CELEX: 62003CJ0227
Social trygghet
Förordning (EEG) nr 1408/71
Tillämpningsområde
Invaliditetspension
Fortsatt rätt till förmåner sedan den förmånsberättigade flyttat till en annan medlemsstat

1       Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 39 EG och artikel 13 i rådets förordning (EEG) nr 1408/71 av den
14 juni 1971 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjemedlemmar flyttar
inom gemenskapen i dess lydelse enligt rådets förordning (EEG) nr 2195/91 av den 25 juni 1991 (EGT L 206, s. 2; svensk specialutgåva,
område 5, volym 5, s. 46) (nedan kallad förordning nr 1408/71).
2       Begäran har framställts i ett mål mellan A.J. van Pommeren-Bourgondiën och Raad van bestuur van de Sociale verzekeringsbank
(försäkringskassans styrelse, nedan kallad SVB) med anledning av SVB:s vägran att låta A.J. van Pommeren-Bourgondiën vara
fortsatt obligatoriskt försäkrad i vissa grenar av socialförsäkringen med motiveringen att hon inte längre var bosatt i Nederländerna.

Tillämpliga bestämmelser

Gemenskapsrätten
3       I artikel 4.1 i förordning nr 1408/71 föreskrivs följande:
”Denna förordning gäller all lagstiftning om följande grenar av social trygghet:
a)      förmåner vid sjukdom och moderskap,
b)      förmåner vid invaliditet, …
c)      förmåner vid ålderdom,
d)      förmåner till efterlevande,
…
g)      förmåner vid arbetslöshet,
h)      familjeförmåner.”
4       Avdelning II (artiklarna 13–17a) i förordningen har rubriken Bestämmande av tillämplig lagstiftning. I dessa artiklar regleras
olika lagvalskonflikter.
5       I artikel 13 i förordning nr 1408/71 föreskrivs följande:
”1. Om något annat inte följer av artikel 14 c skall personer för vilka denna förordning gäller omfattas av lagstiftningen
i endast en medlemsstat. Denna lagstiftning skall bestämmas enligt bestämmelserna i denna avdelning.
2. Om något annat inte följer av artikel 14–17 gäller följande:
a)      Den som är anställd för arbete inom en medlemsstats territorium skall omfattas av denna medlemsstats lagstiftning, även om
han är bosatt inom en annan medlemsstats territorium …
…
f)      Den för vilken lagstiftningen i en medlemsstat upphör att gälla utan att lagstiftningen i en annan medlemsstat blir tillämplig
på honom … skall omfattas av lagstiftningen i den medlemsstat inom vars territorium han är bosatt …”
6       I artikel 10b i rådets förordning (EEG) nr 574/72 av den 21 mars 1972 om tillämpningen av förordning nr 1408/71 (EGT L 74,
s. 1), i ändrad och uppdaterad lydelse enligt rådets förordning (EG) nr 118/97 av den 2 december 1996 (EGT L 28, 1997, s. 1),
föreskrivs följande:
”Den dag och de villkor då lagstiftningen i en medlemsstat upphör att gälla för en person som avses i … artikel 13.2 f [i
förordning nr 1408/71] skall fastställas enligt denna lagstiftning…”
7       Artikel 15 i förordning nr 1408/71 har följande lydelse:
”1. Artiklarna 13–14 d skall inte gälla frivillig försäkring eller frivillig fortsättningsförsäkring såvida det i en medlemsstat,
för någon av de grenar som anges i artikel 4, inte finns annat än ett frivilligt försäkringssystem.
2. Om tillämpningen av två eller flera medlemsstaters lagstiftning medför dubbelförsäkring gäller följande:
–       Vid ett obligatoriskt försäkringssystem och ett eller flera system för frivillig försäkring eller frivillig fortsättningsförsäkring,
skall personen omfattas endast av det obligatoriska försäkringssystemet.
–       Vid två eller flera system för frivillig försäkring eller frivillig fortsättningsförsäkring, kan personen omfattas endast
av det system för frivillig försäkring eller frivillig fortsättningsförsäkring som han har valt.
