CELEX: 62007CJ0297
Konventionen om gennemførelse af Schengenaftalen
artikel 54
princippet ne bis in idem
anvendelsesområde
domfældelse in absentia for de samme strafbare handlinger
begrebet »endelig dom«
processuelle regler i national ret
begrebet »sanktion, der ikke længere kan kræves fuldbyrdet

Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 54 i konventionen om gennemførelse af Schengenaftalen af 14. juni 1985 mellem regeringerne for staterne i Den Økonomiske Union Benelux, Forbundsrepublikken Tyskland og Den Franske Republik om gradvis ophævelse af kontrollen ved de fælles grænser (
EFT 2000 L 239, s. 19
), undertegnet den 19. juni 1990 i Schengen (Luxembourg) (herefter »gennemførelseskonventionen«).
Anmodningen er indgivet i forbindelse med en straffesag indledt i Tyskland den 11. december 2002, hvor der er rejst tiltale for drab mod Klaus Bourquain, som er tysk statsborger, skønt en straffesag indledt af en retslig myndighed i en anden kontraherende stat mod nævnte person på grund af de samme strafbare handlinger allerede den 26. januar 1961 havde ført til en domfældelse in absentia.
Retsforskrifter
Unionsretlige bestemmelser
I henhold til artikel 1 i protokollen om integration af Schengenreglerne i Den Europæiske Union, der i henhold til Amsterdamtraktaten er knyttet til traktaten om Den Europæiske Union og til traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab (herefter »protokollen«), bemyndiges 13 medlemsstater i Den Europæiske Union, herunder Forbundsrepublikken Tyskland og Den Franske Republik, til at indføre et tættere indbyrdes samarbejde inden for anvendelsesområdet for Schengenreglerne, som de fremgår af listen i bilaget til protokollen.
De således definerede Schengenregler omfatter bl.a. aftalen mellem regeringerne for staterne i Den Økonomiske Union Benelux, Forbundsrepublikken Tyskland og Den Franske Republik om gradvis ophævelse af kontrollen ved de fælles grænser, undertegnet i Schengen den 14. juni 1985 (
EFT 2000 L 239, s. 13
), samt gennemførelseskonventionen.
I medfør af protokollens artikel 2, stk. 1, andet afsnit, andet punktum, vedtog Rådet for Den Europæiske Union den 20. maj 1999 afgørelse 1999/436/EF om fastsættelse, i overensstemmelse med de relevante bestemmelser i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab og traktaten om Den Europæiske Union, af retsgrundlaget for hver af de bestemmelser og afgørelser, der udgør Schengenreglerne (
EFT L 176, s. 17
). Det fremgår af denne afgørelses artikel 2, sammenholdt med bilag A hertil, at Rådet angav artikel 34 EU og 31 EU som retsgrundlag for gennemførelseskonventionens artikel 54-58.
Gennemførelseskonventionens artikel 54, som findes i kapitel 3, der har overskriften »Straffedommes negative retsvirkninger (ne bis in idem)« og er indeholdt i dennes afsnit III, der har overskriften »Politi og sikkerhed«, har følgende ordlyd:
»En person, over for hvem der er afsagt endelig dom af en kontraherende part, kan ikke retsforfølges af en anden kontraherende part for de samme strafbare handlinger, dersom sanktionen, i tilfælde af domfældelse, er fuldbyrdet, er ved at blive fuldbyrdet eller ikke længere kan kræves fuldbyrdet efter den dømmende kontraherende parts lovgivning.«
Gennemførelseskonventionens artikel 57, stk. 1 og 2, bestemmer:
»1.   Hvis der af en kontraherende part rejses tiltale mod en person for en strafbar handling, og hvis denne parts kompetente myndigheder har grund til at antage, at tiltalen vedrører de samme strafbare handlinger som dem, en anden kontraherende part har afsagt endelig dom for, kan disse myndigheder, hvis de skønner det nødvendigt, anmode de kompetente myndigheder i den kontraherende stat, på hvis område dommen blev afsagt, om alle relevante oplysninger i sagen.
