CELEX: 62007FJ0065
Avalik teenistus
Vastuvõetavus
Võrdne kohtlemine
Direktiiv 1999/70

Avaliku Teenistuse Kohtu kantseleisse 29. juunil 2007 saabunud hagiavaldusega paluvad L. Aayhan ja veel 79 endist Euroopa
Parlamendi istungite abiteenistujat eelkõige tühistada teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutuse 20. aprilli 2007. aasta
otsus, millega lükati tagasi nende väidetav 19. detsembri 2006. aasta „kaebus”, millega nad taotlesid, et järjestikuseid tähtajalisi
lepinguid, mille parlament nendega oli sõlminud, loetaks üheks määramata tähtajaga osalise tööajaga lepinguks, et asjaomased
isikud ennistataks selle alusel parlamenti tööle ja et neile makstaks hüvitist, „mis vastab” õigusele tasustatud puhkusele,
mille nad oleksid kogu töötatud aja eest saanud.

Õiguslik raamistik
1.
Euroopa ühenduste muude teenistujate teenistustingimused
Euroopa ühenduste muude teenistujate teenistustingimuste (edaspidi „teenistustingimused”) artikli 52 teise lause kohaselt
„[p]ärast 31. detsembrit 2006 uusi abiteenistujaid tööle ei võeta.”
Teenistustingimuste artikli 58 esimeses lõigus on ette nähtud:
„Abiteenistujatel on õigus saada tasulist puhkust kaks päeva iga kuu kohta; alla 15 päeva või poole kuu pikkune teenistusaeg
puhkuseõigust ei anna.”
Teenistustingimuste artiklis 78, mis kuulub III jaotise „Abiteenistujad” alla, on ette nähtud:
„Erandina käesoleva jaotise sätetest kohaldatakse […] [p]arlamendi poolt oma istungite ajaks tööle võetud abiteenistujate
suhtes Euroopa Parlamendi, Euroopa Nõukogu ja Lääne-Euroopa Liidu assamblee poolt omavahelisel kokkuleppel selliste töötajate
töölevõtmise kohta kehtestatud värbamis- ja tasustamistingimusi.
Kõnealuse kokkuleppe sätted ja kõik nendes edaspidi tehtavad muudatused teatatakse eelarvepädevatele asutustele üks kuu enne
nende jõustumist.
Abiteenistujate suhtes, kelle [Euroopa Ühenduste K]omisjon võtab ühenduse institutsioonide ja organite nimel tööle konverentsitõlkidena,
kohaldatakse samu töölevõtu- ja tasustamistingimusi kui […] [p]arlamendi poolt töölevõetud konverentsitõlkide suhtes.
Käesoleva artikli sätteid kohaldatakse kuni 31. detsembrini 2006, mil asjaomaste töötajate suhtes hakatakse kohaldama artiklis 90
osutatud korras sätestatud tingimusi.”
Teenistustingimuste artiklis 90, mis kuulub IV jaotise „Lepingulised töötajad” 5. peatükki „Artiklis 3b osutatud lepingulisi
töötajaid käsitlevad erisätted”, on sätestatud:
„Erandina käesoleva jaotise sätetest kohaldatakse konverentsitõlkide suhtes, kelle võtab tööle […] [p]arlament või komisjon
ühenduse institutsioonide ja asutuste nimel, ühelt poolt institutsioonide nimel tegutseva […] [p]arlamendi, komisjoni ja Euroopa
[Ühenduste] Kohtu ning teiselt poolt kutseala esindavate organisatsioonide vahel 28. juulil 1999 sõlmitud kokkuleppes sätestatud
tingimusi.
Kõnealuse kokkuleppe muudatused, mis tulenevad nõukogu [22. märtsi 2004. aasta] määruse (EÜ, Euratom) nr 723/2004[, millega
muudetakse Euroopa ühenduste ametnike personalieeskirju ja Euroopa ühenduste muude teenistujate teenistustingimusi (ELT L 124,
lk 1; ELT eriväljaanne 01/02, lk 130),] jõustumisest, võetakse vastu enne 31. detsembrit 2006 artikli[…] 78 [teises lõigus]
osutatud korras. Pärast 31. detsembrit 2006 kõnealusesse kokkuleppesse tehtavad muudatused võetakse vastu institutsioonide
kokkuleppel.” [täpsustatud tõlge]
Teenistustingimuste IV jaotise „Lepingulised töötajad” 6. peatükki „Töötingimused” kuuluva artikli 91 alusel kohaldatakse
„[a]rtikleid 16–18 […] analoogia põhjal.” Teenistustingimuste artikli 16 esimeses lõigus on seoses tööajaga mainitud „[Euroopa
ühenduste ametnike p]ersonalieeskirjade artikleid […] 55–61”, kusjuures Euroopa ühenduste ametnike personalieeskirjade (edaspidi
„personalieeskirjad”) artikli 55a lõikes 4 on omakorda osalise tööajaga töötamise eeskirjade osas viidatud personalieeskirjade
IVa lisale, mille artikli 1 kolmanda lõigu kolmandas lauses on ette nähtud:
„Osalise tööajaga töö ei või olla lühem kui pool tavalisest tööajast.”
2.
Raamkokkulepe tähtajalise töö kohta
Nõukogu 28. juuni 1999. aasta direktiivi 1999/70/EÜ, milles käsitletakse Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni (ETUC), Euroopa
Tööandjate Föderatsiooni (UNICE) ja Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse (CEEP) sõlmitud raamkokkulepet tähtajalise töö
kohta (EÜT L 175, lk 43; ELT eriväljaanne 05/03, lk 368), lisas ära toodud, 18. märtsil 1999 sõlmitud tähtajalist tööd käsitleva
raamkokkuleppe (edaspidi „raamkokkulepe”) preambuli teisest ja kolmandast lõigust ning üldkaalutluste punktidest 6–8 tuleneb
sisuliselt, et:
–        raamkokkuleppe pooled tunnistavad, et ühelt poolt on määramata tähtajaga töölepingud praegu ja tulevikus üldine töösuhte vorm
tööandjate ja töötajate vahel, kuna need aitavad kaasa töötajate elukvaliteedi ja töö tulemuslikkuse paranemisele, aga teiselt
poolt vastavad tähtajalised töölepingud teatavatel juhtudel nii tööandjate kui ka töötajate vajadustele;
–        raamkokkuleppes määratakse kindlaks tähtajalise töö üldpõhimõtted ja miinimumnõuded, luues üldraamistiku, et tagada tähtajaliste
töötajate võrdne kohtlemine, kaitstes neid igasuguse diskrimineerimise eest, ja vältida kuritarvitusi, mis võiksid tuleneda
järjestikuste tähtajaliste töölepingute või töösuhete kasutamisest, jättes samas liikmesriikide ja tööturu osapoolte määrata
nende põhimõtete ja nõuete rakendamise üksikasjalikud eeskirjad, et võtta arvesse konkreetse riigi, sektori ja hooaja erijooni;
–        raamkokkuleppe allakirjutanud pooled on arvamusel, et objektiivsetele alustele tuginevate tähtajaliste töölepingute kasutamine
aitab vältida töötajaid kahjustavaid kuritarvitusi.
Raamkokkuleppe klauslis 1 on sätestatud, et kokkuleppe „[…] eesmärk on:
a)   parandada tähtajalise töötamise kvaliteeti, tagades mittediskrimineerimise põhimõtte kohaldamise;
b)     luua raamistik, et vältida kuritarvitusi, mis võiksid tuleneda järjestikuste tähtajaliste töölepingute või töösuhete kasutamisest.”
Raamkokkuleppe klauslis 5 on sätestatud:
„1. Järjestikuste tähtajaliste töölepingute või töösuhete kasutamise võimaliku kuritarvitamise vältimiseks kehtestavad liikmesriigid,
olles kooskõlas siseriikliku õiguse, kollektiivlepingute või praktikaga konsulteerinud tööturu osapooltega, ja/või tööturu
osapooled konkreetsete sektorite ja/või töötajakategooriate vajadusi arvestades ühe või mitu järgmistest meetmetest, juhul
kui kuritarvituste vältimiseks puuduvad samaväärsed juriidilised meetmed:
a)     objektiivsed alused, mis õigustaksid selliste töölepingute või töösuhete uuendamist;
b)     järjestikuste tähtajaliste töölepingute või töösuhete maksimaalne kogukestus;
c)     selliste töölepingute või töösuhete uuendamiste arv.
2. Liikmesriigid, olles konsulteerinud tööturu osapooltega, ja/või tööturu osapooled määravad vajaduse korral kindlaks, millistel
tingimustel tähtajalisi töölepinguid või töösuhteid:
a)     loetakse järjestikusteks;
b)     loetakse määramata tähtajaga töölepinguteks või töösuheteks.”

Vaidluse aluseks olevad asjaolud
Hagejad on kõik endised abiteenistujad, kelle parlament võttis tööle mitu korda, iga kord tähtajalise lepinguga istungite
ajaks vastavalt teenistustingimuste artiklile 78 lastehoiutöötaja, lasteaiakasvataja, masinakirjutaja, tehnilise töötaja,
koka, keeleõpetaja, riidehoiutöötaja, kolimistöötaja, uksehoidja, paljundaja ja assistendina ning muudesse ametitesse.
Nähes, et parlament hakkab tõenäoliselt alates 1. jaanuarist 2007 istungjärkude ajal vajamineva inimressursi katmiseks kasutama
ajutist personali, saatsid hagejate esindajad 18. septembril 2006 parlamendi personali peadirektoraadi peadirektorile kirja
teatava arvu etteheidetega istungite abiteenistujate suhtes seni kohaldatud korra kohta, iseäranis seoses nende lepingute
kestusega ja õigusega tasustatud puhkusele, ning parlamendi kavatsuse kohta muuta alates 1. jaanuarist 2007 varasemad istungite
abiteenistujate lepingud ajutise töö lepinguteks. Kokkuvõttes palusid hagejate esindajad, et nende istungite abiteenistuja
tähtajalised töölepingud kvalifitseeritaks ümber määramata tähtajaks sõlmitud osalise tööajaga (täpsemalt veerandi tööajaga)
lepingulise töötaja lepinguks teenistustingimuste artikli 3a või 3b alusel, et nende klientidele antaks tagantjärele tasustatud
puhkust ja et lõpetataks kõik lepingulised suhted ajutist tööd pakkuva ettevõtjaga, kelle teenuseid parlament kasutada kavatses.
Pärast hagejate esindajatega kohtumist 9. oktoobril 2006, vastas personali peadirektoraadi peadirektor 26. oktoobri 2006. aasta
kirjas sisuliselt, et istungite abiteenistujaid on võimatu teenistustingimuste artikli 3a või 3b alusel lepinguliste töötajatena
tööle võtta ja et ajutise tööjõu kasutamine Strasbourg’is (Prantsusmaa) parlamendi istungite sujuva toimumise eesmärgil on
õiguspärane nii teenistustingimuste kui ka Prantsuse õiguse kohaselt.
