CELEX: 62004CJ0127
85/374/EGK irányelv
Hibás termékért való felelősség
A termék »forgalomba hozatalának« fogalma
A gyártó és egyszemélyes leányvállalata közötti forgalom

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a hibás termékekért való felelősségre vonatkozó tagállami törvényi, rendeleti és
közigazgatási rendelkezések közelítéséről szóló, 1985. július 25‑i 85/374/EGK tanácsi irányelv (HL L 210., 29. o., magyar
nyelvű különkiadás 15. fejezet, 1. kötet, 257. o.; a továbbiakban: irányelv) 11. cikkének értelmezésére irányul.
A kérelmet a D. O’Byrne és a Sanofi Pasteur MSD Ltd (korábban Aventis Pasteur MSD Ltd; a továbbiakban: APMSD), valamint a
Sanofi Pasteur SA (korábban Aventis Pasteur SA; a továbbiakban: APSA) között, az utóbbiak által forgalomba hozott, hibásnak
vélt oltóanyag miatt folyamatban levő eljárásban terjesztették elő, amely oltóanyag beadása súlyos károsodást okozott D. O’Byrne-nek.

Jogi háttér

A közösségi szabályozás
Az irányelv 1. cikke előírja, hogy „[a] termék gyártója felel a termék hibája által okozott kárért”.
Az irányelv 3. cikke – amely meghatározza a gyártó fogalmát – a következőképpen rendelkezik:
„(1) A »gyártó« a végtermék, az alapanyag, a résztermék előállítója, valamint az, aki önmagát a termék gyártójaként adja meg
nevének, védjegyének vagy egyéb megkülönböztető jelzésének a terméken történő feltüntetésével.
(2) A gyártó felelősségének sérelme nélkül, minden személyt, aki üzleti tevékenysége körében eladás, bérlet, lízing vagy az
értékesítés bármely formája céljából terméket a Közösségbe importál, ezen irányelv alkalmazása szempontjából gyártónak kell
tekinteni, és [minden ilyen személy] gyártóként felel.
(3) Ha a termék gyártója nem állapítható meg, a termék minden szállítója gyártónak tekintendő, kivéve, ha ésszerű időn belül
tájékoztatja a károsultat a gyártónak vagy annak a személyéről, akinek a terméket szállította [helyesen: annak a személyéről,
aki a terméket szállította neki]. Ugyanez vonatkozik az importált termékekre, ha ezek tekintetében a (2) bekezdés szerinti
importőr nem állapítható meg, abban az esetben is, ha a gyártó neve fel van tüntetve.”
Az irányelv 7. cikke szerint:
„Ezen irányelv alapján a gyártó nem felelős, ha bizonyítja, hogy
a) a terméket nem ő hozta forgalomba; vagy
[…]”.
Az irányelv tizedik preambulumbekezdése szerint „mind a károsult, mind a gyártó érdeke megköveteli, hogy a kártérítési igény
elévülésének határideje egységes legyen”. E tekintetben az irányelv 11. cikke a következőkről rendelkezik:
„A tagállamok jogszabályaikban előírják, hogy a károsultnak az ezen irányelvből eredő igénye attól az időponttól számított
10 év elteltével, amelyen [helyesen: amikor] a gyártó a kárt okozó terméket forgalomba hozta, elévül, kivéve, ha a károsult
időközben bírósági eljárást indított a gyártó ellen.”

A nemzeti szabályozás
Az irányelvet az Egyesült Királyságban a fogyasztóvédelemre vonatkozó 1987. évi törvény (Consumer Protection Act 1987, a továbbiakban:
1987. évi törvény) első része ültette át, amely 1988. március 1‑jén lépett hatályba. A törvény 4. szakasza szerint:
„(1) Valamely termék hibája miatt e rész rendelkezései alapján indított polgári jogi perben az alperes mentesül a felelősség
alól, ha bizonyítja, hogy:
[…]
(b)      a terméket egyáltalán nem hozta forgalomba; vagy
[…]
(d)      a termék a forgalomba hozatal időpontjában hibátlan volt;
[…]”
Az 1987. évi törvény ezenkívül a 11A. szakasszal egészítette ki az elévülésről szóló 1980. évi törvényt (Limitation Act 1980),
amelynek (3) bekezdése szerint:
„Az e szakasz hatálya alá tartozó igények az […] adott időponttól számított tízéves határidőn túl nem érvényesíthetők; jelen
bekezdés alapján a keresetindítási jog a tízéves határidő lejártával megszűnik, függetlenül attól, hogy keletkezett‑e ilyen
jog, vagy hogy a jelen törvény következő rendelkezései szerinti határidő megkezdődött‑e.”

Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
Az előzetes döntéshozatalra utaló határozat szövegéből kitűnik, hogy a gyermek D. O’Byrne-t 1992. november 3‑án egy adag antihaemophilus
oltóanyaggal oltották be egy egyesült királyságbeli orvosi rendelőben.
Az oltás követően a gyermek súlyos károsodást szenvedett. Ügyvédei szerint a károsodást az okozta, hogy a beadott oltóanyag
hibás volt.
Az oltóanyag gyártója a francia Pasteur Mérieux Sérums et Vaccins SA (jelenleg, névváltoztatás után: APSA) társaság volt.
1992. szeptember 18‑án az APSA nagyobb mennyiségű oltóanyagot küldött a Mérieux UK Ltd (jelenleg, névváltoztatás után: APMSD)
nevű angol társaságnak, köztük azt is, amellyel a fiatal D. O’Byrne-t beoltották. Ez utóbbi társaság, amely az APSA 100%‑os
leányvállalata, és termékeinek egyesült királyságbeli forgalmazója, szeptember 22‑én kapta meg a szóban forgó készletet. A
kiszállításkor az APSA számlát küldött az APMSD-nek, amelyet az szabályosan kifizetett.
Később (nem ismeretes időpontban) az APMSD az oltóanyag-szállítmány egy részét eladta az Egyesült Királyság Egészségügyi Minisztériumának,
és a minisztérium által kijelölt kórházba szállította. A kórház ezután eljuttatta abba az orvosi rendelőbe, ahol a gyermeket
1992. november 3‑án beoltották.
2000. november 2‑án az alapügy felperesének ügyvédei elsőként az APMSD ellen nyújtottak be kártérítés iránti keresetet, azt
állítva, hogy ez utóbbi a termék gyártója.
2002. október 7‑én az APSA ellen nyújtottak be keresetet. Az ügyvédek jelezték, hogy csak 2002 nyarán vált egyértelművé számukra,
hogy a termék gyártója valójában az APSA, nem pedig az APMSD.
Ebben a második eljárásban az APSA arra hivatkozik, hogy a vele szemben érvényesített igény elévült. Előadja, hogy mivel a
terméket 1992. szeptember 18‑án hozta forgalomba azáltal, hogy leszállította az APMSD-nek, amely szeptember 22‑én átvette,
a keresetet viszont csak 2002. október 7‑én nyújtották be, az eljárást az 1987. évi törvény 11A. szakaszának – az irányelv
11. cikkét átültető – (3) bekezdésében foglalt tízéves elévülési idő lejártát követően indították meg.
Az alapügy felperesének ügyvédei szerint a kártérítési igény nem évült el. A termék forgalomba hozatalára ugyanis csak akkor
került sor, amikor az APMSD az egészségügyi miniszter által kijelölt kórházba szállította a terméket. Ez a szállítás pedig
a második kereset benyújtását megelőző tíz éven belül történt.
Az ügyvédek 2003. március 10‑én a kérdést előterjesztő bíróságnál kérelmezték annak elrendelését, hogy az első (2000. november
2‑án indított) bírósági eljárásban az APSA perből való elbocsátása mellett az APMSD-t idézzék meg alperesként.
Ilyen körülmények között a High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division, az eljárás felfüggesztéséről határozott,
és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
„1)      Ha valamely terméket adásvételi szerződés alapján a francia gyártó a 100%‑ban tulajdonában álló angol leányvállalatának szállít,
amely valamely másik jogalanynak szállítja a terméket, akkor úgy kell‑e értelmezni az […] irányelv 11. cikkét, hogy a terméket
akkor hozzák forgalomba,
a)      amikor elhagyja a francia társaságot, vagy
b)      amikor megérkezik az angol társasághoz, vagy
c)      amikor elhagyja az angol társaságot, vagy
d)      amikor megérkezik ahhoz a jogalanyhoz, amelyiknek az angol társaság szállította a terméket?
