CELEX: 62005CJ0392
Töötajate vaba liikumine
Direktiiv 83/183/EMÜ
Artikkel 6
Isiklikuks kasutamiseks mõeldud sõiduki ühest liikmesriigist teise liikmesriiki alaline importimine
Liikmesriigi relvajõudude liige, kes on teenistuse huvides ajutiselt määratud ametisse teises liikmesriigis
Mõiste "alaline elukoht"

Eelotsusetaotlus puudutab nõukogu 28. märtsi 1983. aasta direktiivi 83/183/EMÜ üksikisikute isikliku vara liikmesriigist alalise importimise suhtes kohaldatava maksuvabastuse kohta (
EÜT L 105, lk 64
; ELT eriväljaanne 09/01, lk 117), mida on muudetud nõukogu 23. novembri 1989. aasta direktiiviga 89/604/EMÜ (
EÜT L 348, lk 28
, edaspidi „direktiiv 83/183”), artikli 6 tõlgendamist.
See taotlus esitati G. Alevizose ja Ipourgos Ikonomikoni (rahandusministeerium) vahelises vaidluses seoses aktsiisi ja ühekordse täiendava registreerimise erimaksuga (edaspidi „registreerimise erimaks”), mida G. Alevizos pidi maksma isiklikuks kasutamiseks mõeldud sõiduki Itaaliast alalisel importimisel Kreekasse.
Õiguslik raamistik
Ühenduse õigusnormid
Direktiiv 83/183
Direktiivi 83/183 esimene ja teine põhjendus on sõnastatud järgmiselt:
„selleks et liikmesriikide inimesed oleksid teadlikumad Euroopa Ühenduse olemasolust, tuleks võtta üksikisikutele tulu toovaid edasisi meetmeid, et luua ühenduses siseturuga sarnased tingimused;
eelkõige on maksutõkked üksikisikute isikliku vara importimisel ühest liikmesriigist teise need, mis takistavad isikute vaba liikumist ühenduses; seetõttu tuleks need tõkked võimalikult suures osas kõrvaldada maksuvabastuse kehtestamise teel;”.
Direktiivi 83/183 artikli 1 lõike 1 kohaselt võib iga liikmesriik kõnealuse direktiiviga kehtestatud tingimustel ja juhtudel „vabastada üksikisikute teisest liikmesriigist alaliselt imporditud isikliku vara kumuleeruvast käibemaksust, aktsiisist ja muudest tarbimismaksudest, mida tavaliselt sellise vara suhtes kohaldatakse”.
Direktiivi artikli 1 lõige 2 sätestab:
„Käesoleva direktiivi reguleerimisalasse ei kuulu eri- ja/või perioodilised lõivud ja maksud, mis on seotud sellise vara kasutamisega riigis, näiteks mootorsõiduki registreerimismaks, liiklusmaks ja televisioonimaks”.
Direktiivi 83/183 artikkel 2 näeb ette:
„1.   Käesolevas direktiivis tähendab „isiklik vara” asjaomaste isikute isiklikuks kasutamiseks mõeldud või nende majapidamises tarvisminevat vara. Selle vara laadi või kogusega ei tohi olla seotud ühtki kaubanduslikku huvi, samuti ei tohi see olla mõeldud majandustegevuseks direktiivi 77/388/EMÜ artikli 4 tähenduses. […]
2.   Artiklis 1 sätestatud erand tehakse isikliku vara suhtes:
[…]
b)
mida asjaomane isik on tegelikult kasutanud enne elukoha muutust või lisaeluaseme sisseseadmist. Mootorsõidukite (sealhulgas nende haagised), haagiselamute, vagunelamute, lõbusõidulaevade ja eraisikutele kuuluvate õhusõidukite puhul võivad liikmesriigid nõuda, et asjaomane isik oleks neid kasutanud vähemalt kuus kuud enne elukoha vahetust.
[…]”.
Mõiste „alaline elukoht” direktiivi 83/183 tähenduses on määratletud elukoha kindlaksmääramise üldeeskirju käsitleva artikli 6 lõikes 1 järgmiselt:
„Käesoleva direktiivi kohaldamisel tähendab „alaline elukoht” kohta, kus isik tavaliselt elab iga kalendriaasta jooksul vähemalt 185 päeva seoses isiklike ja tööalaste sidemetega või, kui tööalased sidemed puuduvad, seoses isiklike sidemetega, millest ilmneb nimetatud isiku märkimisväärne seos tema elukohaga.
Kui isiku tööalased ja isiklikud sidemed on eri kohtades ja ta elab seetõttu järgemööda kahes või enamas liikmesriigis asuvates eri kohtades, loetakse tema alaliseks elukohaks tema isiklike sidemetega seotud kohta, kui ta sinna korrapäraselt tagasi pöördub. Viimati nimetatud tingimus ei pea olema täidetud, kui isik elab liikmesriigis kindla kestusega ülesande täitmiseks. Koolis või ülikoolis õppimine ei tähenda alalise elukoha muutust.”
Direktiivi 83/183 artikli 7 lõike 1 punkti a kohaselt antakse artiklis 1 sätestatud maksuvabastus isikliku vara impordile üksikisiku poolt seoses tema alalise elukoha muutusega.
Direktiiv 92/12/EMÜ
Nõukogu 25. veebruari 1992. aasta direktiivi 92/12/EMÜ aktsiisiga maksustatava kauba üldise korralduse ja selle kauba valdamise, liikumise ning järelevalve kohta (
EÜT L 76, lk 1
; ELT eriväljaanne 09/01, lk 179) kolmandas, neljandas ja kahekümnendas põhjenduses on öeldud:
„määratleda tuleks aktsiisiga maksustatava kauba mõiste; ühenduse sätteid võib kohaldada üksnes kauba suhtes, mida koheldakse sellisena kõikides liikmesriikides […]
siseturu loomise ja toimimise tagamiseks tuleks aktsiisid kõikides liikmesriikides sisse nõuda samal viisil;
[…]
seoses impordimaksude põhimõtte kaotamisega liikmesriikide vahelistes suhetes ei kohaldata liikmesriikide vahelistes suhetes sätteid impordiga seotud maksuvabastuse ja toetuste kohta; need sätted tuleks seetõttu kehtetuks tunnistada ning asjaomaseid direktiive vastavalt kohandada”.
