CELEX: 62001CJ0156
Social sikring
pensionister eller rentemodtagere og deres familiemedlemmer, der er bosat i en anden medlemsstat end den, der udbetaler pensionen eller renten
udgifter til lægebehandling i den medlemsstat, der udbetaler pensionen eller renten
betingelser for at påtage sig at afholde udgifterne
den kompetente medlemsstat og den kompetente institution
artikel 21, 22, 28 og 31 i forordning (EØF) nr.1408/71

Ved kendelse af 21. marts 2001, indgået til Domstolen den 10. april 2001, har Centrale Raad van Beroep i medfør af artikel
234 EF forelagt tre præjudicielle spørgsmål vedrørende fortolkningen af artikel 21, artikel 22, stk. 1, litra c), artikel
28 og 31 i Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere,
selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, som ændret og ajourført ved Rådets
forordning (EØF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983 (EFT L 230, s. 6, herefter »forordning nr. 1408/71«).
Disse spørgsmål er blevet rejst inden for rammerne af to retssager, der føres mellem Van der Duin, som er nederlandsk statsborger
og bosat i Frankrig, mod Onderlinge Waarborgmaatschappij ANOZ Zorgverzekeringen UA (fortsættelsessygekasse, herefter »ANOZ
Zorgverzekeringen«) og ANOZ Zorgverzekeringen mod Van Wegberg-van Brederode, som er nederlandsk statsborger og bosat i Spanien,
vedrørende ANOZ Zorgverzekeringens afvisning af at afholde udgifterne til den behandling, som er blevet ydet til de pågældende
i Nederlandene.
Den fællesskabsretlige ramme
Artikel 1, litra o)-q), i forordning nr. 1408/71 bestemmer:
»I denne forordning:
[...]
o)
betyder udtrykket »den kompetente institution«:
i)
den institution, som den pågældende er tilsluttet på tidspunktet for indgivelse af begæringen om ydelser, eller
ii)
den institution, hvorfra den pågældende er berettiget eller ville være berettiget til at modtage ydelser, såfremt han eller
et eller flere af hans familiemedlemmer var bosat i den medlemsstat, på hvis område denne institution befinder sig, eller
[...]
p)
betyder udtrykket »bopælsstedets institution« og »opholdsstedets institution« henholdsvis den institution, som har kompetence
til at udrede ydelser på det sted, hvor den pågældende er bosat, og den institution, som har kompetence til at udrede ydelser
på det sted, hvor den pågældende opholder sig, i henhold til den lovgivning, som gælder for den nævnte institution, eller,
såfremt en sådan institution ikke findes, den af den kompetente myndighed i den pågældende medlemsstat udpegede institution
q)
betyder udtrykket »den kompetente stat« den medlemsstat, på hvis område den kompetente institution befinder sig.«
Artikel 19 med overskriften »Bopæl i en anden medlemsstat end den kompetente stat – Almindelige regler«, der er indeholdt
i afdeling 2 med overskriften »Arbejdstagere eller selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer«, i kapitel 1 i
afsnit III, bestemmer:
»1.

En arbejdstager eller en selvstændig erhvervsdrivende, der er bosat i en anden medlemsstat end den kompetente stat, og som
opfylder betingelserne i den kompetente stats lovgivning for ret til ydelser, i givet fald ved iagttagelse af bestemmelserne
i artikel 18, har i den stat, hvor han er bosat, ret til følgende ydelser:
a)
naturalydelser, der for den kompetente institutions regning ydes af institutionen på bopælsstedet i henhold til den for denne
institution gældende lovgivning, som om den pågældende var forsikret der
[...]
2.

Bestemmelserne i stk. 1 finder tilsvarende anvendelse på familiemedlemmer, der er bosat i en anden medlemsstat end den kompetente
stat, for så vidt de pågældende ikke er berettiget til disse ydelser i medfør af lovgivningen i den stat, på hvis område de
er bosat.
[...]«
Artikel 21 i forordning nr. 1408/71, der er indeholdt i samme afdeling, og som har overskriften »Ophold i eller flytning til
den kompetente stat«, har følgende ordlyd:
»1.

De i artikel 19, stk. 1, omhandlede arbejdstagere eller selvstændige erhvervsdrivende, som opholder sig på den kompetente
stats område, har ret til ydelser efter denne stats lovgivning, som om de var bosat der, uanset om de allerede har modtaget
ydelser for samme sygdoms- eller moderskabstilfælde forud for dette ophold.
2.

Stk. 1 finder tilsvarende anvendelse på de i artikel 19, stk. 2, omhandlede familiemedlemmer.
[...]«
Under overskriften: »Ophold uden for den kompetente stat – Tilbagevenden eller flytning til en anden medlemsstat under et
sygdoms- eller moderskabstilfælde – Nødvendigheden af at rejse til en anden medlemsstat for at få den fornødne behandling«
bestemmer artikel 22, stk. 1 og 2, i forordning nr. 1408/71 følgende:
»1.

