 ir 437 punktus).
Ieškovė neginčija, kad šioje byloje Komisija taikė gairėse nustatytą metodą.
Taigi ieškovė negali remtis tuo, kad buvo pažeistos gairės. Dėl tariamo „individualaus baudų vertinimo principo“ pažeidimo
pakanka pažymėti, kad ieškovė tiksliai neapibrėžė šio principo ir kad šis principas teismų praktikoje nėra aiškiai pripažintas.
Dėl to, kad ieškovė remiasi šiuo principu, negali būti suabejota ginčijamo sprendimo teisėtumu. Todėl ieškovės argumentus,
pagrįstus tiek gairių, tiek tariamo „individualaus baudų vertinimo principo“ pažeidimu, reikia atmesti.
c)     Dėl proporcingumo principo pažeidimo
Pagal proporcingumo principą reikalaujama, kad Bendrijos institucijų aktai neviršytų to, kas yra tinkama ir būtina nustatytam
tikslui pasiekti (1997 m. birželio 19 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Air Inter prieš Komisiją
, T‑260/94, Rink. p. II‑997, 144 punktas ir ten nurodyta teismų praktika bei 2003 m. spalio 23 d. Sprendimo
Van den Bergh Foods prieš Komisiją
, T‑65/98, Rink. p. II‑4653, 201 punktas).
Pagal nusistovėjusią teismų praktiką, apskaičiuojant baudas, pažeidimų sunkumo laipsnis turi būti nustatytas atsižvelgiant
į daugelį veiksnių ir nė vienam iš šių veiksnių nereikia suteikti neproporcingos svarbos kitų vertinimo kriterijų atžvilgiu
(žr. šio sprendimo 213 ir 214 punktus).
Šiomis aplinkybėmis proporcingumo principas reiškia, kad Komisija privalo nustatyti baudą, proporcingą veiksniams, į kuriuos
buvo atsižvelgta vertinant pažeidimo sunkumą, ir šiuo atžvilgiu tuos veiksnius taikyti nuosekliai bei objektyviai pateisinamai
(šiuo klausimu žr. 2001 m. liepos 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Tate&Lyle ir kt. prieš Komisiją
, T‑202/98, T‑204/98 ir T‑207/98, Rink. p. II‑2035, 106 punktą; 223 punkte minėto sprendimo
CMA CGM ir kt. prieš Komisiją
416?418 punktus ir 2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo
Atlantic Container Line ir kt. prieš Komisiją
, T‑191/98, T­212/98–T-214/98, Rink. p. II‑3275, 1541 punktą).
Šioje byloje Komisija, nustačiusi, kad pagal pobūdį pažeidimas buvo labai sunkus, už kurį gali būti skiriama didesnė nei 20 mln.
eurų bauda, pakoregavo pradinį baudos dydį. Tai darydama ji vadovavosi šio sprendimo 214 punkte minėta teismo praktika ir
atsižvelgė, viena vertus, į kiekvienos aptariamos įmonės pažeidimo objektu esančių prekių kiekį ir vertę, kurie yra šių įmonių
padaryto pažeidimo masto aptariamų prekių rinkoje rodiklis, ir, kita vertus, į kiekvienos aptariamos įmonės dydį ir ekonominį
pajėgumą. Net jeigu Komisija, atlikdama tą pačią skaičiavimo operaciją, atsižvelgė į šiuos du kriterijus, iš tikrųjų tai yra
du skirtingi kriterijai. Todėl reikia atskirai išnagrinėti, ar Komisija vienam iš jų nesuteikė neproporcingos svarbos.
Pirma, nustatydama didesnę pradinę baudą įmonėms, turinčioms sąlygiškai didesnę už kitas įmones dalį atitinkamoje rinkoje,
ji atsižvelgė į įmonės daromą faktinę įtaką rinkai ir kartu į specifinę jos atsakomybę už laisvos konkurencijos išlaikymą
kaip į subjektyvų atitinkamų įmonių veiksmų sunkumo požymį. Šis požymis iš tiesų išreiškia įmonių, turinčių sąlygiškai didesnę
už kitas įmones dalį atitinkamoje rinkoje, didesnę atsakomybę už žalą konkurencijai, o galiausiai ir už žalą vartotojams,
įmonėms sudarius slaptą kartelį.
Atsižvelgdama į ieškovės padaryto pažeidimo sunkumą ir būtinybę užtikrinti atgrasantį šios baudos poveikį sunkumo laipsnio
atžvilgiu, šioje byloje Komisija, ieškovę priskyrusi antrajai suinteresuotųjų įmonių grupei ir šiai įmonei nustačiusi tą pačią
pradinę baudą kaip ir kitoms dviem įmonėms, kurios turėjo vienodą rinkos dalį kaip ir ieškovė, nenustatė šios baudos neproporcingai.
Šio vertinimo nepaneigia tai, kad pagal bendrą dydį kitos įmonės yra didesnės už ieškovę. Ieškovės veiksmų poveikis atitinkamai
rinkai pateisina Komisijos vertinimą šiuo baudos apskaičiavimo etapu.
Antra, pritaikiusi daugiklį
ADM, HLR
ir
H & R
, Komisija teisingai įvertino suinteresuotųjų įmonių dydį ir bendruosius išteklius ir taip siekė, kad būtų užtikrintas atgrasantis
baudų lygis.

Jungbunzlauer
negali pagrįstai tvirtinti, kad, remdamasi proporcingumo principu, atlikdama tuos pačius skaičiavimus Komisija turėjo sumažinti
jai skirtos baudos dydį, nes palyginus šią baudą su jos bendra apyvarta bauda viršijo tai, kas yra tinkama ir būtina siekiant
užtikrinti atgrasantį baudos poveikį.
Kaip minima šio sprendimo 231 punkte, Komisija, nustatydama baudos dydį, neatsižvelgė į neproporcingą dydį, turėdama omenyje
ieškovės padaryto pažeidimo mastą. Šio vertinimo nepaneigia tai, kad nagrinėjamoje byloje minėta bauda sudaro 6,69 % suinteresuotosios
įmonės apyvartos.
Taigi ieškinio pagrindą dėl proporcingumo principo pažeidimo reikia atmesti.
d)     Dėl vienodo požiūrio principo pažeidimo
Vienodo požiūrio principas draudžia panašias situacijas vertinti skirtingai, o skirtingas situacijas – panašiai, išskyrus,
jei toks vertinimas yra objektyviai pateisinamas (žr. 88 punkte minėto Pirmosios instancijos teismo sprendimo
BPB de Eendracht prieš Komisiją
309 punktą ir ten nurodytą teismų praktiką ir 2004 m. sausio 13 d. Sprendimo
JCB Service prieš Komisiją,
T‑67/01, Rink. p. II‑49, 187 punktą).
Šioje byloje Komisija neginčija, kad ieškovė atsidūrė panašioje situacijoje kaip ir kitos įmonės, kurias Komisija laiko atsakingomis
už pažeidimą, nes siekiama atgrasyti tiek ieškovę, tiek kitas suinteresuotąsias įmones. Be to, Komisija neginčija, kad baudos
dydžio ir suinteresuotųjų šalių apyvartos santykio, kurio Komisija paisė norėdama nustatyti suinteresuotosioms šalims baudos
dydį pagal pažeidimo sunkumą, atžvilgiu ieškovei nustatytas bazinis baudos dydis pagal pažeidimo sunkumą sudaro 6,69 % bendros
jos apyvartos, kai didelėms tarptautinėms grupėms (šioje byloje
HLR, ADM
ir
Bayer
, kuriai priklauso
H & R
) nustatyta bauda, net ir pritaikius daugiklį tam, kad būtų atsižvelgta į šių įmonių dydį ir bendruosius išteklius, siekia
atitinkamai nuo 0,23 iki 0,30 % jų bendros apyvartos.
Tačiau, viena vertus, jeigu bauda nėra nustatyta proporcingai suinteresuotųjų įmonių apyvartai, taikant gairėse dėl atgrasymo
pasirinktą metodą, kurį Bendrijos teismai laiko teisėtu (88 punkte minėto sprendimo
LR AF 1998 prieš Komisiją
222 punktas), tenka neišvengiamai taikyti šiek tiek skirtingą požiūrį į suinteresuotąsias įmones.
Antra vertus, kadangi Komisijos atliktas pradinis baudos dydžio proporcingumo vertinimas nėra laikomas klaidingu (žr. šio
sprendimo 226?235 punktus), ieškovė savo argumentais iš tikrųjų prašo Pirmosios instancijos teismo patikrinti didžiosioms
įmonėms skirtų baudų dydžių, su kuriais ieškovė lygina jai skirtą baudą, teisėtumą. Tačiau ieškovė neturi teisės pareikšti
ieškinio šiuo klausimu. Iš tiesų vienodo požiūrio principo paisymas turi būti derinamas su principo, pagal kurį niekas negali
savo naudai remtis neteisėtumu, dėl kurio kitas asmuo gauna naudos, paisymu (žr. 136 punkte minėto sprendimo
HFB ir kt. prieš Komisiją
515 punktą ir ten nurodytą teismų praktiką).
Todėl ieškinio pagrindą dėl vienodo požiūrio principo pažeidimo reikia atmesti.
IV –
Dėl lengvinančių aplinkybių

Jungbunzlauer
pateikia ieškinio pagrindus, pirma, dėl gairių pažeidimo ir, antra, dėl pareigos motyvuoti pažeidimo.
A –
Dėl gairių pažeidimo

Jungbunzlauer
tvirtina, kad vadovaujantis gairių 3 punkto pirma ir antra įtraukomis Komisija privalėjo jos atžvilgiu pripažinti lengvinančias
aplinkybes, pirma, dėl
Jungbunzlauer GmbH
kaip išimtinai prisitaikėliško vaidmens pažeidime ir, antra, dėl to, kad
Jungbunzlauer GmbH
iš tiesų nesilaikė kartelio reikalavimų.
1.     Dėl
Jungbunzlauer
išimtinai prisitaikėliško vaidmens pažeidime
a)     Šalių argumentai

Jungbunzlauer
mano, kad pagal gairių 3 punkto pirmą įtrauką Komisija privalėjo jos atžvilgiu pripažinti lengvinančias aplinkybes dėl
Jungbunzlauer GmbH
prisitaikėliško vaidmens.
Jungbunzlauer
mano, kad negalima neleisti remtis tuo, jog įmonės vaidmuo buvo prisitaikėliškas, kurio gairės neapibrėžia, vien todėl, kad
įmonė bent jau iš dalies laikosi kartelio taisyklių. Pasak jos, „prisitaikymui“ yra būdinga tai, kad tokia įmonė, prisiimdama
kai kurias funkcijas ir dalyvaudama derybose dėl kitų kartelio, kuriame ji dalyvauja, narių didelio spaudimo, kuo mažiau dalyvauja
vykdant susitarimus. Kitoks aiškinimas reikštų, kad „prisitaikėlis“ rizikuotų būti nubaustas kartelio viduje ir kad kitos
įmonės galėtų imtis atsakomųjų priemonių jo atžvilgiu.

Jungbunzlauer
tvirtina, kad kartelio pradžioje
Jungbunzlauer GmbH
negalėjo nesilaikyti susitarimų ir 1991 m. buvo daugiau ar mažiau priversta prie jų prisijungti. Maža citrinos rūgšties pardavimo
srityje besispecializuojanti įmonė būtų rizikavusi, kad ją iš rinkos išstums finansiškai daug pajėgesni konkurentai (kurių
apyvarta yra iki 58,6 karto didesnė už
Jungbunzlauer
apyvartą), kurių gamybos bazė, atvirkščiai nei jos, yra labai didelė. Be to,
Jungbunzlauer
teigia, kad 1991?1995 m.
Jungbunzlauer
grupė buvo labai sunkioje ekonominėje padėtyje ir todėl
Jungbunzlauer GmbH
nebūtų galėjusi išlikti nepriklausoma, jei nebūtų prisijungusi prie kartelio 1991 m. pradžioje. Be to,
Jungbunzlauer
tvirtina, kad 40 % visų citrinos rūgšties gamybos sąnaudų sudaro išlaidos už žaliavas, būtent gliukozę. Dalį šios žaliavos
gamina kiti kartelio dalyviai, todėl jie būtų galėję daryti didelę įtaką
Jungbunzlauer GmbH
, kuri tuo metu praktiškai neturėjo kitų tiekimo šaltinių, gaminių, pagamintų iš citrinos rūgšties, savikainai.