2)      Ha a felperes az […] irányelv alapján fennálló, hibásnak vélt termék miatti igényét tévedésből A társasággal szemben indított
keresettel érvényesíti, mert A-t gondolja a termék gyártójának, valójában azonban nem A, hanem B társaság a termék gyártója,
a tagállam nemzeti joga felruházhatja‑e a bíróságokat arra irányuló mérlegelési jogkörrel, hogy az ilyen keresettel indított
eljárást az […] irányelv 11. cikke értelmében „a gyártó ellen indított bírósági eljárásnak” minősítsék?
3)      Az […] irányelv 11. cikke – helyesen értelmezve – megengedi‑e, hogy a tagállam annak engedélyezésére irányuló mérlegelési
jogkört ruházzon valamely bíróságra, hogy alperesi minőségben A társaságot B társaság váltsa fel a fenti második kérdésben
említett eljárásban („releváns eljárás”), amennyiben:
a)      letelt a 11A. szakaszban megállapított tízéves határidő;
b)      a releváns eljárást a tízéves határidő lejárta előtt indították A ellen, és
c)      a tízéves határidő lejárta előtt nem indítottak eljárást B ellen azzal a termékkel kapcsolatban, amely a felperes által állított
károsodást okozta?”

Az első kérdésről
Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keres választ, hogy ha valamely terméket a gyártó társaság
a forgalmazó leányvállalatára ruház át, amely azt harmadik személynek eladja, vajon úgy kell‑e értelmezni az irányelv 11. cikkét,
hogy a termék forgalomba hozatala akkor valósul meg, amikor a gyártó társaság átruházza a terméket a leányvállalatra, vagy
akkor, amikor ez utóbbi harmadik személyre ruházza át a terméket.
Az alapügy felperese, az olasz kormány és az Európai Közösségek Bizottsága úgy véli, hogy valamely termék forgalomba hozatala
a gyártónak a termék felett gyakorolt ellenőrzésének elvesztésétől függ, vagy akkor következik be, amikor olyan személynek
ruházzák át a terméket, aki felett a gyártó nem gyakorol felügyeletet. Az számít, hogy a harmadik személynek történt átadás
révén a termék mikor kerül be az értékesítési láncba. Szerintük a gyártó 100%‑os tulajdonú leányvállalata, mint amilyen az
alapügyben is szerepel, nem tekinthető harmadik személynek.
Az alapügy alperesei szerint ezzel szemben a forgalomba hozatal meghatározása szempontjából az a tény releváns, hogy a termék
elhagyja a gyártás tényleges helyét, és e tekintetben nem juthat döntő szerep annak a körülménynek, hogy a termék valamely
leányvállalathoz került.
Bevezetésként meg kell állapítani, hogy az irányelv nem tartalmazza a „forgalomba hozatal” fogalom meghatározását, amelyre
különösen az irányelvnek a gyártó felelősség alóli mentesülésének eseteit felsoroló 7. cikkének a) pontjában, valamint a károsultnak
az ezen irányelvből eredő igénye elévülésére vonatkozó 11. cikkében történik utalás.
A forgalomba hozatalnak az irányelv 7. cikkében található fogalmával kapcsolatban a Bíróság úgy határozott, hogy a felelősség
alól a forgalomba hozatal hiánya okán történő mentesülés elsősorban arra az esetre vonatkozik, amikor nem a gyártó vonja ki
a terméket a gyártási folyamatból. Szintén nem tartoznak az irányelv hatálya alá azok az esetek, amikor a terméket a gyártó
akarata ellenére – például még a gyártási folyamat befejezése előtt – vagy magáncélokra használják fel, illetve az ehhez hasonló
esetek (a C‑203/99. sz., Veedfald-ügyben 2001. május 10‑én hozott ítélet [EBHT 2001., I‑3569. o.] 16. pontja).