Hagejad esitasid 19. detsembri 2006. aasta kirjaga väidetava kaebuse 26. oktoobri 2006. aasta otsuse peale, millega lükati
tagasi 18. septembri 2006. aasta taotlus, paludes teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutusel nimetatud otsust muuta
ja „sellest tulenevalt [käsitada] kõiki hagejate ja parlamendi vahelisi tähtajalisi lepinguid [...] ühe määramata tähtajaks
sõlmitud lepinguna, mis kestab ka pärast 1. jaanuari 2007, [anda] kõigile asjaomastele teenistujatele määramata tähtajaga
lepingust tulenevad õigused [...] ja [maksta] igale hagejast teenistujale tööleasumisest alates kogu töötatud aja eest väljatöötatud
tasustatud puhkuse õigusele vastavat hüvitist”.
Olles 19. detsembri 2006. aasta kirja ümber kvalifitseerinud „taotluseks” personalieeskirjade artikli 90 lõike 1 tähenduses,
vastas personali peadirektoraadi peadirektor 20. aprillil 2007, et seda taotlust ei ole võimalik rahuldada.
Hagejad esitasid 21. juunil 2007 selle 20. aprilli 2007. aasta tagasilükkamisotsuse peale kaebuse.
Teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutus jättis viimati nimetatud kaebuse 25. oktoobri 2007. aasta otsusega rahuldamata.

Menetlus ja poolte nõuded
Avaliku Teenistuse Kohtu kantseleisse 29. novembril 2007 saabunud eraldi dokumendiga esitas parlament tema sõnul vastavalt
Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu kodukorra, mida kohaldatakse nõukogu 2. novembri 2004. aasta otsuse 2004/752/EÜ, Euratom,
millega asutatakse Euroopa Liidu avaliku teenistuse kohus (ELT L 333, lk 7), artikli 3 lõike 4 kohaselt Avaliku Teenistuse
Kohtu suhtes
mutatis mutandis
kuni viimase oma kodukorra jõustumiseni, artiklile 114 kõnesoleva hagi peale vastuvõetamatuse vastuväite.
Avaliku Teenistuse Kohtu kantseleisse 21. jaanuaril 2008 faksi teel saabunud kirjas (originaal saabus 24. jaanuaril 2008)
esitasid hagejad märkusi vastuvõetamatuse vastuväite kohta.
Avaliku Teenistuse Kohus andis 13. märtsi 2008. aasta määrusega korralduse liita parlamendi esitatud vastuvõetamatuse vastuväide
sisulise menetlusega vastavalt 1. novembrist 2007, see tähendab enne kõnealuse vastuvõetamatuse vastuväite esitamise kuupäeva
kohaldatava kodukorra artikli 78 lõike 3 kolmandale lõigule.
Hagejad paluvad Avaliku Teenistuse Kohtul:
–        tühistada 20. aprilli 2007. aasta tagasilükkamisotsus, mille parlament tegi nende 19. detsembri 2006. aasta kaebuse kohta.
Sellest tulenevalt:
–        kvalifitseerida kõik nende ja parlamendi vahelised tähtajalised lepingud ümber üheks määramata tähtajaga lepinguks;
–        sedastada, et parlament on kohustatud andma neile määramata tähtajaga lepingust tulenevad õigused;
–        sedastada ja otsustada, et parlamendi teenistujatel ehk nn istungite abiteenistujatel on õigus nende tööleasumisest alates
kogu töötatud aja eest saada väljatöötatud tasustatud puhkuse õigusele vastavat hüvitist;
–        mõista parlamendilt igale hagejale välja 2000 euro suurune summa kohtuväliste kulude eest;
–        mõista parlamendilt välja käesoleva astme kohtukulud.
Parlament palub Avaliku Teenistuse Kohtul:
–        tunnistada väidetav tegevusetushagi ilmselgelt vastuvõetamatuks;
–        tunnistada tühistamishagi põhjendamatuks;
–        jätta hagejate nõue kvalifitseerida kõik nende ja parlamendi vahelised tähtajalised lepingud ümber üheks määramata tähtajaga
lepinguks vastuvõetamatuse tõttu rahuldamata;
–        jätta nõue anda kõigile asjaomastele teenistujatele määramata tähtajaga lepingust tulenevad õigused vastuvõetamatuse tõttu
rahuldamata;
–        jätta nõue maksta hagejatele tasustatud puhkuse õigusele vastavat hüvitist põhjendamatuse tõttu rahuldamata;
–        tunnistada vastuvõetamatuks nõue mõista parlamendilt igale hagejale välja 2000 euro suurune summa kohtuväliste kulude eest;
–        otsustada kohtukulude jaotus vastavalt kehtivale õigusele.
Avaliku Teenistuse Kohtu kantseleisse 21. jaanuaril 2008 faksi teel saabunud hagiavaldusega (originaal saabus 28. jaanuaril
2008) paluvad hagejad eelkõige tühistada 25. oktoobri 2007. aasta otsus, millega jäeti rahuldamata nende 27. juuni 2007. aasta
kaebus (numbri F‑10/08 all registreeritud kohtuasi).
Kohtuistungil palus Avaliku Teenistuse Kohus hagejatel esitada oma viimane istungite abiteenistuja leping, mis sõlmiti parlamendiga
enne nende 19. detsembri 2006. aasta väidetavat kaebust. See palve täideti Avaliku Teenistuse Kohtu kantseleisse 26. novembril
2008 faksi teel saabunud dokumendiga (originaal saabus 1. detsembril 2008). Parlament esitas selle dokumendi kohta oma märkused
12. detsembril 2008, mil lõpetati suuline menetlus ja käesolev kohtuasi suunati nõupidamisele.

Hagi vastuvõetavus
1.
Poolte argumendid
Parlament leiab, et hagi on ilmselgelt vastuvõetamatu.
Parlamendi väitel kujutab hagejate esindajate 18. septembri 2006. aasta kuupäevaga kiri üksnes mõtete kogumit, mis käsitleb
teenistustingimuste artikli 78 õiguspärasust, istungite abiteenistujate õiguslikku olukorda ja parlamendi valitud lahendust
kasutada 1. jaanuarist 2007 ajutisi töötajaid.
Nimetatud kiri ei sisalda tema väitel ühtegi teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutusele tehtud konkreetset ja ametlikku
üleskutset teha hagejate suhtes otsus ja see lõppeb ettepanekuga kohtuda personali peadirektoraadi peadirektoriga selleks,
et asjaomase toimiku üle arutleda. Kokkusaamine leidis ka 9. oktoobril 2006 aset.
Personali peadirektoraadi peadirektori 26. oktoobri 2006. aasta vastusel puuduvad parlamendi väitel igasugused otsuse omadused
ning selle eesmärk oli vaid võtta kokku parlamendi seisukohad nimetatud kohtumisel käsitletud põhiküsimustes.
Seevastu hagejate 19. detsembri 2006. aasta kiri sisaldas konkreetseid nõudeid ja see tuleks kvalifitseerida taotlusena personalieeskirjade
artikli 90 lõike 1 tähenduses, mitte kaebusena, kuna selleks kuupäevaks ei olnud parlament vastu võtnud ühtegi hagejaid kahjustavat
akti.
Parlament märgib seetõttu, et hagejad võisid 21. juunil 2007 kehtivalt esitada kaebuse teenistuslepingute sõlmimise pädevusega
asutuse 20. aprilli 2007. aasta otsuse peale, millega see taotlus tagasi lükati. Kõnealuse kaebuse jättis lepingute sõlmimise
pädevusega asutus 25. oktoobri 2007. aasta otsusega rahuldamata.
Neil asjaoludel tuleb parlamendi väitel pidada 29. juunil 2007 esitatud hagi enneaegseks, kuna selleks kuupäevaks ei olnud
kohtueelne menetlus veel lõpetatud, ning seega tunnistada hagi vastuvõetamatuks.
Seejärel vaidlustab parlament nende hagiavalduses esitatud nõuete vastuvõetavuse, millega palutakse esiteks, et kõik parlamendi
ja hagejate vahel sõlmitud tähtajalised lepingud kvalifitseeritaks ümber üheks määramata tähtajaga lepinguks ja teiseks, et
Avaliku Teenistuse Kohus sedastaks, et parlament on kohustatud ennistama kõik asjaomased teenistujad tööle määramata tähtajaks
sõlmitud lepingute alusel.
Parlamendi väitel on üksnes teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutusel õigus võtta tööle ajutisi või abiteenistujaid.
Liiatigi puudub ühenduse kohtul talle EÜ artikli 230 alusel antud tühistamispädevuse raames õigus teha institutsioonidele
ettekirjutusi. Parlament lisab, et EÜ artiklis 233 on ette nähtud volituste jaotus kohtu- ja haldusvõimu vahel nii, et institutsioon,
kes on tühistatava akti vastu võtnud, otsustab, millised on vajalikud meetmed seda tühistava kohtuotsuse täitmiseks, kasutades
ühenduse kohtu järelevalve all talle selleks antud kaalutluspädevust ja järgides nii selle kohtuotsuse resolutiivosa kui põhjendusi,
mida ta peab täitma, ning samuti ühenduse õiguse sätteid.
Lõpuks leidis parlament kohtuistungil, et hagi on vastuvõetamatu ka seetõttu, et hagejate ja parlamendi vahel sõlmitud ajutise
teenistuja tähtajalisi lepinguid ei olnud kordagi vaidlustatud personalieeskirjade artiklites 90 ja 91 ette nähtud tähtaja
jooksul.
Hagejad leiavad seevastu, et 18. septembri 2006. aasta kiri kujutab endast taotlust personalieeskirjade artikli 90 lõike 1
tähenduses. Nad teatavad siiski, et esitasid uue hagi 25. oktoobri 2007. aasta otsuse peale juhuks, kui 18. septembri 2006. aasta
kirja kvalifitseeritakse taotlusena.
2.
Avaliku Teenistuse Kohtu hinnang
Esiteks tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt hindab seda, mida kiri või teade personalieeskirjade artikli 90
lõike 1 tähenduses taotluse kohta õiguslikult endast kujutab, ainult Avaliku Teenistuse Kohus ning see ei sõltu poolte tahtest
(Esimese Astme Kohtu 15. juuli 1993. aasta määrus kohtuasjas T‑115/92: Hogan
vs
. parlament, EKL 1993, lk II‑895, punkt 36, ja 20. augusti 1998. aasta määrus kohtuasjas T‑132/97: Collins
vs
. Regioonide Komitee, EKL AT 1998, lk I‑A‑469 ja II‑1379, punktid 12–16).
Käesoleval juhul on selge, et hagejad taotlesid 18. septembri 2006. aasta kirjas seda, et neist igaühe puhul kvalifitseeritaks
kõik istungite abiteenistujate lepingud teenistustingimuste artikli 3a või 3b alusel ümber määramata tähtajaks sõlmitud osalise
tööajaga lepingulise töötaja lepinguks, et neile makstaks väljatöötatud tasustatud puhkuse eest hüvitist, ning et lõpetataks
lepingulised suhted ajutist tööd pakkuva äriühinguga, kelle teenuseid parlament kavatses kasutada. Niisugust kirja tuleb pidada
taotluseks personalieeskirjade artikli 90 lõike 1 tähenduses.