Jungbunzlauer
kritikuoja Komisijos poziciją, kuri, anot ieškovės, ginčijamo sprendimo 282 ir 284 konstatuojamosiose dalyse tik apibendrintai
atmetė šiuos argumentus, nurodžiusi, kad nuo 1994 m.
Jungbunzlauer
vėl tapo atsakinga už pardavimo duomenų rinkimą, o jos generalinis direktorius pirmininkavo kartelio susitikimams. Komisija
mano, kad to pakanka įrodyti, jog
Jungbunzlauer
„jame dalyvavo gerokai aktyviau, nei ji pati pripažįsta“ (ginčijamo sprendimo 284 konstatuojamoji dalis).

Jungbunzlauer
mano, kad Komisija perdėtai sureikšmino pirmininkavimo karteliui funkciją. Iš tikrųjų, kaip Komisija nurodė ginčijamo sprendimo
120 konstatuojamojoje dalyje, šis vaidmuo buvo susijęs su pirmininkavimu Europos citrinos rūgšties gamintojų asociacijai,
o
Jungbunzlauer
ėmėsi šio vaidmens tik todėl, kad tai pagal rotacijos sistemą buvo numatyta kartelio taisyklėse.
Jungbunzlauer
mano, kad ši funkcija iš esmės apsiribojo duomenų surinkimo užtikrinimu, o tai buvo „nedėkinga“ užduotis, visų pirma turėjusi
administracinį pobūdį. Ši funkcija jokiu būdu nebuvo susijusi su galimybe turėti didesnę įtaką kartelyje. Kita vertus, ieškovė,
remdamasi šio sprendimo 244 punkte minimais argumentais, mano negalėjusi atsisakyti šios funkcijos. Be to, šis pirmininkavimo
vaidmuo taip, kaip jį suvokia Komisija, prieštarauja aplinkybei, kad
Jungbunzlauer

GmbH
buvo nuolat kritikuojama dėl nevisiško pasiektų susitarimų laikymosi. Galiausiai
Jungbunzlauer
mano, kad, atsižvelgiant į šio sprendimo 244 punkte aprašytą ekonominių jėgų santykį, mažai tikėtina, jog vidutinio dydžio
šeimos įmonė, šiuo atveju
Jungbunzlauer
grupė, būtų galėjusi nustatyti kokias nors užduotis kitiems kartelio dalyviams.

Jungbunzlauer
mano, kad pirmininkavimo karteliui funkcijos perėmimas galėtų tik įrodyti, jog
Jungbunzlauer
atliko svarbų vaidmenį kartelyje tik nuo 1994 m., t. y. paskutiniaisiais Komisijos nagrinėjamo laikotarpio metais. Tačiau
minėta aplinkybė jokiu būdu negali paneigti šio sprendimo 243 ir 244 punktuose nurodytų argumentų. Tokios funkcijos perėmimas
praėjus trejiems metams visiškai nepaneigia to, kad 1991 m.
Jungbunzlauer GmbH
buvo priversta prisijungti prie kartelio.
Be to,
Jungbunzlauer
mano, kad Komisija neteisingai nurodo, jog
Jungbunzlauer
vadovai nuolat dalyvavo kartelio susitikimuose. Ji tvirtina, kad, pirma, R. ir H. atveju taip nebuvo ir kad, antra, sąlygiškai
mažai įmonei, šiuo atveju
Jungbunzlauer
, būdinga „nelabai ryški“ hierarchija. Dėl Komisijos teiginių ginčijamo sprendimo 122 konstatuojamojoje dalyje ir jos atsiliepime
į ieškinį, kad karteliui vykdant veiksmus prieš Kinijos gamintojus
Jungbunzlauer
buvo „įgaliotoji atstovė“, ji tvirtina, kad tai buvo tik rengimasis pateikti skundą Komisijai dėl antidempingo, o tai yra
teisėta gynimosi nuo konkurencijos iškraipymų, atsiradusių dėl importo mažesnėmis už savikainą kainomis, priemonė, o ne EB 81 straipsnio
pažeidimas.
Galiausiai
Jungbunzlauer
kaltina Komisiją perėmus dviejų kartelio dalyvių –
H & R
ir
HLR
? per administracinę procedūrą pateiktus argumentus, trumpai nurodytus ginčijamo sprendimo 279?281 konstatuojamosiose dalyse.
Šiuo klausimu ji visų pirma tvirtina, kad minėtų dviejų įmonių tvirtinimai yra neteisingi, antra, kad jie neturi jokios įrodomosios
galios, nes tai yra bendrininkų, kurie, suprantama, siekia suversti pagrindinio dalyvavimo pažeidime kaltę kitoms įmonėms,
tvirtinimai, ir, trečia, kad Komisija nenurodė šių teiginių pranešime apie kaltinimus, todėl juos nurodydama ginčijamame sprendime
pažeidė teisę į gynybą (dėl trečiojo argumento žr. šio sprendimo 336 punktą).
Komisija atmeta ieškovės argumentus.
b)     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Gairių 3 punkto pirmojoje įtraukoje pažymima, kad dėl lengvinančių aplinkybių baudos dydis yra sumažinamas, jeigu, pavyzdžiui,
atitinkamos įmonės vaidmuo pažeidime buvo „išimtinai pasyvus arba prisitaikėliškas“.
Šiuo klausimu iš teismų praktikos (2004 m. balandžio 29 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Tokai Carbon ir kt. prieš Komisiją
, T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01–T‑246/01, T‑251/01 ir T‑252/01, Rink. p. I‑1181, 331 punktas) matyti, kad vienas iš dalykų,
galinčių įrodyti pasyvų įmonės vaidmenį kartelyje, į kurį galima atsižvelgti, yra daug retesnis, palyginti su kitais kartelio
dalyviais, jos dalyvavimas susitikimuose (88 punkte minėto sprendimo
BPB de Eendracht prieš Komisiją
343 punktas), vėlesnis jos atėjimas į rinką, kuri yra pažeidimo objektas, neatsižvelgiant į jos dalyvavimo pažeidime trukmę
(šiuo klausimu žr. 1985 m. gruodžio 10 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Stichting Sigarettenindustrie ir kt. prieš Komisiją
, 240/82?242/82, 261/82, 262/82, 268/82 ir 269/82, Rink. p. 3831, 100 punktą), bei pažeidime dalyvavusių trečiųjų įmonių atstovų
aiškūs pareiškimai šiuo klausimu (1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Weig prieš Komisiją
, T‑317/94, Rink. p. II‑1235, 264 punktas). Be to, Pirmosios instancijos teismas konstatavo, kad „išimtinai pasyvus kartelio
dalyvio vaidmuo“ reiškia, jog jo elgesys yra „ne itin reikšmingas“, t. y. jis aktyviai nedalyvavo rengiant antikonkurencinį
susitarimą ar susitarimus (2003 m. liepos 9 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Cheil Jedang prieš Komisiją
, T-220/00, Rink. p. II‑2473, 167 punktas).
Komisija, atsižvelgdama į tai, kad nuo 1994 m.
Jungbunzlauer
perėmė atsakomybę už pardavimo duomenų rinkimą, o jos generalinis direktorius pirmininkavo kartelio susitikimams (ginčijamo
sprendimo 284 punktas), neįvardija
Jungbunzlauer
kaip lyderės, tačiau ir nemano, kad jos vaidmuo buvo pasyvus ar prisitaikėliškas.
Šioje byloje ieškovė, siekdama, kad jai būtų pritaikytos lengvinančios aplinkybės, visų pirma negali pagrįstai tvirtinti,
jog buvo priversta dalyvauti kartelyje. Net jei paaiškėtų, kad kiti kartelio dalyviai taikė ekonominį spaudimą
Jungbunzlauer GmbH
atžvilgiu tam, kad ši prisijungtų prie kartelio susitarimų, vis dėlto prisijungusi prie kartelio ji laikėsi kartelio dalyvių
sprendimų nesiimdama išimtinai pasyvaus ar prisitaikėliško vaidmens. Komisija gairėse pabrėžia, kad baudos dydis gali būti
sumažinamas tik dėl „išimtinai“ pasyvaus ar prisitaikėliško vaidmens. Taigi to, kad įmonės vaidmuo kai kuriais kartelio laikotarpiais
ar kai kurių kartelio susitarimų atžvilgiu „nebuvo itin reikšmingas“, nepakanka.
Antra, šią išvadą patvirtina tai, kad
Jungbunzlauer
reguliariai dalyvavo kartelio susitikimuose.
Trečia, ieškovė negali teisėtai remtis ekonominiais sunkumais, su kuriais ji susidūrė per laikotarpį, susijusį su karteliu.
Būtent dėl to, kad visi citrinos rūgšties rinkos dalyviai devintojo dešimtmečio pabaigoje susidūrė su sunkumais, keletas jų,
įskaitant ieškovę, nusprendė elgtis antikonkurenciškai. Paprastai tokie karteliai, kaip aptariamasis šioje byloje, atsiranda
tuomet, kai sektoriuje susiduriama su sunkumais (šiuo klausimu žr. 252 punkte minėto sprendimo
Tokai Carbon ir kt. prieš Komisiją
345 punktą).
Ketvirta, ieškovė klaidingai mano, kad kartelio susitikimų pirmininko vaidmuo apima tik administracines funkcijas ir jam nesuteikia
jokios didesnės įtakos kartelyje. Akivaizdu, kad susitikimų rengimas, dienotvarkės siūlymas, parengiamųjų dokumentų platinimas
organizuojant susitikimus yra nesuderinami su „ne itin reikšmingu“ pasyvaus prisitaikymo vaidmeniu. Tokie veiksmai rodo palankų
ir aktyvų ieškovės požiūrį kartelio sukūrimo, jo laikymosi ir kontrolės atžvilgiu. Ieškovė taip pat neteisingai neteikia reikšmės
tam, kad pats
Jungbunzlauer
generalinis direktorius dalyvavo kartelio susitikimuose, nes ši įmonė nebuvo tokios hierarchinės struktūros kaip kiti kartelio
dalyviai. Net jei šios aplinkybės pasitvirtintų, jomis galima būtų remtis tik siekiant įrodyti, kad ieškovė nebuvo pagrindinė
kartelio dalyvė, tačiau jos negali įrodyti, jog ieškovės vaidmuo buvo „išimtinai pasyvus ar prisitaikėliškas“.
Taigi Komisija nepažeidė gairių, ieškovės atžvilgiu atsisakydama pripažinti lengvinančias aplinkybes dėl
Jungbunzlauer GmbH
išimtinai pasyvaus ar prisitaikėliško vaidmens pažeidime.
2.     Dėl to, kad
Jungbunzlauer GmbH
praktikoje neįgyvendino kartelio
a)     Šalių argumentai

Jungbunzlauer
mano, kad pagal gairių 3 punkto antrą įtrauką Komisija privalėjo jos atžvilgiu pripažinti lengvinančias aplinkybes, nes
Jungbunzlauer GmbH
praktikoje neįgyvendino kartelio.
Jungbunzlauer
tvirtina, kad nors
Jungbunzlauer GmbH
atstovai reguliariai dalyvavo susitikimuose,
Jungbunzlauer GmbH
laikėsi savarankiškos prekybos politikos, orientuotos į konkurenciją. Be to,
Jungbunzlauer GmbH
labiau nei bet kuri kita kartelyje dalyvavusi įmonė nuosekliai ir pakankamai ilgai nepasidavė kitų kartelio dalyvių mėginimams
„sudrausminti“ jos politiką pardavimo ir kainų sąlygų srityje.
Pirma,
Jungbunzlauer
tvirtina, kad, kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 72 konstatuojamosios dalies, dėl
Jungbunzlauer GmbH
veiksmų rinkoje iki 1990 m. citrinos rūgšties kainos Europoje sumažėjo, o tai galiausiai lėmė kartelio atsiradimą. Ji pažymi,
kad nuo 1970 iki 1990 m.
Jungbunzlauer GmbH
citrinos rūgšties pardavimas išaugo 30 kartų, o rinka tuo pačiu laikotarpiu padidėjo tik 96 %. Rinkos dalis padidėjo rinkoje
veikiančių stambių citrinos rūgšties pardavėjų nenaudai. Todėl, kaip tai matyti iš pirmojo susitikimo 1991 m. kovo 6 d. Bazelyje
aprašymo, esančio jos atsakyme į pranešimą apie kaltinimus, kartelis būtent buvo priemonė priversti ją laikytis bendros drausmės.
Šio pirmojo susitikimo eiga įrodo, kad susitarimai nuo pat pradžių prieštaravo
Jungbunzlauer GmbH
ekonominiams interesams.
Antra,
Jungbunzlauer
teigia, kad
Jungbunzlauer GmbH
per visą kartelio laikotarpį labai trukdė jo darbui ir sumažino jo poveikį rinkai. Todėl, nors ji ir dalyvavo daugelyje kartelio
susitikimų, kiti kartelio dalyviai
Jungbunzlauer GmbH
laikė „ramybės drumstėja“.