3. Vad gäller invaliditet, ålderdom och dödsfall (pensioner) kan dock personen ansluta sig till en medlemsstats system för
frivillig försäkring eller frivillig fortsättningsförsäkring, även om han omfattas av en annan medlemsstats obligatoriska
försäkring, i den mån en sådan dubbelförsäkring uttryckligen eller underförstått är tillåten i den förstnämnda medlemsstaten.”

Den nationella lagstiftningen
8       I Konungariket Nederländerna görs åtskillnad mellan två typer av socialförsäkring, nämligen den allmänna socialförsäkringen
och socialförsäkringen för anställda.
9       Den allmänna socialförsäkringen omfattar följande lagar:
–       Lag om ett allmänt system för familjeförmåner (Algemene Kinderbijslagwet, nedan kallad AKW)
–       Lag om ett allmänt system för efterlevandepension (Algemene Nabestaandenwet, nedan kallad ANW),
–       Lag om ett allmänt system för ålderspension (Algemene Ouderdomswet, nedan kallad AOW)
–       Lag om ett allmänt system för skydd för särskilda sjukvårdskostnader (Algemene wet bijzondere ziektekosten, nedan kallad AWBZ)
10     Om socialförsäkring för anställda arbetstagare föreskrivs i nedanstående lagar:
–       Lag om sjukförmåner (Ziektewet, nedan kallad ZW),
–       Lag om försäkringskassor (Ziekenfondswet, nedan kallad ZFW)
–       Lag om arbetslöshetsersättning (Werkloosheidswet, nedan kallad WW)
–       Lag om försäkring för arbetsoförmåga (Arbeidsongeschiktheidsverzekering, nedan kallad WAO).
11     Vad gäller den allmänna socialförsäkringen fanns det ursprungligen ett system i nederländsk lagstiftning där personer bosatta
utanför Nederländerna som uppbar vissa nederländska långtidsförmåner var obligatoriskt anslutna till försäkringen under vissa
förutsättningar.
12     I artikel 8 i den nederländska förordningen om utvidgning och begränsning av den personkategori som omfattas av socialförsäkring
[Besluit uitbreiding en beperking kring verzekerden volksverzekeringen] av den 3 maj 1989, föreskrevs följande:
”1. Socialförsäkringarna omfattar en person som flyttar utanför Nederländerna och som den dag då han lämnade Nederländerna
var berättigad till:
a) bidrag enligt WAO,
...
2. Socialförsäkringarna omfattar en person som inte är bosatt i Nederländerna och som är berättigad till förmåner, ... som
omnämns i punkt 1, om den rätten är knuten till den obligatoriska försäkringen inom ramen för socialförsäkringarna eller den
frivilliga försäkringen enligt artikel 45 AOW och artikel 63 ANW, och förutsatt att förmånen, ... motsvarar åtminstone 35 procent
av minimilönen.”
13     Förordningen av den 24 december 1998 trädde i kraft den 1 januari 1999 och ersatte förordningen av den 3 maj 1989. Bestämmelserna
i artikel 8 i den senare förordningen gällde under en övergångsperiod fram till den 1 januari 2000 i enlighet med artikel 26
i förordningen av den 24 december 1998. I december 1998 upphörde den obligatoriska försäkringen för vissa grenar av socialförsäkringen.
14     Personer som inte längre omfattades av den obligatoriska försäkringen efter den 1 januari 2000 kunde emellertid på frivillig
basis försäkra sig med stöd av artikel 2.1 i förordningen av den 2 januari 1990 (Besluit inzake vrijwillige verzekeringen).
Enligt denna artikel föreligger en sådan möjlighet under ett år efter det att den obligatoriska försäkringen upphört. För
att på nytt vara försäkrad krävs endast en anmälan till Sociale verzekeringsbank (försäkringskassan).