2.   Disse oplysninger meddeles hurtigst muligt og indgår i vurderingen af, hvorvidt tiltalen skal opretholdes.«
Gennemførelseskonventionens artikel 58 bestemmer:
»De foregående bestemmelser er ikke til hinder for anvendelsen af mere vidtgående nationale bestemmelser om straffedommes negative retsvirkning (ne bis in idem) i forbindelse med udenlandske retsafgørelser.«
Med hensyn til det geografiske anvendelsesområde for gennemførelseskonventionens artikel 54-58 fremgår det af artikel 6 i afgørelse 1999/436, at dette anvendelsesområde er fastlagt i gennemførelseskonventionens artikel 138. Af sidstnævnte artikel fremgår bl.a. følgende:
»Bestemmelserne i [gennemførelseskonventionen] finder for Den Franske Republiks vedkommende kun anvendelse på Den Franske Republiks europæiske område.
[…]«
Det fremgår af meddelelsen om Amsterdamtraktatens ikrafttrædelsesdato, offentliggjort i
De Europæiske Fællesskabers Tidende
den 1. maj 1999 (
EFT L 114, s. 56
), at Forbundsrepublikken Tyskland har fremsat en erklæring i henhold til artikel 35, stk. 2, EU, hvorved den godkender Domstolens kompetence til at træffe afgørelse i henhold til bestemmelserne i artikel 35, stk. 3, litra b), EU.
Nationale bestemmelser
Artikel 120, stk. 7-9, i den franske code de justice militaire pour l’armée de terre (militær straffelov for hæren) (JORF af 15.3.1928) bestemmer, i den affattelse, som var gældende den 26. januar 1961:
»Udeblivelsesdom afsagt i ordinær form forkyndes […] for den udeblevne tiltalte eller på dennes bopæl.
Inden for fem dage fra forkyndelsen af dommen kan den udeblevne tiltalte gøre indsigelse mod denne. Såfremt der ved fristens udløb ikke er rejst indsigelse mod dommen, skal den betragtes som en dom afsagt efter kontradiktorisk retsforhandling.
Hvis der ikke er sket personlig forkyndelse, eller hvis det ikke fremgår af akterne vedrørende fuldbyrdelsen af dommen, at den dømte har fået kendskab hertil, kan der rejses indsigelse mod dommen, indtil forældelsesfristen for straffen udløber.«
Lovens artikel 121 fastslår, i dens ændrede affattelse på tidspunktet for de faktiske omstændigheder i hovedsagen, med henvisning til artikel 639 i den franske code de procédure pénale (lov om strafferetspleje), at der i tilfælde af, at en person, der er blevet dømt in absentia, atter dukker op, før straffen er bortfaldet ved forældelse, ikke sker fuldbyrdelse af denne straf, men indledes en ny straffesag, denne gang under den tiltaltes tilstedeværelse.
I henhold til artikel 763 i code de procédure pénale er forældelsesfristen for straffuldbyrdelsen, som der henvises til i artikel 120, stk. 9, og artikel 121 i code de justice militaire, 20 år.
Artikel 1 i lov nr. 68-697 af 31. juli 1968 om amnesti (JORF af 2.8.1968, s. 7521), som findes i lovens afsnit I, der har overskriften »Om generel amnesti for alle strafbare handlinger begået i forbindelse med begivenhederne i Algeriet«, bestemmer:
»Der gives amnesti ipso jure for alle strafbare handlinger begået i forbindelse med begivenhederne i Algeriet.
Alle strafbare handlinger begået af soldater, der gjorde tjeneste i Algeriet, i den periode, som er omfattet af denne artikels første afsnit, anses for at være begået i forbindelse med begivenhederne i Algeriet.«
Det præciseres i lovens artikel 4, stk. 1, at virkningerne af amnesti i henhold til denne lov er de virkninger, som er fastsat i artikel 9-16 i lov nr. 66-396 af 17. juni 1966 om amnesti for strafbare handlinger mod statens sikkerhed eller begået i forbindelse med begivenhederne i Algeriet (JORF af 18.6.1966, s. 4915).