Asjaolu, et see taotlus sisaldas kutset „arutleda” asjaomase toimiku üle parlamendi „personaliosakonna direktoriga”, ei sea
kahtluse alla selle õiguslikku kvalifitseerimist.
Neil asjaoludel tuleb kõnealune 19. detsembri 2006. aasta kiri kvalifitseerida kaebusena, mis esitati 26. oktoobri 2006. aasta
otsuse peale, millega lükati tagasi 18. septembri 2006. aasta taotlus, kusjuures selle kaebuse jättis ametisse nimetav asutus
20. aprilli 2007. aasta otsusega rahuldamata.
Teiseks tuleb uurida, kas sel viisil personalieeskirjade artikli 90 lõike 1 alusel taotlust esitades järgisid hagejad õigesti
eelnevat haldusmenetlust, mis on reguleeritud personalieeskirjade artiklites 90 ja 91, millele on viidatud teenistustingimuste
artiklis 46.
Sellega seoses tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et kui ametisse nimetav asutus või ametiisik on teinud otsuse, mis
kahjustab ametnikku, siis ei või ametnik selle tühistamise, muutmise või kehtetuks tunnistamise eesmärgil esitada taotlust
personalieeskirjade artikli 90 lõike 1 mõttes, vaid peab kasutama artikli 90 lõikes 2 ette nähtud kaebemenetlust (vt selle
kohta Esimese Astme Kohtu 7. juuni 1991. aasta määrus kohtuasjas T‑14/91: Weyrich
vs
. komisjon, EKL 1991, lk II‑235, punktid 32 ja 34; 1. aprilli 2003. aasta määrus kohtuasjas T‑11/01: Mascetti
vs
. komisjon, EKL AT 2003, lk I‑A‑117 ja II‑579, punkt 33; Avaliku Teenistuse Kohtu 28. juuni 2006. aasta otsus kohtuasjas F-27/05:
Le Maire
vs
. komisjon, EKL AT 2006, lk I‑A‑1‑47 ja II‑A‑1‑159, punkt 36).
Nagu tuleneb käesoleva kohtuotsuse punktist 36, soovisid hagejad oma 18. septembri 2006. aasta taotlusega saavutada esiteks
seda, et administratsioon muudaks nende järjestikused istungite abiteenistuja lepingud üheks lepingulise töötaja määramata
tähtajaga lepinguks vastavalt teenistustingimuste artiklile 3a või 3b, ja teiseks, et administratsioon maksaks neile hüvitist,
et korvata kahju, mis tekkis sellest, et varasema töötatud aja eest ei olnud neile antud tasustatud puhkust.
Parlament väitis kohtuistungil esimese osa kohta sisuliselt, et hagejad oleksid pidanud ettenähtud tähtaja jooksul kasutama
personalieeskirjade artikli 90 lõikes 2 sätestatud kaebemenetlust vähemalt nende viimase istungite abiteenistuja lepingu vaidlustamiseks
seoses sellega, et lepingut ei sõlmitud määramata tähtajaks.
Vastab tõele, et tavaliselt hakkab leping kehtima alates selle allakirjutamisest. Seega tuleb kaebuse õigeaegse esitamise
tähtaega personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 mõttes arvestada allakirjutamise kuupäevast (Esimese Astme Kohtu 11. juuli
2002. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑137/99 ja T‑18/00: Martínez Páramo jt
vs
. komisjon, EKL AT 2002, lk I‑A‑119 ja II‑639, punkt 56). Käesoleval juhul oleks hagejatel olnud võimalik esitada ametlik
kaebus seoses ühega oma viimastest istungite abiteenistuja lepingutest selle tõttu, et seda ei olnud sõlmitud määramata tähtajaks
ja see ei põhinenud teenistustingimuste artiklil 3a või 3b.
Võttes siiski arvesse hagejate esitatud etteheidete olemust ja nende toetuseks ära toodud argumente ning kõiki parlamendis
istungite abiteenistujatena töötamise perioode, oli hagejate puhul personalieeskirjade artiklites 90 ja 91 reguleeritud kaebemenetlust
arvestades samavõrd aktsepteeritav kutsuda parlamenti kõigepealt taotlusega personalieeskirjade artikli 90 lõike 1 mõttes
kasutama oma kaalutlusõigust, kui ta oli teadlik sel moel edastatud etteheidetest ja argumentidest, ja tegema võimaluse kohta
kvalifitseerida kõik vaidlusalused lepingud määramata tähtajaks sõlmitud lepingutena ametlikku otsust, mille peale oleks seejärel
saanud esitada kaebuse ning hiljem vajadusel hagi.
Igal juhul kui selles osas nõustuda parlamendi seisukohaga, siis tuleb tõdeda, et hagejate poolt 19. detsembril 2006 esitatud
kaebust võib selle eesmärgist ja sisust tulenevalt kergesti tõlgendada nii, et see on suunatud viimaste istungite abiteenistuja
lepingute vastu, mille parlament ja hagejad olid sõlminud eelnenud kolme kuu jooksul, kusjuures hagejad esitasid Avaliku Teenistuse
Kohtu palvel nende lepingute koopiad. Asjaolu, et need lepingud esitati suulise menetluse viimases faasis, ilma et kostja
oleks seejuures vastuväiteid esitanud, ei too kaasa hagi formaalset vastuvõetamatust.
Mis puutub 18. septembri 2006. aasta taotluse teise osasse, siis kuna hagejate hüvitisnõue põhineb parlamendi väidetaval õigusvastasel
tegevusel, mis seisneb selles, et ta jättis hagejad mitme aasta jooksul ilma kõigist õigustest tasustatud puhkusele, sest
sõlmis nendega väga lühiajalised istungite abiteenistuja lepingud, oleks hagejatel tulnud kutsuda teenistuslepingute sõlmimise
pädevusega asutust personalieeskirjade artikli 90 lõike 1 tähenduses taotlusega üles väidetavat kahju hüvitama ja vajadusel
jätkata menetlust kaebusega taotluse tagasilükkamise otsuse peale. Kõnealusel juhul just nii toimuski, nagu ilmneb käesoleva
kohtuotsuse punktidest 41–44.
Seega tuleb tõdeda, et kõnesolev hagi on suunatud 18. septembri 2006. aasta taotlust tagasilükkava 26. oktoobri 2006. aasta
otsuse vastu (edaspidi „vaidlustatud otsus”) nii osas, mis puudutab taotlust kvalifitseerida iga hageja puhul teenistustingimuste
artikli 3a või 3b alusel istungite abiteenistuja järjestikused lepingud ümber üheks lepingulise töötaja määramata tähtajaks
sõlmitud lepinguks, kui ka osas, mis puudutab kahju hüvitamise nõuet.
Kolmandaks tuleb otsustada mõne hagis toodud järelduse ulatuse või vastuvõetavuse üle.
Hagejad paluvad Avaliku Teenistuse Kohtul eelkõige:
„ –   [tühistada] 20. aprilli 2007. aasta otsene tagasilükkamisotsus, mille […] parlament tegi [nende] 19. detsembri 2006. aasta
kaebuse kohta […],
Selles tulenevalt:
–        [kvalifitseerida] kõik nende ja [...] parlamendi vahelised [...] tähtajalised lepingud ümber üheks määramata tähtajaga lepinguks;
–        sedastada, et [...] parlament on kohustatud andma [neile] määramata tähtajaga lepingust [...] tulenevad õigused;
–        [sedastada] ja [otsustada], et [...] parlamendi teenistujatel ehk nn istungite abiteenistujatel on õigus nende tööleasumisest
alates kogu töötatud aja eest saada väljatöötatud tasustatud puhkuse õigusele vastavat hüvitist.”
Eespool ära toodud esimese nõudega paluvad hagejad tühistada 20. aprilli 2007. aasta otsus, millega jäeti nende kaebus rahuldamata.
Selle kohta tuleb meenutada, et kohtupraktika kohaselt on halduskaebus ja selle sõnaselge või kaudne rahuldamata jätmine asutuse
poolt keeruka menetluse lahutamatu osa. Isegi kui Avaliku Teenistuse Kohtule esitatud hagi esemeks on sellistel asjaoludel
ametlikult kaebuse rahuldamata jätmine, esitatakse Avaliku Teenistuse Kohtule tegelikult lahendamiseks huve kahjustav akt,
mille peale kaebus esitati (Euroopa Kohtu 17. jaanuari 1989. aasta otsus kohtuasjas 293/87: Vainker
vs
. parlament, EKL 1989, lk 23, punkt 8, ja 7. veebruari 1990. aasta otsus kohtuasjas C‑343/87: Culin
vs
. komisjon, EKL 1990, lk I‑225, punkt 7; Esimese Astme Kohtu 16. oktoobri 1996. aasta otsus kohtuasjas T‑36/94: Capitanio
vs
. komisjon, EKL AT 1996, lk I‑A‑449 ja II‑1279, punkt 33, ja 7. juuni 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑375/02: Cavallaro
vs
. komisjon, EKL AT 2005, lk I‑A‑151 ja II‑673, punkt 59). Käesoleval juhul tuleb kaebust pidada suunatuks 26. oktoobri 2006. aasta
otsuse vastu, millega lükati tagasi hagejate 18. septembri 2006. aasta taotlus.
Eespool mainitud teise ja kolmanda nõudega paluvad hagejad tegelikkuses Avaliku Teenistuse Kohtul teha asjaomasele institutsioonile
ettekirjutusi või teha otsustusi.
Personalieeskirjade artikli 91 alusel esitatud hagi raames aga ei saa ühenduse kohus ilma haldusasutuse pädevust rikkumata
teha põhimõttelisi avaldusi või tõdemusi ega teha ühenduste institutsioonidele ettekirjutusi (vt selle kohta Esimese Astme
Kohtu 27. juuni 1991. aasta otsus kohtuasjas T‑156/89: Valverde Mordt
vs
. Euroopa Kohus, EKL 1991, lk II‑407, punkt 150, ja 8. juuni 1995. aasta otsus kohtuasjas T‑583/93: P
vs
. komisjon, EKL AT 1995, lk I‑A‑137 ja II‑433, punktid 17 ja 18; Avaliku Teenistuse Kohtu 16. mai 2006. aasta määrus kohtuasjas
F‑55/05: Voigt
vs
. komisjon, EKL AT 2006, lk I‑A‑1‑15 ja II‑A‑1‑51, punkt 25).
Järelikult tuleb eespool toodud teine ja kolmas nõue vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.
Seoses neljanda nõudega tuleb lõpuks tõdeda, et sellega vaid korratakse käesoleva kohtuotsuse punktides 36 ja 46 mainitud
18. septembri 2006. aasta taotluse teise osa sisu, kusjuures see taotlus lükati tagasi 26. oktoobri 2006. aasta otsusega,
mille peale kõnesolev hagi esitati. Niisiis on neljas nõue samane eespool täpsustatud esimese nõudega.

Tühistamise taotlus
1.