Jungbunzlauer
nurodo, kad pirmuoju kartelio etapu, trukusiu nuo 1991 m. kovo mėn. iki pirmojo 1993 m. pusmečio (ginčijamo sprendimo 90 konstatuojamoji
dalis),
Jungbunzlauer GmbH
daugiausia mėgino apriboti kartelio veiksmingumą. Pagrindinis jos rūpestis buvo siekti, kad nebūtų sukurta kompensavimo sistema,
skirta bausti už kvotų nesilaikymą. Tai įrodo
Jungbunzlauer GmbH
atstovų veiksmai 1992 m. gegužės mėn. susitikime Jeruzalėje, kaip ji tai jau nurodė 1999 m. balandžio 29 d. rašte, 1999 m.
gegužės 21 d. pareiškime pagal pranešimą dėl bendradarbiavimo ir atsakyme į pranešimą apie kaltinimus.
Dėl antrojo kartelio etapo, trukusio nuo antrojo 1993 m. pusmečio iki 1995 m. gegužės mėn. (ginčijamo sprendimo 91 konstatuojamoji
dalis),
Jungbunzlauer
nurodo, kad suinteresuotosioms šalims buvo vis sunkiau ir sunkiau užtikrinti sutartų kainų laikymąsi. Ji tvirtina, kad, nepaisant
importo iš Kinijos,
Junbunzlauer GmbH
yra tokios situacijos pagrindinė kaltininkė dėl mėginimo palikti kartelį.

Jungbunzlauer
mano, kad nuo 1993 m. pradžios, kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 117 konstatuojamosios dalies, nesutarimų tarp kartelio
dalyvių vis daugėjo, o
Jungbunzlauer GmbH
buvo nurodoma kaip pagrindinė kaltininkė, nes nebesilaikė susitarimų ir, pasak kitų kartelio dalyvių, atsisakė laikytis drausmės.
Tai patvirtina ir FTB apklausos dėl 1993 m. kovo mėn. susitikimo Čikagoje protokolai. Be to, ji tvirtina, kad, kaip jau pareiškė
1999 m. balandžio 29 d. rašte Komisijai, 1999 m. gegužės 21 d. pareiškime pagal pranešimą dėl bendradarbiavimo bei atsakyme
į pranešimą apie kaltinimus ir kaip rodo kitų kartelio dalyvių pareiškimai bei prie atsakymo į pranešimą apie kaltinimus pridėti
FTB protokolai, per įvairius 1993?1995 m. vykusius kartelio susitikimus kiti kartelio dalyviai priekaištavo
Jungbunzlauer GmbH
dėl priešinimosi antikonkurencinėms priemonėms ir dėl kai kurių pasiektų susitarimų netaikymo. Galiausiai 1995 m. pradžioje
buvo net numatyta pašalinti
Jungbunzlauer GmbH
iš kartelio, o nesuradus jokio sprendimo, 1995 m. gegužės 22 d. susitikime kartelio veikla buvo nutraukta.
Trečia,
Jungbunzlauer
mano, kad tai, jog
Jungbunzlauer GmbH
praktikoje neįgyvendino susitarimų, taip pat matyti iš šios įmonės taikomų kainų. Ji remiasi keturiais Komisijai atsakant
į pranešimą apie kaltinimus pateiktais grafikais, kuriuose palygino kartelio tikslines kainas su kainomis,
Jungbunzlauer GmbH
faktiškai taikytomis rinkoje. Jos nuomone, galima daryti išvadą, kad paprastai
Jungbunzlauer GmbH
siūlydavo žemesnę kainą už tikslinę, taip labai „pažeisdama“ kartelio nustatytas kainas; ir, beje, tai nebuvo pavieniai atvejai.
Priešingai nei teigia Komisija,
Jungbunzlauer
mano, kad iš šių grafikų nematyti ryšio tarp
Jungbunzlauer GmbH
taikytų tikslinių ir faktinių kainų.
Komisija atmeta ieškovės nurodytus argumentus.
b)     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Gairių 3 punkto antroje įtraukoje pažymima, kad dėl lengvinančių aplinkybių, pavyzdžiui, susitarimų neįgyvendinimo praktikoje
atveju, baudos dydis yra sumažinamas.
Todėl reikia patikrinti, ar ieškovės nurodomos aplinkybės patvirtina, kad tuo laikotarpiu, kai ieškovė buvo neteisėtų susitarimų
šalis, ji iš tikrųjų jų netaikė, konkuruodama rinkoje (šiuo klausimu žr. 141 punkte minėto sprendimo
Cimenteries CBR ir kt. prieš Komisiją
4872?4874 punktus ir 252 punkte minėto sprendimo
Cheil Jedang prieš Komisiją
192 punktą).
Pagal nusistovėjusią teismų praktiką tai, kad įmonė, kurios dalyvavimas susitarime su jos konkurentais dėl kainų yra nustatytas,
rinkoje veikia ne taip, kaip sutarta su konkurentais, nebūtinai yra veiksnys, į kurį, apskaičiuojant skirtinos baudos dydį,
turi būti atsižvelgta kaip į lengvinančią aplinkybę. Iš tikrųjų įmonė, kuri, nepaisydama susitarimų su konkurentais, vykdo
daugiau ar mažiau nepriklausomą politiką rinkoje, gali paprasčiausiai mėginti pasinaudoti karteliu savo naudai (141 punkte
minėto sprendimo
Cascades prieš Komisiją
230 punktas ir 252 punkte minėto sprendimo
Cheil Jedang prieš Komisiją
190 punktas).
Bet kuriuo atveju šioje byloje sprendimo 183 ir 184 punktuose jau konstatuota, kad iš tiesų buvo tam tikras ryšys tarp kartelio
nustatytų ir ieškovės taikytų kainų, nors pastarosios paprastai būdavo mažesnės už pirmąsias. Tokiomis aplinkybėmis ieškovė
gindamasi negali teisėtai tvirtinti, kad kartelis prieštaravo jos ekonominiams interesams, kad ji trukdė kartelio veiklai
ir sumažino jo veiksmingumą ir kad paprastai ji taikė mažesnes kainas už sutartąsias.
Taigi Komisija nepažeidė gairių, ieškovės atžvilgiu atsisakydama pripažinti lengvinančias aplinkybes dėl to, kad
Jungbunzlauer GmbH
iš tiesų nesilaikė kartelio reikalavimų.
B –
Dėl pareigos motyvuoti pažeidimo

Jungbunzlauer
iš esmės mano, kad ginčijamame sprendime nepakankamai motyvuojamas tiek susitarimų faktinis netaikymas, tiek jos prisitaikėliškas
vaidmuo kartelyje, nes Komisija neišreiškė pozicijos dėl įvairių per administracinę procedūrą jos pateiktų argumentų.
Komisija prašo atmesti šį ieškinio pagrindą.
Pirmosios instancijos teismas primena šio sprendimo 100 punkte minėtą teismų praktiką ir konstatuoja, kad ginčijamo sprendimo
284 konstatuojamojoje dalyje Komisija nusprendė, jog „vien to, kad nuo 1994 m. įmonė prisiėmė atsakomybę už pardavimo duomenų
rinkimą, o jos (generalinis direktorius) pirmininkavo kartelio susitikimams, pakanka, kad būtų įrodyta, jog ji dalyvavo kartelyje
gerokai aktyviau, nei pati pripažįsta“.
Be to, ginčijamo sprendimo 218 ir 219 konstatuojamosiose dalyse Komisija įvertino ir atmetė ieškovės teiginį, kad ši aktyviai
nedalyvavo kartelyje ir neįgyvendino jo sprendimų.
Be to, dėl sprendimų neįgyvendinimo Komisija ginčijamo sprendimo 285 konstatuojamojoje dalyje nurodė to paties ginčijamo sprendimo
212?218 konstatuojamosiose dalyse pateiktą analizę, kur išsamiai išdėstė, kaip suinteresuotosios šalys įgyvendino kartelio
susitarimus dėl citrinos rūgšties kainų, kvotų ir kompensavimo mechanizmų.
Todėl, priešingai nei tvirtina ieškovė, ginčijamas sprendimas šiuo požiūriu yra pakankamai motyvuotas.
V –
Dėl neatsižvelgimo į kitose valstybėse skirtas baudas
A –
Šalių argumentai

Jungbunzlauer
mano, kad Komisija viršijo savo diskreciją atsisakydama atsižvelgti į vykstant procedūroms JAV ir Kanadoje jau skirtas baudas
už konkurencijos normų pažeidimą šiose valstybėse ir paisant šios aplinkybės sumažinti ginčijamu sprendimu skirtos baudos
dydį.