15     I artikel 35 i AOW föreskrivs följande:
”En tidigare försäkrad som är minst 15 år gammal kan försäkra sig på frivillig grund under maximalt 10 år under förutsättning
att han eller hon ännu inte uppnått 65 års ålder. Denna 10-årsperiod börjar löpa dagen efter den dag då den obligatoriska
försäkringen upphörde …
3. Den period om maximalt 10 år som avses i första stycket är tillämplig på: … en tidigare försäkrad som när den obligatoriska
försäkringen löpte ut hade fyllt 50 år, inte längre är bosatt i Nederländerna och är berättigad till utbetalning av:
1.      bidrag enligt lagen om försäkring för arbetsoförmåga (WAO) …”
16     I artikel 63 i ANW föreskrivs följande:
”1. En tidigare försäkrad kan försäkra sig på frivillig basis på de villkor som fastställs i offentlig administrativ förordning
eller i tillämpningsföreskrifter. Den frivilliga försäkringen omfattar de oförsäkrade perioder som infaller efter det att
vederbörande fyller 15 år men innan han eller hon uppnår 65 års ålder.
2. De villkor som omnämns i föregående punkt avser bland annat den möjlighet till frivillig försäkring som föreskrivs i artikel 45
i lagen om ålderspension.”
17     Den obligatoriska försäkringen gäller dock fortfarande för vissa grenar av socialförsäkringen. Enligt artikel 27 i förordningen
av den 24 december 1998 fortsätter skyldigheten att försäkra sig enligt AKW att gälla så länge det yngsta barnet ännu inte
har fyllt 18 år. I artikel 7 i denna förordning föreskrivs nämligen att AWBZ-försäkringen omfattar dem som inte är bosatta
i Nederländerna, men som är försäkrade enligt ZFW och som med stöd av en förordning av europeiska unionens råd har möjlighet
att i den stat där de är bosatta göra anspråk på utbetalningar som i princip belastar sjukförsäkringens budget.
18     Följande villkor gäller avseende det obligatoriska försäkringsskyddet, särskilt beträffande arbetstagarförsäkringen WAO, ZW
och WW:
–       I artikel 20 ZW föreskrivs att de arbetstagare som avses i ZW omfattas av ZW-försäkringen. Enligt artikel 8a ZW skall de som
uppbär ett bidrag från den obligatoriska WAO-försäkringen betraktas som en arbetstagare vid tillämpningen av ZW.
–       Arbetstagare som under en anställning fått sin arbetsförmåga nedsatt behåller enligt artikel 8 WW sin egenskap av arbetstagare.
–       De förmåner som utgår enligt WAO kan inte uppbäras samtidigt med de förmåner en utomlands bosatt arbetstagare eventuellt har
rätt till enligt ZW och WW.

Tvisten vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
19     A.J. van Pommeren-Bourgondiën är av nederländsk nationalitet och bosatt i Belgien. Under hela sitt yrkesverksamma liv har
hon arbetat i Nederländerna. Sedan år 1997 uppbär hon ett bidrag på grund av nedsatt arbetsförmåga med stöd av WAO. Hennes
bidrag är beräknat utifrån den högsta graden av arbetsoförmåga.
20     A.J. van Pommeren-Bourgondiën informerades om att hon från och med den 1 januari 2000 inte längre var obligatoriskt ansluten
till vissa nederländska försäkringar (nämligen försäkring enligt AOW, ANW och AKW), eftersom hon inte längre var bosatt i
Nederländerna. Hon informerades vidare om att någon avgift därför inte skulle utgå från och med den 1 januari 2000 till den
allmänna socialförsäkringen på de förmåner hon uppbar enligt WAO men att hon fortfarande hade möjlighet att ansluta sig på
frivillig basis med stöd av AOW och ANW genom ansökan till försäkringskassan.
21     A.J. van Pommeren-Bourgondiën bestred att hennes obligatoriska försäkring hade upphört inför försäkringskassan. Kassan vidhöll
sin inställning i skrivelse av den 28 augusti 2000.
22     Klaganden begärde då omprövning av beslutet hos försäkringskassan. Då kassan inte meddelade något omprövningsbeslut väckte
hon talan vid Rechtbank te Amsterdam.
23     Till skillnad från vad den nederländska regeringen har påstått finner den nationella domstolen att försäkringsvillkoren i
AOW och ANW skiljer sig åt mellan den obligatoriska och den frivilliga försäkringen, i synnerhet vad gäller avgiftsnivån.
För den obligatoriska AOW- och ANW-försäkringen skall avgifter endast erläggas för den inhemska beskattningsbara inkomsten.