Poolte argumendid
Hagejate poolt tühistamishagi toetuseks esitatud arutluskäiku tuleb käsitada nii, et see põhineb teenistustingimuste artikli 78
vastu suunatud õigusvastasuse väitel.
Hagejad leiavad, et kohaldades istungite abiteenistujate suhtes värbamis- ja tasustamistingimusi, mis on ette nähtud parlamendi,
Euroopa Nõukogu ja Lääne-Euroopa Liidu assamblee (WEU) vahel sõlmitud kokkuleppes (edaspidi „kokkulepe”), jättis teenistustingimuste
artikkel 78 selle tulemusena asjaomase teenistujate kategooria välja ametnike, lepinguliste ja ajutiste töötajate suhtes kohaldatavate
ühenduse õigusnormide kohaldamisalast, ning välistas isegi nende suhtes igasuguse, kas siseriikliku või ühenduse õigusakti
kohaldamise.
Sellest järeldub hagejate sõnul, et istungite abiteenistujad töötasid aastate jooksul õiguslikult reguleerimata olukorras.
Euroopa Liidu Nõukogu oleks aga vastavalt EÜ artiklile 283 pidanud asjaomaste teenistujate suhtes kohaldama teatavaid personalieeskirju,
kasvõi selliseid, mis oleksid kohandatud nende tööülesannete erilistele tingimustele, selmet jätta nad välja kõigi eeskirjade
kohaldamisalast, nagu tuleneb teenistustingimuste artiklist 78.
Hagejad lisavad, et ligikaudu 300 teenistuja olukorra allutamisega üksnes kolme tööandja tahtele, isegi kui tegemist on avaliku
sektori tööandjatega, rikuti õigust, arvestades, et parlamendi, Euroopa Nõukogu ja WEU vaheline kokkulepe ei ole õigusallikas.
Nimetatud kokkulepe kujutab endast lepinguõiguse allikat üksnes osas, mis puudutab nende kolme institutsiooni omavahelisi
suhteid, mitte aga institutsioonide ja nende töötajate vahelisi suhteid. Kokkuleppel ei ole määruse, eeskirjade ega lepingu
jõudu.
Seetõttu tuleks jätta teenistustingimuste artikli 78 sätted kohaldamata ja kuna puuduvad kohaldatavad siseriiklikud õigusnormid,
tugineda Euroopa Liidu aluspõhimõtetele.
Sellega seoses viitavad hagejad esiteks 18. oktoobril 1961 Torinos allkirjastatud Euroopa sotsiaalhartale, mis tagab tasustamise
ja tööaja kestuse osas õiglased töötingimused ja keelab igasuguse diskrimineerimise.
Selles osas väidavad nad, et ainus erinevus, mille võib leida istungite abiteenistujate ja teiste teenistujate kategooriate
vahel, kellega on sõlmitud leping määramata tähtajaks, tuleneb parlamendi Strasbourgis peetavate täiskogu istungjärkude erilisest
toimumisviisist. Nii on parlamendil õigus rakendada istungite abiteenistujaid tööle igas kuus vaid viis päeva tulenevalt nende
tööülesannete eripärast. Kuid ta ei või samas neid asetada ebakindlasse olukorda ja allutada neid üksnes kolme avaliku sektori
tööandja tahtele isegi kui see on koordineeritud.
Järelikult tegi parlament vahet sama liiki tööülesandeid täitvate teenistujate vahel, samas kui sellisel diskrimineerimisel
puudub objektiivne õigustus ja EÜ artikli 283 alusel ei ole lubatud jätta ühte teenistujate kategooriat ilma õigusest oma
personalieeskirjadele.
Hagejad lisavad, et istungite abiteenistujad võetakse tööle püsivatele ametikohtadele erilise töötsükli alusel ja mitte ebakindlatele
ametikohtadele.
Teiseks viitavad hagejad Rahvusvahelise Tööorganisatsiooni (edaspidi „ILO”) 25. juunil 1958 vastu võetud töö- ja kutsealast
diskrimineerimist käsitlevale konventsioonile nr 111 ning 22. juuni 1982. aasta konventsioonile nr 158 töösuhte lõpetamise
kohta tööandja algatusel ja eelkõige artiklile 4, mille kohaselt „[t]öötajat ei või vallandada ilma mõjuva põhjuseta, mis
seondub töötaja võimete või käitumisega või põhineb ettevõtte, asutuse või teenistuse toimimise vajadustel.”
Käesoleval juhul oleks aga parlamendil vastavalt süsteemile, mille ta istungite abiteenistujate suhtes on kehtestanud, vähemalt
võimalus vabaneda nendest teenistujatest iga 5‑päevase lepingu lõppemisel, ilma et asjaomased isikud saaksid tõhusalt kohtu
poole pöörduda. Lisaks kujutab nende tööülesannete väljasuunamine ajutist tööjõudu vahendavale ettevõtjale endast põhjenduseta
vallandamist, sest see toob kaasa parlamendiga sõlmitud töölepingu lõpetamise.
Kolmandaks tuginevad hagejad raamkokkuleppele, mille preambuli teisest lõigust tuleneb, et määramata tähtajaks sõlmitud lepingud
on üldine töösuhtevorm tööandjate ja töötajate vahel. Hagejad rõhutavad, et vaid määramata tähtajaks sõlmitud töösuhe tagab
töötajale tegeliku õiguspärase olukorra, töösuhte stabiilsuse ja põhiõiguste garantii.
Lõpuks leiavad hagejad, et Esimese Astme Kohtu 16. juuli 1998. aasta otsus kohtuasjas T‑109/96: Gebhard
vs
. parlament (EKL 1998, lk II‑2785) eelnes direktiivi 1999/70 jõustumisele ja see ei käsitle istungite abiteenistujate staatust.
Pealegi, vastupidi viidatud kohtuotsuse punktis 41 tõdetule, ei vasta istungite abiteenistujate ametikohad konkreetsetele
vajadustele.
Parlament märgib, et hagejad soovivad oma hagiga väita, et ühenduse seadusandja jättis täitmata EÜ artiklis 283 sätestatud
kohustuse kehtestada istungite abiteenistujate jaoks oma personalieeskirjad. Seega tuleks seda hagi vaadelda kui tegevusetuse
hagi. Parlamendi hinnangul aga tuleb see hagi jätta allpool esitatud põhjustel rahuldamata.
Esiteks oleks selle pidanud vähemalt esitama nõukogu vastu, kes on EÜ artikli 283 alusel seadusandja asjaomases valdkonnas.
Teiseks on väljakujunenud kohtupraktika kohaselt võimalik tegevusetuse hagi esitada vaid juhul, kui asjaomase institutsiooni
tegevusetus püsib ka peale üleskutset tegutseda ja seega kui institutsioon ei vasta või esitab ajutise vastuse. Tegevusetuse
hagi ei saa esitada, kui institutsioon asub teistsugusele seisukohale kui see, mis temalt paluti, sel puhul on huvitatud isikul
võimalik esitada tühistamishagi.
Kuna aga käesoleval juhul parlament ei jätnud pärast 19. detsembri 2006. aasta kirja ja 21. juuni 2007. aasta kaebust vastamata
ega andnud ajutist vastust, on hagejatel õigus esitada vaid tühistamishagi.
Kolmandaks on tegevusetuse hagi EÜ artikli 230 neljanda lõigu kohaselt vastuvõetav üksnes siis, kui akt on suunatud hagejale.
Seega tuleb väljakujunenud kohtupraktika kohaselt jätta vastuvõetamatuse tõttu rahuldamata tegevusetuse hagi, millega taotletakse,
et võetaks vastu üldine ja normatiivne säte, mitte hagejat otseselt ja isiklikult puudutav akt.
Käesoleval juhul aga on hagi eesmärk, et kehtestataks uus süsteem, mis oleks kohaldatav kõigi istungite abiteenistujate suhtes.
Neljandaks kahtleb parlament selles, kas on võimalik esitada tegevusetuse hagi Avaliku Teenistuse Kohtusse. Nõukogu 24. oktoobri
1988. aasta otsuse 88/591/ESTÜ, EMÜ ja Euratom Euroopa ühenduste esimese astme kohtu asutamise kohta (EÜT L 319, lk 1; ELT
eriväljaanne 01/01, lk 181) artikli 3 lõike 1 punkti c alusel kuuluvad füüsiliste või juriidiliste isikute poolt institutsiooni
vastu esitatud tegevusetuse hagid Esimese Astme Kohtu pädevusse. Seda pädevuse jaotust ei tundu olevat Avaliku Teenistuse
Kohtu loomisel muudetud.
Teise võimalusena juhuks, kui Avaliku Teenistuse Kohus tunnistab tegevusetuse hagi vastuvõetavaks, leiab parlament, et seadusandja
ei ole midagi tegemata jätnud ning seega tuleb hagi jätta põhjendamatuse tõttu rahuldamata. Nimelt on EÜ artikkel 283 rakendatud
sellega, et nõukogu võttis vastu teenistustingimused, mis sisaldavad konkreetselt istungite abiteenistujate olukorda käsitlevat
artiklit 78.
Hagejate väite, et istungite abiteenistujad on pandud olukorda, mis ei ole õiguslikult reguleeritud, lükkab ümber tegelikkus.
Need teenistujad kuuluvad parlamendi sõnul teenistustingimuste III jaotises käsitletud abiteenistujate kategooriasse ja kui
välja arvata nende värbamis- ja tasustamistingimusi reguleerivad sätted, siis olid neil kõik abiteenistujate õigused ja kohustused:
neil oli sotsiaalkindlustus, nad maksid makse ja võisid soovi korral liituda töötuskindlustusega nagu teised abiteenistujad.
Mis puutub hagejate esitatud õigusvastasuse väitesse, mis tugineb argumendil, et teenistustingimuste artikkel 78 ei ole kooskõlas
mõne rahvusvahelise lepinguga, siis parlament kahtleb, kas see vastuväide on vastuvõetav, arvestades et puudub õiguslik seos
vaidlustatud üksikotsuste ja selle üldakti vahel, mille kohta väidetakse, et see on õigusvastane. Nimelt hõlmavad hagi esemeks
olevad üksikotsused teenistuslepingute sõlmimise pädevusega asutuse 20. aprilli 2007. aasta otsust, millega keelduti hagejate
lepinguid ümber kvalifitseerimast. Sel ajal ei olnud aga enam mingit seost asutuse selle otsuse ja teenistustingimuste artikli 78
vahel, mis ei ole 1. jaanuarist 2007 enam kohaldatav.
Lisaks on teenistustingimused ühenduse seadusandja poolt vastu võetud määrusena kohustuslikud kõigile õigussubjektidele, sealhulgas
institutsioonidele. Seetõttu oli parlament kohustatud istungite abiteenistujate töölevõtu puhul rakendama teenistustingimuste
sätteid, kui meenutada, et kohtupraktika kohaselt eeldatakse, et ühenduse õigusakt on kehtiv kuni selleni, kui ühenduse kohus
selle tühistab või kui kohus selle õigusvastasuse tuvastab.