Jungbunzlauer
pažymi, kad vykstant procedūroms JAV 1997 m.
Jungbunzlauer
grupė sudarė susitarimą (
plea agreement
) su šios valstybės konkurencijos institucijomis, kuriuo įsipareigojo sumokėti 11 mln. JAV dolerių (USD) dydžio baudą. Pagal
šio susitarimo sąlygas įsipareigojimas apima ne tik su JAV rinka susijusius susitarimus, tačiau ir susitarimus, kurie turėjo
būti įgyvendinami trečiosiose šalyse. Šio susitarimo 2 punkte ir 4 punkto b papunktyje JAV valdžios institucijos, apskaičiuodamos
baudą, atsižvelgė į tai, kad tai buvo pasaulinio masto kartelis („Jungtinėse Amerikos Valstijose ir kitur“).
Jungbunzlauer
priduria, kad šiomis aplinkybėmis JAV valdžios institucijos, būtent remdamosi tarptautiniu susitarimų aspektu, pirmą kartą
skyrė daug didesnę baudą. Todėl JAV vykusi procedūra apėmė ir visus susitarimus bei suinteresuotųjų įmonių veiksmus, kuriuos
siekta įgyvendinti Europos rinkoje. Taigi už pranešime apie kaltinimus aprašytus veiksmus ir jų poveikį Europos rinkai bauda
jau buvo skirta.
Be to,
Jungbunzlauer
nurodo, kad konkurencijos srityje kompetentingos Kanados valdžios institucijos irgi pradėjo procedūrą, kuri gali baigtis baudos
skyrimu pagal kartelių teisę, remiantis tais pačiais susitarimais. Siekdama užbaigti pagal tuos pačius susitarimus Kanados
valdžios institucijų pradėtą procedūrą,
Jungbunzlauer
grupė 1998 m. susitarimu (
plea agreement
) sutiko sumokėti 2 mln. Kanados dolerių (CAD) (1,2 mln. eurų) baudą.
Šiomis aplinkybėmis
Jungbunzlauer
visų pirma sutinka, kad
ne bis in idem
principas nėra taikomas šioje byloje, nes kalbama apie nacionalinės ir Bendrijos baudžiamosios teisės nuostatų santykį. Tačiau
Jungbunzlauer
mano, kad pagal Bendrijos teismų pripažintą bendrąjį teisingumo principą (1969 m. vasario 13 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Wilhelm ir kt.
, 14/68, Rink. p. 1, 11 punktas ir 1995 m. balandžio 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Sotralentz prieš Komisiją
, T‑149/89, Rink. p. II‑1127, 29 punktas) Komisija šioje byloje turėjo atsižvelgti į idėją, kuria grindžiamas
ne bis in idem
principas.
Jungbunzlauer
pabrėžia, kad šiuo atveju kalbama apie pasaulinę rinką, kurioje kartelio susitarimai lėmė tarptautines pasekmes, ir kad JAV
ir Kanados valdžios institucijos skyrė baudas už tuos pačius veiksmus kaip ir Komisija. Todėl ji mano, kad trečiųjų šalių
valdžios institucijų skirta bauda privalo turėti įtakos Komisijai apskaičiuojant baudą bent jau tuomet, kai ji ir trečiųjų
šalių valdžios institucijos vertina tuos pačius veiksmus. Specializuotoje literatūroje šiai idėjai pritaria daugelis autorių,
įskaitant kai kuriuos buvusius Komisijos pareigūnus. Be to,
Jungbunzlauer
manymu, Teisingumo Teismas 1972 m. gruodžio 14 d. Sprendime
Boehringer prieš Komisiją
(7/72, Rink. p. 1281, 3 punktas) nustatė, kad į trečiosiose šalyse skirtas baudas turi būti atsižvelgta tuo atveju, kai inkriminuojamos
faktinės aplinkybės yra vienodos. Šiuo sprendimu Teisingumo Teismas nusprendė, kad nustatant baudų dydį į užsienyje jau skirtas
baudas negalima atsižvelgti vien todėl, kad faktinės aplinkybės nėra vienodos. Tai įrodo, kad, esant vienodoms faktinėms aplinkybėms,
į jas reikia atsižvelgti.

Jungbunzlauer
taip pat tvirtina, kad daugelis iš tikslų, kurių siekiama skiriant baudą, įskaitant atgrasymą ir neleidimą praturtėti, jau
buvo pasiekti skyrus baudas trečiosiose šalyse. Šiomis aplinkybėmis
Jungbunzlauer
ypač pažymi, kad dėl jos turimų ribotų išteklių, vykstant baudų skyrimo procedūroms JAV ir Kanadoje, jai buvo leista sumokėti
baudą dalimis per daug metų. Todėl
Jungbunzlauer
grupė mano, kad JAV ir Kanadoje skirtos didelės baudos labai paveikė jos ekonominį pajėgumą. Tad į skirtas baudas turi būti
atsižvelgta bent jau tikslų, kurių siekiama skiriant baudą, atžvilgiu.
Galiausiai
Jungbunzlauer
mano, kad Komisija yra neteisi tvirtindama, jog JAV ir Kanados valdžios institucijos nėra kompetentingos skirti baudas už
konkurencijos apribojimus Bendrijos teritorijoje, nes iš susitarimo, sudaryto su JAV valdžios institucijomis, teksto matyti,
kad jos atsižvelgė į šių apribojimų pasekmes ne vien tos valstybės rinkai.
Komisija prašo atmesti šį ieškinio pagrindą.
B –
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Reikia priminti, kad
ne bis in idem
principas draudžia du kartus bausti tą patį asmenį už tą pačią neteisėtą veiką, siekiant apsaugoti tą patį teisinį interesą.
Šiam principui taikyti reikalingos trys kumuliacinės sąlygos, t. y. faktinių aplinkybių vienodumas, tas pats pažeidėjas ir
tas pats ginamas teisinis interesas (šiuo klausimu žr. 132 punkte minėto sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
338 punktą).
Bendrijos teismų praktikoje yra pripažinta, kad įmonės atžvilgiu dėl to paties neteisėto elgesio gali būti teisėtai vykdomos
paralelios procedūros ir jai gali būti skirtos dvi skirtingos sankcijos, iš kurių vieną skiria atitinkama kompetentinga valstybės
narės institucija, o kitą – atitinkama Bendrijos institucija, jeigu tokiomis procedūromis siekiama skirtingų tikslų ir jeigu
pažeistos normos nėra tokios pačios (281 punkte minėto sprendimo
Wilhelm ir kt.
11 punktas; 1995 m. balandžio 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Trefileurope prieš Komisiją
, T‑141/89, Rink. p. II–791, 191 punktas ir 281 punkte minėto sprendimo
Sotralentz
29 punktas).
Todėl
ne bis in idem
principas juo labiau negali būti taikomas tokiu atveju kaip šioje byloje, kai Komisijos ir JAV bei Kanados valdžios institucijų
procedūromis ir skirtomis sankcijomis akivaizdžiai siekiama skirtingų tikslų. Iš tikrųjų pirmuoju atveju siekiama apsaugoti
neiškreiptą konkurenciją Europos Sąjungos teritorijoje ar EEE, o antruoju – apsaugoti JAV ir Kanados rinką (šiuo klausimu
žr. 252 punkte minėto sprendimo
Tokai Carbon ir kt. prieš Komisiją
134 punktą ir ten nurodytą teismų praktiką). Todėl sąlyga dėl ginamo teisinio intereso tapatumo, kuri būtina
ne bis in idem
principui taikyti, nėra tenkinama.
Todėl Pirmosios instancijos teismas mano, kad
ne bis in idem
principas šioje byloje nėra taikytinas. Tai atitinka šio sprendimo 281 punkte minėtą
Jungbunzlauer
vertinimą.
Tačiau
Jungbunzlauer
mano, kad, nepaisant
ne bis in idem
principo netaikymo, nustatydama baudą Komisija turėjo atsižvelgti į JAV ir Kanados valdžios institucijų, nagrinėjusių tas
pačias faktines aplinkybes, skirtas baudas.
Jungbunzlauer
manymu, toks reikalavimas išplaukia tiek iš teisingumo principo, tiek iš baudos tikslų – atgrasymo ir neleidimo praturtėti.
Dėl teisingumo principo Pirmosios instancijos teismas primena, kad, vykstant dviem analogiškoms procedūroms, kurių priimtinumas
grindžiamas konkrečia kompetencijos tarp Bendrijos ir valstybių narių pasidalijimo sistema konkurencijos srityje ir kuriomis
siekiama skirtingų tikslų, galimybei skirti kumuliacines sankcijas, kurių vieną skiria Bendrijos institucijos, o kitą – nacionalinės
institucijos, taikomas teisingumo reikalavimas. Jeigu sankcijos yra skirtos už valstybės narės kartelių teisės pažeidimus,
padarytus Bendrijos teritorijoje, šis teisingumo reikalavimas reiškia, kad Komisija, nustatydama baudų dydį, privalo atsižvelgti
į sankcijas, kurios jau buvo taikytos tai pačiai įmonei už tas pačias veikas (281 punkte minėto sprendimo
Wilhelm ir kt.
11 punktas; 286 punkte minėto sprendimo
Tréfileurope prieš Komisiją
191 punktas ir 281 punkte minėto sprendimo
Sotralentz
29 punktas).
Vis dėlto remiantis šia teismų praktika, pareigą atsižvelgti į teisingumo reikalavimą lemia, pirma, glaudi valstybių narių
nacionalinių rinkų ir bendrosios rinkos tarpusavio priklausomybė ir, antra, ypatinga Bendrijos ir valstybių narių kompetencijos
pasidalijimo kartelių srityje toje pačioje teritorijoje sistema.
Nagrinėjamoje byloje minėtų elementų trūksta, todėl šiuo pagrindu Komisijos negalima kaltinti neįvykdžius aptartos pareigos.

Jungbunzlauer
nurodytas sprendimas
Boehringer prieš Komisiją,
minėtas 281 punkte, šios išvados nepaneigia. Šioje byloje Teisingumo Teismas nenurodė, kad Komisija privalo atsižvelgti į
trečiosios valstybės valdžios institucijų skirtą sankciją tuo atveju, jeigu Komisijos nustatytos faktinės aplinkybės prieš
įmonę yra identiškos nustatytosioms minėtų valdžios institucijų, o tik nurodė, kad tokį klausimą reikėtų nagrinėti, jeigu
jis iškiltų (281 punkte minėto sprendimo
Boerhringer prieš Komisiją
3 punktas).
Nors šioje byloje reikėtų manyti, kad teisingumo principas įpareigoja Komisiją atsižvelgti į trečiųjų valstybių valdžios institucijų
skirtas sankcijas, jeigu Komisijos nustatytos faktinės aplinkybės prieš įmonę yra identiškos nustatytosioms trečiosios valstybės
valdžios institucijos prieš tą pačią įmonę, reikia konstatuoti, kad
Jungbunzlauer
neįrodė, jog JAV ir Kanados valdžios institucijos atsižvelgė į kartelio veikimą ar jo pasekmes ne tik šių abiejų valstybių,
bet ir kitose teritorijose.
Iš tikrųjų su JAV valdžios institucijomis sudarytame susitarime pateikta paprasta nuoroda, kad kartelis veikė „JAV ir kitose
valstybėse“, neįrodo, jog apskaičiuodamos baudos dydį JAV valdžios institucijos atsižvelgė į kartelio veikimą ir pasekmes
ne tik JAV, bet ir kitose teritorijose, ypač EEE (šiuo klausimu žr. 252 punkte minėto sprendimo
Tokai Carbon ir kt. prieš Komisiją
143 punktą).
Taip pat tiek, kiek tai susiję su susitarimu, kuris sudarytas su Kanados valdžios institucijomis,
Jungbunzlauer
neįrodė, kad nustatydamos baudos dydį šios valdžios institucijos atsižvelgė į kartelio veikimą ar jo pasekmes ne tik Kanados,
bet ir kitose teritorijose, visų pirma EEE.
Dėl jau skirtų baudų atgrasančio poveikio ir su jau skirtomis baudomis susijusio neleidimo praturtėti Pirmosios instancijos
teismas primena, kad Komisijos diskrecija skirti baudas įmonėms, kurios tyčia ar dėl aplaidumo pažeidžia EB 81 straipsnio
1 dalį arba EB 82 straipsnį, yra viena iš Komisijai suteiktų priemonių, leidžiančių įgyvendinti jai Bendrijos teisės suteiktą
priežiūros funkciją. Ši funkcija apima užduotį vykdyti bendrą politiką, kuria siekiama taikyti Sutartyje nustatytus principus
konkurencijos srityje ir orientuoti įmonių veiklą, kad ji atitiktų šiuos principus (199 punkte minėto sprendimo
Musique diffusion française ir kt. prieš Komisiją
105 punktas).
Iš to matyti, kad Komisija turi teisę nuspręsti dėl baudos dydžio, siekdama sustiprinti jos atgrasantį poveikį, jeigu konkrečios
rūšies pažeidimai vis dar yra pakankamai dažni dėl pelno, kurio iš pažeidimo gali turėti tam tikros suinteresuotosios įmonės,
nors jų neteisėtumas buvo aiškus vos pradėjus taikyti Bendrijos konkurencijos politiką (199 punkte minėto sprendimo
Musique diffusion française ir kt. prieš Komisiją
108 punktas).