Direktiivi 92/12 eesmärk on artikli 1 lõike 1 kohaselt „näh[a] ette kord kauba kohta, mida maksustatakse aktsiisiga ja sellise kauba tarbimisel otse või kaudselt kogutavate teiste kaudsete maksudega, välja arvatud käibemaks ja ühenduse kehtestatud maksud”.
Direktiivi 92/12 artikli 3 lõige 1 sätestab:
„Käesolevat direktiivi kohaldatakse ühenduse tasandil järgmistele toodetele, nagu need on määratletud asjaomastes direktiivides:
—
mineraalõlid,
—
alkohol ja alkohoolsed joogid,
—
tubakatooted.”
Direktiivi 92/12 artikli 23 lõike 3 kohaselt:
„31. detsembril 1992 kaotavad kehtivuse järgmiste direktiivide aktsiisiga seotud sätted:
[…]
—
Direktiiv 83/183/EMÜ […],
[…]”.
Siseriiklikud õigusnormid
Direktiiv 83/183 võeti Kreeka õigusesse üle rahandusministri 8. märtsi 1985. aasta määrusega D.264/23 (FEK B’ 139/18.3.1985). See määrus on asendatud rahandusministri 1. märtsi 1988. aasta määrusega D.245/11 (FEK B’ 195/6.4.1988, edaspidi „määrus D.245/11”).
Määruse D.245/11 artikli 1 lõike 1 kohaselt on määruses D.245/11 „sätestatud üksikisikute poolt imporditud isikliku vara tolli- ja muudest maksudest vabastamise juhud”.
Määruse D.245/11 artikli 2 lõike 1 punkt c, mida on muudetud seaduse 2187/1994 (FEK A’ 16) artikliga 15, mis võeti vastu pärast Euroopa Kohtu 2. augusti 1993. aasta otsust kohtuasjas
C-9/92: komisjon
vs.
Kreeka (EKL 1993, lk I-4467)
, määratleb direktiivi 83/183 artikli 6 lõikes 1 sisalduva alalise elukoha mõiste.
Määruse D.245/11 artikli 3 lõige 1 sätestab põhimõtte, mille kohaselt on teisest riigist Kreekasse alaliselt elama asunud füüsiliste isikute imporditud isiklik vara tolli- ja muudest maksudest vabastatud.
Määruse D.245/11 kaheksanda peatüki artikkel 25 on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Käesoleva määruse artiklis 3 ette nähtud maksuvabastusi kohaldatakse nende Kreeka kodanike isikliku vara suhtes, kelle alaline elukoht on Kreekas ja kes on sealt lahkunud siirdumaks tööle välismaale, kus nad viibivad töötamise eesmärgil palgalise töötajana või füüsilisest isikust ettevõtjana rohkem kui kaks (2) aastat järjest, ning kes pöörduvad pärast töötamise lõppemist tagasi Kreekasse, et jääda sinna alaliselt elama.
2.   Lõikes 1 sätestatud isikute hulka kuuluvad Kreeka avalikud teenistujad (sealhulgas diplomaadid), kohtuametnikud, relvajõudude, julgeolekuüksuste ja sadamapolitsei jõudude ohvitserid, allohvitserid ja reakoosseis, kes viibivad välismaal üle kahe (2) aasta järjest üksnes teenistusülesannete täitmiseks ning kes pöörduvad pärast teenistuse lõppemist Kreekasse üleviimise tõttu või sinna alaliselt elama asumiseks.”
Seaduse 2459/1997, millega tühistatakse maksuvabastused ja muud sätted (FEK A’ 17), artikli 6 lõikega 13 tühistati muu hulgas määruse D.245/11 artikkel 25 „seoses välismaal töötavate kreeklaste isikliku vara maksust vabastamisega, kuid seda vaid transpordivahendite osas”. Samas sättes on öeldud, et „ [k]ui reisijateveoks mõeldud sõidukite, mis olid 31. detsembril 1996 ülalnimetatud isikute valduses, tollivormistus tehakse kuue (6) kuu jooksul käesoleva seaduse Kreeka Vabariigi ametlikus väljaandes avaldamisest, arvutatakse aktsiis seaduse 1882/1990 artiklis 37 selle muudetud redaktsioonis sätestatud koefitsientide alusel”. Nimetatud säte jõustus 1. jaanuaril 1997. Viidatud artikli 6 lõikes 13 ette nähtud tähtaega pikendati seaduse 2523/1997 (FEK A’ 179) artikli 32 lõikega 1 kuni 31. detsembrini 1997.
Direktiiv 92/12 võeti Kreeka õigusesse üle seadusega 2127/1993, mis käsitleb naftatoodetele, etanoolile ja alkohoolsetele jookidele ning tubakatoodetele kohaldatavate maksusätete ühenduse õigusega ühtlustamist ning teisi sätteid (FEK A’ 48).
Seaduse 2127/1993 artikkel 75 näeb ette:
„Mootorsõidukid ja mootorrattad, mis vastavad EMÜ asutamislepingu artiklites 9 ja 10 sätestatud tingimustele ja mis lähetatakse või veetakse Kreekasse teisest ühenduse liikmesriigist, maksustatakse aktsiisimaksuga, mis on ette nähtud imporditud või Kreeka territooriumil valmistatud vastavate sõidukite puhul.”
Sama seaduse artikkel 83 sätestab:
„Kehtivate asjakohaste õigusnormidega ette nähtud kolmandast liikmesriigist alaliselt imporditud sõidukite täielikku või osalist aktsiisimaksust vabastamist kohaldatakse samadel tingimustel ka artiklis 75 nimetatud sõidukitele.”
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
G. Alevizos, kes on Kreeka õhujõudude ohvitser, lähetati Kreeka kaitseministri määrusega 12. juulist 1995 kuni 8. augustini 1997 Napolis (Itaalia) asuva Lõuna-Euroopa liitlasvägede peakorteri juurde, kus ta töötas Põhja-Atlandi Lepingu Organisatsiooni (NATO) juures asuval ametikohal. Õhujõudude peastaabi ülema otsusega anti nõusolek G. Alevizose abikaasa ja nende kahe lapse kolimiseks tööandja kulul.