En arbejdstager eller selvstændig erhvervsdrivende, som opfylder de i den kompetente stats lovgivning foreskrevne betingelser
for ret til ydelser, i givet fald ved iagttagelse af bestemmelserne i artikel 18, og:
a)
hvis tilstand under et ophold på en anden medlemsstats område kræver øjeblikkelig ydelse af hjælp, eller
[...]
c)
som af den kompetente institution får tilladelse til at rejse til en anden medlemsstat for der at få den efter hans tilstand
fornødne behandling,
har ret til:
i)
naturalydelser, der for den kompetente institutions regning ydes af opholds- eller bopælsstedets institution efter den lovgivning,
der gælder for denne institution, som om han var forsikret dér, dog således at det tidsrum, for hvilket disse ydelser kan
udredes, afhænger af den kompetente stats lovgivning
[...]
2.

[...]
Den i stk. 1, litra c), krævede tilladelse kan ikke nægtes, når den pågældende behandling er opført under de ydelser, der
er fastsat i lovgivningen i den medlemsstat, hvor vedkommende er bosat, og såfremt denne behandling under hensyn til den pågældendes
aktuelle helbredstilstand og udsigterne for sygdommens udvikling ikke kan ydes inden for den frist, der normalt er nødvendig
for at opnå denne behandling i den medlemsstat, hvor han er bosat.«
Artikel 28 med overskriften »Ret til pension eller rente i medfør af lovgivningen i en enkelt eller i flere stater i tilfælde,
hvor der ikke er ret til ydelser i bopælslandet«, der er indeholdt i afdeling 5 med overskriften »Pensionister eller rentemodtagere
og deres familiemedlemmer«, i kapitel 1 i afsnit III, bestemmer:
»1.

En person, der har ret til pension eller rente efter lovgivningen i en eller flere medlemsstater, og som ikke har ret til
ydelser efter lovgivningen i den medlemsstat, hvor han er bosat, har dog for sig selv og sine familiemedlemmer krav på disse
ydelser, for så vidt han, om fornødent under iagttagelse af bestemmelserne i artikel 18 og bilag VI, ville være berettiget
hertil efter lovgivningen i den medlemsstat eller i mindst én af de medlemsstater, som det påhviler at yde pension (rente),
såfremt han var bosat i den pågældende stat. Ydelserne skal udredes på følgende vilkår:
a)
naturalydelser ydes (for den i stk. 2 omhandlede institutions regning) af institutionen på bopælsstedet, som om den pågældende
var berettiget til pension eller rente i medfør af lovgivningen i den stat, hvor han er bosat, og havde ret til naturalydelserne
[...]
2.

I de i stk. 1 omhandlede tilfælde bestemmes den institution, som det påhviler at afholde udgifterne ved naturalydelser, efter
følgende regler:
a)
såfremt pensionisten (rentemodtageren) kun har ret til de nævnte ydelser i medfør af lovgivningen i én medlemsstat, påhviler
udgifterne den kompetente institution i denne stat
[...]«
Artikel 31 med overskriften »Pensionistens (rentemodtagerens) og/eller hans familiemedlemmers ophold i en anden medlemsstat
end den, hvori de er bosat«, der er indeholdt i samme afdeling, bestemmer:
»En person, der har ret til pension eller rente efter lovgivningen i en eller flere medlemsstater, og som er berettiget til
ydelser efter lovgivningen i en af disse medlemsstater, samt den pågældendes familiemedlemmer har, når de opholder sig i en
anden medlemsstat end den, hvori de er bosat, ret til:
a)
naturalydelser, som ydes af opholdsstedets institution efter den for denne gældende lovgivning, til udgift for institutionen
på det sted, hvor pensionisten (rentemodtageren) er bosat
[...]«
Artikel 29, stk. 1 og 2, i forordning (EØF) nr. 574/72 om regler til gennemførelse af forordning nr. 1408/71, som ændret og
ajourført ved forordning nr. 2001/83 (herefter »forordning nr. 574/72«), bestemmer:
»1.

En pensions- eller rentemodtager skal for at opnå naturalydelser på den medlemsstats område, hvor han er bosat, i medfør af
[...] artikel 28, stk. 1, [...] [i forordning nr. 1408/71] lade sig selv og sine familiemedlemmer registrere ved bopælsstedets
institution under fremlæggelse af attest om, at han har ret til disse ydelser for sig selv og sine familiemedlemmer i medfør
af den lovgivning eller en af de lovgivninger, hvorefter han modtager pension eller rente.
2.

Denne attest udstedes efter pensions- eller rentemodtagerens anmodning af den institution eller en af de institutioner, som
det påhviler at udbetale pension eller rente, eller eventuelt af den institution, der er beføjet til at træffe afgørelse vedrørende
ret til naturalydelser, så snart den pågældende opfylder betingelserne for opnåelse af ret til disse ydelser [...]«
Artikel 93, stk. 1 og 3, i forordning nr. 574/72 bestemmer:
»1.