Jungbunzlauer
negali pagrįstai tvirtinti, kad neleidimas įmonei praturtėti dėl jai jau skirtų baudų būtinai pateisina Bendrijos mastu skirtos
baudos sumažinimą, nes Komisijai svarbu užtikrinti skirtų baudų atgrasantį poveikį.
Be to,
Jungbunzlauer
negali pagrįstai tvirtinti, kad jos atžvilgiu nebereikia taikyti jokių atgrasymo priemonių, nes ji už tas pačias faktines
aplinkybes jau buvo nuteista trečiųjų valstybių teismų. Iš tikrųjų Komisijos siekiamas atgrasymo tikslas skirtas valdyti įmonių
elgesį Bendrijoje ar EEE. Todėl
Jungbunzlauer
už Bendrijos konkurencijos normų pažeidimą skirtos baudos atgrasantis pobūdis negali būti nustatytas nei remiantis tik konkrečia
Jungbunzlauer
situacija, nei atsižvelgiant į tai, kad ji laikėsi EEE nepriklausančiose trečiosiose valstybėse nustatytų konkurencijos normų
(šiuo klausimu žr. 252 punkte minėto sprendimo
Tokai Carbon ir kt. prieš Komisiją
146 ir 147 punktus).
Todėl ieškinio pagrindą, pagrįstą neatsižvelgimu į kitose valstybėse skirtas baudas, reikia atmesti.
VI –
Dėl Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje numatytų baudų maksimalaus dydžio
A –
Įžanga

Jungbunzlauer
tvirtina, kad ginčijamo sprendimo 293 konstatuojamojoje dalyje Komisija, siekdama laikytis Reglamento Nr. 17 15 straipsnio
2 dalyje numatytų baudų maksimalaus dydžio, sumažino
Cerestar
ir
H & R
skirtų baudų dydį.
Jungbunzlauer
mano, kad šiomis aplinkybėmis Komisija padarė vertinimo klaidų, taip pat pažeidė vienodo požiūrio principą ir pareigą motyvuoti.

Jungbunzlauer
ieškinio pagrindus suskirsto į tris dalis, kuriose nurodo, kad Komisija, apskaičiuodama Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje
nustatyto baudų dydžio ribą, pirma, atsisakė atsižvelgti į „Natrio gliukonato“ byloje skirtas baudas, antra, atsižvelgė į
Jungbunzlauer Holding AG
apyvartą ir, trečia, neatsižvelgė į kitose valstybėse skirtas baudas.
B –
Dėl atsisakymo atsižvelgti į „Natrio gliukonato“ byloje skirtas baudas
1.     Šalių argumentai

Jungbunzlauer
mano, kad Komisija pažeidė Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį, nes tam, kad būtų laikomasi minėtoje nuostatoje numatytos
baudos dydžio maksimalios ribos, ji neatsižvelgė į baudą, kuri jai buvo skirta „Natrio gliukonato“ byloje prieš beveik du
mėnesius iki ginčijamo sprendimo priėmimo. Ji pažymi, kad jeigu Komisija būtų sudėjusi šias dvi baudas, pritaikius Reglamento
Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje numatytą baudos dydžio maksimalią ribą, skirta bauda būtų sumažinta.

Jungbunzlauer
įsitikinusi, kad Komisija dirbtinai atskyrė šias dvi bylas. Jos manymu, citrinos rūgštis ir natrio gliukonatas yra panašūs
produktai, priklausantys tai pačiai produktų šeimai, nes jie gaminami iš tos pačios žaliavos, gamybos procesai yra labai panašūs,
abu produktai daugiausia parduodami tais pačiais platinimo kanalais ir tiek citrinos rūgštį, tiek natrio gliukonatą perka
tie patys pirkėjai.
Aplinkybė, kad abiejų bylų dalyvių ratas skiriasi, nėra įtikinama, nes dviejų faktinių situacijų sujungimas neturi priklausyti
nuo individualaus įmonės sprendimo gaminti ar negaminti atitinkamą produktą. Be to, priešingai nei tvirtina Komisija, pažeidimų
laikotarpių palyginimas dviejose bylose galėtų būti pagrindas priimti vienodą sprendimą abiejose bylose.
Jungbunzlauer
priduria, kad JAV ir Kanados kompetentingos valdžios institucijos sujungė šias bylas į vieną procedūrą ir skyrė vieną baudą
už pažeidimus dėl dviejų produktų. Galiausiai
Jungbunzlauer
mano, kad „Vitaminų“ sprendimas, kuriame Komisija vienu sprendimu išnagrinėjo aštuonis kartelius, įrodo, jog savarankiškų
kaltinimų procedūros sujungimas pagal kartelių teisę atitinka dabartinę praktiką.
Komisija atmeta ieškovės argumentus.
2.     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį Komisija gali priimti sprendimą taikyti įmonėms arba įmonių asociacijoms baudas,
kurios neviršija 10 % kiekvienos iš pažeidime dalyvaujančių įmonių praėjusių verslo metų apyvartos.
Šioje byloje ieškovė Komisiją kaltina dirbtinai atskyrus nagrinėjamą bylą nuo bylos, kurioje buvo priimtas „Natrio gliukonato“
sprendimas.
Iš daugelio ginčijamo sprendimo ir „Natrio gliukonato“ sprendimo konstatuojamųjų dalių matyti, kad 2001 m. Komisija ieškovei
skyrė dvi baudas, nes ši pažeidė konkurencijos taisykles dalyvaudama dviejuose karteliuose, susijusiuose su skirtingais produktais,
kurie, nors būdami panašūs kai kurių iš jų naudojimo atžvilgiu, sudarė dvi skirtingas rinkas. Kaip matyti iš „Natrio gliukonato“
sprendimo 34?39 konstatuojamųjų dalių, citrinos rūgštis yra ne bendras, o tik dalinis natrio gliukonato pakaitalas, atsižvelgiant
į naudojimo sritį. Pirmosios instancijos teismas mano, kad Komisijos vertinimas nėra klaidingas ir kad dėl to šiomis aplinkybėmis
Komisija pradėjo dvi atskiras procedūras, nustatė du skirtingus pažeidimus ir nepriklausomai skyrė dvi atskiras baudas už
šiuos du pažeidimus dėl objektyvių, o ne dirbtinių priežasčių, kaip tvirtina ieškovė.
Priešingai nei tvirtina ieškovė, šiuo požiūriu Komisija nepasielgė kitaip nei „Vitaminų“ byloje. Net jei toje byloje Komisija
sujungė procedūras, susijusias su karteliais vitaminų rinkoje, ir priėmė vieną sprendimą, vis dėlto kiekvieno iš susijusių
vitaminų atžvilgiu ji nustatė atskirus pažeidimus ir nubaudė atitinkamas įmones, skirdama aštuonias atskiras baudas.
Be to, reikia konstatuoti, kad iš penkių citrinos rūgšties gamintojų, kuriems skirtas ginčijamas sprendimas, natrio gliukonato
kartelyje dalyvavo tik du iš jų – ieškovė ir
ADM
. Be to, kartelis natrio gliukonato sektoriuje veikė nuo 1987 m. iki 1995 m. birželio mėn., o kartelis citrinos rūgšties sektoriuje
veikė tik nuo 1991 m. kovo mėn. iki 1995 m. gegužės?birželio mėn. ir dviejų kartelių dalyviai neturėjo nei bendro plano, nei
tikslo, kuriais būtų siekiama koordinuotai ir bendrai panaikinti konkurenciją dviejose atitinkamose rinkose.
Galiausiai ieškovės nurodyta aplinkybė, kad JAV ir Kanados konkurencijos institucijos sujungė bylas, susijusias su citrinos
rūgštimi ir natrio gliukonatu, neturi reikšmės vertinant Komisijos pozicijos dėl Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje
nustatytos ribos teisėtumą.
Todėl reikia atmesti pirmąją šio ieškinio pagrindo dalį, pagrįstą atsisakymu atsižvelgti į „Natrio gliukonato“ sprendimu skirtas
baudas Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje nustatytos ribos atžvilgiu.
C –
Dėl atsižvelgimo į Jungbunzlauer Holding AG apyvartą
1.     Įžanga
Dėl atsižvelgimo į
Jungbunzlauer Holding AG
apyvartą ieškovė nurodo tris ieškinio pagrindus, susijusius su, pirma, vienodo požiūrio principo pažeidimu, antra, pareigos
motyvuoti pažeidimu ir, trečia, vertinimo klaida.
2.     Dėl vienodo požiūrio principo pažeidimo
Šalių argumentai

Jungbunzlauer
tvirtina, kad Komisija pažeidė vienodo požiūrio principą, nes tam, kad būtų laikomasi Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje
nustatytos maksimalios baudų dydžio ribos, ji atsižvelgė į
Jungbunzlauer
grupės apyvartą, o kitų dviejų šalių,
H & R
ir
Cerestar
, kurioms skirtas ginčijamas sprendimas, atžvilgiu neatsižvelgė į jų patronuojančių įmonių apyvartą ir į šių įmonių turimą
akcijų dalį.

Jungbunzlauer
pabrėžia, kad neginčija Komisijos taikyto apskaičiavimo pagrįstumo
H & R
ir
Cerestar
atžvilgiu, net jeigu, jos nuomone, taip elgdamasi Komisija nukrypo nuo iki tol taikyto apskaičiavimo metodo. Remdamasi „Natrio
gliukonato“ ir „Vitaminų“ sprendimais,
Jungbunzlauer
mano, kad ankstesnėje Komisijos sprendimų praktikoje, apskaičiuojant Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje nustatytą baudos
ribą pagal atitinkamų įmonių bendrą apyvartą, būdavo įtraukiama grupės, t. y. patronuojančios bendrovės ar bendrovių ir jai
ar joms priklausančių dukterinių bendrovių, apyvarta.
Jungbunzlauer
tvirtina, kad Komisija privalėjo palankiau vertinti ir ją.
Dėl
H & R
vertinimo
Jungbunzlauer
pažymi, kad iš ginčijamo sprendimo 292 ir 293 konstatuojamųjų dalių matyti, jog Komisija rėmėsi tik iš
H & R
turimų akcijų gaunama apyvarta ir kad dėl to ji sumažino baudą nuo 122,5 iki 20,31 mln. eurų.
Jungbunzlauer
mano, kad jeigu Komisija būtų laikiusis ankstesnės praktikos, tokio sumažinimo nebūtų reikėję.
Jungbunzlauer
iš ginčijamo sprendimo 25 ir kitų, 50, 183 ir 243, konstatuojamųjų dalių daro išvadą, kad 2000 m.
H & R
priklausė
Bayer
grupei, kuri tais metais pasiekė 30 971 mln. eurų apyvartą.
Dėl
Cerestar
vertinimo
Jungbunzlauer
pažymi, kad Komisija, nenurodydama konkrečių priežasčių, sumažino baudą nuo 4,55 iki 1,75 mln. eurų.
Jungbunzlauer
pareiškia mananti, kad šiuo klausimu Komisija rėmėsi ginčijamo sprendimo 21 konstatuojamojoje dalyje nurodyta
Cerestar
apyvarta.
Jungbunzlauer
teigia, kad 2000 m.
Cerestar
priklausė
Eridania-Béghin-Say
grupei, kuri tais pačiais metais pasiekė 98 053 mln. eurų apyvartą (19 konstatuojamoji dalis).
Tačiau
Jungbunzlauer
primena, kad jos atžvilgiu Komisija rėmėsi
Jungbunzlauer
grupės pasiekta apyvarta (ginčijamo sprendimo 50, 185 ir 293 konstatuojamosios dalys). Jos manymu, jeigu Komisija jos atžvilgiu
būtų taikiusi tokį patį apskaičiavimo metodą kaip
H & R
ir
Cerestar
atžvilgiu, ji būtų turėjusi atsižvelgti tik į
Jungbunzlauer
apyvartą, kuri, būdama valdymo įmonė, pasiekė visai nedidelę apyvartą (apytikriai 3,5 mln. eurų). Pritaikius maksimalią 10 %
ribą, bauda būtų labai sumažėjusi (apytikriai 0,35 mln. eurų).
Jungbunzlauer
priduria, kad jeigu Komisija būtų rėmusis
Jungbunzlauer GmbH
, kuriai, jos nuomone, ir turėjo būti skirtas ginčijamas sprendimas, apyvarta (2000 m.
Jungbunzlauer
apyvarta siekė tik 197,3 mln. eurų), galutinė bauda būtų sumažėjusi nuo 29,4 iki 19,73 mln. eurų.
Komisija atmeta
Jungbunzlauer
argumentus.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Reikia priminti, kad vienodo požiūrio principas draudžia panašias situacijas vertinti skirtingai, o skirtingas situacijas
– panašiai, nebent toks vertinimas yra objektyviai pagrįstas (žr. 88 punkte minėto sprendimo
BPB de Eendracht prieš Komisiją
309 punktą ir ten nurodytą teismų praktiką).
Šioje byloje iš ginčijamo sprendimo 30, 34 ir 187 konstatuojamųjų dalių matyti, ir
Jungbunzlauer
to neginčija, kad pažeidimą padarė įmonės, kurios paeiliui buvo atsakingos už visos grupės valdymą, t. y.
Jungbunzlauer GmbH
, o restruktūrizavus grupę ?
Jungbunzlauer.
Vadovaujančias pareigas
Jungbunzlauer
užimantys darbuotojai dalyvavo kartelio susitikimuose ir priėmė sprendimus dėl grupės dalyvavimo kartelyje ir jos veiksmų
jame.