Parlament märgib igal juhul, et 18. oktoobril 1961 Torinos allkirjastatud Euroopa sotsiaalharta järgimine on Euroopa Nõukogu
Euroopa sotsiaalõiguste komitee kontrolli all ja et ILO konventsioonid, mis kuuluvad üldisesse rahvusvahelisse õigusse, ei
kujuta endast ühenduse õiguse allikaid, sest neid konventsioone ei ole ühenduse tasandil sõlmitud. Arvestades, et ühendus
ei ole nendega seotud, ei ole hagejatel õigust viidata teenistustingimuste artikli 78 vastuolule nende sätetega. Pealegi,
kuna viidatud konventsioonid ei ole osa ühenduse õiguskorrast, ei saa need anda hagejatele õigusi nende suhetes parlamendiga.
Lõpuks tugineb parlament eespool viidatud kohtuotsusele Gebhard
vs
. parlament, millest tuleneb, et „teenistustingimuste artikli 78 eesmärk on seega võimaldada Euroopa ühenduste parlamentaarsel
institutsioonil katta täpseid ja suuremahulisi vajadusi seoses täiendavate inimressurssidega, mis on vajalikud erinevate nõupidavate
organite istungite sujuvaks toimumiseks” (punkt 41). Parlament rõhutab, et nimetatud kohtuotsuses jõudis Esimese Astme Kohus
järeldusele, et ei tundunud, et „parlament oleks ületanud selle erandi piire, mille nõukogu on talle teenistustingimuste artiklis 78
lubanud, kui kehtestas selle sätte alusel konverentsitõlkide suhtes kohaldatavad sise-eeskirjad” (punkt 43).
Selline järeldus kehtib ka istungite abiteenistujaid üldiselt käsitlevate eeskirjade puhul, kuna teenistustingimuste artiklis 78
ette nähtud erand hõlmab kõiki parlamendi poolt istungite ajaks palgatud abiteenistujaid.
Parlament lisab, et eespool viidatud kohtuotsust Gebhard
vs
. parlament kinnitas direktiivi 1999/70 jõustumisele järgnenud kohtupraktika (Esimese Astme Kohtu 10. juuni 2004. aasta otsus
kohtuasjas T‑275/01: Alvarez Moreno
vs
. parlament, EKL AT 2004, lk I‑A‑171 ja II‑765, ning kohtuasjas T‑276/01: Garroni
vs
. parlament, EKL AT 2004, lk I‑A‑177 ja II‑795; Avaliku Teenistuse Kohtu 14. detsembri 2006. aasta otsus kohtuasjas F‑10/06:
André
vs
. komisjon, EKL AT 2006, lk I‑A‑1‑183 ja II‑A‑1‑755).
2.
Avaliku Teenistuse Kohtu hinnang
Hagejad esitavad vaidlustatud otsuse vastu tulenevalt sellest, et vaidlusaluseid lepinguid ei kvalifitseeritud ümber määramata
tähtajaks sõlmitud osalise tööajaga lepinguteks ja nende puhul ei tuginetud teenistustingimuste artiklile 3a või 3b, suunatud
tühistamishagi toetuseks õigusvastasuse vastuväite teenistustingimuste artikli 78 kohta.
Kõigepealt tuleb meenutada, et teenistustingimuste artikli 78 alusel on lubatud teha erandeid teenistustingimuste III jaotises
määratletud abiteenistujatele kohaldatavast korrast, võimaldades parlamendil piirata oma istungite korraldamiseks vajalike
abiteenistujate töötamise perioodi istungite kestusega. Nimelt, nagu Euroopa Kohus märkis 11. juuli 1985. aasta otsuses kohtuasjas
43/84: Maag
vs
. komisjon (EKL 1985, lk 2581, punkt 19) seoses komisjoni poolt tööle võetud vabakutseliste tõlkidega, ei või abiteenistujaid
puudutavat korda põhimõtteliselt kohaldada töösuhetele, millest igaüks on lühiajaline, kuid mis korduvad tihti aastast aastasse.
Kui ei oleks teenistustingimuste artiklis 78 ette nähtud erandit, oleks sama kehtinud ka seoses isikute töölevõtmisega vaid
parlamendi istungite ajaks.
Nagu ka Esimese Astme Kohus on kohtuasjas Gebhard
vs
. parlament tehtud otsuses (eespool viidatud kohtuotsus, punktid 40 ja 41) rõhutanud, on teenistustingimuste artikli 78 eesmärk
katta parlamendi täpseid ja suuremahulisi vajadusi seoses täiendavate inimressurssidega, mis on vajalikud erinevate nõupidavate
organite istungite sujuvaks toimumiseks. Selleks viitab kõnealune säte parlamentaarse tegevuse abistamiseks vajaliku täiendava
personali värbamistingimustele, mille kolm sellest eriti huvitatud institutsiooni või organisatsiooni on varem kokku leppinud.
Teenistustingimuste artikli 78 teises lõigus on täpsustatud, et kokkuleppe sätetest ja kõigist nendes edaspidi tehtavatest
muudatustest teatatakse eelarvepädevatele asutustele üks kuu enne nende rakendamist.

Õigusvastasuse väite vastuvõetavus
Tuleb meenutada, et kohtupraktika kohaselt peab selleks, et õigusvastasuse väide oleks vastuvõetav, vaidluse esemeks oleva
vaidlustatud üksikakti ja selle sätte vahel, millega seoses asjaomane vastuväide esitati, olema piisavalt tihe seos, nii et
ühe kohaldamatus mõjutaks tingimata teise õiguspärasust (vt selle kohta Euroopa Kohtu 13. juuli 1966. aasta otsus kohtuasjas
32/65: Itaalia
vs
. nõukogu ja komisjon, EKL 1966, lk 563 ja 594, ning 5. oktoobri 2000. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑432/98 P ja C‑433/98 P:
nõukogu
vs
. Chvatal jt, EKL 2000, lk I‑8535, punkt 33).
Kuna käesoleval juhul on hagi esitatud otsuse peale, millega lükati tagasi hagejate 18. septembri 2006. aasta taotlus, et
nende istungite abiteenistuja järjestikused lepingud kvalifitseeritaks teenistustingimuste artikli 3a või 3b alusel ümber
üheks lepingulise töötaja määramata tähtajaks sõlmitud osalise tööajaga lepinguks, tuleb tõdeda, et vaidlustatud otsus näib
olevat vastu võetud teenistustingimuste artiklil 78 alusel, nii et selle artikli õigusvastasus – eeldades, et see tuvastatakse
ükskõik mis põhjusel – peaks tingimata mõjutama hagejate taotluse tagasilükkamist.
Sellegipoolest, kui teenistustingimuste artikkel 78 oleks õigusvastane ja seda ei saaks käesolevas kohtuasjas kohaldada, siis
hagejate esitatud õigusvastasuse väite tagajärjel ei saaks ikkagi vaidlustatud otsust tühistada, kui ilmneks, et teenistustingimustes
ei leidu erisätet, mis võiks olla piisav õiguslik alus selleks, et rahuldada hagejate taotlust saada määramata tähtajaga ja
osalise tööajaga lepingut. Käesoleval juhul tuginesid hagejad oma sellealase taotluse osas teenistustingimuste artiklile 3a
või 3b. Järelikult, isegi kui see küsimus puudutab enam hagejate esitatud õigusvastasuse väite tulemuslikkust ja seega põhjendatust
kui selle vastuvõetavust, siis tasub selleks, et kindlaks määrata tegelik vaidlusküsimus käesolevas asjas, juba vastuväite
analüüsimise faasis uurida, kas artiklid 3a ja 3b võivad üldse olla eespool mainitud piisav õiguslik alus.
Vastavalt teenistustingimustele võib vaid artikli 2 punkti a või c tähenduses ajutise töötaja või artikli 3a tähenduses lepingulise
töötaja lepingut sõlmida määramata tähtajaks vastavalt teenistustingimuste artiklites 8 ja 85 sätestatud tingimustele. Hagejad
aga ei saaks ilmselgelt taotleda lepingut vastavalt teenistustingimuste artikli 2 punktile c, milles on ette nähtud ajutise
töötaja töölevõtmine asutamislepingutes ettenähtud ametikohal töötava isiku abistamiseks. Nad ei saaks ka tulenevalt oma tööülesannetest,
mis vastavad kuust kuusse korduvatele, vahelduvatele ja väga lühiajalistele vajadustele, taotleda nende määratlemist teenistustingimuste
artikli 2 punkti a tähenduses ajutiste töötajatena, kes töötavad ühenduste asutustes püsival ametikohal, „mis kuulub iga institutsiooni
eelarvele lisatud ametikohtade loetellu” ja mis ei sobitu täiendava personali tööülesannetega, nagu rõhutas Euroopa Kohus
eespool viidatud otsuses Maag
vs
. komisjon (punkt 17).
Teenistustingimuste artiklis 3a, mille alusel on samuti võimalik sõlmida lepinguid määramata tähtajaks ja osalise tööajaga,
on seevastu käsitletud niisuguste töötajate töölevõtmist, keda ei ole nimetatud ametikohale, „mis on lisatud eelarve asjaomast
institutsiooni käsitleva osa ametikohtade loetelusse”, selleks et nad „[teeksid] füüsilist tööd või [annaksid] haldusabi”.
Esialgu ei saa välistada, et kui teenistustingimuste artiklit 78 ei saa selle õigusvastasuse tõttu kohaldada, võiks tuginemine
teenistustingimuste artiklile 3a tuua kaasa selle, et rahuldatakse hagejate taotlus neile määramata tähtajaks ja kolmandiku
tööajaga lepingu andmiseks.
Parlament väidab siiski, et vastavalt personalieeskirjade VIa lisa artikli 1 kolmandale lõigule, mis viitab personalieeskirjade
artikli 55a lõikele 4, mida kohaldatakse teenistustingimuste artiklite 16 ja 91 kohaselt analoogia alusel lepinguliste töötajate
(nagu ka ajutiste töötajate) suhtes, ei või lepingulise töötaja osaline tööaeg olla lühem kui pool tavalisest tööaja pikkusest
täisajaga töö puhul. Seega välistab viidatud säte parlamendi sõnul igal juhul selle, et parlament võiks sõlmida kolmandiku
tööajaga lepingulise töötaja lepinguid personaliga, kes on võetud tööle vaid istungjärgu ajaks.
Niisuguse personalieeskirjade VIa lisa artikli 1 kolmanda lõigu tõlgendusega ei saa nõustuda. Nimelt puudutab personalieeskirjade
artikkel 55a, mille rakendamiseeskirjad on määratletud nimetatud lisas, üksnes ametniku taotlust saada luba töötada osalise
tööajaga. Kõnealune artikkel ei reguleeri tingimusi, mille puhul võiks institutsioon teha algatuse sõlmida osalise tööajaga
leping sellega hõlmatava töö iseloomu tõttu.
Kõigest eeltoodust tuleneb, et hagejate esitatud õigusvastasuse väite ese ei ole vaid seada kahtluse alla teenistustingimuste
artikli 78 õiguspärasust, vaid selle tulemusel võib parlament nimetatud artikli kohaldamatuse tõttu olla sunnitud oma inimressursside
alaste vahelduvate ja suuremahuliste vajaduste katmiseks leidma istungite ajaks lepingute osas muid lahendusi, mille seas
ei saaks iseenesest välistada teenistustingimuste artikli 3a kasutamist.