Artikel 9 i lov nr. 66-396 bestemmer:
»Amnesti indebærer, uden at den nogensinde kan give anledning til restitution, eftergivelse af alle straffe, tillægsstraffe og øvrige retsfølger pålagt ved en straffedom, herunder forvisning samt enhver efterfølgende fratagelse af retsevne eller rettighedsfortabelse. Såfremt den, der har begået den strafbare handling, ved en tidligere domfældelse har fået udsættelse med fuldbyrdelsen, genindsættes den pågældende i denne retsstilling.«
Lovens artikel 15 bestemmer følgende:
»Det er forbudt enhver person, som under udøvelse af sit embede har fået kendskab til de domfældelser […], der er bortfaldet ved amnestien, under nogen som helst form at henvise til eller lade disse fremgå af noget som helst dokument. De originale domme og kendelser er dog ikke omfattet af dette forbud.«
De faktiske omstændigheder, der ligger til grund for straffesagen, og det præjudicielle spørgsmål
Den 26. januar 1961 blev Klaus Bourquain, som gjorde tjeneste i den franske fremmedlegion, ved tribunal permanent des forces armées de la zone est constantinoise (den permanente domstol for de væbnede styrker i zone est constantinoise) i Annaba (Algeriet) in absentia dømt skyldig i desertering og manddrab og idømt dødsstraf.
Denne ret fandt det i henhold til den franske code de justice militaire pour l’armée de terre bevist, at K. Bourquain den 4. maj 1960, da han var i færd med at desertere ved grænsen mellem Algeriet og Tunesien, skød og dræbte en anden legionær, der også var tysk statsborger, og som ville forhindre ham i at flygte.
Da K. Bourquain var flygtet til Den Tyske Demokratiske Republik og dermed ikke havde modtaget forkyndelsen af udeblivelsesdommen, kunne den straf, han var blevet idømt ved dommen, der betragtedes som afsagt efter kontradiktorisk retsforhandling, ikke fuldbyrdes.
Efter denne dom er der hverken i Algeriet eller Frankrig taget skridt til anden strafforfølgning af K. Bourquain. Desuden blev der i Frankrig ved de ovennævnte love givet amnesti for alle strafbare handlinger begået i forbindelse med Algierkrigen. I Forbundsrepublikken Tyskland blev der derimod indledt en efterforskning mod ham for de samme handlinger, og i 1962 blev en arrestordre fremsendt til Den Tyske Demokratiske Republik, som imidlertid afviste denne.
I slutningen af 2001 blev det opdaget, at K. Bourquain boede i Regensburg-området (Tyskland). Den 11. december 2002 rejste Staatsanwaltschaft Regensburg i henhold til § 211 i den tyske straffelov drabstiltale mod ham ved den forelæggende ret på grund af de samme handlinger.
På denne baggrund anmodede den forelæggende ret i henhold til gennemførelseskonventionens artikel 57, stk. 1, ved skrivelse af 17. juli 2003 det franske justitsministerium om oplysninger med henblik på at afklare, hvorvidt den dom, der var afsagt af tribunal permanent des forces armées de la zone est constantinoise den 26. januar 1961, som følge af forbuddet mod dobbelt retsforfølgning i gennemførelseskonventionens artikel 54 var til hinder for, at der indledtes en straffesag i Tyskland på grund af de samme handlinger.
Anklagemyndigheden ved tribunal aux armées de Paris besvarede denne anmodning med bl.a. følgende oplysninger:
»Den in absentia afsagte dom over [K. Bourquain] af 26. januar 1961 er blevet retskraftig. Afgørelsen om idømmelse af dødsstraf blev uigenkaldelig i 1980. I fransk ret er forældelsesfristen for straffe for forbrydelser 20 år, hvorfor dommen ikke længere kan fuldbyrdes i Frankrig.«
Desuden indhentede den forelæggende ret en et responsum fra Max-Planck-Institut für ausländisches und internationales Strafrecht (Max Planck-instituttet for udenlandsk og international strafferet) om fortolkningen af gennemførelseskonventionens artikel 54 i relation til omstændighederne i hovedsagen. I sit responsum af 9. maj 2006 nåede dette institut frem til den konklusion, at betingelserne for at anvende gennemførelseskonventionens artikel 54 var opfyldt i hovedsagen, selv om den in absentia afsagte dom ikke umiddelbart kunne fuldbyrdes på grund af processuelle særegenheder i fransk ret, hvilket var til hinder for, at der kunne indledes en ny straffesag mod K. Bourquain. Samme institut fastholdt denne opfattelse i en skrivelse af 14. februar 2007, hvorved det besvarede en anmodning om supplerende bemærkninger.