Jungbunzlauer
nė nesiekia įrodyti, kad kitų dviejų įmonių –
H & R
ir
Cerestar
– situacija buvo panaši į jos pačios situaciją. Tad ji neįrodė, kad nagrinėjamoje byloje šios dvi įmonės buvo panašioje situacijoje
kaip ir ji.
Todėl ieškinio pagrindą dėl vienodo požiūrio principo pažeidimo reikia atmesti.
3.     Dėl pareigos motyvuoti pažeidimo

Jungbunzlauer
kaltina Komisiją nepakankamai pagrindus, kodėl taikydama Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje nustatytą ribą ji nesumažino
Jungbunzlauer
baudos dydžio. Ji mano, kad paaiškinimą dėl skirtingo
Jungbunzlauer
ir
H & R
bei
Cerestar
vertinimo Komisija pateikė tik atsiliepime į ieškinį.
Komisija prašo atmesti šį ieškinio pagrindą.
Pirmosios instancijos teismas pažymi, kad 30?34, 187 ir 188 konstatuojamosiose dalyse Komisija nurodė priežastis, dėl kurių
ji inkriminavo pažeidimą
Jungbunzlauer
, kaip grupės valdančiajai įmonei. Iš ginčijamo sprendimo visų konstatuojamųjų dalių teksto galima nesunkiai suprasti priežastis,
dėl kurių Komisija, priešingai nei ji tai padarė
H & R
ir
Cerestar
atveju, taikydama Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje nustatytą ribą nesumažino baudos dydžio. Tad ji neprivalėjo dar
kartą nurodyti šių priežasčių ginčijamo sprendimo dalyje, susijusioje su minėtos ribos taikymu.
Todėl ieškinio pagrindą dėl pareigos motyvuoti pažeidimo irgi reikia atmesti.
4.     Dėl vertinimo klaidos, pagrįstos Komisijos atsisakymu atsižvelgti į kitose valstybėse skirtas baudas

Jungbunzlauer
tvirtina, kad, siekiant apskaičiuoti maksimalią baudų ribą pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį, prie JAV ir Kanadoje
Jungbunzlauer
grupei skirtų baudų (10,9 mln. eurų) reikėtų pridėti Komisijos skirtą baudą (29,4 mln. eurų iki pranešimo dėl bendradarbiavimo
pritaikymo). Taip būtų gauta bendra 40,3 mln. eurų suma, kuri gerokai viršytų aptariamą ribą.
Komisija atmeta šiuos argumentus.
Pirmosios instancijos teismas mano, kad iš Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies matyti, jog joje nustatyta baudų riba
yra taikoma tik Komisijos už Bendrijos konkurencijos normų pažeidimus skiriamoms baudoms. Toks Reglamento Nr. 17 15 straipsnio
2 dalies aiškinimas, be to, atitinka tai, kas buvo nutarta šio sprendimo 285?301 punktuose: Komisija, skirdama baudą
Jungbunzlauer
, neatsižvelgusi į pastarosios vykstant procedūroms trečiosiose šalyse jau sumokėtą baudą, nepažeidė
ne bis in idem
principo.
Todėl
Jungbunzlauer
neteisingai kaltina Komisiją, kad ši, apskaičiuodama Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje nustatytą baudų dydžio ribą,
neatsižvelgė į
Jungbunzlauer
JAV ir Kanadoje jau skirtas baudas.
Todėl šią ieškinio pagrindo dalį ir visą ieškinio pagrindą reikia atmesti.
VII –
Dėl teisės susipažinti su bylos medžiaga pažeidimo
A –
Šalių argumentai

Jungbunzlauer
mano, kad Komisija pažeidė jos teisę susipažinti su visa bylos medžiaga, nes grindė ginčijamą sprendimą kai kuriais dokumentais,
dėl kurių neišklausė
Jungbunzlauer
. Ieškovė mano, kad dėl šių procedūros pažeidimų reikia panaikinti ginčijamą sprendimą ar bet kuriuo atveju paskutiniąją jo
dalį, kurioje Komisija remiasi dokumentais, su kuriais ji neturėjo galimybės susipažinti.

Jungbunzlauer
manymu, Komisija privalo suinteresuotosioms įmonėms suteikti galimybę susipažinti su visa tyrimo medžiaga, siekiant tinkamai
apsiginti nuo pranešime apie kaltinimus pateiktų kaltinimų (1999 m. liepos 8 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Hercules Chemicals prieš Komisiją
, C‑51/92 P, Rink. p. I‑4235, 54 punktas ir 141 punkte minėto sprendimo
Cimenteries CBR ir kt. prieš Komisiją
144 punktas). Teisė susipažinti su bylos medžiaga galioja ir kitų suinteresuotųjų įmonių atsakymų į pranešimą apie kaltinimus
atžvilgiu (141 punkte minėto sprendimo
Cimenteries CBR ir kt. prieš Komisiją
384 ir paskesni punktai). Teisė susipažinti su visa bylos medžiaga apima ne tik visus apkaltinamuosius, bet ir išteisinamuosius
elementus.
Jungbunzlauer
manymu, jei negalima paneigti, jog atitinkamų įmonių gynimuisi turėjo įtakos tai, kad jos negalėjo visiškai susipažinti su
tyrimo medžiaga, sprendimą reikia panaikinti (141 punkte minėto sprendimo
Cimenteries CBR ir kt. prieš Komisiją
156 ir paskesni punktai). Remdamasi generalinio advokato P. Léger išvada 1995 m. balandžio 6 d. Teisingumo Teismo sprendimui
BPB Industrines ir British Gypsum prieš Komisiją
(C‑310/93 P, Rink. p. I‑865, I‑987, 119 ir 120 punktai) ir 2002 m. balandžio 4 d. Pirmosios instancijos teismo pirmininko
nutartimi
Technische Glaswerke Illmenau prieš Komisiją
(T‑198/01 R, Rink. p. II‑2153, 85 ir paskesni punktai),
Jungbunzlauer
mano, kad nereikia nustatyti pernelyg griežtų reikalavimų įrodymui, jog nevisiškas susipažinimas su bylos medžiaga apribojo
įmonės galimybę gintis.
Šioje byloje
Jungbunzlauer
kaltina Komisiją jai nepateikus
Cerestar
,
H & R
,
HLR
ir
ADM
atsakymų į pranešimą apie kaltinimus.
Jungbunzlauer
pabrėžia, kad ginčijamo sprendimo 113 (217 konstatuojamoji dalis), 118 (220 konstatuojamoji dalis) ir 119 (223 konstatuojamoji
dalis) išnašose Komisija citavo minėtų dokumentų ištraukas, kurios būtent yra susijusios su faktiniu susitarimų įgyvendinimu.
Pirma, šie dokumentai galėjo būti naudingi jos gynybai, nes pagrindžia jos pačios tvirtinimus.
Antra,
Jungbunzlauer
tvirtina, kad ginčijamo sprendimo 279 ir 281 konstatuojamosiose dalyse Komisija jai apkaltinti taikė atitinkamas
H & R
ir
HLR
atsakymų į pranešimą apie kaltinimus dalis, susijusias su
Jungbunzlauer GmbH
prisitaikėlišku vaidmeniu.