Kõnealuse ametikoha puhul ette nähtud teenistusaja lõppedes andis Napolis asuv Kreeka Vabariigi konsulaat G. Alevizosele ja tema pereliikmetele tõendi Kreekasse tagasipöördumise kohta, milles G. Alevizos oli määratletud määruse D.245/11 kaheksanda peatüki kohaldamisalasse kuuluva isikuna.
Tõendi juurde oli lisatud asjaomase isiku deklaratsioon selle kohta, et ta soovib Kreekasse importida isiklikuks kasutamiseks mõeldud mootorsõiduki Mercedes E 200 (väljalaskeaasta 1996), mille ta oli Saksamaalt 17. detsembril 1996 ostnud ja mille ta sai enda kätte 23. detsembril 1996.
Kreekasse tagasipöördumisel esitas G. Alevizos Elefsina tolliasutusele deklaratsiooni kõnesoleva sõiduki üleviimise kohta.
28. augusti 1997. aasta otsusega nõudis nimetatud tolliasutus G. Alevizoselt seaduse 2127/1993 artikli 75 alusel 4136413 Kreeka drahmi suuruse aktsiisimaksu tasumist, mis oli arvutatud seaduse 2459/1997 artikli 6 lõike 13 kohaselt sel ajal kehtinud seaduse 1882/1990 artiklis 37 määratletud vähendatud koefitsientide alusel. Ühtlasi nõuti talt sama otsusega seaduse 2367/1953 artikli 15 lõike 7 alusel registreerimise erimaksu summas 1470775 Kreeka drahmi.
Pärast nõutud aktsiisimaksu ja registreerimise erimaksu (edaspidi „põhikohtuasjas vaidluse all olevad maksud”) tasumist esitas G. Alevizos 28. augusti 1997. aasta maksuotsuse peale Dioikitiko Protodikeio Athinonile (Ateena esimese astme halduskohus) hagi, mille tulemusena nimetatud kohus kõnealust otsust osaliselt muutis, suurendades sõiduki tavalise kasutamisega kaasneva väärtuse vähenemise protsendimäära.
G. Alevizos esitas selle otsuse peale Dioikitiko Efeteio Athinonile (Ateena teise astme halduskohus) apellatsioonkaebuse.
Viimati nimetatud kohus kinnitas esimeses astmes tehtud otsust ning leidis, et G. Alevizos viibis Napolis tähtajalise teenistusülesande täitmiseks ning ajal, mil ta oli määratud NATO juures asuvale ametikohale selles linnas, oli tema alaliseks elukohaks direktiivi 83/183 artikli 6 lõike 1 ja määruse D.245/11 artikli 2 tähenduses ikkagi Kreeka, mis oli tema püsivaks isiklike ja tööalaste huvide keskpunktiks, hoolimata sellest, et tema pereliikmed olid temaga koos Itaalias.
Dioikitiko Efeteio Athinon otsustas seega, et G. Alevizose juhtumit ei reguleeri määruse D.245/11 artikkel 3, vaid sama määruse artikli 25 lõiked 1 ja 2 ning seaduse 2459/1997 artikli 6 lõige 13, millega eelnimetatud artikli 25 sätted tühistati alates 1. jaanuarist 1997.
G. Alevizos esitas Dioikitiko Efeteio Athinoni otsuse peale eelotsusetaotluse esitanud kohtule kassatsioonkaebuse.
Kuna Symvoulio tis Epikrateiasel tekkisid kahtlused, kuidas tõlgendada mõistet „alaline elukoht” direktiivi 83/183 artikli 6 lõike 1 tähenduses, otsustas ta neil asjaoludel menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas avalikud teenistujad ning relvajõudude, julgeolekuüksuste ja sadamapolitsei jõudude ohvitserid, allohvitserid ja reakoosseis kuuluvad sarnaselt muude töötajatega nõukogu direktiivi 83/183/EMÜ artikli 6 kohaldamisalasse ja kas nad saavad omandada „alalise elukoha” mõnes muus riigis, kus nad tähtajalist teenistusülesannet täites viibivad kalendriaasta jooksul vähemalt 185 päeva, või säilib neil ka teises riigis teenistusülesande täitmise ajal alaline elukoht Kreekas, sõltumata sellest, kas nad on oma isiklikud ja tööalased sidemed teise riiki üle viinud?”
Eelotsuse küsimus
Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib oma küsimusega sisuliselt teada, kas direktiivi 83/183 artikli 6 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi avaliku teenistuja, relvajõudude, julgeolekuüksuste või sadamapolitsei jõudude teenistuses oleval liikmel, kes viibib tähtajalise teenistusülesande täitmiseks koos oma pereliikmetega vähemalt 185 päeva aastas teises liikmesriigis, on alaline elukoht sellise teenistusülesande täitmise ajal viidatud artikli 6 lõike 1 kohaselt selles teises liikmesriigis või säilib tal alaline elukoht esimesena nimetatud liikmesriigis.
Enne sellele küsimusele vastamist tuleb teha kindlaks, kas direktiiv 83/183 on põhikohtuasjas kohaldatav.
Direktiivi 83/183 kohaldatavus
Kõigepealt tuleb direktiivi 83/183 ajalise kohaldatavusega seoses analüüsida Kreeka valitsuse argumentatsiooni, mille kohaselt ei olnud kõnealuse direktiivi aktsiisi reguleerivad sätted direktiivist 92/12 tulenevalt enam kohaldatavad ajal, mil G. Alevizos viis oma sõiduki Itaaliast Kreekasse.
Siinjuures tuleb märkida, et direktiivi 92/12 artikli 3 lõike 1 kohaselt on direktiivi kohaldamisala määratletud viitega kolmele ammendavalt loetletud tootekategooriale, millele vastavad direktiivi kolmandast põhjendusest tulenevalt kaubad, mida käsitatakse aktsiisiga maksustatava kaubana „kõikides liikmesriikides”. See loetelu ei sisalda mootorsõidukeid, mis on järelikult selle direktiivi kohaldamisalast välja jäetud.
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 33 ja 34 on märkinud, ei saa eelkõige õiguskindluse põhimõttest tulenevatel põhjustel nõustuda sellega, et ilma seadusandja ühegi sõnaselge viiteta tunnustataks direktiivi 92/12 konkreetse sätte, antud juhul artikli 23 lõike 3 laiemat kohaldamisala, kui see on üldiselt määratletud direktiivi artikli 3 lõikes 1.