Da Landgericht Regensburg finder, at gennemførelseskonventionens artikel 54 kan fortolkes således, at den første domfældelse i en kontraherende stat skal have kunnet fuldbyrdes på et givet tidligere tidspunkt for at kunne være til hinder for fornyet retsforfølgning i en anden kontraherende stat, har denne ret besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Gælder forbuddet mod, at en kontraherende part retsforfølger en person for den samme handling, for hvilken personen allerede er blevet retskraftigt dømt i en anden kontraherende stat, hvis den straf, som den pågældende er blevet idømt, aldrig har kunnet fuldbyrdes efter domsstatens lovgivning?«
Domstolens kompetence
For det første bemærkes, at Domstolen, som det fremgår af præmis 10 i denne dom, i medfør af artikel 35 EU i det foreliggende tilfælde har kompetence til at træffe afgørelse om fortolkningen af gennemførelseskonventionen.
For det andet skal det præciseres, at gennemførelseskonventionens artikel 54 finder tidsmæssig anvendelse på en straffesag som i hovedsagen. Gennemførelseskonventionen var ganske vist endnu ikke trådt i kraft i Frankrig på tidspunktet for den første domfældelse af K. Bourquain ved en kompetent retslig myndighed i denne stat, men den var trådt i kraft i begge de berørte stater, da den ret, ved hvilken den anden sag blev indledt, skulle tage stilling til spørgsmålet, om betingelserne for anvendelse af princippet ne bis in idem er opfyldt, hvilket har givet anledning til den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse (jf. i denne retning dom af 18.7.2007, sag
C-367/05, Kraaijenbrink, Sml. I, s. 6619
, præmis 22).
For det tredje bemærkes for så vidt angår det geografiske anvendelsesområde for gennemførelseskonventionens artikel 54-58, at gennemførelseskonventionens artikel 54, som det fremgår af artikel 6 i afgørelse 1999/436, sammenholdt med gennemførelseskonventionens artikel 138, ganske vist aldrig har været i kraft på algerisk område, hvor den første domfældelse af K. Bourquain fandt sted, men anvendelsen af artikel 54 kan under sådanne særlige omstændigheder, som kendetegner domfældelsen, ikke afhænge af stedet for denne domfældelse, idet det afgørende er, at dommen er blevet afsagt af en kompetent retslig myndighed, som henhører under en stat, der er blevet kontraherende part i gennemførelseskonventionen.
Gennemførelseskonventionens artikel 54 foreskriver ikke, således som Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber med rette har fremhævet, at den berørte person nødvendigvis skal være dømt på de kontraherende parters område, og denne bestemmelse, som har til formål at beskytte en person, der er blevet endeligt dømt, mod at blive retsforfulgt på ny for de samme handlinger, kan dermed ikke fortolkes således, at gennemførelseskonventionens artikel 54-58 aldrig finder anvendelse på personer, der er blevet dømt af en kontraherende part, der udøver sin jurisdiktion uden for det geografiske område, som er omfattet af denne konvention.
I denne henseende skal det præciseres, at tribunal permanent des forces armées de la zone est constantinoise var en fransk ret, som ved domfældelsen af K. Bourquain den 26. januar 1961 anvendte de relevante regler i fransk lovgivning.
Det skal i øvrigt tilføjes, at gennemførelseskonventionens artikel 58 under alle omstændigheder tillader Forbundsrepublikken Tyskland at anvende mere vidtgående nationale bestemmelser, der omhandler anvendelsen af princippet ne bis in idem. Således er det tilladt medlemsstaterne at anvende dette princip på andre retsafgørelser end dem, der er omfattet af anvendelsesområdet for nævnte artikel 54 (jf. vedrørende procedurer med tiltalefrafald dom af 11.2.2003, forenede sager
C-187/01 og C-385/01, Gözütok og Brügge, Sml. I, s. 1345
, præmis 45).