Naturalydelser, der i medfør af [...] artikel 19, stk. 1 og 2, [i forordning nr. 1408/71] er udredet til arbejdstagere, selvstændige
erhvervsdrivende og til medlemmer af deres familie, der er bosat på den samme medlemsstats område, samt naturalydelser, der
er udredet i medfør af [samme forordnings] artikel 21, stk. 2, artikel 22, artikel 25, stk. 1, 3 og 4, artikel 26, artikel
29, stk. 1, eller artikel 31, skal af den kompetente institution refunderes den institution, der har udredet de nævnte ydelser,
med de faktiske udgifter, således som disse fremgår af den sidstnævnte institutions regnskaber.
[...]
3.

Når den faktiske størrelse af de i stk. 1 nævnte ydelser ikke fremgår af regnskaberne for den institution, der har udredet
dem, og der ikke er truffet nogen aftale i medfør af stk. 6, skal refusionsbeløbet fastsættes til et fikseret beløb på grundlag
af alle relevante oplysninger, der kan udledes af de foreliggende data. Den Administrative Kommission afgør, hvilket grundlag
der skal anvendes ved beregningen af de fikserede beløb, og fastsætter disses størrelse.«
Artikel 95, stk. 1-3, i forordning nr. 574/92 fastsætter:
»1.

Udgifterne ved naturalydelser, der er udredet i medfør af [...] artikel 28, stk. 1, [...] [i forordning nr. 1408/71], skal
af de kompetente institutioner refunderes de institutioner, der har udredet disse ydelser, på grundlag af et fikseret beløb,
der i videst muligt omfang svarer til de faktiske udgifter.
2.

Det fikserede beløb fås ved at multiplicere den gennemsnitlige årlige udgift pr. pensions- eller rentemodtager med det gennemsnitlige
antal pensions- eller rentemodtagere, der årligt kommer i betragtning, og nedsætte det herved fremkomne beløb med 20%.
3.