Veel tuleb lisada, et samas kui direktiivi 92/12 artikli 3 lõikes 1 nimetatud toodete puhul direktiivi alusel toimunud ühtlustamine, eelkõige aktsiisi sissenõudmise kriteeriumide ühtlustamise teel tagamaks ühenduse siseturu loomine ja toimimine (vt sama direktiivi neljas põhjendus; vt samuti 2. aprilli 1998. aasta otsus kohtuasjas
C-296/95: EMU Tabac jt, EKL 1998, lk I-1605
, punkt 22; 5. aprilli 2001. aasta otsus kohtuasjas
C-325/99: Van de Water, EKL 2001, lk I-2729
, punkt 39, ning29. aprilli 2004. aasta otsus kohtuasjas
C-240/01: komisjon
vs.
Saksamaa, EKL 2004, lk I-4733
, punkt 36), võimaldab vältida liikmesriikidevahelistes suhetes topeltmaksustamist ja muudab järelikult direktiivi 83/183 impordi aktsiisimaksust vabastamise sätete kohaldamise nimetatud toodetele üleliigseks (vt direktiivi 92/12 kahekümnes põhjendus), ei pea eelöeldu siiski paika ülejäänud toodete puhul.
Kui puudub selline ühenduse ühtlustamismeede nagu direktiivis 92/12 selle artikli 3 lõikes 1 sätestatud toodete puhul on ette nähtud, tekib ülejäänud toodete osas ühendusesisestes suhtes nende topeltmaksustamise oht, nagu kohtujurist on oma ettepaneku punktis 37 märkinud. Siseturu väljakujundamise eesmärki arvestades õigustab sellise ohu tekkimine direktiivi 83/183 maksuvabastust käsitlevate sätete kõnealuste toodete suhtes kohaldamise jätkamist.
Eelnevast järeldub, et direktiivi 92/12 artikli 23 lõikega 3, mille kohaselt kaotavad 31. detsembril 1992 kehtivuse direktiivi 83/183 aktsiisiga seotud sätted, peetakse silmas üksnes neid sätteid, mis puudutavad direktiivi 92/12 artikli 3 lõikes 1 loetletud kolme tootekategooriat. Seega kohaldatakse neid sätteid pärast eeltoodud kuupäeva jätkuvalt ülejäänud toodete osas, nagu mootorsõidukid, mis ei kuulu direktiivi 92/12 kohaldamisalasse.
Teiseks tuleb direktiivi 83/183 isikulise kohaldamisalaga seoses teha kindlaks, kas direktiiviga peetakse silmas – nagu väidab Kreeka valitsus – üksnes EÜ artikli 39 tähenduses töötajate poolt kauba importimist, jättes välja kauba importimise selliste avalikus teenistuses olevate isikute poolt nagu näiteks G. Alevizos.
Siinjuures tuleb kohe alustuseks märkida, et direktiiv 83/183 on vastu võetud EÜ asutamislepingu artikli 99 (nüüd EÜ artikkel 93) alusel. See säte annab nõukogule volitused muu hulgas aktsiisi käsitlevate siseriiklike õigusaktide ühtlustamiseks sel määral, mis on vajalik siseturu rajamise ja toimimise tagamiseks (eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Saksamaa, punkt 35).
Lisaks ilmneb direktiivi 83/183 esimese ja teise põhjenduse koostoimest artiklitega 1 ja 2, et see direktiiv on võetud vastu toomaks tulu „üksikisikutele”, et edendada „isikute” vaba liikumist ühenduses, suurendades seeläbi ühendusse kuulumise tunnet, ning et sel eesmärgil püütakse direktiiviga hõlbustada sellise isikliku vara importimist, mille all peetakse silmas „asjaomaste isikute isiklikuks kasutamiseks mõeldud või nende majapidamises tarvisminevat vara”.
Seega ei saa direktiivi 83/183 isikuline kohaldamisala olla piiratud töötajatega EÜ artikli 39 tähenduses ega nende hulgast jätta välja liikmesriigi avalikus teenistuses töötavad isikud.
Sellest järeldub, et selline olukord nagu G. Alevizos olukord kuulub direktiivi 83/183 isikulisse kohaldamisalasse.
Kolmandaks on vajalik analüüsida direktiivi 83/183 materiaalset kohaldamisala seoses põhikohtuasjas vaidluse all olevate maksudega.
Direktiivi 83/183 artikli 1 lõike 1 järgi kuulub selles sättes ette nähtud maksuvabastuse kohaldamisalasse muu hulgas „üksikisikute teisest liikmesriigist alaliselt imporditud isikliku vara [vabastamine] aktsiisist ja muudest tarbimismaksudest, mida tavaliselt sellise vara suhtes kohaldatakse”.
Käesoleval juhul on üks põhikohtuasjas vaidluse all olevatest maksudest kohaldatava siseriikliku õiguse kohaselt „aktsiis” (vt käesoleva otsuse punkt 26) ning kuulub seega tavalises korras direktiivi 83/183 artikli 1 lõikes 1 sätestatud maksuvabastuse kohaldamisalasse. Ehkki maksu siseriiklikus õiguses kasutatav nimetus iseenesest ei ole otsustav (vt 15. juuli 2004. aasta otsus kohtuasjas
C-365/02: Lindfors, EKL 2004, lk I-7183
, punkt 24), peab eelotsusetaotluse esitanud kohus siiski kontrollima, kas seda maksu võib käsitleda sellise maksuna, mida isikliku sõiduki teisest liikmesriigist Kreekasse alalisel importimisel tavaliselt kohaldatakse, nagu see on artikli 1 lõike 1 kohaselt ette nähtud.
Mis puutub registreerimise erimaksu, mille tasumist on asjaomaselt isikult samuti nõutud (vt käesoleva otsuse punkt 26), siis tuleb meenutada, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika järgi peab kõnealune maks selleks, et seda saaks käsitleda direktiivi 83/183 artikli 1 lõikes 1 sätestatud maksuvabastuse kohaldamisalasse kuuluva maksuna, olema kohaldatava siseriikliku õiguse kohaselt impordi kui sellisega seotud maks. Kui aga vastavalt kõnealust maksu reguleerivatele siseriiklikele sätetele sõltub maksustatava teokoosseisu tekkimine muust kui imporditoimingust, nagu sõiduki esmane registreerimine või kasutamine riigi territooriumil, ei kuulu selline maks direktiivi 83/183 artikli 1 lõike 1 kohaldamisalasse (vt 29. aprilli 2004. aasta otsus kohtuasjas
C-387/01: Weigel, EKL 2004, lk I-4981
, punkt 47; eespool viidatud kohtuotsus Lindfors, punkt 26, ning 16. juuni 2005. aasta otsus kohtuasjas C-138/04: komisjon
vs.