A Bíróság a fent hivatkozott Veedfald-ítélet 15. pontjában ugyanebben az összefüggésben mondta ki azt, hogy az irányelv 7. cikkében
kimerítő jelleggel felsorolt eseteket, amelyek alapján a gyártó mentesülhet a felelősség alól, szigorúan kell értelmezni.
Az ilyen értelmezés arra irányul, hogy biztosítsa a hibás termék károsultjának érdekeit.
Az irányelv 11. cikke, amely korlátozza a károsultnak az irányelv alapján fennálló igénye érvényesítésére nyitva álló határidőt,
ezzel szemben semleges jellegű. Mint az irányelv tizedik preambulumbekezdéséből is következik, ennek a rendelkezésnek az a
célja, hogy a szóban forgó felek érdekében megfeleljen a jogbiztonság követelményeinek. A károsult keresetindításának időbeli
korlátozásának tehát objektív feltételeknek kell megfelelnie.
Ezekre a szempontokra tekintettel valamely terméket akkor lehet az irányelv 11. cikke értelmében forgalomba hozottnak tekinteni,
ha kikerült a gyártó által végzett gyártási folyamatból, és forgalmazási folyamatba került, amelynek során a vásárlóközönség
számára felhasználás vagy fogyasztás céljára kínálják.
Főszabály szerint nincsen jelentősége e tekintetben annak, hogy a terméket a gyártó közvetlenül a felhasználónak vagy a fogyasztónak
adja el, vagy az eladás az értékesítési lánc egy vagy több szereplőjén keresztül valósul meg, mint ahogy az irányelv 3. cikkének
(3) bekezdésében szerepel.
Ha az értékesítési lánc egyik szeme szorosan a gyártóhoz kötődik, például a gyártó 100%‑os tulajdonában levő leányvállalat
esetében, el kell dönteni, hogy e kapcsolat következményeként ez a jogalany valójában az érintett termék gyártási folyamatához
tartozik‑e.
Az ilyen szoros kapcsolatot attól függetlenül kell megítélni, hogy külön jogalanyokról van‑e szó, vagy sem. Jelentősége van
viszont annak a kérdésnek, hogy a vállalkozások eltérő termelési tevékenységet végeznek‑e, vagy ellenkezőleg: az egyik – leányvállalatként
működő – vállalkozás, csupán forgalmazza vagy raktározza az anyavállalat által gyártott terméket. A nemzeti bíróság feladata
eldönteni, hogy az egyes eset körülményeire és az eléterjesztett ügy tényállására tekintettel a gyártó és a másik jogalany
közötti kapcsolat olyan szoros‑e, hogy a gyártónak az irányelv 7. és 11. cikke szerinti fogalma kiterjed az utóbbi jogalanyra
is, és hogy a termék ezen jogalanyok közötti átruházása az említett rendelkezések értelmében nem valósítja meg a termék forgalomba
hozatalát.
Mindenesetre az alpereseknek az alapeljárásban előadott érveivel ellentétben nem döntő az a körülmény, hogy a terméket kiszámlázták
a leányvállalatnak, és az ugyanúgy kifizette az árat, mint bármelyik vevő. Ugyanez vonatkozik arra a kérdésre, hogy melyik
jogalanyt kell a termékek tulajdonosának tekinteni.
Az első kérdésre ezért azt a választ kell adni, hogy az irányelv 11. cikkét úgy kell értelmezni, miszerint egy terméket akkor
hoznak forgalomba, amikor kikerül a gyártó által végzett gyártási folyamatból, és forgalmazási folyamatba kerül, amelynek
során a vásárlóközönség számára felhasználás vagy fogyasztás céljára kínálják.

A második és a harmadik kérdésről
Második és harmadik kérdésével, amelyeket együtt kell vizsgálni, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra kíván választ
kapni, hogy ha a termék gyártójának vélt társaság ellen tévesen indítanak keresetet, miközben a terméket valójában másik társaság
gyártotta, tekintheti‑e a nemzeti bíróság a gyártó társaság ellen irányulónak a keresetet, és megidézheti‑e alperesként, az
eredetileg perelt társaság perből való elbocsátása mellett.