De nødvendige faktorer for ansættelsen af dette fikserede beløb fastlægges efter følgende regler:
a)
Den gennemsnitlige årlige udgift pr. pensions- eller rentemodtager udregnes for hver medlemsstat ved at dividere de årlige
udgifter til samtlige naturalydelser, der af institutionerne i denne medlemsstat er udredet til samtlige personer, der efter
den pågældende medlemsstats lovgivning modtager pension eller rente i henhold til de sociale sikringsordninger, der skal tages
i betragtning, samt til deres familiemedlemmer, med det gennemsnitlige årlige antal pensions- eller rentemodtagere [...]
[...]«
Som det fremgår af De Europæiske Fællesskabers Administrative Kommission for Vandrende Arbejdstageres Sociale Sikrings afgørelse
94/604/EF nr. 153 af 7. oktober 1993 om de blanketter, der skal benyttes ved anvendelsen af forordning nr. 1408/71 og nr. 574/72
(E 001, E 103 – E 127) (EFT 1994 L 244, s. 22), udgør blanket E 121 den attest, der er nødvendig for at registrere pensions-
eller rentemodtageren og deres familiemedlemmer ved bopælsstedets institution i overensstemmelse med forskrifterne i artikel
28 i forordning nr. 1408/71 og artikel 29 i forordning nr. 574/72. Det fremgår endvidere af denne afgørelse, at den attest,
der er nødvendig i den situation, der er omhandlet i artikel 31 i forordning nr. 1408/71, er blanket E 111, hvorimod blanket
E 112 er nødvendig i den situation, der er omhandlet i samme forordnings artikel 22, stk. 1, litra c), nr. i).
Tvisterne i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
R.P. van der Duin forlod Nederlandene i 1989 for at bosætte sig i Frankrig.
Idet R.P. van der Duin blev erklæret erhvervsudygtig med et erhvervsevnetab på mellem 80 og 100%, har han siden august måned
1990 oppebåret ydelser ved invaliditet i henhold til Algemene Arbeidsongeschiktheidswet (lov om arbejdsudygtighed) og Wet
op de arbeidsongeschiktheidsverzekering (lov om forsikring mod uarbejdsdygtighed), der udredes af den kompetente nederlandske
institution.
Efter at have bosat sig i Frankrig lod R.P. van der Duin sig registrere ved den lokale sygekasse (herefter »CPAM«) ved hjælp
af en blanket E 121, hvilket indebar, at han blev omfattet af ordningen om ydelse af naturalydelser i artikel 28 i forordning
nr. 1408/71.
I november 1993 fik R.P. van der Duin en alvorlig læsion af underarmen, som han blev behandlet for i Frankrig i ca. et år.
R.P. van der Duin var fra den 31. januar til den 29. marts 1995 indlagt på Academisch Ziekenhuis (universitetshospitalet)
i Rotterdam (Nederlandene), hvor han blev behandlet for post-traumatisk dystrofi af højre hånd.
Efter at R.P. van der Duin definitivt var vendt tilbage til Nederlandene, ophørte hans registrering ved CPAM den 18. august
1995.
Academisch Ziekenhuis i Rotterdam, som havde anmodet ANOZ Zorgverzekeringen om at afholde udgifterne til den behandling, som
R.P. van der Duin havde modtaget, fik afslag herpå den 24. november 1995. Til støtte for dette afslag har ANOZ Zorgverzekeringen
for det første gjort gældende, at den omhandlede behandling ikke opfylder de betingelser, der er fastsat i artikel 22, stk. 1,
litra a), nr. i), i forordning nr. 1408/71, idet – uanset at R.P. van der Duin den 15. februar 1995 fik udstedt en blanket
E 111 – dennes helbredstilstand ikke krævede øjeblikkelig ydelse af hjælp i bestemmelsens forstand. For det andet er betingelserne
i forordningens artikel 22, stk. 1, litra c), nr. i), heller ikke opfyldt, da CPAM den 29. august 1995 afviste at udstede
blanket E 112, hvilken blanket ANOZ Zorgverzekeringen den 5. august 1995 havde anmodet om at få udstedt med tilbagevirkende
kraft.
Ved dom af 2. december 1998 gav Arrondissementsrechtbank te ’s-Hertogenbosch (Nederlandene) R.P. van der Duin medhold i det
søgsmål, som han havde anlagt til prøvelse af afgørelsen fra ANOZ Zorgverzekeringen. R.P. van der Duin appellerede herefter
denne afgørelse til Centrale Raad van Beroep.
T.W. van Wegberg-van Brederode forlod Nederlandene i marts 1995 for at bosætte sig i Spanien med sin ægtefælle. Ægtefællen
oppebærer pension i henhold til Algemene Ouderdomswet (lov om almindelig alderdomsforsikring), der udredes af de kompetente
nederlandske institutioner.
Efter at have bosat sig i Spanien lod de sig registrere ved Servei Català de la Salut (spansk sygesikringsinstitution, herefter
»SCS«) ved hjælp af blanket E 121, hvilket indebar, at de blev omfattet af ordningen om ydelse af naturalydelser i artikel
28 i forordning nr. 1408/71.
Da det var nødvendigt at få udført en hysterektomi, efter at en spansk gynækolog, som T.W. van Wegberg-van Brederode havde
opsøgt, havde stillet diagnosen uterus myomatosus, tog hun til Nederlandene for dér at blive opereret hos den gynækolog, der
tidligere havde behandlet hende. Indgrebet fandt sted den 19. april 1996.
Det nederlandske hospitals anmodning om afholdelse af de udgifter, der var forbundet med T.W. van Wegberg-van Brederodes operation,
blev den 25. april 1997 afvist af ANOZ Zorgverzekeringen med en begrundelse, der i det væsentlige er identisk med den, som
blev fremført for R.P. van der Duin. Uanset, at SCS havde udstedt blanket E 111 til T.W. van Wegberg-van Brederode før hendes
afrejse til Nederlandene, opfylder den pågældende operation ikke de betingelser, der er fastsat i artikel 22, stk. 1, litra
a), nr. i), i forordning nr. 1408/71. Desuden er betingelserne i samme forordnings artikel 22, stk. 1, litra c), nr. i), heller