När det gäller den frivilliga försäkringen skall avgift betalas för den totala beskattningsbara inkomsten i hela världen.
24     Rechtbank te Amsterdam anser vidare att det faktum att det föreligger både ett obligatoriskt och ett frivilligt försäkringssystem
riskerar medföra att den försäkrade inte har möjlighet att efterleva skyldigheten att vara ansluten till ett enda socialförsäkringssystem
enligt förordning nr 1408/71.
25     Under dessa omständigheter beslutade Rechtbank te Amsterdam att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfrågor
till domstolen:
”1). Utgör artikel 13.2 f i förordning nr 1408/71 hinder mot att en medlemsstat har lagbestämmelser enligt vilka en person
som helt har upphört att vara yrkesverksam i den medlemsstaten får fortsätta att vara försäkrad enligt dessa bestämmelser
endast om han fortsätter att vara bosatt där, trots att personen enligt medlemsstatens lagstiftning förblir obligatoriskt
försäkrad i vissa andra grenar av systemet för social trygghet oavsett bosättningsort?
2). Påverkas svaret på den första frågan av om den berörda personen enligt medlemsstatens lagstiftning har möjlighet att teckna
en frivillig försäkring för vissa grenar av systemet för social trygghet, utan att denna frivilliga försäkring är villkorad
av att personen fortsätter att vara bosatt i medlemsstaten?
Om den första frågan besvaras nekande, ställs alternativt följande fråga:
3). Skall artikel 39 EG tolkas så att det i en situation som den ovan angivna inte är förenligt med denna bestämmelse att
ersätta en obligatorisk försäkring med en frivillig försäkring om den obligatoriska försäkringen har upphört på grund av att
ett bosättningskrav införts?”

Tolkningsfrågorna
26     Den nationella domstolen har ställt sina frågor, som skall prövas tillsammans, för att få klarhet i huruvida bestämmelserna
i artikel 39 EG och i artikel 13.2 f i förordning nr 1408/71 utgör hinder mot att en medlemsstat tillämpar lagstiftning enligt
vilken en person som helt har upphört att vara yrkesverksam i den medlemsstaten får fortsätta att vara obligatoriskt försäkrad
i vissa grenar av socialförsäkringen endast om han fortsätter att vara bosatt där, trots att personen enligt medlemsstatens
lagstiftning förblir obligatoriskt försäkrad i vissa andra grenar av systemet för social trygghet oavsett bosättningsort när
personen i fråga alltid har möjlighet att på frivillig grund ansluta sig till försäkringen när han inte är obligatoriskt försäkrad.

Yttranden som inkommit till domstolen
27     Europeiska gemenskapernas kommission, den belgiska och den grekiska regeringen anser att den nederländska lagstiftningen strider
mot artikel 13.1 i förordning nr 1408/71. I denna artikel föreskrivs nämligen att personer för vilka denna förordning gäller
skall omfattas av lagstiftningen i endast en medlemsstat.
28     De anser att om den ifrågavarande nederländska lagstiftningen delvis upphör att vara tillämplig på A.J. van Pommeren-Bourgondiën
skall lagstiftningen i bosättningsstaten enligt artikel 13.2 f i förordning nr 1408/71 tillämpas för de grenar av socialförsäkringen
som inte längre omfattas av obligatorisk försäkring. A.J. van Pommeren-Bourgondiën omfattas härigenom av socialförsäkringslagstiftningen
i två medlemsstater i strid med artikel 13.1 i samma förordning.
29     Kommissionen har dessutom påpekat att artikel 13.2 f i förordning nr 1408/71 inte utgör hinder för att det i en medlemsstats
lagstiftning uppställs ett krav på att en person, som helt har upphört att vara yrkesverksam i den staten, måste vara bosatt
där för att omfattas av den medlemsstatens lagstiftning (dom av den 11 juni 1998 i mål C‑275/96, Kuusijärvi, REG 1998, s. I‑3419,
punkt 51). Nederländska myndigheter hade följaktligen helt lagligt kunnat upphöra att tillämpa sin lagstiftning på klaganden.
Samma myndigheter hade däremot inte rätt att låta hennes obligatoriska försäkring kvarstå för vissa grenar av socialförsäkringen
men låta andra upphöra.