E tekintetben meg kell állapítani, hogy az irányelv nem rendelkezik az abban az esetben követendő eljárási rendről, amikor
a károsult hibás termékért való felelősség megállapítása iránt indít eljárást, és téved a gyártó személyében. Ezért főszabály
szerint a nemzeti eljárásjognak kell megállapítania, hogy ilyen eljárásban milyen feltételek mellett lehet valamelyik felet
a perből elbocsátani, és helyette másikat megidézni.
Mindazonáltal emlékeztetni kell arra, hogy az irányelv 1. és 3. cikke meghatározza azoknak a felelősöknek a körét, akikkel
szemben a károsultnak az irányelvben előírt felelősségi rendszer alapján keresetindítási joga van (a C‑402/03. sz., Skov és
Bilka ügyben 2006. január 10‑én hozott ítélet [az EBHT-ban még nem tették közzé] 32. pontja). Mivel az irányelv célja az általa
szabályozott kérdések teljes körű összehangolása, a felelősöknek az e rendelkezésekben meghatározott körét kimerítő felsorolásnak
kell tekinteni (a fent hivatkozott Skov és Bilka ítélet 33. pontja).
Az irányelv 1. cikke, valamint 3. cikkének (1) bekezdése a felelősséget a gyártóra hárítja, akit többek között a végtermék
előállítójaként határoz meg.
Kizárólag a kimerítő jelleggel felsorolt esetekben tekinthetők más személyek gyártónak, így az, aki önmagát a termék gyártójaként
adja meg nevének, védjegyének vagy egyéb megkülönböztető jelzésének a terméken történő feltüntetésével (az irányelv 3. cikkének
(1) bekezdése), aki terméket a Közösségbe importál (a 3. cikk (2) bekezdése), valamint a termék szállítója, ha a termék gyártója
nem állapítható meg, és ésszerű időn belül nem tájékoztatja a károsultat a gyártónak vagy annak a személyéről, akinek a terméket
szállította [helyesen: annak a személyéről, aki a terméket szállította neki] (3. cikk (3) bekezdése).
Annak megállapításakor, hogy adott perben a korábbi fél elbocsátása mellett milyen feltételekkel idézhető meg másik fél, a
nemzeti bíróságnak biztosítania kell az irányelv – 3. cikkben megállapított – személyi hatályának érvényesülését és tiszteletben
tartását.
A második és a harmadik kérdésre ezért azt a választ kell adni, hogy ha a termék gyártójának vélt társaság ellen tévesen indítanak
keresetet, miközben a terméket valójában másik társaság gyártotta, főszabály szerint a nemzeti jognak kell megállapítania,
milyen feltételek mellett lehet ilyen eljárásban valamelyik felet a perből elbocsátani, és helyette másikat megidézni. Annak
megállapításakor, hogy a korábbi fél elbocsátása mellett milyen feltételekkel idézhető meg másik fél, a nemzeti bíróságnak
biztosítania kell az irányelv – 1. és 3. cikkében megállapított – személyi hatályának érvényesülését.

A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján, a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
1)
A hibás termékekért való felelősségre vonatkozó tagállami törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések közelítéséről
szóló, 1985. július 25‑i 85/374/EGK tanácsi irányelv 11. cikkét úgy kell értelmezni, miszerint egy terméket akkor hoznak forgalomba,
amikor kikerül a gyártó által végzett gyártási folyamatból, és forgalmazási folyamatba kerül, amelynek során a vásárlóközönség
számára felhasználás vagy fogyasztás céljára kínálják.
2)
Ha a termék gyártójának vélt társaság ellen tévesen indítanak keresetet, miközben a terméket valójában másik társaság gyártotta,
főszabály szerint a nemzeti jognak kell megállapítania, milyen feltételek mellett lehet ilyen eljárásban valamelyik felet
a perből elbocsátani, és helyette másikat megidézni. Annak megállapításakor, hogy a korábbi fél elbocsátása mellett milyen
feltételekkel idézhető meg másik fél, a nemzeti bíróságnak biztosítania kell a 85/374 irányelv – 1. és 3. cikkében megállapított
– személyi hatályának érvényesülését.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: angol.