Taani, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 13).
Kuna Euroopa Kohtule teatavaks tehtud toimik ei sisalda ühtegi viidet (põhikohtuasjas vaidluse all oleva) registreerimise erimaksu kohaldamise teokoosseisule, peab eelotsusetaotluse esitanud kohus eelnevas punktis meenutatud kohtupraktikast lähtuvalt viima asjakohaste siseriiklike sätete alusel läbi vajalikud kontrollid.
Eeltoodust tuleneb, et põhikohtuasjas vaidluse all olevad aktsiisimaksud kuuluvad direktiivi 83/183 artikli 1 lõikes 1 sätestatud maksuvabastuse kohaldamisalasse, kui ilmneb – mida peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus –, et seda maksu kohaldatakse tavaliselt üksikisiku teisest liikmesriigist alaliselt imporditud isiklikuks kasutamiseks mõeldud sõiduki suhtes. Sama artikli 1 lõike 1 kohaldamisalasse kuulub ka põhikohtuasjas vaidluse all olev ühekordne täiendav registreerimise erimaks, kui ilmneb – mida peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus –, et see maks on seotud sõiduki imporditoimingu kui sellisega.
Kui selgub, et põhikohtuasjas vaidluse all olevad maksud kuuluvad direktiivi 83/183 artikli 1 lõikes 1 sätestatud maksuvabastuse kohaldamisalasse, tekib niisiis küsimus, kuidas tõlgendada selle direktiivi artikli 6 lõiget 1.
Direktiivi 83/183 artikli 6 lõike 1 tõlgendamine
Siinjuures on vajalik esmalt meenutada, et direktiivi 83/183 eesmärk, mida arvestades esitatud küsimusele tuleb vastata, on direktiivi põhjenduste kohaselt soodustada üksikisikute vaba liikumist ühenduses. Maksutõkete kõrvaldamine isikliku vara importimisel ühest liikmesriigist teise on eelnimetatud eesmärki silmas pidades eriti vajalik selleks, et luua analoogilised tingimused siseturu tingimustega (vt analoogiline 12. juuli 2001. aasta otsus kohtuasjas
C-262/99: Louloudakis, EKL 2001, lk I-5547
, punkt 58).
Teiseks on Euroopa Kohus nõukogu 28. märtsi 1983. aasta direktiivi 83/182/EMÜ ühest liikmesriigist teise ajutiselt imporditud teatavate transpordivahendite maksuvabastuse kohta ühenduses (
ELT L 105, lk 59
; ELT eriväljaanne 09/01, lk 112) artikli 7 osas, mis määratleb alalise elukoha mõiste analoogselt direktiivi 83/183 artiklis 6 kasutatud sõnastusega, juba sedastanud, et selle mõiste kindlaksmääramise kriteeriumid hõlmavad nii isiku tööalaseid kui isiklikke sidemeid teatava kohaga kui ka nende sidemete kestust ning seetõttu tuleb neid analüüsida koos (vt 23. aprilli 1991. aasta otsus kohtuasjas
C-297/89: Ryborg, EKL 1991, lk I-1943
, punkt 19, ja eespool viidatud kohtuotsus Louloudakis, punkt 51).
Alalise elukohana tuleb käsitleda kohta, mis on asjaomase isiku püsiv huvide keskpunkt (vt analoogia alusel eespool viidatud kohtuotsused Ryborg, punkt 19, ja Louloudakis, punkt 51).
Püsivuse kriteerium viitab tingimusele, mille kohaselt peab asjaomane isik tavaliselt elama kõnealuses kohas kalendriaasta jooksul vähemalt 185 päeva. Põhikohtuasjas käsitletaval juhtumil, kus eelotsusetaotluse esitanud kohtu hinnangul on asjaomane isik selle tingimuse täitnud, ei välista seega G. Alevizose määramine tähtajaliselt NATO juurde asuvale ametikohale Itaalias iseenesest seda, et asjaomasel perioodil võis tema alaline elukoht olla selles liikmesriigis.
Alalise elukoha kui asjaomase isiku püsiva huvide keskpunkti kindlaksmääramiseks tuleb arvesse võtta kõik asjassepuutuvad tegurid (vt eespool viidatud kohtuotsus Ryborg, punkt 20) – iseäranis asjaomase isiku ja tema pereliikmete füüsiline kohalolek, elukoha olemasolu, laste reaalne kooliskäimise koht, kutsealase tööga tegelemise koht ning koht, kus asjaomane isik omab varalisi huve ning haldussuhteid ametiasutuste ja sotsiaalhoolekandeasutusega – selles ulatuses, kuivõrd need tegurid näitavad asjaomase isiku tahet anda sellele kohale, millega ta on seotud, teatav stabiilsus tema eluviisist ning tavapäraste sotsiaalsete ja tööalaste suhete arengust tuleneva järjepidevuse tõttu (eespool viidatud kohtuotsus Louloudakis, punkt 55).
Tuleb lisada, et kuigi direktiivi 83/183 artikli 6 lõike 1 teise lõigu kohaselt ei tähenda haridusasutuses õppimise fakt alalise elukoha muutust seoses asjaomase isiku endaga, võib see perekonda tervikuna võttes siiski sellist muutust tähendada, kui see puudutab asjaomase isiku lapsi, nagu G. Alevizos on oma kirjalikes märkustes selgitanud (vt analoogiline eespool viidatud kohtuotsus Louloudakis, punkt 56).
Mis puutub Kreeka valitsuse argumenti, et G. Alevizosel olid käesolevas asjas säilinud ajal, mil ta oli määratud NATO juures asuvale ametikohale Itaalias, tööalased sidemed Kreeka ametiasutustega ning sotsiaal- ja maksualased suhted Kreekaga, tuleb märkida, et esiteks ei saa selline asjaolu muuta olematuks fakti, et kõnealusel perioodil tegi asjaomane isik oma kutsealast tööd Itaalias, mis oli seega tema tööalaste sidemete keskpunktiks, nagu kohtujurist on oma ettepaneku punktis 66 märkinud.