Kuna esineb piisavalt tihe seos vaidlustatud otsuse ja teenistustingimuste artikli 78 vahel, mille peale vastuväide on esitatud,
tuleb niisiis asuda seisukohale, et hagejate täiendav vastuväide teenistustingimuste artikli 78 õigusvastasuse kohta on vastuvõetav.

Õigusvastasuse väite põhjendatus
Seoses teenistustingimuste artikli 78 kohta esitatud õigusvastasuse väitega heidavad hagejad ühenduse seadusandjale ette seda,
et ta ei kehtestanud istungite abiteenistujate jaoks eraldi eeskirju, mis oleksid kohandatud nende ülesannete erilistele tingimustele,
ja et ta jättis eeskirjad vastu võtmata, viidates lepingulisele kokkuleppele parlamendi, Euroopa Nõukogu ja WEU assamblee
vahel. Nii hoiti hagejaid õiguslikult reguleerimata olukorras ja ebakindlas töösuhtes, samas kui nad olid tööle võetud selleks,
et täita küll vahelduvad, kuid püsivat laadi vajadused. Selles suhtes on teenistustingimuste artikkel 78 õigusvastane erinevatel
põhjustel:
–        esiteks ütles ühenduse seadusandja nii lahti oma kohustustest seoses eeskirjade kehtestamisega, rikkudes EÜ artiklit 283;
–        teiseks tegi ta vahet ühelt poolt teenistujate, kellele kohaldatakse täielikku ja püsivat õiguslikku regulatsiooni, ja teiselt
poolt istungite abiteenistujate vahel, rikkudes Torinos 18. oktoobril 1961 allkirjastatud Euroopa sotsiaalhartat ja ILO konventsiooni
nr 111, ja
–        kolmandaks kahjustas ta ILO konventsiooni nr 158 ja direktiivi 1999/70 rikkudes töösuhte stabiilsust, millele hagejatel oleks
õigus olnud.
EÜ artikli 283 väidetav rikkumine
Tuleb märkida, et istungite abiteenistujate suhtes kohaldatakse abiteenistujaid käsitlevat teenistustingimuste III jaotist,
millest on tehtud erand vaid seoses nende töölevõtu- ja tasustamistingimustega, mis on ette nähtud kokkuleppes. See tähendab,
et teisi III jaotise sätteid, eelkõige neid, mis puudutavad töötingimusi ja sotsiaalkindlustust, kohaldatakse istungite abiteenistujate
suhtes edasi, sõltumata konkreetsetest sise-eeskirjadest, mille on vastu võtnud parlamendi juhatus või peadirektor ja mille
eesmärk on rakendada või täiendada teenistustingimuste eeskirju.
Nii näib, et kuni 31. detsembrini 2006 kuulus personal, kelle parlament oli tööle võtnud inimressursi vajaduste katmiseks
istungite ajal, teenistustingimuste eeskirjade kohaldamisalasse. Seega ei ole õige väita, et ühenduse seadusandja jättis täitmata
oma kohustused personalieeskirjade osas.
Asjaolu, et seadusandja tugines istungite abiteenistujate töölevõtu- ja tasustamistingimuste osas kokkuleppele, ei tähenda,
et ta jättis kasutamata EÜ artiklist 283 tuleneva pädevuse võtta vastu personalieeskirjad ja teenistustingimused. Nõukogu
leidis vastupidi just selle pädevuse teostamise raames, võttes arvesse kolme Euroopa organisatsiooni ühiseid huve ja vajadusi
seoses nende nõupidavate organite istungite sujuva toimimisega, et parlamendi istungite ajaks tööle võetud teenistujate töölevõtu-
ja tasustamistingimused tuleb ühitada nende tingimustega, mille osas olid kolm asjaomast institutsiooni ja organisatsiooni
kokku leppinud, arvestades teenistustingimuste artikli 78 teises lõigus sätestatud eelarvekontrolliga. Kuid ka teenistustingimuste
artiklis 78 mainitud kokkulepe ise ei või rikkuda ülimuslikku ühenduse õigusnormi; seda uuritakse kohtuotsuses edaspidi seoses
teiste etteheidetega, mille hagejad esitasid.
Niisiis tuleb tõdeda, et EÜ artikli 283 rikkumist käsitleval etteheitel puudub faktiline alus ning see tuleb järelikult tagasi
lükata.
Diskrimineerimiskeelu põhimõtte väidetav rikkumine
Seoses etteheitega, mis tugineb argumendile, et on rikutud diskrimineerimiskeelu põhimõtet, mis on tagatud 18. oktoobril 1961
Torinos allkirjastatud Euroopa sotsiaalharta ja ILO konventsiooniga nr 111, tuleb meenutada, ilma et oleks vaja teha otsust
nende kahe rahvusvahelise lepingu kohaldatavuse ja ulatuse kohta, millele hagejad on viidanud, et võrdse kohtlemise ja diskrimineerimiskeelu
põhimõtted on ühenduse õiguskorra aluspõhimõtted.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on võrdse kohtlemise põhimõtet rikutud, kui kahte isikute rühma, kelle faktiline ja
õiguslik olukord üksteisest oluliselt ei erine, koheldakse erinevalt ja kui taoline erinev kohtlemine ei ole objektiivselt
põhjendatud (Euroopa Kohtu 11. jaanuari 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑389/98 P: Gevaert
vs
. komisjon, EKL 2001, lk I‑65, punkt 54; Esimese Astme Kohtu 15. märtsi 1994. aasta otsus kohtuasjas T‑100/92: La Pietra
vs
. komisjon, EKL AT 1994, lk I‑A‑83 ja II‑275, punkt 50; 16. aprilli 1997. aasta otsus kohtuasjas T‑66/95: Kuchlenz-Winter
vs
. komisjon, EKL 1997, lk II‑637, punkt 55, ja 21. juuli 1998. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑66/96 ja T‑221/97: Mellett
vs
. Euroopa Kohus, EKL AT 1998, lk I‑A‑449 ja II‑1305, punkt 129; Esimese Astme Kohtu 9. juuli 2007. aasta määrus kohtuasjas
T‑415/06 P: De Smedt
vs
. komisjon, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 52).
Nende abiteenistujate olukord, kes võetakse tööle, et täita vahelduvaid ja suuremahulisi täiendava inimressursi vajadusi,
mis tekivad parlamendil üksnes selle istungjärkude ajal, ei ole aga võrreldav nende teenistujate olukorraga, kes on tööle
võetud selleks, et vastata jätkuvatele ja igapäevastele vajadustele, mille puhul on vajalik ametnikest ja vajadusel ajutistest
või teenistustingimuste artikli 3a või 3b tähenduses lepingulistest töötajatest koosneva personali kohalolek.
Tuleb lisada, et ei saa seada kahtluse alla ühenduste poolt tööle võetud erinevate isikurühmade staatuse erinevusi, arvestades,
et mõnedel rühmadel võib olla eeliseid, mida ei ole antud teistele. Nimelt vastab iga teenistujate kategooria määratlus ühenduse
administratsiooni õigustatud vajadustele ja tema täidetavate ülesannete olemusele (Euroopa Kohtu 6. oktoobri 1983. aasta otsus
liidetud kohtuasjades 118/82–123/82: Celant jt
vs
. komisjon, EKL 1983, lk 2995, punkt 22, ja eespool viidatud määrus De Smedt
vs
. komisjon, punkt 55).
Just istungite abiteenistujate erikategooriat kehtestades kasutas nõukogu oma vabadust reguleerida seda kategooriat eraldi,
võttes arvesse parlamendi erivajadusi ja tema täidetavate ülesannete olemust, samamoodi nagu ta kasutas seda vabadust konverentsitõlkide
erikategooria suhtes, keda võib kutsuda töötama lühikesteks perioodideks ja vahelduvate või isegi juhuslike vajaduste täitmiseks.
Seega tuleb diskrimineerimiskeelu põhimõtte rikkumist käsitlev etteheide tagasi lükata.
Töösuhte stabiilsus
Kõigepealt tuleb nentida, et etteheide, mis puudutab töösuhte stabiilsuse rikkumist seoses sellega, et teenistustingimuste
artikli 78 alusel on parlamendil väidetavalt võimalik vabaneda istungite abiteenistujast iga lepingu lõppedes, jättes teenistuja
ilma üldisest töösuhte vormist tööandjate ja töötajate vahel, milleks on määramata tähtajaga töölepingud, viib tegelikkuses
küsimuseni, kas mõni ülimuslik õigusnorm või põhimõte kohustab parlamenti istungite abiteenistujate töölevõtutingimusi kehtestades
kasutama määramata tähtajaks sõlmitud, kuid osalise tööajaga töösuhteid.
Selles osas tuginevad hagejad sisuliselt:
–        esiteks ILO konventsiooni nr 158 artiklile 4, mille kohaselt „[t]öötajat ei või vallandada ilma mõjuva põhjuseta, mis on seotud
töötaja võimete või käitumisega või mis põhineb ettevõtte, asutuse või teenistuse tegevusest tulenevatel vajadustel”;
–        teiseks raamkokkuleppele ja eelkõige selle preambuli teisele lõigule ning üldkaalutluste punktile 6, millest ilmneb, et määramata
tähtajaga töölepingud on „üldine töösuhte vorm tööandjate ja töötajate vahel” ning neid iseloomustab töösuhete stabiilsus,
samas kui tähtajalised töölepingud vastavad üksnes teatavatel juhtudel nii tööandjate kui ka töötajate vajadustele.
ILO konventsiooni nr 158 artikkel 4 ei ole iseenesest käesolevas kohtuasjas asjakohane, kuna see artikkel üksi ei võimalda
vastata küsimusele, kas parlamendil on või ei ole õigust sõlmida abiteenistuja lepinguid üksnes parlamentaarse istungjärgu
ajaks. Nimelt kui vastus sellele küsimusele peaks olema jaatav, ei saaks siiski pidada iga tähtajalise lepingu lõppemist vallandamiseks,
mida peaks eraldi põhjendama seoses teenistuja võimete või käitumisega või parlamendi tegevusest tulenevate vajadustega, sest
tegemist oleks lepingu lõppemisega selle tähtaja saabumise tõttu.
Raamkokkuleppe rikkumist käsitleva argumendi uurimine eeldab, et enne oleks läbi vaadatud küsimus, kas ühenduse institutsiooni
vastu on võimalik tugineda direktiivile 1999/70.
–       Ametniku või teenistuja õigus tugineda direktiivile 1999/70 ühenduse institutsiooni vastu
Kõigepealt on oluline märkida, et direktiivid on suunatud liikmesriikidele, mitte ühenduse institutsioonidele. Direktiivi 1999/70
ja sellele lisatud raamkokkuleppe sätteid ei saa järelikult pidada sellisteks, mis kehtestavad iseenesest institutsioonidele
kohustusi nende suhetes oma töötajatega (vt selle kohta Euroopa Kohtu 9. septembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑25/02: Rinke,
EKL 2003, lk I‑8349, punkt 24; Esimese Astme Kohtu 21. mai 2008. aasta otsus kohtuasjas T‑495/04: Belfass
vs
. nõukogu, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 43).