ikke opfyldt i hovedsagen, bl.a. fordi SCS efterfølgende afviste at udstede blanket E 112, hvilken blanket der var blevet
fremsat anmodning om at få udstedt med tilbagevirkende kraft efter operationen.
T.W. van Wegberg-van Brederode anlagde sag til prøvelse af denne afgørelse ved Arrondissementsrechtbank te Utrecht (Nederlandene).
Ved dom af 28. juli 1999 fik hun medhold i sagen med den begrundelse, at SCS ikke var den institution, der var kompetent til
at meddele den tilladelse, der er omhandlet i artikel 22, stk. 1, litra c), nr. i), i forordning nr. 1408/71, og at det følger
af forordningens artikel 28, sammenholdt med artikel 31, at det påhviler den kompetente nederlandske institution at afholde
udgifterne til den pågældende behandling i hovedsagen.
ANOZ Zorgverzekeringen indbragte herefter denne afgørelse for Centrale Raad van Beroep.
I forelæggelseskendelsen har Centrale Raad van Beroep udtalt, at den går ud fra, dels at R.P. van der Duin og T.W. van Wegberg-van
Brederodes helbredstilstand ikke krævede øjeblikkelig ydelse af hjælp i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel
22, stk. 1, litra a), i forordning 1408/71, dels at de pågældende var rejst til Nederlandene med henblik på dér at få den
behandling, der er omtvistet i hovedsagen.
I denne forbindelse har den forelæggende ret anført, at institutionens afholdelse af udgifterne til de ydelser, der er omhandlet
i artikel 22, stk. 1, litra c), nr. i), i forordning nr. 1408/71, er betinget af, at den pågældende forinden har opnået en
tilladelse. Retten har i øvrigt anført, at selv om bestemmelsen kun sigter til »en arbejdstager eller selvstændig erhvervsdrivende«,
finder den efter Domstolens praksis ligeledes anvendelse på pensions- eller rentemodtagere (jf. dom af 31.5.1979, sag 182/78,
Pierik, Sml. s. 1977).
Centrale Raad van Beroep er imidlertid i tvivl om, hvorvidt den pågældende bestemmelse finder anvendelse på en pensionist
eller rentemodtager eller dennes familiemedlemmer, der i overensstemmelse med artikel 28 i forordning nr. 1408/71 har ret
til naturalydelser, der ydes af bopælsstedets institution for den kompetente institutions regning i den medlemsstat, der udbetaler
pensionen eller renten, når de pågældende ønsker at rejse til sidstnævnte medlemsstat for at lade sig behandle dér.
I denne forbindelse har den forelæggende ret bl.a. anført, at artikel 21 i forordning nr. 1408/71 særligt vedrører arbejdstagere,
der, idet de bor i en anden medlemsstat end den kompetente medlemsstat, opholder sig i sidstnævnte medlemsstat, hvilket kunne
antyde, at forordningens artikel 22 kun omhandler retten til ydelser, der udredes uden for den kompetente medlemsstats område.
I det foreliggende tilfælde er Kongeriget Nederlandene imidlertid forblevet den kompetente stat, således som bl.a. antydes
ved ordlyden af artikel 1, litra o)-q), i forordning nr. 1408/71 og Domstolens praksis (dom af 16.3.1978, sag 117/77, Pierik,
Sml. s. 825, og af 10.1.1980, sag 69/79, Jordens-Vosters, Sml. s. 75).
Såfremt dette ikke er tilfældet, er det Centrale Raad van Beroeps opfattelse, at samme retspraksis i det mindste indicerer,
at det i tilfælde af anvendelse af artikel 22, stk. 1, litra c), nr. i), i forordning nr. 1408/71 må være institutionen i
den kompetente medlemsstat – i dette tilfælde den nederlandske institution – der har kompetence til at meddele den forhåndstilladelse,
som der henvises til i denne bestemmelse.
Såfremt Domstolen bekræfter, at bestemmelsen rent faktisk ikke finder anvendelse på socialt sikrede i R.P. van der Duin og
T.W. van Wegberg-van Brederodes situation, har den forelæggende ret yderligere rejst det spørgsmål, om artikel 31 i forordning
nr. 1408/71 i deres tilfælde skal anvendes alene, eller forskrifterne i samme forordnings artikel 21 skal anvendes analogt,
uagtet at de kun vedrører arbejdstagere.
Det er under disse omstændigheder, at Centrale Raad van Beroep ved kendelse af 21. marts 2001 har besluttet at udsætte sagen
og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Finder artikel 22, stk. 1, litra c), i forordning (EØF) nr. 1408/71 også anvendelse på (et familiemedlem til) en pensionist
eller rentemodtager, som i henhold til artikel 28 i forordning (EØF) nr. 1408/71 har ret til ydelser, der udredes af institutionen
på bopælsstedet – i det foreliggende tilfælde den franske, henholdsvis den spanske sygeforsikringsinstitution – for den kompetente
institutions regning i henhold til artikel 28, stk. 2, litra a), i forordning (EØF) nr. 1408/71 – i det foreliggende tilfælde
den nederlandske sygesikringsinstitution
–
såfremt pensionisten (eller hans familiemedlem) rejser til den kompetente medlemsstat – Nederlandene – for dér at få lægelig
behandling?
2)
Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende, hvilken institution skal da give tilladelse som omhandlet i artikel 22,
stk. 1, litra c), i forordning (EØF) nr. 1408/71?
3)
Såfremt det første spørgsmål besvares benægtende, finder artikel 21 eller artikel 31 i forordning (EØF) nr. 1408/71 da anvendelse
på retten til ydelser for (et familiemedlem til) en pensionist eller rentemodtager, som i henhold til artikel 28 i forordning
(EØF) nr. 1408/71 har ret til ydelser, der udredes af institutionen på bopælsstedet – i det foreliggende tilfælde den franske,