Teiseks ilmneb direktiivi 83/183 artikli 6 lõike 1 teisest lõigust, et selle sättega antakse prioriteet isiklikele sidemetele juhul, kui asjaomase isiku isiklikud ja tööalased sidemed ei ole koondunud vaid ühte liikmesriiki (vt analoogia alusel eespool viidatud kohtuotsus Louloudakis, punkt 52).
Seega võetakse direktiivi 83/183 artikli 6 lõikes 1 sätestatu kohaselt korraga arvesse nii tööalaseid kui isiklikke sidemeid konkreetse kohaga ning seda tuleb tõlgendada nii, et juhul, kui tööalastele ja isiklikele sidemetele antud üldisest hinnangust ei piisa asjaomase isiku püsiva huvide keskpunkti asukoha kindlaksmääramiseks, tuleb sel puhul anda prioriteet isiklikele sidemetele (vt eespool viidatud kohtuotsus Louloudakis, punkt 53).
Eeltoodust tuleneb, et direktiivi 83/183 artikli 6 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi avaliku teenistuja, relvajõudude, julgeolekuüksuste või sadamapolitsei jõudude teenistuses oleval liikmel, kes viibib tähtajalise teenistusülesande täitmiseks koos oma pereliikmetega vähemalt 185 päeva aastas teises liikmesriigis, on alaline elukoht sellise teenistusülesande täitmise ajal viidatud artikli 6 lõike 1 kohaselt selles teises liikmesriigis.
EÜ artiklid 18 ja 39
Euroopa Ühenduste Komisjon väitis kohtuistungil, et põhikohtuasja saab analüüsida ka EÜ artiklitest 18 ja 39 lähtudes.
Ehkki formaalselt on eelotsusetaotluse esitanud kohus piirdunud oma küsimuses direktiivi 83/183 artikli 6 tõlgendamisega, ei takista see Euroopa Kohtul esitamast siseriiklikule kohtule kõiki ühenduse õiguse tõlgendamise elemente, mida saab siseriikliku kohtu menetluses oleva kohtuasja lahendamisel kasutada, olenemata sellest, kas siseriiklik kohus neile oma küsimustes viitas või mitte (vt selle kohta 12. detsembri 1990. aasta otsus kohtuasjas
C-241/89: SARPP, EKL 1990, lk I-4695
, punkt 8; 4. märtsi 1999. aasta otsus kohtuasjas
C-87/97: Consorzio per la tutela del formaggio Gorgonzola, EKL 1999, lk I-1301
, punkt 16; eespool viidatud kohtusotsused Weigel, punkt 44, ja Lindfors, punkt 32).
Eeldusel, et põhikohtuasjas vaidluse all olevad maksud ei kuulu direktiivi 83/183 artikli 1 lõike 1 kohaldamisalasse, tuleb käesoleval juhul hinnata nende maksude kohaldamise mõju sellise ühenduse kodaniku nagu G. Alevizose õigusele vabalt liikuda, mis on tagatud EÜ artiklitega 18 ja 39.
Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale on EÜ artiklit 18, milles on üldiselt sätestatud iga liidu kodaniku õigus vabalt liikuda ja elada liikmesriikide territooriumil, seoses töötajate vaba liikumisega täpsustatud EÜ artiklis 39 (vt 26. novembri 2002. aasta otsus kohtuasjas
C-100/01: Oteiza Olazabal, EKL 2002, lk I-10981
, punkt 26, ja 9. novembri 2006. aasta otsus kohtuasjas
C-520/04: Turpeinen, EKL 2006, lk I-10685
, punkt 13). Neil asjaoludel tuleb esmalt kindlaks teha, kas põhikohtuasi kuulub EÜ artikli 39 kohaldamisalasse.
Siinjuures tuleb meenutada, et mõistel „töötaja” EÜ artikli 39 mõttes on ühenduse õiguses oma tähendus ja seda ei saa tõlgendada kitsalt. „Töötajana” tuleb käsitleda kõiki neid isikuid, kelle tegevus on tegelik ja tulemuslik, välistades tegevused, mis on nii vähetähtsad, et neid tuleb pidada üksnes kõrval- või lisategevusteks. Töösuhtele on Euroopa Kohtu praktika kohaselt iseloomulik olukord, kus töötaja teeb teatud ajavahemiku jooksul teise isiku alluvuses ja heaks tööd, saades selle eest tasu (vt eelkõige 3. juuli 1986. aasta otsus kohtuasjas
66/85: Lawrie-Blum, EKL 1986, lk 2121
, punktid 16 ja 17; 23. märtsi 2004. aasta otsus kohtuasjas
C-138/02: Collins, EKL 2004, lk I-2703
, punkt 26, ja 7. septembri 2004. aasta otsus kohtuasjas
C-456/02: Trojani, EKL 2004, lk I-7573
, punkt 15).
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei ole töösuhte õiguslik olemus EÜ artikli 39 kohaldamisel määrava tähtsusega (vt eelkõige 12. veebruari 1974. aasta otsus kohtuasjas
152/73: Sotgiu, EKL 1974, lk 153
, punkt 5; 31. mai 1989. aasta otsus kohtuasjas
344/87: Bettray, EKL 1989, lk 1621
, punkt 16, ja eespool viidatud kohtuotsus Trojani, punkt 16). Asjaolu, et töötaja on tööle võetud ametnikuna või et pealegi ei ole tema töösuhe reguleeritud eraõigusega, vaid avaliku õigusega, ei ole seejuures oluline (vt eespool viidatud kohtuotsus Sotgiu, punkt 5).
Peale selle, mööndes, et G. Alevizose teenistuskoht Kreeka õhujõududes enne tema ajutist määramist NATO juures asuvale ametikohale võib kuuluda avaliku teenistuse mõiste alla EÜ artikli 39 lõike 4 tähenduses, kuivõrd sellel töötav isik osaleb otseselt või kaudselt avaliku võimu teostamises ja täidab ametikohustusi, mille eesmärk on riigi ja teiste haldusüksuste üldiste huvide kaitse (vt selle kohta 17. detsembri 1980. aasta otsus kohtuasjas
149/79: komisjon
vs.