Jungbunzlauer
priduria, kad Komisija per administracinę procedūrą paprašė šalių jai pateikti nekonfidencialias atsakymų į pranešimą apie
kaltinimus versijas. Todėl Komisija, nepatirdama papildomų administracinių išlaidų, galėjo leisti suinteresuotosioms šalims
susipažinti su šia medžiaga.
Komisija prašo atmesti ieškinio pagrindą.
B –
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
1.     Įžanga
Ieškovė kaltina Komisiją neleidus jai susipažinti su kitų suinteresuotųjų šalių atsakymais į pranešimą apie kaltinimus, nors
ginčijamame sprendime Komisija panaudojo kai kurią šiuose atsakymuose esančią informaciją kaip ieškovės kaltės įrodymus, o
kai kurią kitą informaciją ? kaip ją išteisinančius įrodymus.
2.     Dėl apkaltinamųjų įrodymų
Jeigu Komisija per EB 81 straipsnio 1 dalies taikymo procedūrą, siekdama įrodyti pažeidimą, ketina remtis atsakymo į pranešimą
apie kaltinimus ištrauka ar prie tokio atsakymo pridėtu dokumentu, kitoms šioje procedūroje dalyvaujančioms šalims privalo
būti suteikta galimybė pareikšti nuomonę dėl tokios įrodinėjimo priemonės. Tokiomis aplinkybėmis minėta atsakymo į pranešimą
apie kaltinimus ištrauka arba prie šio atsakymo pridėtas dokumentas yra medžiaga, apkaltinanti pažeidime dalyvavusias šalis
(žr. 141 punkte minėto sprendimo
Cimenteries CBR ir kt. prieš Komisiją
386 punktą ir ten nurodytą teismų praktiką).
Suinteresuotoji įmonė turi įrodyti, kad Komisijos sprendimas būtų buvęs kitoks, jei nepateikto susipažinti dokumento, kuriuo
Komisija grindė kaltinimus šiai įmonei, nebūtų buvę galima naudoti kaip apkaltinamojo įrodymo (132 punkte minėto sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
71?73 punktai).
Šioje byloje ieškovė tvirtina, kad ginčijamo sprendimo 279 ir 281 konstatuojamosiose dalyse Komisija prieš ieškovę panaudojo
kai kurias
H & R
ir
HLR
atsakymų į pranešimą apie kaltinimus dalis dėl
Jungbunzlauer GmbH
vaidmens kartelyje.
Šiuo požiūriu reikia konstatuoti, kad apibendrinusi ieškovės argumentus dėl lengvinančių aplinkybių, kuriomis ji manė galinti
remtis dėl jos išimtinai pasyvaus arba prisitaikėliško vaidmens (ginčijamo sprendimo 275?278 konstatuojamosios dalys), ir
prieš atsakydama į šiuos argumentus (ginčijamo sprendimo 282 ir 284 konstatuojamosios dalys) Komisija apibendrino
H & R
ir
HLR
pareiškimus jų atitinkamuose atsakymuose į pranešimą apie kaltinimus (279?281 konstatuojamosios dalys). Šiuose pareiškimuose
šios šalys iš esmės ginčijo, kad ieškovės vaidmuo kartelyje buvo tik išimtinai pasyvus arba prisitaikėliškas.
Vis dėlto, nesant reikalo nagrinėti, ar šio sprendimo 343 ir 344 punktuose nurodyti principai yra taikytini ne tik su kartelio
buvimu ir dalyvavimu jame, bet ir su baudų nustatymu susijusios analizės atžvilgiu, reikia pažymėti, jog tam, kad paneigtų
ieškovės argumentus dėl lengvinančių aplinkybių pripažinimo, grindžiamo jos išimtinai pasyviu ir prisitaikėlišku vaidmeniu,
Komisija galėjo teisėtai remtis tik šios šalies per administracinę procedūrą jai pateikta informacija.
Komisija, ginčijamo sprendimo 284 konstatuojamojoje dalyje grįsdama išvadą, rėmėsi tik tuo, kad „nuo 1994 m. ši įmonė perėmė
atsakomybę už pardavimo duomenų rinkimą, o jos (generalinis direktorius) pirmininkavo kartelio susitikimams, (ir to) pakanka,
kad būtų įrodyta, jog ji ten dalyvavo gerokai aktyviau, nei pati pripažįsta“. Pati ieškovė Komisijai pateikė šią informaciją
tiek 1999 m. balandžio 29 d., tiek ir 1999 m. gegužės 21 d. raštuose.
Todėl Komisijos sprendimas nebūtų buvęs kitoks, jeigu
H & R
ir
HLR
atsakymus į pranešimą apie kaltinimus būtų reikėję išimti iš bylos.
Todėl šią ieškinio pagrindo dalį reikia atmesti.
3.     Dėl išteisinamųjų įrodymų
Kalbant apie išteisinamojo dokumento nepateikimą, atitinkama įmonė turi įrodyti tik tai, kad jo neatskleidimas galėjo turėti
įtakos procedūros eigai ir Komisijos sprendimo turiniui jos nenaudai. Įmonei pakanka įrodyti, kad ji būtų galėjusi panaudoti
tokį išteisinamąjį dokumentą gynybai taip, kad jeigu ji būtų galėjusi juo remtis per administracinę procedūrą, ji būtų galėjusi
nurodyti aplinkybes, kurios nesutampa su Komisijos tame etape padarytomis išvadomis, ir todėl bent jau dėl elgesio, kuriuo
ji kaltinama, trukmės ir sunkumo ji būtų galėjusi padaryti kokią nors įtaką Komisijos sprendime pateiktiems vertinimams ir
galiausiai baudos dydžiui. Šiomis aplinkybėmis galimybė, kad neatskleistas dokumentas galėjo turėti įtakos procedūros eigai
ir Komisijos sprendimo turiniui, gali būti įrodyta tik atlikus pirminį kai kurių įrodinėjimo priemonių vertinimą, kuris parodytų,
kad neatskleisti dokumentai šių įrodymų atžvilgiu galėjo turėti reikšmės, į kurią buvo būtina atsižvelgti (132 punkte minėto
sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
74?76 punktai).
Ieškovė nurodo, kad, pirma, ginčijamo sprendimo 113 išnašoje (217 konstatuojamoji dalis) Komisija rėmėsi dalimi
Cerestar
atsakymo į pranešimą apie kaltinimus, kurioje kartelio faktinio įgyvendinimo klausimu ši pareiškė atsisakiusi prisijungti
prie kai kurių kainų nustatymo susitarimų ir nuo 1992 m. sausio mėn. visuomet taikiusi mažesnes kainas nei kiti gamintojai.
Ieškovės manymu, šie
Cerestar
pareiškimai būtų buvę naudingi jos gynybai, nes pagrindžia jos pačios argumentus dėl kartelio konkretaus poveikio rinkai nebuvimo.
Vien tai, kad tariamo sutartų taisyklių nesilaikymo klausimu
Cerestar
iš esmės pateikė tuos pačius argumentus kaip ir ieškovė, nėra išteisinantis įrodymas.
Pirma, reikia konstatuoti, kad Komisija, visų pirma remdamasi prie pranešimo apie kaltinimus pridėtu
ADM
pareiškimu, ginčijamo sprendimo 218 konstatuojamojoje dalyje atmetė
Cerestar
ir ieškovės pateiktus argumentus. Remiantis šiuo
ADM
pareiškimu, ieškovė aktyviai dalyvavo kartelyje ir siekė tam tikro stabilumo rinkoje. Be to, ginčijamo sprendimo 219 konstatuojamojoje
dalyje Komisija nurodė Pirmosios instancijos teismo praktiką, pagal kurią įmonė, kuri nepaisydama su konkurentais suderintų
veiksmų vykdo daugiau ar mažiau nepriklausomą politiką rinkoje, gali paprasčiausiai mėginti išnaudoti kartelį savo naudai.
Tačiau paprastas teismų praktikos priminimas nėra apkaltinamasis įrodymas, nes ji, nepaisant to, kad yra konkrečios administracinės
bylos dokumentuose, bet kuriuo atveju yra vieša ir prieinama.
Antra, vien to, kad
ADM
ir
Cerestar
nurodė tuos pačius argumentus kaip ir ieškovė, o viena iš jų savo gynybai panaudojo daugiau šaltinių, nepakanka, jog šiuos
argumentus būtų galima laikyti „išteisinančiais įrodymais“.
Reikia daryti išvadą, kad net jeigu ieškovė per administracinę procedūrą būtų galėjusi remtis minėta
Cerestar
atsakymo į pranešimą apie kaltinimus dalimi, tai nebūtų galėję turėti įtakos Komisijos pateiktiems vertinimams.
Antra, ieškovė nurodo, kad ginčijamo sprendimo 118 (220 konstatuojamoji dalis) ir 119 (223 konstatuojamoji dalis) išnašose
Komisija rėmėsi, viena vertus,
H & R
atsakymu į pranešimą apie kaltinimus ir, kita vertus,
ADM
pateikta ekspertų ataskaita. Ieškovės manymu, šie du dokumentai irgi būtų galėję jai leisti patikslinti argumentaciją dėl
kartelio konkretaus poveikio rinkai nebuvimo.
Kaip jau buvo nustatyta, Komisija rėmėsi daugeliu aplinkybių, iš jų kai kuriais dokumentiniais įrodymais, ir ginčijamo sprendimo
226 konstatuojamojoje dalyje galėjo teisėtai manyti, kad nors šiuose dokumentuose pateikti argumentai gali turėti tam tikros
vertės, jie neįrodo, jog kartelis neturėjo poveikio rinkai.
Todėl net jeigu ieškovė per administracinę procedūrą būtų galėjusi remtis šiais dokumentais, jie nebūtų turėję įtakos Komisijos
pateiktiems vertinimams.
Atsižvelgiant į visas nurodytas aplinkybes, ieškinio pagrindą dėl teisės susipažinti su bylos medžiaga pažeidimo reikia atmesti.
VIII –
Dėl administracinės procedūros trukmės reikšmės baudos dydžiui
A –
Įžanga

Jungbunzlauer
pažymi, kad ginčijamas sprendimas buvo priimtas praėjus šešeriems su puse metų po pažeidimo nutraukimo. Visų pirma laikotarpis
nuo pažeidimo nutraukimo iki oficialios procedūros pradžios 2000 m. kovo 28 d. buvo labai ilgas. Jos manymu, ši aplinkybė
turėjo dvejopos įtakos baudos dydžiui nustatyti.
B –
Dėl to, kad Komisija atsižvelgė į suinteresuotųjų įmonių 2000 m. pasiektą apyvartą
1.     Šalių argumentai
Remdamasi ginčijamo sprendimo 50 konstatuojamojoje dalyje pateikta lentele,
Jungbunzlauer
pažymi, kad Komisija, siekdama, jog apskaičiuojant baudos dydį būtų atsižvelgta į suinteresuotųjų įmonių ir grupių, kurioms
jos priklausė, dydį, neatsižvelgė į apyvartą, susijusią su kartelio veikimo laikotarpiu (1991?1995 m.), o šiuo atžvilgiu rėmėsi
2000 m. apyvarta.
Jungbunzlauer
pabrėžia, kad nuo pažeidimo nutraukimo 1995 m. jos apyvarta labai padidėjo: 1995 m.
Jungbunzlauer
grupės apyvarta siekė tik 76,3 % dabartinės apyvartos, o 1999?2000 m. grupės apyvarta išaugo 13,5 %.

Jungbunzlauer
tvirtina, kad gairėse Komisija nurodė atsižvelgianti „į pažeidėjų faktinį ekonominį pajėgumą padaryti didelę žalą kitiems
ūkio subjektams“ (1 A punkto ketvirtoji pastraipa). Šiomis aplinkybėmis Komisija galėtų remtis tik suinteresuotųjų įmonių
dydžiu pažeidimo momentu, nes ši informacija yra vienintelė, leidžianti atsakyti į minėtą klausimą, o gerokai vėliau jų pasiektos
apyvartos dydis neturi jokios reikšmės.
Be to, Komisijos pasirinktas apskaičiavimo metodas nepagrįstai sudaro palankesnes sąlygas įmonėms, kurios gavo naudos iš kartelio
ir kurios, karteliui nustojus veikti, turėjo susidurti su dideliu jų apyvartos sumažėjimu. Tačiau tokios įmonės, šiuo atveju
Jungbunzlauer
, kurių apyvarta nuo kartelio pabaigos padidėjo, atsiduria nepagrįstai nepalankesnėje padėtyje, o tai yra absurdiška.

Jungbunzlauer
mano, kad Komisija neteisingai atsikerta į šį argumentą teigdama, jog jei būtų skyrusi baudą
Jungbunzlauer
anksčiau, bauda ją paveiktų dar labiau. Iš tikrųjų jeigu Komisija ginčijamą sprendimą būtų priėmusi iki 2001 m., bauda būtų
buvusi kur kas mažesnė.
Komisija atmeta ieškovės argumentus.
2.     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Reikia priminti, kad taikant daugiklį siekiama užtikrinti atgrasantį baudos poveikį. Tai leidžia atsižvelgti į atitinkamų
įmonių dydį ir bendruosius išteklius skiriant baudą.
Net jeigu manytume, kaip tvirtina ieškovė, kad bendra suinteresuotųjų šalių apyvarta pasikeitė per laikotarpį nuo kartelio
pabaigos iki 2000 m., Komisija, pritaikiusi atitinkamai 2 ir 2,5 daugiklį baudoms, kurios buvo apskaičiuotos
ADM
,
HLR
ir
H & R
, vis dėlto atsižvelgė ne į labai tikslų apyvarta pagrįstą skaičiavimą, o patvirtino, kad šių apyvartų dydis skiriasi. Ieškovė
net netvirtina, kad šis esminis dydžių skirtumas būtų pakitęs 1995?2000 metais.
Tad, priešingai nei tvirtina ieškovė, Komisija, koreguodama baudų dydžius pagal atitinkamų įmonių 2000 m. pasiektą apyvartą,
nepažeidė nei gairių, nei vienodo požiūrio principo.
Todėl ieškovės nurodytus ieškinio pagrindus reikia atmesti.
C –
Dėl to, kad Komisija sugriežtino baudų skyrimo politiką
1.     Šalių argumentai

Jungbunzlauer
tvirtina, kad priimdama ginčijamą sprendimą ir apskritai 2001 m. Komisija labai sugriežtino baudų skyrimo politiką.
Jungbunzlauer
mano, kad dėl nepagrįstai ilgos aptariamos procedūros trukmės jai buvo skirta bauda, atitinkanti naują, griežtesnę Komisijos
sprendimų praktiką. Jeigu procedūra būtų pasibaigusi anksčiau, jai būtų taikyta ankstesnė sprendimų praktika, kuri suinteresuotosioms
įmonėms buvo daug palankesnė.