henholdsvis den spanske sygeforsikringsinstitution – for den kompetente institutions regning i henhold til artikel 28, stk. 2,
litra a), i forordning (EØF) nr. 1408/71 – i det foreliggende tilfælde den nederlandske sygeforsikringsinstitution – når den
pågældende opholder sig i den kompetente medlemsstat?«
Første spørgsmål
Med det første spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 22, stk. 1, litra c), nr. i), i forordning
nr. 1408/71 skal fortolkes således, at den finder anvendelse på en pensionist eller rentemodtager eller på dennes familiemedlemmer,
der er bosat i en anden medlemsstat end den, der udbetaler den pågældende pension eller rente, og som i den anledning efter
at være blevet registreret ved bopælsstedets institution er omfattet af ordningen i forordningens artikel 28, når disse socialt
sikrede ønsker at rejse til den medlemsstat, der udbetaler pensionen eller renten, for dér at få lægelig behandling.
Samtlige de regeringer, der har afgivet indlæg for Domstolen, samt Kommissionen er af den opfattelse, at spørgsmålet skal
besvares bekræftende.
For at besvare det således omformulerede spørgsmål bemærkes for det første, at det fremgår af Domstolens praksis, at artikel
22, stk. 1, litra c), i forordning nr. 1408/71 regulerer retten til naturalydelser for pensionister eller rentemodtagere og
deres familiemedlemmer, der har bopæl i en medlemsstat, og som anmoder den kompetente institution om tilladelse til at rejse
til en anden medlemsstat for dér at få den efter deres helbredstilstand fornødne behandling, hvorimod forordningens artikel
31 – med udelukkelse af artikel 22, stk. 1, litra a) – regulerer retten til naturalydelser for samme kategori af forsikrede,
når de pågældende ydelser bliver nødvendige under ophold i en anden medlemsstat end bopælsstaten (jf. Pierik-dommen af 31.5.1979,
præmis 6 og 7, og dom af 25.2.2003, sag C-326/00, IKA, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 26, 34 og 39).
Kommissionen har i denne forbindelse gjort gældende, at sagsakterne i hovedsagen i sagen vedrørende R.P. van der Duin ikke
gør det muligt at afgøre med sikkerhed, om dennes ophold i Nederlandene var planlagt med det formål at få lægelig behandling.
Hertil bemærkes, at bedømmelsen af de faktiske omstændigheder inden for rammerne af en procedure i henhold til artikel 234
EF, som er baseret på en klar adskillelse mellem de nationale retters og Domstolens funktioner, henhører under den nationale
rets kompetence (jf. bl.a. dom af 15.11.1979, sag 36/79, Denkavit Futtermittel, Sml. s. 3439, præmis 12, og af 16.7.1998,
sag C-235/95, Dumont og Froment, Sml. I, s. 4531, præmis 25, og IKA-dommen, præmis 27). Som det fremgår af denne doms præmis
27, har den forelæggende ret imidlertid tilkendegivet, at den går ud fra, at både R.P. van der Duin og T.W. van Wegberg-van
Brederode var rejst til Nederlandene for dér at få den behandling, der er omtvistet i hovedsagen, hvilket i øvrigt er forklaringen
på, at retten har anset det for at være hensigtsmæssigt at spørge Domstolen, om artikel 22, stk. 1, litra c), nr. i), i forordning
nr. 1408/71 finder anvendelse i en sådan situation.
Det bemærkes for det andet, at det fremgår af Domstolens praksis, at artikel 28 i forordning nr. 1408/71 har karakter af en
»lovkonfliktregel«, ud fra hvilken det for en pensionist eller rentemodtager, der er bosat i en anden medlemsstat end den
stat, der udbetaler den pågældende pension eller rente, kan afgøres, hvilken institution der skal udrede ydelserne, og hvilken
lovgivning der finder anvendelse (Jordens-Vosters-dommen, præmis 12).
Når en pensionist eller rentemodtager og dennes familiemedlemmer har samtykket i den ordning, der er indført ved artikel 28
i forordning nr. 1408/71 ved at lade sig registrere ved bopælsstedets institution, som det er fastsat i artikel 29 i forordning
nr. 574/72, har denne pensionist, som det fremgår af artikel 28’s ordlyd, for sig selv og sine familiemedlemmer krav på naturalydelser,
der ydes, som om den pågældende var berettiget til en pension eller rente i medfør af lovgivningen i den medlemsstat, hvor
han er bosat, og som om han havde ret til naturalydelser i medfør af denne lovgivning.
Det fremgår af Domstolens praksis, at hvis der i et sådant tilfælde efter lovgivningen i den stat, der udbetaler pensionen
eller renten, eventuelt kan tilkendes supplerende sociale ydelser til de pågældende socialt sikrede, er der herved tale om
en almindelig beføjelse for denne medlemsstat til at tilkende sådanne ydelser, og de pågældende kan ikke af forordning nr. 1408/71
udlede et krav på disse (jf. Jordens-Vosters-dommen, præmis 11-13).
Det følger bl.a. heraf, at de pensionister eller rentemodtagere og deres familiemedlemmer, der henhører under den ordning,
der er fastsat i artikel 28 i forordning nr. 1408/71, ikke – som taget i betragtning af den forelæggende ret – i medfør af
forordningen kan erhverve supplerende rettigheder, der gør det muligt for dem, når de opholder sig i den medlemsstat, der
udbetaler pensionen eller renten, at fremsætte et krav – svarende til det, der tilkommer arbejdstagere og selvstændige erhvervsdrivende,
der er bosat i en anden medlemsstat end den kompetente stat, i medfør af forordningens artikel 21 – på naturalydelser i henhold
til lovgivningen i denne medlemsstat, som om de var bosat dér.
I denne forbindelse bemærkes, i overensstemmelse med det, som hovedparten af de regeringer, der har afgivet indlæg for Domstolen,