Belgia, EKL 1980, lk 3881
, punkt 10; 2. juuli 1996. aasta otsus kohtuasjas
C-290/94: komisjon
vs.
Kreeka, EKL 1996, lk I-3285
, punkt 2, ja 30. septembri 2003. aasta otsus kohtuasjas
C-47/02: Anker jt, EKL 2003, lk I-10447
, punkt 58), tuleb meenutada, et töötajate liikumisvabaduse põhimõttele ühenduse piires EÜ asutamislepingu raames antud põhiõiguslikust olemusest lähetudes ei saa kõnealuse sättega kehtestatud erandite ulatus minna kaugemale eesmärgist, millest tulenevalt selline erandsäte on artiklile lisatud (eespool viidatud kohtuotsus Sotgiu, punkt 4).
Eesmärk on tagada liikmesriikidele võimalus piirata välisriikide kodanike juurdepääsu avaliku teenistuse teatavatele töökohtadele (eespool viidatud kohtuotsus Sotgiu, punkt 4), mis eeldavad, et töötajatel oleks riigiga eriline ustavussuhe, samuti vastastikused õigused ja kohustused, mis on kodakondsussuhte aluseks (vt eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Belgia, punkt 10). EÜ artikli 39 lõike 4 alusel ei saa seevastu jätta töötajat, kes on kord liikmesriigi avalikku teenistusse võetud, ilma õigusest kohaldada tema suhtes EÜ artikli 39 lõigetes 1-3 sisalduvaid sätteid (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Sotgiu, punkt 4).
Pealegi ei nähtu käesolevas asjas ühestki toimikus sisalduvast dokumendist, et põhikohtuasjas vaidluse all olevate maksude tasumine oleks seotud G. Alevizose staatusega Kreeka õhujõudude ohvitserina. Neid makse peab ta kandma isikuna, kes on viinud oma elukoha ühest liikmesriigist teise.
Mis puutub G. Alevizose ajutist määramist NATO juures asuvale ametikohale, siis vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale ei lakka ühenduse kodanik, kes töötab muus liikmesriigis kui tema päritoluliikmesriik, olemast EÜ artikli 39 lõike 1 tähenduses „töötaja” rahvusvahelises organisatsioonis töötamise tõttu (vt eelkõige 15. märtsi 1989. aasta otsus liidetud kohtuasjades
389/87 ja 390/87: Echternach ja Moritz, EKL 1989, lk 723
, punktid 11 ja 15; 13. novembri 2003. aasta otsus kohtuasjas
C-209/01: Schilling ja Fleck-Schilling, EKL 2003, lk I-13389
, punkt 28; 16. detsembri 2004. aasta otsus kohtuasjas
C-293/03: My, EKL 2004, lk I-12013
, punkt 37, ja 16. veebruari 2006. aasta otsus kohtuasjas
C-185/04: Öberg, EKL 1996, lk I-1453
, punkt 12).
Seega ei saa selline liikmesriigi kodanik nagu G. Alevizos jääda ilma oma õigustest ja kaitsest, mida EÜ artikkel 39 talle annab (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Öberg, punkt 13).
Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et asutamislepingu töötajate liikumisvabadust käsitlevad sätted on mõeldud ühenduse kodanike jaoks igasuguse kutsealase töö tegemise hõlbustamiseks ühenduse territooriumil (vt eelkõige 15. detsembri 1995. aasta otsus kohtuasjas
C-415/93: Bosman, EKL 1995, lk I-4921
, punkt 94; 26. jaanuari 1999. aasta otsus kohtuasjas
C-18/95: Terhoeve, EKL 1999, lk I-345
, punkt 37; 27. jaanuari 2000. aasta otsus kohtuasjas
C-190/98: Graf, EKL 2000, lk I-493
, punkt 21, ja eespool viidatud kohtuotsus Weigel, punkt 52).
Käesoleval juhul võib põhikohtuasjas vaidluse all olevate maksude tasumine muuta oma päritoluliikmesriiki tagasipöördumise asjaomase isiku jaoks vähem atraktiivseks, kui selle liikmesriigi õigusnormide tõttu kaasneksid isikule tagasipöördumisega pärast teises liikmesriigis kutsealase tegevuse lõpetamist ebasoodsad tingimused võrreldes nende töötajate maksualase olukorraga, kes ei ole kasutanud oma õigust vabale liikumisele. Sellised tagajärjed võivad pärssida liikmesriigi kodaniku lahkumist oma liikmesriigist, et teha oma kutsealast tööd teise liikmesriigi territooriumil, ning talle antud liikumisvabadust käsitleva õiguse kasutamist (vt selle kohta 7. juuli 1992. aasta otsus kohtuasjas
C-370/90: Singh, EKL 1992, lk I-4265
, punktid 19 ja 23, ning 11. juuli 2002. aasta otsus kohtuasjas
C-224/98: D’Hoop, EKL 2002, lk I-6191
, punkt 31).
EÜ asutamisleping ei taga siiski töötajale, et tema tegevuse senisest alalise elukoha liikmesriigist teise liikmesriiki üleviimine oleks maksustamise seisukohast neutraalne. Liikmesriikide maksuõiguse alaste õigusaktide erinevust arvesse võttes võib niisugune elukoha muutus töötaja jaoks vastavalt asjaoludele luua kaudse maksustamise tähenduses nii soodsaid kui ebasoodsaid olukordi. Järelikult ei ole võimalik ebasoodne olukord võrreldes olukorraga, milles asjassepuutuv töötaja tegutses enne elukoha muutust, põhimõtteliselt vastuolus EÜ artikliga 39, kuid tingimusel, et kõnealused õigusnormid ei sea töötajat halvemasse olukorda võrreldes nende isikutega, kelle suhtes on selline maksustamine juba toimunud (vt eespool viidatud kohtuotsused Weigel, punkt 55, ja Lindfors, punkt 34).
Niisugusel juhul sõltub põhikohtuasjas vaidluse all olevate maksude kooskõla EÜ artikliga 39 eelkõige nende maksude määrast ja kohaldamise tingimustest (vt eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Taani, punkt 16).