Toodud kaalutlus ei saa siiski välistada igasugust võimalust tugineda institutsioonide ja nende ametnike või teenistujate
vahelistes suhetes mõnele direktiivile.
Nimelt võivad direktiivi sätted esiteks olla institutsiooni suhtes kaudselt kohaldatavad, kui need kujutavad endast mõne ühenduse
õiguse üldpõhimõtte väljendust, mida institutsioonil tuleb sellisena rakendada (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus
Rinke, punktid 25–28 seoses nõukogu 9. veebruari 1976. aasta direktiiviga 76/207/EMÜ meeste ja naiste võrdse kohtlemise põhimõtte
rakendamise kohta seoses töö saamise, kutseõppe ja edutamisega ning töötingimustega, EÜT L 39, lk 40; ELT eriväljaanne 05/01,
lk 187).
Käesoleval juhul tuleb tõdeda, et kuigi töösuhte stabiilsust peetakse töötajate kaitse keskseks elemendiks (vt Euroopa Kohtu
22. novembri 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑144/04: Mangold, EKL 2005, lk I‑9981, punkt 64, ja 15. aprilli 2008. aasta otsus
kohtuasjas C‑268/06: Impact, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 87), ei ole see siiski õiguse üldpõhimõte, mille
alusel võiks hinnata institutsiooni akti õiguspärasust. Iseäranis ei tulene direktiivist 1999/70 ega raamkokkuleppest kuidagi,
et töösuhte stabiilsus on kujunenud siduvaks õigusnormiks. Pealegi on direktiivi põhjendustes 6 ja 7 ning raamkokkuleppe preambuli
esimeses lõigus ja põhjenduses 5 rõhutatud vajadust saavutada tasakaal paindlikkuse ja turvalisuse vahel.
Seevastu on töösuhte stabiilsus üks eesmärke, mille on püstitanud pooled, kes on alla kirjutanud raamkokkuleppele, mille klausli 1
punktis b on sätestatud, et selle eesmärk on „luua raamistik, et vältida kuritarvitusi, mis võiksid tuleneda järjestikuste
tähtajaliste töölepingute või töösuhete kasutamisest.”
Teiseks võib direktiiv olla institutsioonile siduv ka juhul, kui see institutsioon kavatses oma korraldusliku autonoomia alusel
ja personalieeskirjade piires täita konkreetset kohustust, mis on ära toodud direktiivis, või samuti käesoleval juhul, kui
üldkohaldatavas siseaktis endas on sõnaselgelt viidatud meedetele, mida ühenduse seadusandja on lepingute kohaldamiseks võtnud.
Nii on personalieeskirjade artikli 1e lõikes 2 ette nähtud, et ametnikele „tagatakse sellised tervishoiu- ja ohutusnormidele
vastavad töötingimused, mis on vähemalt samaväärsed asutamislepingute kohaselt neis valdkondades vastuvõetud meetmete alusel
kohaldatavate miinimumnõuetega”. Viimati nimetatud sätet kohaldatakse teenistustingimuste artikli 10 esimese lõigu ja artikli 80
lõike 4 kohaselt analoogia alusel ajutiste teenistujate ja lepinguliste töötajate suhtes.
Tuleb aga tõdeda, et direktiivi 1999/70 eesmärk ei ole konkreetselt parandada töökeskkonda töötajate tervise ja ohutuse kaitset
suurendades, vaid ühtlustada siseriiklikke õigusnorme ja praktikat seoses töötingimustega, mis puudutavad töösuhte kestust.
Kolmandaks tuleb igal juhul meenutada, et EÜ artiklist 10 tulenev lojaalse koostöö põhimõte ei kohusta mitte üksnes liikmesriike
võtma kõiki sobilikke meetmeid ühenduse õiguse ulatuse ja tõhususe tagamiseks (Euroopa Kohtu 26. septembri 2000. aasta otsus
kohtuasjas C‑262/97: Engelbrecht, EKL 2000, lk I‑7321, punkt 38), vaid see paneb ka ühenduse institutsioonidele vastastikused
kohustused teha lojaalset koostööd liikmesriikidega (Euroopa Kohtu 10. veebruari 1983. aasta otsus kohtuasjas 230/81: Luxembourg
vs
. parlament, EKL 1983, lk 255, punkt 37; 14. mai 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑383/00: komisjon
vs
. Saksamaa, EKL 2002, lk I‑4219, punkt 18; 26. novembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑275/00: First ja Franex, EKL 2002,
lk I‑10943, punkt 49; 4. märtsi 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑344/01: Saksamaa
vs
. komisjon, EKL 2004, lk I‑2081, punkt 79, ja 20. oktoobri 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑511/03: Ten Kate Holding Musselkanaal jt,
EKL 2005, lk I‑8979, punkt 28) ja teiste institutsioonidega (vt selle kohta Euroopa Kohtu 30. märtsi 1995. aasta otsus kohtuasjas
C‑65/93: parlament
vs
. nõukogu, EKL 1995, lk I‑643, punkt 23).
Sellega seoses on institutsioonide ülesanne tagada niivõrd kui võimalik järjepidevus oma sisepoliitika ja ühenduse tasandil
teostatava, eelkõige liikmesriikidele suunatud seadusandliku tegevuse vahel. Niisiis peavad institutsioonid oma käitumises
tööandjana arvestama õigusnormidega, mis kehtestavad miinimumnõuded töötajate elu- ja töötingimuste parandamiseks liikmesriikides
siseriiklike õigusnormide ja praktika ühtlustamise kaudu, ja eelkõige ühenduse seadusandja sooviga muuta töösuhte stabiilsus
esmaseks eesmärgiks Euroopa Liidu töösuhetes. Kirjeldatud kohustus on seda tähtsam, kui arvestada, et määrusega nr 723/2004
teostatud haldusreform tõi esile Euroopa avaliku teenistuse kalduvuse lepingulistele suhetele.
Konkreetsemalt seoses raamkokkuleppega, millega on soovitud ühendada siseriiklikke õigusnorme ja praktikat, kehtestades tähtajalisele
tööle miinimumnõuded, tuleb seega parlamendil vastavalt tema lojaalsuskohustusele tõlgendada teenistustingimuste sätteid niivõrd
kui võimalik raamkokkuleppe sõnastuse ja eesmärkide põhjal, et saavutada viimati nimetatud aktiga seatud eesmärk.
Viimasena tuleb märkida, et lojaalsuskohustusest eespool tuletatud tagajärjed tulenevad käesolevas kohtuasjas ka väljakujunenud
kohtupraktikast, mille kohaselt tuleb ühenduse õiguse sätte tõlgendamisel arvesse võtta mitte üksnes selle sõnastust, vaid
ka konteksti ja nende õigusnormide eesmärke, mille hulka see kuulub, nagu ka kõiki ühenduse õiguse sätteid (vt selle kohta
Euroopa Kohtu 6. oktoobri 1982. aasta otsus kohtuasjas 283/81: Cilfit jt, EKL 1982, lk 3415, punkt 20, ja 17. novembri 1983. aasta
otsus kohtuasjas 292/82: Merck, lk 3781, punkt 12, ja Esimese Astme Kohtu 6. oktoobri 2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades
T‑22/02 ja T‑23/02: Sumitomo Chemical ja Sumika Fine Chemicals
vs
. komisjon, EKL 2005, lk II‑4065, punkt 47). Seega on välistatud, et institutsioon jätab lepingute kestust käsitlevate teenistustingimuste
sätete kohaldamisel ja tõlgendamisel järgimata ühenduse tasandil kehtestatud tähtajalise töö miinimumnõuded.
Eeltoodut arvestades tuleb hagejate poolt teenistustingimuste artikli 78 peale esitatud õigusvastasuse väide tagasi lükata,
kuna direktiivil 1999/70 kui sellisel ei saa põhineda õigusvastasuse väide personalieeskirju ja teenistustingimusi sisaldava
nõukogu määruse sätte peale, mis on väidetavalt vastuolus raamkokkuleppega.
Kuid hagejad saavad käesoleva kohtuasja asjaoludel ja käesoleva kohtuotsuse punktides 118–121 kirjeldatud piirides tugineda
parlamendi vastu kõnealusele direktiivile ja sellega rakendatavale raamkokkuleppele selleks, et personalieeskirju ja teenistustingimusi
tõlgendataks võimalikul määral nii, et see oleks kooskõlas raamkokkuleppega ette nähtud nõuetega.
Sellegipoolest ei võimalda nende raamkokkuleppe sätete uurimine, millele hagejad tuginesid, järeldada, et parlament rikkus
teenistustingimuste artiklit 78 tõlgendatuna nende sätete eesmärkidest ja miinimumnõuetest lähtudes.
–       Raamkokkuleppe sisu
Esiteks tuleb nentida, et direktiiv 1999/70 ja raamkokkulepe on mõeldud kohaldamiseks ka tähtajalistele töölepingutele ja
töösuhetele, mis on sõlmitud riigiasutuste ja teiste avaliku sektori üksustega (Euroopa Kohtu 4. juuli 2006. aasta otsus kohtuasjas
C‑212/04: Adeneler jt, EKL 2006, lk I‑6057, punkt 54; 7. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑53/04: Marrosu ja Sardino,
EKL 2006, lk I‑7213, punktid 39, ja 7. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑180/04: Vassallo, EKL 2006, lk I‑7251, punkt 32).
Sellega seoses lähtub raamkokkulepe eeldusest, et määramata tähtajaga töölepingud on töösuhete üldine vorm, mööndes samas,
et teatavate sektorite, kutse- ja tegevusalade puhul on tähtajalised töölepingud tüüpiline töötamise vorm (vt raamkokkuleppe
üldkaalutluste punktid 6 ja 8; eespool viidatud kohtuotsus Adeneler jt, punkt 61).
Seetõttu peetakse töösuhte stabiilsust töötajate kaitse keskseks elemendiks (vt eespool viidatud kohtuotsus Mangold, punkt 64),
samas kui tähtajalised töölepingud võivad vaid teatud asjaoludel vastata nii tööandjate kui ka töötajate vajadustele (vt raamkokkuleppe
preambuli teine lõik ja üldkaalutluste punkt 8; eespool viidatud kohtuotsus Adeneler jt, punkt 62).
Seda silmas pidades, kuna tähtajaliste töösuhete järjestikune kasutamine võib olla töötajate kahjuks toimivate kuritarvituste
võimalik allikas, on raamkokkuleppega püütud seda liiki töösuhete kasutamist piirata, kehtestades teatava arvu minimaalseid
kaitsesätteid, mille eesmärk on vältida töötajatele ebakindla olukorra loomist (vt eespool viidatud kohtuotsus Adeneler jt,
punkt 63).
Nii on raamkokkuleppe klausli 5 punktiga 1 soovitud spetsiaalselt vältida „[j]ärjestikuste tähtajaliste töölepingute või töösuhete
kasutamise võimalikku kuritarvitamist.”