har gjort gældende, at en sådan analog anvendelse ville være uforenelig med de fremgangsmåder, som fællesskabslovgiver har
bestemt skal følges, når den medlemsstat, der udbetaler pensionen eller renten, skal afholde udgifterne til de ydelser, der
er udredet for dennes regning af bopælsstedets institution i medfør af artikel 28 i forordning nr. 1408/71.
Som det fremgår af artikel 95 i forordning nr. 574/72, skal udgifterne til de ydelser, der er udredt i medfør af artikel 28,
nemlig principielt refunderes bopælsstedets institution af den kompetente institution i den stat, der udbetaler pensionen
eller renten, i form af et fast beløb, der er bestemt til at dække samtlige de naturalydelser, der skal udredes til de pågældende,
og hvis beløb beregnes på grundlag af den gennemsnitlige årlige udgift til lægebehandling af en pensionist eller rentemodtager
henhørende under bopælsmedlemsstaten. Dette faste beløb omfatter således udgifterne til eventuelle behandlinger, der er udført
i en anden medlemsstat end bopælsmedlemsstaten.
Hvis man tillod den socialt sikrede, der er omfattet af den ordning, der er fastsat i artikel 28 i forordning nr. 1408/71,
efter forgodtbefindende at rejse til den medlemsstat, der udbetaler pensionen eller renten, med henblik på dér fra den kompetente
institution i denne medlemsstat at modtage de ydelser, der er fastsat i dennes lovgivning, ville det indebære, at medlemsstaten
for anden gang skulle påtage sig at afholde udgifter til en behandling, som den allerede har finansieret med det faste beløb,
som den har overført til bopælsmedlemsstaten.
Er der derimod tale om arbejdstagere eller selvstændige erhvervsdrivende, der er bosat i en anden stat end den kompetente
stat, bemærkes, at det forhold, at institutionen i den kompetente stat direkte afholder udgifterne til de ydelser, der er
udredt til den pågældende under et ophold i denne stat som omhandlet i artikel 21 i forordning nr. 1408/71, ikke indebærer
en dobbelt finansiering for denne sidstnævnte medlemsstats vedkommende. For så vidt angår sådanne arbejdstagere finder den
kompetente stats afholdelse af udgifterne til naturalydelser, som institutionen i bopælsmedlemsstaten har udredt til arbejdstagerne
i medfør af artikel 19 i forordning nr. 1408/71, ikke sted i form af betaling af et årligt fast beløb, men som fastsat i artikel
93 i forordning nr. 574/72 i form af en refusion af de faktiske udgifter til de pågældende ydelser, således som disse fremgår
af den sidstnævnte institutions regnskaber.
De følger af ovenstående bemærkninger, at når pensionisterne eller rentemodtagerne og deres familiemedlemmer er blevet registreret
ved bopælsstedets institution, har disse personer i overensstemmelse med artikel 28 i forordning nr. 1408/71 og artikel 29
i forordning nr. 574/72 for dem selv og deres familiemedlemmer krav på naturalydelser fra den kompetente institution i bopælsmedlemsstaten,
som om de pågældende var berettiget til en pension eller rente i medfør af lovgivningen i sidstnævnte stat, og som af denne
årsag havde ret til disse naturalydelser. Det følger heraf, at nævnte institution og bopælsmedlemsstaten som følge af denne
juridiske fiktion og den ligestilling, der er resultatet heraf, i forhold til disse socialt sikrede bliver den kompetente
institution og den kompetente stat for så vidt angår tildeling af disse ydelser, med forbehold af det i denne doms præmis
41 anførte.
Under disse omstændigheder er der intet til hinder for, at artikel 22, stk. 1, litra c), nr. i), i forordning nr. 1408/71
anvendes på de socialt sikrede, der således er omfattet af den ordning, der er fastsat ved nævnte forordnings artikel 28,
i lighed med andre pensionister eller rentemodtagere og deres familiemedlemmer, der er omfattet af lovgivningen i bopælsmedlemsstaten.
Som det kræves efter artikel 22, stk. 1, litra c), nr. i), opfylder disse socialt sikrede de foreskrevne betingelser i lovgivningen
i den kompetente stat, nemlig deres bopælsmedlemsstat, for ret til ydelser. Det følger heraf, at deres rejse til en anden
medlemsstat med henblik på at opnå de naturalydelser, som der er ret til efter den nævnte bestemmelse, er underlagt forskrifterne
i bestemmelsen, herunder når den pågældende rejser til den medlemsstat, der udbetaler pensionen eller renten.
Det skal i denne forbindelse endvidere bemærkes, at artikel 22 i forordning nr. 1408/71, betragtet inden for rammerne af EF-traktatens
almindelige mål, hører til de bestemmelser, der skal gøre det muligt for en arbejdstager, der er statsborger i en medlemsstat,
på de i bestemmelsen fastsatte betingelser at opnå naturalydelser i de andre medlemsstater, uanset hvilken national institution
han er tilsluttet, og uanset hans bopælssted (jf. i tilsvarende retning vedrørende en tidligere affattelse af artikel 22,
Pierik-dommen af 16.3.1978, præmis 14).
Henset til samtlige ovenstående bemærkninger skal det første præjudicielle spørgsmål besvares med, at artikel 22, stk. 1,
litra c), nr. i), i forordning nr. 1408/71 skal fortolkes således, at den ligeledes finder anvendelse på en pensionist eller
rentemodtager eller på dennes familiemedlemmer, der er bosat i en anden medlemsstat end den, der udbetaler den pågældende
pension eller rente, og som i den anledning efter at være blevet registreret ved bopælsstedets institution er omfattet af