Käesolevas asjas peab eelotsusetaotluse esitanud kohus kontrollima, kas põhikohtuasjas vaidluse all olevaid makse reguleerivad siseriiklikud õigusnormid tuginevad objektiivsetele kriteeriumidele ja tagavad eelkõige osas, mis puudutab maksustamisele kuuluva sõiduki tegelikku amortisatsiooni (vt selle kohta 11. detsembri 1990. aasta otsus kohtuasjas
C-47/88: komisjon
vs.
Taani, EKL 1990, lk I-4509
, punktid 19–22; eespool viidatud kohtuotsus Weigel, punkt 70, ja 5. oktoobri 2006. aasta otsus liidetud kohtuasjades
C-290/05 ja C-333/05: Nádasdi ja Németh, EKL 2006, lk I-10115
, punktid 47 ja 51-57), et G. Alevizos ei ole ebasoodsamas olukorras kui töötaja, kes on püsivalt Kreekas elanud (vt eespool viidatud kohtuotsus Lindfors, punkt 35).
Kui eelotsusetaotluse esitanud kohus peaks tuvastama ebasoodsama olukorra olemasolu, peab ta sellisel juhul kontrollima, kas erinev kohtlemine on õigustatud objektiivsete, asjaomaste isikute elukohast sõltumatute ja siseriikliku õigusega õiguspäraselt taotletud eesmärgi suhtes proportsionaalsete kaalutlustega (vt eespool viidatud kohtuotsused D’Hoop, punkt 36, ja Lindfors, punkt 35).
Kuna põhikohtuasi kuulub EÜ artikli 39 kohaldamisalasse, ei ole vaja EÜ artikli 18 tõlgendamise kohta otsust teha (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Oteiza Olazabal, punkt 26).
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes tuleb esitatud küsimusele vastata järgmiselt.
—
Põhikohtuasjas vaidluse all olevad aktsiisimaksud kuuluvad direktiivi 83/183 artikli 1 lõikes 1 sätestatud maksuvabastuse kohaldamisalasse, kui ilmneb – mida peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus –, et seda maksu kohaldatakse tavaliselt üksikisiku teisest liikmesriigist alaliselt imporditud isiklikuks kasutamiseks mõeldud sõiduki suhtes. Sama artikli 1 lõike 1 kohaldamisalasse kuulub ka põhikohtuasjas vaidluse all olev ühekordne täiendav registreerimise erimaks, kui ilmneb – mida peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus –, et see maks on seotud sõiduki imporditoimingu kui sellisega.
—
Direktiivi 83/183 artikli 6 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi avaliku teenistuja, relvajõudude, julgeolekuüksuste või sadamapolitsei jõudude teenistuses oleval liikmel, kes viibib tähtajalise teenistusülesande täitmiseks koos oma pereliikmetega vähemalt 185 päeva aastas teises liikmesriigis, on alaline elukoht sellise teenistusülesande täitmise ajal viidatud artikli 6 lõike 1 kohaselt selles teises liikmesriigis.
—
Juhul kui eelotsusetaotluse esitanud kohtu poolt teostatud kontrollide tulemusena selgub, et põhikohtuasjas vaidluse all olevad maksud ei kuulu direktiivi 83/183 artikli 1 lõikes 1 sätestatud maksuvabastuse kohaldamisalasse, peab siseriiklik kohus EÜ artikli 39 nõuetest lähtuvalt kontrollima, kas kõnealuseid makse reguleeriva siseriikliku õiguse kohaldamisel on tagatud, et isik, kes elukoha vahetamise käigus impordib sõiduki oma päritoluriiki, ei ole ebasoodsamas olukorras kui need isikud, kes on selles liikmesriigis püsivalt elanud, ning juhul kui see nii on, siis kontrollima, kas selline erinev kohtlemine on õigustatud objektiivsete, asjaomaste isikute elukohast sõltumatute ja siseriikliku õigusega õiguspäraselt taotletud eesmärgi suhtes proportsionaalsete kaalutlustega.
Kohtukulud
Et põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (neljas koda) otsustab:

Põhikohtuasjas vaidluse all olevad aktsiisimaksud kuuluvad nõukogu 28. märtsi 1983. aasta direktiivi 83/183/EMÜ üksikisikute isikliku vara liikmesriigist alalise importimise suhtes kohaldatava maksuvabastuse kohta (mida on muudetud nõukogu 23. novembri 1989. aasta direktiiviga 89/604/EMÜ) artikli 1 lõikes 1 sätestatud maksuvabastuse kohaldamisalasse, kui ilmneb – mida peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus –, et seda maksu kohaldatakse tavaliselt üksikisiku teisest liikmesriigist alaliselt imporditud isiklikuks kasutamiseks mõeldud sõiduki suhtes. Sama artikli 1 lõike 1 kohaldamisalasse kuulub ka põhikohtuasjas vaidluse all olev ühekordne täiendav registreerimise erimaks, kui ilmneb – mida peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus –, et see maks on seotud sõiduki imporditoimingu kui sellisega.

Direktiivi 83/183 artikli 6 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi avaliku teenistuja, relvajõudude, julgeolekuüksuste või sadamapolitsei jõudude teenistuses oleval liikmel, kes viibib tähtajalise teenistusülesande täitmiseks koos oma pereliikmetega vähemalt 185 päeva aastas teises liikmesriigis, on alaline elukoht sellise teenistusülesande täitmise ajal viidatud artikli 6 lõike 1 kohaselt selles teises liikmesriigis.

Juhul kui eelotsusetaotluse esitanud kohtu poolt teostatud kontrollide tulemusena selgub, et põhikohtuasjas vaidluse all olevad maksud ei kuulu direktiivi 83/183 artikli 1 lõikes 1 sätestatud maksuvabastuse kohaldamisalasse, peab siseriiklik kohus EÜ artikli 39 nõuetest lähtuvalt kontrollima, kas kõnealuseid makse reguleeriva siseriikliku õiguse kohaldamisel on tagatud, et isik, kes elukoha vahetamise käigus impordib sõiduki oma päritoluriiki, ei ole ebasoodsamas olukorras kui need isikud, kes on selles liikmesriigis püsivalt elanud, ning juhul kui see nii on, siis kontrollima, kas selline erinev kohtlemine on õigustatud objektiivsete, asjaomaste isikute elukohast sõltumatute ja siseriikliku õigusega õiguspäraselt taotletud eesmärgi suhtes proportsionaalsete kaalutlustega.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: kreeka.