Sel eesmärgil on nimetatud sättega seatud liikmesriikidele kohustus kehtestada oma õiguskorras üks või mitu kõnesoleva lõike 1
punktides a–c loetletud meetmetest, juhul kui asjassepuutuva liikmesriigi õiguses pole veel samaväärseid juriidilisi meetmeid,
mis on mõeldud seda tüüpi töölepingute kuritarvitusliku kasutamise tõhusaks ennetamiseks (eespool viidatud kohtuotsus Adeneler jt,
punkt 65). Seevastu ei ole raamkokkuleppega kehtestatud liikmesriikide üldist kohustust näha ette, et pärast tähtajalise lepingu
teatava arvu kordi pikendamist või pärast teatava ajavahemiku jooksul töötamist muudetakse töösuhe määramata tähtajaks sõlmitud
lepinguks, ega määratud täpseid tingimusi, mil võib kasutada määramata tähtajaks sõlmitud lepinguid (vt selle kohta eespool
viidatud kohtuotsused Adeneler jt, punkt 91, ning Marrosu ja Sardino, punkt 47).
Klausli 5 lõike 1 punktis a loetletud meetmete hulgas on „objektiivsed alused, mis õigustaksid selliste töölepingute või töösuhete
uuendamist”.
Raamkokkuleppele allakirjutanud pooled leidsid nimelt, et objektiivsetele alustele tuginev tähtajaliste töölepingute kasutamine
aitab vältida kuritarvitusi (vt raamkokkuleppe üldkaalutluste punkt 7).
Käesoleval juhul aga nähtub toimikust tervikuna, et parlament tugineb sisuliselt just „objektiivsetele alustele”, et õigustada
istungite abiteenistujate lepingute pikendamist parlamendi iga istungjärgu puhul.
Sellega seoses leidis Euroopa Kohus kohtuotsuses Adeneler jt (eespool viidatud kohtuotsus, punkt 69), et mõistet „objektiivsed
alused” raamkokkuleppe klausli 5 punkti 1 alapunkti a tähenduses tuleb mõista nii, et sellega on mõeldud täpseid ja konkreetseid
asjaolusid, mis iseloomustavad kindlaksmääratud tegevust ning on loomult sellised, et õigustaksid järjestikuste tähtajalise
töölepingute kasutamist selles konkreetses olukorras. Sellised asjaolud võivad tuleneda eelkõige tööülesannete eripärast,
mille täitmiseks asjassepuutuvad lepingud on sõlmitud, ning nimetatud tööülesannete olemuslikest joontest, või kui see on
asjakohane, siis liikmesriigi sotsiaalpoliitika legitiimse eesmärgi täitmise vajadustest (vt eespool viidatud kohtuotsus Adeneler jt,
punkt 70).
Käesoleval juhul väitis parlament õigustatult, et vaidlusaluste tähtajaliste lepingute pikendamine vastas tegelikule vajadusele
selles mõttes, et see oli vajalik tema ülesannete täitmiseks. Nimelt võimaldas teenistustingimuste artikli 78 kasutamine 1. jaanuarini
2007 tal katta vahelduvaid ja laiaulatuslikke inimressursi vajadusi üksnes istungite ajal. On selge, et parlamendi tegevuse
oluline kasv Strasbourg’is – nelja- või viiepäevase ajavahemiku jooksul kuus – tõi kaasa märkimisväärse muutuse vajaduses
inimressursi järele, kellele antakse sellised täpsed ja erinevad ülesanded, mida täidavad näiteks lastehoiutöötaja, lasteaiakasvataja,
masinakirjutaja, tehniline töötaja, kokk, keeleõpetaja, tõlkija, uksehoidja, kolimistöötaja või muud töötajad. Isegi kui need
vajadused oleksid etteaimatavad, ei ole tegevuse lisandumine sellegipoolest järjepidev ja püsiv. Niisugused asjaolud võisid
põhjendatult raamkokkuleppe klausli 5 punkti 1 alapunktist a lähtudes õigustada abiteenistujate järjestikuste tähtajaliste
lepingute kasutamist.
Teenistustingimuste artikli 58 esimese lõigu kohaselt tekib abiteenistujal küll õigus tasulisele puhkusele alles pärast vähemalt
15‑päevast või poole kuu pikkust teenistusaega, nagu märkisid hagejad, nii et istungite abiteenistujatel ei teki õigust sellisele
puhkusele ainuüksi asjaolu tõttu, et nad on tööle võetud väga lühikeste lepingute alusel, mis on miinimumperioodist lühema
kestusega.
Hagejad ei ole aga esitanud õigusvastasuse väidet teenistustingimuste artikli 58 esimese lõigu kohta. Seega puudub Avaliku
Teenistuse Kohtul alus seda küsimust uurida, sest vastupidisel juhul sunniks see teda väljuma vaidluse piiridest, mille hagejad
on määratlenud.
Kõike eeltoodut arvesse võttes ei saa rahuldada teenistustingimuste artikli 78 kohta hagejate esitatud õigusvastasuse väidet
ja samuti ei ole parlament ületanud nimetatud artikli kohaldamisala direktiivist 1999/70 lähtudes. Järelikult tuleb tühistamistaotlus
rahuldamata jätta.

Kahju hüvitamise nõue
1.
Poolte argumendid
Hagejad paluvad mõista parlamendilt välja hüvitis väljatöötatud tasulise puhkuse eest ja igaühele neist 2000 eurot „kohtuväliste”
kulude eest.
Parlament vaidleb vastu, et teenistustingimuste artikli 58 kohaselt on abiteenistujal õigus iga teenistuses oldud kuu kohta
saada kaks tööpäeva tasulist puhkust, kusjuures alla 15 päeva või poole kuu pikkune teenistusaeg puhkuseõigust ei anna. Neil
asjaoludel ei saa istungite abiteenistujad, kes töötavad viis päeva kuus, tasulist puhkust nõuda. Seega puudub alus määrata
hagejatele vastavat hüvitist.
Lisaks märgib parlament, et vastavalt Avaliku Teenistuse Kohtu kodukorra artiklile 94 on menetlus Avaliku Teenistuse Kohtus
tasuta. Samuti ei ole selles kodukorras ette nähtud võimalust mõista kohtusse ilmumata jätnud poolelt välja „kohtuväliseid”
menetluskulusid. Selliste kulude kandmise taotluse tuleks järelikult vastuvõetamatuks tunnistada.
2.
Avaliku Teenistuse Kohtu hinnang
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on ühenduse lepinguvälise vastutuse tekkimiseks vajalik, et samal ajal esineksid teatavad
tingimused, nimelt institutsioonile etteheidetava käitumise õigusvastasus, kahju tegelikkus ja põhjusliku seose olemasolu
etteheidetava käitumise ja tekitatud kahju vahel (Euroopa Kohtu 16. detsembri 1987. aasta otsus kohtuasjas 111/86: Delauche
vs
. komisjon, EKL 1987, lk 5345, punkt 30; Esimese Astme Kohtu 27. novembri 2003. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑331/00
ja T‑115/01: Bories jt
vs
. komisjon, EKL AT 2003, lk I‑A‑309 ja II‑1479, punkt 192, Avaliku Teenistuse Kohtu 10. oktoobri 2007. aasta otsus kohtuasjas
F‑107/06: Berrisford
vs
. komisjon, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 109). Kui üks neist tingimustest ei ole täidetud, jäetakse kahju
hüvitamise hagi tervikuna rahuldamata, ilma et oleks vaja uurida teisi tingimusi.
Parlamendile etteheidetava õigusvastase tegevuse osas ei ole hagejad arendanud ühtegi arutluskäiku peale selle, mille nad
tõid esile teenistustingimuste artikli 78 kohta esitatud õigusvastasuse väite toetuseks tühistamistaotluse raames. Nagu käesoleva
kohtuotsuse punktist 96 tuleneb, põhines nimetatud väide kolmel etteheitel, mis puudutasid EÜ artikli 283 rikkumist, diskrimineerimiskeelu
põhimõtte rikkumist ja töösuhte stabiilsuse kahjustamist. Õigusvastasuse väide jäeti aga rahuldamata, kusjuures kohus ei nõustunud
ühegi selle toetuseks esitatud etteheitega.
Seetõttu tuleb kahju hüvitamise taotlus rahuldamata jätta, kuna hagejad ei ole õiguslikult piisavalt tõendanud parlamendile
etteheidetava tegevuse õigusvastasust.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 122 kohaselt kohaldatakse selle II jaotise 8. peatükki, mis käsitleb kohtukulusid, ainult nende kohtuasjade
suhtes, mis algatati Avaliku Teenistuse Kohtus alates nimetatud kodukorra jõustumisest, mis toimus 1. novembril 2007. Kohtuasjade
suhtes, mis olid selles kohtus pooleli enne nimetatud kuupäeva, kohaldatakse edasi
mutatis mutandis
Esimese Astme Kohtu kodukorra vastavaid sätteid.
Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 87 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui
vastaspool on seda nõudnud. Sama kodukorra artikli 88 alusel kannavad institutsioonid ühenduste ja nende teenistujate vahelistes
vaidlustes ise oma kohtukulud. Kuna hagejad on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud jätta kummagi poole enda kanda.
Esitatud põhjendustest lähtudes
ESIMESE ASTME KOHUS (teine koda)
otsustab:
1.
Jätta hagi rahuldamata.
2.
Pooled kannavad ise oma kohtukulud.
Kanninen  Boruta   Van Raepenbusch
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 30. aprillil 2009 Luxembourgis.
Kohtusekretär           Koja esimees
W. Hakenberg           H. Kanninen
Käesoleva kohtulahendi ning selles viidatud ja kohtulahendite kogumikus veel avaldamata ühenduste kohtute lahendite tekstid
on kättesaadavad Euroopa Kohtu Interneti-leheküljel aadressil: www.curia.europa.eu
Sisukord
Õiguslik raamistik
1.  Euroopa ühenduste muude teenistujate teenistustingimused
2.  Raamkokkulepe tähtajalise töö kohta
Vaidluse aluseks olevad asjaolud
Menetlus ja poolte nõuded
Hagi vastuvõetavus
1.  Poolte argumendid
2.  Avaliku Teenistuse Kohtu hinnang
Tühistamise taotlus
1.  Poolte argumendid
2.  Avaliku Teenistuse Kohtu hinnang
Õigusvastasuse väite vastuvõetavus
Õigusvastasuse väite põhjendatus
EÜ artikli 283 väidetav rikkumine
Diskrimineerimiskeelu põhimõtte väidetav rikkumine
Töösuhte stabiilsus
–  Ametniku või teenistuja õigus tugineda direktiivile 1999/70 ühenduse institutsiooni vastu
–  Raamkokkuleppe sisu
Kahju hüvitamise nõue
1.  Poolte argumendid
2.  Avaliku Teenistuse Kohtu hinnang
Kohtukulud
LISA
Võttes arvesse hagejate suurt arvu, ei ole käesolevas lisas nende nimesid toodud.
*
Kohtumenetluse keel: prantsuse.