ordningen i forordningens artikel 28, når disse socialt sikrede ønsker at rejse til den medlemsstat, der udbetaler pensionen
eller renten, for dér at få lægelig behandling.
Andet spørgsmål
Med det andet spørgsmål har den forelæggende ret spurgt, hvilken institution der er kompetent til at meddele den forhåndstilladelse,
der er omhandlet i artikel 22, stk. 1, litra c), nr. i), i forordning nr. 1408/71, når anmodningen om tilladelse hidrører
fra en pensionist eller rentemodtager eller dennes familiemedlemmer, der er bosat i en anden medlemsstat end den, der udbetaler
den pågældende pension eller rente, og som i den anledning efter at være blevet registreret ved bopælsstedets institution
er omfattet af ordningen i forordningens artikel 28.
Som det fremgår af denne doms præmis 47, forholder det sig således, at når pensionisten eller rentemodtageren og dennes familiemedlemmer
er blevet registreret ved den kompetente institution i den medlemsstat, på hvis område han er bosat, har denne person i overensstemmelse
med artikel 28 i forordning nr. 1408/71 og artikel 29 i forordning nr. 574/72 for sig selv og sine familiemedlemmer krav på
naturalydelser fra den kompetente institution i bopælsmedlemsstaten, som om han var berettiget til en pension eller rente
i medfør af lovgivningen i sidstnævnte stat, og som af denne årsag havde ret til disse naturalydelser, således at nævnte institution
og bopælsmedlemsstaten som følge af denne juridiske fiktion og den ligestilling, der er resultatet heraf, i forhold til disse
socialt sikrede bliver den kompetente institution og den kompetente stat for så vidt angår tildeling af disse ydelser.
Som alle de regeringer, der har afgivet indlæg for Domstolen, og Kommissionen har anført, er det institutionen på det sted,
hvor de pågældende er bosat, der er den institution, der er kompetent til i givet fald at tillade de socialt sikrede at rejse
til en anden medlemsstat, herunder den medlemsstat, der udbetaler pensionen eller renten, med henblik på dér at modtage naturalydelser
på de betingelser, der er fastsat i artikel 22, stk. 1, litra c), nr. i).
Som visse af de nævnte regeringer og Kommissionen har anført, kan denne løsning ligeledes begrundes dels i den omstændighed,
at det er institutionen på bopælsstedet, som principielt skal bære udgiften til de således udredte naturalydelser i overensstemmelse
med forskrifterne i artikel 36 i forordning nr. 1408/71 og artikel 93 i forordning nr. 574/72, dels i den omstændighed, at
denne institution selv er bedst egnet til at kontrollere, om betingelserne for at meddele en sådan tilladelse – og navnlig
de betingelser, hvorunder artikel 22, stk. 2, i forordning nr. 1408/71 gør meddelelse af en sådan tilladelse obligatorisk
– er opfyldt i det konkrete tilfælde.
Under hensyn til det ovenfor anførte skal det andet præjudicielle spørgsmål besvares med, at den institution, der er kompetent
til at meddele den forhåndstilladelse, der er omhandlet i artikel 22, stk. 1, litra c), nr. i), i forordning nr. 1408/71,
når anmodningen om tilladelse hidrører fra en pensionist eller rentemodtager eller dennes familiemedlemmer, der er bosat i
en anden medlemsstat end den, der udbetaler den pågældende pension eller rente, og som i den anledning efter at være blevet
registreret ved bopælsstedets institution er omfattet af ordningen i forordningens artikel 28, er institutionen på det sted,
hvor de pågældende er bosat.
Tredje spørgsmål
Da det tredje spørgsmål kun er blevet forelagt for det tilfælde, at Domstolen besvarer det første spørgsmål benægtende, og
dette spørgsmål er blevet besvaret bekræftende, er det ufornødent at besvare det tredje spørgsmål.
Sagens omkostninger
De udgifter, der er afholdt af den nederlandske, den tyske, den spanske, den franske og Det Forenede Kongeriges regeringer
samt af Kommissionen, som har afgivet indlæg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens
parter udgør et led i de sager, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger.
På grundlag af disse præmisser
DOMSTOLEN (Femte Afdeling)
vedrørende de spørgsmål, der er forelagt af Centrale Raad van Beroep ved kendelse af 21. marts 2001, for ret:
1)
Artikel 22, stk. 1, litra c), nr. i), i Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger
på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, som ændret
og ajourført ved Rådets forordning (EØF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983, skal fortolkes således, at den ligeledes finder anvendelse
på en pensionist eller rentemodtager eller på dennes familiemedlemmer, der er bosat i en anden medlemsstat end den, der udbetaler
den pågældende pension eller rente, og som i den anledning efter at være blevet registreret ved bopælsstedets institution
er omfattet af ordningen i forordningens artikel 28, når disse socialt sikrede ønsker at rejse til den medlemsstat, der udbetaler
pensionen eller renten, for dér at få lægelig behandling.
2)
Den institution, der er kompetent til at meddele den forhåndstilladelse, der er omhandlet i nævnte artikel 22, stk. 1, litra
c), nr. i), når anmodningen om tilladelse hidrører fra socialt sikrede, der befinder sig i en sådan situation, er institutionen
på det sted, hvor de pågældende er bosat.
Wathelet
Timmermans
La Pergola
Jann
von Bahr
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 3. juli 2003.
R. Grass
M. Wathelet
Justitssekretær
Formand for Femte Afdeling
–
Processprog: nederlandsk.