30     Den nederländska regeringen och SVB anser å andra sidan att artikel 13.2 f i förordning nr 1408/71 inte utgör hinder för att
en person, enligt en medlemsstats lagstiftning, är obligatoriskt försäkrad endast mot en del av de risker som täcks av medlemsstatens
socialförsäkringssystem under förutsättning att det inte förekommer någon diskriminering mellan landets medborgare och andra
medborgare och under förutsättning att den berörde har möjlighet att försäkra sig på frivillig grund för de andra risker som
täcks inom samma socialförsäkringssystem.
31     Enligt den nationella domstolen, kommissionen och den grekiska regeringen är försäkringsvillkoren mindre fördelaktiga vid
frivillig försäkring än vid obligatorisk försäkring. En sådan situation påverkar i större utsträckning medborgare från andra
medlemsstater än nederländska medborgare. Den är därför diskriminerande och strider följaktligen mot artiklarna 12 EG och
39 EG.
32     Den nederländska regeringen anser i stället att försäkringsvillkoren är identiska och till och med fördelaktigare vid frivillig
försäkring än vid obligatorisk försäkring.

Domstolens svar
33     Bestämmelserna i artikel 13.2 i förordning nr 1408/71 har till enda syfte att fastställa den nationella lagstiftning som är
tillämplig på de personer som befinner sig i en situation som avses i punkterna a–f. De syftar inte till att bestämma villkoren
för rätten eller skyldigheten att tillhöra ett system för social trygghet, eller en gren av ett sådant system. Det ankommer
på varje medlemsstats lagstiftning att bestämma dessa villkor, inklusive villkoren för när denna tillhörighet upphör (dom
av den 3 maj 1990 i mål C‑2/89, Kits van Heijningen, REG 1990, s. I‑1755, punkt 19, och domen i det ovannämnda målet Kuusijärvi,
punkt 29).
34     Syftet med bestämmelserna i avdelning II i förordning nr 1408/71, vari artikel 13 ingår, är inte enbart att förhindra att
olika nationella lagstiftningar tillämpas samtidigt med de komplikationer som kan följa härav, utan också att förhindra att
de personer som omfattas av tillämpningsområdet för förordning nr 1408/71 berövas skydd på området för social trygghet i avsaknad
av lagstiftning som är tillämplig på dem (se domarna i de ovannämnda målen Kits van Heijningen, punkt 12, och Kuusijärvi,
punkt 28).
35     Det följer emellertid av artikel 13.2 f i förordning nr 1408/71 att lagstiftningen i bosättningsstaten är tillämplig endast
för det fall ingen annan lagstiftning är tillämplig och under förutsättning att den lagstiftning personen i fråga tidigare
omfattades av upphört att vara tillämplig (dom av den 3 maj 2001 i mål C‑347/98, kommissionen mot Belgien, REG 2001, s. I‑3327,
punkterna 28 och 29). Om den obligatoriska anslutningen till socialförsäkringen upphör i en medlemsstat är personen enligt
ovannämnda bestämmelse ansluten till försäkringen i bosättningsstaten.
36     Dessa bestämmelser utgör i målet vid den nationella domstolen inte hinder för att nederländsk lagstiftning tillämpas på A.J.
van Pommeren-Bourgondiën. Mot bakgrund av domstolens inställning i domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Belgien,
kan den anslutning hon tidigare åtnjöt fortsätta att omfattas av det nederländska socialförsäkringssystemet. Den omständigheten
att en del av försäkringen blir frivillig medför inte något förbud mot att försäkringen kvarstår inom ramen för den obligatoriska
försäkringen.
37     Det är för övrigt anledningen till att nederländsk lagstiftning ger utomlands bosatta personer som upphört att vara yrkesverksamma
i Nederländerna möjlighet att vara fortsatt försäkrade på frivillig grund enligt lagstiftningen i denna medlemsstat för de
grenar som inte längre omfattas av den obligatoriska försäkringen.
38     Principen om tillhörighet till endast ett socialförsäkringssystem som fastställs i artikel 13.1 i förordning nr 1408/71 påverkas
således inte av att den omstridda nederländska lagstiftningen tillämpas i målet vid den nationella domstolen.