Jungbunzlauer
mano, kad neįprastai ilgą procedūros trukmę patvirtina palyginimas su „Amino rūgščių“ ir „Vitaminų“ sprendimais.
Jungbunzlauer
manymu, šios dvi bylos buvo išnagrinėtos daug greičiau nei ši byla: „Amino rūgščių“ byloje kartelis pasibaigė 1995 m. viduryje,
o sprendimas buvo priimtas praėjus vos penkeriems metams; „Vitaminų“ byloje kartelis pasibaigė 1999 m., o sprendimas buvo
priimtas praėjus tik dvejiems metams ir devyniems mėnesiams. Tačiau nagrinėjamoje byloje ginčijamas sprendimas buvo priimtas
tik praėjus šešeriems su puse metų po galutinės susitarimų pabaigos. Tai juolab stebėtina, nes, palyginti su tomis kitomis
bylomis, šioje byloje nagrinėjamas atvejis yra kur kas paprastesnis tiek materialiniu, tiek procedūros požiūriu.

Jungbunzlauer
mano, kad, vertinant visiškai realiai, šioje byloje nagrinėjamu atveju procedūra turėjo būti baigta per dvejus ar trejus metus.
Be to, ji mano, kad jeigu procedūra būtų baigta anksčiau, viena vertus, vertinti kriterijai nebūtų buvę tokie griežti kaip
pritaikytieji priimant ginčijamą sprendimą ir, kita vertus, ginčijamą sprendimą būtų buvę galima priimti prieš paskelbiant
gaires ir taip taikyti ankstesnį apskaičiavimo metodą.

Jungbunzlauer
manymu, šių bylų nagrinėjimo trukmės skirtumas galėtų būti aiškinamas tik skirtingo lygmens prioriteto joms suteikimu.
Jungbunzlauer
neginčija, kad Komisija gali nusistatyti prioritetus pagal bylų svarbą konkurencijos politikos požiūriu. Tačiau neturėtų būti
taip, kad įmonei, kurios byla mažiau prioritetinė, skiriama didesnė bauda nei kitoms prioritetinių bylų įmonėms. Be to, toks
metodas yra neproduktyvus tikslo atgrasyti, kurio siekiama baudomis, požiūriu.
Komisija atmeta ieškovės argumentus.
2.     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Ieškovė iš esmės mano, kad jeigu Komisijos tyrimas būtų baigtas anksčiau, jai būtų taikyta ankstesnė sprendimų praktika ir
ne tokie griežti baudos dydžio nustatymo kriterijai. Ji pažymi, kad ginčijamas sprendimas netgi galėjo būti priimtas iki gairių
paskelbimo, todėl jai buvo galima taikyti ankstesnį baudų dydžio apskaičiavimo metodą.
Šiuo klausimu Pirmosios instancijos teismas primena, kad aplinkybė, jog Komisija anksčiau už tam tikros kategorijos pažeidimus
skirdavo atitinkamo dydžio baudas, nekliudo jai padidinti šių baudų neperžengiant Reglamento Nr. 17 nustatytų ribų, jei to
reikia Bendrijos konkurencijos politikos įgyvendinimui užtikrinti. Veiksmingai taikyti Bendrijos konkurencijos taisykles,
atvirkščiai, būtina, kad Komisija galėtų bet kada pritaikyti baudų dydį šios politikos poreikiams (žr. 88 punkte minėto sprendimo
LR AF 1998
prieš Komisiją
237 punktą ir ten nurodytą teismų praktiką). Todėl ieškovė negali remtis ankstesne sprendimų praktika teigdama, kad sprendimas
dėl jos irgi turėjo būti priimtas anksčiau.
Be to, bet kuriuo atveju Pirmosios instancijos teismas konstatuoja, kad Komisijos sprendimų praktiką ginčijamu sprendimu nustatant
baudos dydį lemia gairėse nustatytų kriterijų taikymas.
Pirmosios instancijos teismas taip pat primena, kad 1995 m. rugpjūčio mėn. JAV teisingumo ministerija pranešė Komisijai atliekanti
tyrimą, susijusį su citrinos rūgšties rinka. 1997 m. balandžio mėn. JAV teisingumo ministerija informavo Komisiją apie tai,
kad ieškovė dalyvavo kartelyje JAV. Galiausiai 1997 m. rugpjūčio mėn. Komisija išsiuntė keturiems didžiausiems citrinos rūgšties
gamintojams Bendrijoje, tarp jų ir
Jungbunzlauer
, prašymus pateikti papildomos informacijos.
Atsižvelgdamas į šias aplinkybes, Pirmosios instancijos teismas pabrėžia, kad vien tai, jog trečiųjų valstybių konkurencijos
institucijos perduoda informaciją Komisijai, negali pastarosios įpareigoti pradėti tyrimą. Pagal EB 85 straipsnį Komisijai
nustatyta bendrosios priežiūros užduotis konkurencijos srityje nereiškia, kad ji privalo pradėti procedūras, siekdama nustatyti
galimus Bendrijos teisės pažeidimus (2002 m. spalio 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P, C‑252/99 P ir C‑254/99 P, Rink. p. I‑8375, 446 ir 448 punktai
ir 1992 m. rugsėjo 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Automatec prieš Komisiją
, T‑24/90, Rink. p. II‑2223, 74 punktas). Iš to matyti, kad Komisija neprivalo pradėti tyrimo procedūros remdamasi JAV teisingumo
ministerijos pateikta informacija.
Nors Komisija neprivalo pradėti procedūros trečiųjų valstybių konkurencijos institucijoms pateikus informaciją, gavusi minėtos
informacijos, Komisija vis dėlto gali pradėti tokią procedūrą savo pačios iniciatyva. Šioje byloje Komisija, gavusi informacijos,
kad ieškovė dalyvavo kartelyje JAV, netrukus pradėjo procedūrą. Todėl Pirmosios instancijos teismas mano, kad šioje byloje
Komisijos negalima kaltinti nepradėjus procedūros iki 1997 m. rugpjūčio mėnesio.
Be to, Pirmosios instancijos teismas pažymi, kad, ieškovės manymu, Komisijai yra visiškai realu nagrinėjamą bylą ištirti per
dvejų trejų metų laikotarpį.
Iš to matyti, kad net jeigu būtų pripažinta, jog, kaip tvirtina ieškovė, šioje byloje Komisija neturėjo tirti bylos ilgiau
nei trejus metus, vis dėlto apskaičiuodama ieškovės baudos dydį ji greičiausia būtų atsižvelgusi į 1998 m. sausio 14 d. paskelbtas
gaires.
Todėl Pirmosios instancijos teismas mano, kad ieškovė neįrodė, jog, nesant tariamo Komisijos vėlavimo nagrinėjant šią bylą,
jai būtų taikoma ta sprendimų praktika ir baudos dydžio apskaičiavimo kriterijai, kurie galiojo iki nustatytųjų gairėse.
Todėl ieškovės argumentą, pagrįstą tuo, kad nustatant baudos dydį jos atžvilgiu buvo laikomasi griežtesnių principų ir praktikos
dėl tariamo Komisijos vėlavimo nagrinėjant bylą, reikia atmesti.
Kadangi nė vienas ieškinio pagrindas dėl ginčijamo sprendimo nebuvo pripažintas pagrįstu, Pirmosios instancijos teismas, naudodamasis
jam suteikta neribota jurisdikcija, neturi sumažinti baudos dydžio. Todėl visą ieškinį reikia atmesti.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi
šalis to reikalavo. Kadangi ieškovė pralaimėjo bylą, ji turi padengti atsakovės ir į bylą įstojusios šalies bylinėjimosi išlaidas
pagal šių pateiktus reikalavimus.
Pagal to paties Procedūros reglamento 87 straipsnio 4 dalies pirmąją pastraipą į bylą įstojusios institucijos pačios padengia
savo bylinėjimosi išlaidas. Todėl Taryba, kaip į bylą įstojusi šalis, padengia savo išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais,
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (trečioji kolegija)
nusprendžia:
1.
Atmesti ieškinį.
2.
Jungbunzlauer

AG
padengia savo ir Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
3.
Taryba padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Azizi
Jaeger
Dehousse
Paskelbta 2006 m. rugsėjo 27 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Kancleris

Pirmininkas
E. Coulon

J. Azizi
Turinys
Faktinės ginčo aplinkybės
Procesas ir šalių reikalavimai
Dėl teisės
I –  Dėl teisėtumo principo pažeidimo
A –  Dėl prieštaravimo dėl teisėtumo, pareikšto Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies atžvilgiu
1.  Šalių argumentai
2.  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
B –  Dėl Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalies teisingo ai�kinimo
II –  Dėl ginčijamo sprendimo adresato
A –  Dėl pareigos motyvuoti pažeidimo
B –  Dėl ieškinio pagrindo, susijusio su klaidomis dėl ginčijamo sprendimo adresato
1.  Šalių argumentai
2.  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
III –  Dėl pažeidimo sunkumo
A –  Dėl kartelio konkretaus poveikio rinkai
1.  Įžanga
2.  Dėl vertinimo klaidų
a)  Dėl to, kad Komisija pasirinko klaidingą metodą įrodyti, jog kartelis turėjo konkrečios įtakos rinkai
Šalių argumentai
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
–  Komisijos atliktos analizės apibendrinimas
–  Vertinimas
b)  Dėl citrinos rūgšties kainų pokyčių vertinimo
Šalių argumentai
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
3.  Dėl pareigos motyvuoti pažeidimo
B –  Dėl baudos dydžio koregavimo atsižvelgiant į santykinį suinteresuotųjų įmonių dydį
1.  Šalių argumentai
2.  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
a)  Įžanga
b)  Dėl ieškinio pagrindų, pagrįstų „individualaus baudų vertinimo principo“ ir gairių pažeidimu
c)  Dėl proporcingumo principo pažeidimo
d)  Dėl vienodo požiūrio principo pažeidimo
IV –  Dėl lengvinančių aplinkybių
A –  Dėl gairių pažeidimo
1.  Dėl Jungbunzlauer išimtinai prisitaikėliško vaidmens pažeidime
a)  Šalių argumentai
b)  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
2.  Dėl to, kad Jungbunzlauer GmbH praktikoje neįgyvendino kartelio
a)  Šalių argumentai
b)  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
B –  Dėl pareigos motyvuoti pažeidimo
V –  Dėl neatsižvelgimo į kitose valstybėse skirtas baudas
A –  Šalių argumentai
B –  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
VI –  Dėl Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalyje numatytų baudų maksimalaus dydžio
A –  Įžanga
B –  Dėl atsisakymo atsižvelgti į „Natrio gliukonato“ byloje skirtas baudas
1.  Šalių argumentai
2.  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
C –  Dėl atsižvelgimo į Jungbunzlauer Holding AG apyvartą
1.  Įžanga
2.  Dėl vienodo požiūrio principo pažeidimo
Šalių argumentai
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
3.  Dėl pareigos motyvuoti pa˛eidimo
4.  Dėl vertinimo klaidos, pagrįstos Komisijos atsisakymu atsižvelgti į kitose valstybėse skirtas baudas
VII –  Dėl teisės susipažinti su bylos medžiaga pažeidimo
A –  Šalių argumentai
B –  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
1.  Įžanga
2.  Dėl apkaltinamųjų įrodymų
3.  Dėl išteisinamųjų įrodymų
VIII –  Dėl administracinės procedūros trukmės reikšmės baudos dydžiui
A –  Įžanga
B –  Dėl to, kad Komisija atsižvelgė į suinteresuotųjų įmonių 2000 m. pasiektą apyvartą
1.  Šalių argumentai
2.  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
C –  Dėl to, kad Komisija sugriežtino baudų skyrimo politiką
1.  Šalių argumentai
2.  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Dėl bylinėjimosi išlaidų
*
Proceso kalba: vokiečių.
–	Neatskleidžiami konfidencialūs duomenys.