39     Även om medlemsstaterna bibehåller sin behörighet att utforma sina sociala trygghetssystem, måste de likafullt beakta gemenskapsrätten
vid utövandet av denna behörighet, och detta särskilt vad avser EG‑fördragets bestämmelser om fri rörlighet för arbetstagare
(dom av den 23 november 2000 i mål C‑135/99, Elsen, REG 2000, s. I‑10409, punkt 33). Systemet med frivillig försäkring för
utomlands bosatta måste således vara förenligt med artikel 39 EG.
40     Bosättningskravet som den nederländska lagstiftaren ställt upp för att en person skall fortsätta att omfattas av den obligatoriska
försäkringen för vissa grenar av socialförsäkringen är endast förenligt med artikel 39 EG om villkoren för frivillig försäkring
inte är mindre fördelaktiga än för obligatorisk försäkring som personer bosatta inom landet åtnjuter för samma grenar av socialförsäkringen.
41     Det framgår emellertid av begäran om förhandsavgörande att utomlands bosatta personer enligt den nya nederländska lagstiftningen
inte längre har rätt att ansluta sig, ens på frivillig grund, till systemet för familjeförmåner såvida det inte rör sig om
en partiell anslutning under en övergångsperiod. Det är endast de få utomlands bosatta personer som hade rätt till familjeförmåner
under den tidigare obligatoriska försäkringen som behåller denna rätt även efteråt. De förlorar definitivt möjligheten att
vara försäkrade när deras yngsta barn uppnått 18 års ålder. Utomlands bosatta utsätts därför vad gäller dessa bidrag för en
mindre förmånlig behandling än personer bosatta inom landet.
42     Den nationella domstolen har dessutom, vilket påpekats i punkt 23 i denna dom, anfört att avgiftsnivån inte är densamma för
obligatorisk försäkring för personer bosatta inom landet som för frivillig försäkring för utomlands bosatta.
43     Endast ett fåtal av de utomlands bosatta vars obligatoriska försäkring upphört har försäkrat sig på frivillig basis. Detta
tyder på att frivillig försäkring är föga attraktiv och att personer bosatta utomlands stöter på svårigheter när de skall
ansluta sig till denna försäkring.
44     Av vad ovan anförts följer att den nederländska lagstiftning som är föremål för prövning i målet vid den nationella domstolen
försätter utomlands bosatta personer i en mindre fördelaktig situation än personer bosatta inom landet i fråga om socialförsäkringsskydd.
Nederländerna har härigenom åsidosatt principen om fri rörlighet som fastställs i artikel 39 EG.
45     Domstolen lämnar följaktligen följande svar till den nationella domstolen. Artikel 39 EG utgör hinder för nationell lagstiftning
enligt vilken en person som helt har upphört att vara yrkesverksam i den medlemsstaten får fortsätta att vara obligatoriskt
försäkrad för vissa grenar av socialförsäkringen endast om han fortsätter att vara bosatt där, trots att personen enligt medlemsstatens
lagstiftning förblir obligatoriskt försäkrad i vissa andra grenar av systemet för social trygghet oavsett bosättningsort.
Förutsättningen härför är att villkoren för frivillig försäkring i de grenar där den obligatoriska försäkringen upphört är
mindre fördelaktiga än villkoren för obligatorisk försäkring.

Rättegångskostnader
46     Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma
mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till
domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
På dessa grunder beslutar domstolen (tredje avdelningen) följande dom:
Artikel 39 EG utgör hinder för nationell lagstiftning enligt vilken en person som helt har upphört att vara yrkesverksam i
den medlemsstaten får fortsätta att vara obligatoriskt försäkrad i vissa grenar av socialförsäkringen endast om han fortsätter
att vara bosatt där, trots att personen enligt medlemsstatens lagstiftning förblir obligatoriskt försäkrad i vissa andra grenar
av systemet för social trygghet oavsett bosättningsort. Förutsättningen härför är att villkoren för frivillig försäkring i
de grenar där den obligatoriska försäkringen upphört är mindre fördelaktiga än villkoren för obligatorisk försäkring.
Underskrifter
*
Rättegångsspråk: nederländska.