Det præjudicielle spørgsmål
Med dette spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om princippet ne bis in idem i gennemførelseskonventionens artikel 54 kan finde anvendelse på en straffesag, som er indledt i en kontraherende stat på grund af strafbare handlinger, for hvilke den tiltalte allerede er blevet endeligt dømt i en anden kontraherende stat, selv om den straf, han er blevet pålagt, i medfør af lovgivningen i den stat, hvor han er blevet dømt, aldrig har kunnet fuldbyrdes.
Det skal indledningsvis præciseres, dels, at en dom afsagt in absentia, som Kommissionen har gjort gældende i sit skriftlige indlæg, principielt også kan være omfattet af anvendelsesområdet for gennemførelseskonventionens artikel 54 og dermed udgøre en processuel hindring for, at der indledes en ny straffesag.
Det fremgår således for det første af selve ordlyden af gennemførelseskonventionens artikel 54, at domme afsagt in absentia ikke er udelukket fra dens anvendelsesområde, da anvendelsen af denne artikel 54 udelukkende forudsætter, at der er blevet afsagt en endelig dom af en kontraherende part.
For det andet skal der henvises til, at anvendelsen af gennemførelseskonventionens artikel 54 ikke er betinget af, at der er sket en harmonisering eller en tilnærmelse af bestemmelserne om domme afsagt in absentia eller udeblivelsesdomme i de kontraherende staters straffelovgivninger (jf. vedrørende procedurer med tiltalefrafald dommen i de forenede sager Gözütok og Brügge, præmis 32).
På denne baggrund indebærer gennemførelseskonventionens artikel 54 nødvendigvis, hvad enten den anvendes på en dom, som er afsagt in absentia i overensstemmelse med en kontraherende stats nationale lovgivning, eller på en almindelig dom, at der består en gensidig tillid mellem de kontraherende stater i deres respektive strafferetlige systemer, og at enhver af disse stater accepterer anvendelsen af gældende strafferetlige bestemmelser i de øvrige kontraherende stater, uanset om anvendelsen af statens egen nationale lovgivning måtte føre til en anden løsning (jf. i denne retning Gözütok og Brügge-dommen, præmis 33).
Dels skal det, således som en række medlemsstater og Kommissionen har gjort gældende i deres skriftlige indlæg, efterprøves, om den af tribunal permanent des forces armées de la zone est constantinoise in absentia afsagte straffedom er »endelig« i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i gennemførelseskonventionens artikel 54, henset til, at det var umuligt umiddelbart at fuldbyrde sanktionen som følge af kravet i henhold til fransk ret om, at der, såfremt den person, der er blevet dømt in absentia, atter dukker op, skal indledes en ny straffesag, denne gang under den pågældendes tilstedeværelse.
I denne henseende har den tjekkiske og den ungarske regering netop på grund af dette krav om, at der indledes en ny straffesag, såfremt den udeblevne tiltalte bliver anholdt, udtrykt tvivl om, hvorvidt den af denne permanente ret afsagte dom udgør en definitiv hindring for, at strafforfølgningen kan fortsættes.
Den omstændighed, at proceduren for sager, hvori der er afsagt dom in absentia, i henhold til fransk ret ville have medført genåbning af straffesagen, hvis K. Bourquain var blevet pågrebet inden forældelsesfristens udløb, og inden der blev givet amnesti, dvs. mellem den 26. januar 1961 og den 31. juli 1968, udelukker imidlertid ikke i sig selv, at domfældelsen in absentia alligevel skal kvalificeres som en endelig dom som omhandlet i gennemførelseskonventionens artikel 54.
For at respektere formålet med gennemførelseskonventionens artikel 54, som er at undgå, at en person, der udøver sin ret til fri bevægelighed, som følge heraf retsforfølges for de samme strafbare handlinger på flere kontraherende staters område (jf. Gözütok og Brügge-dommen, præmis 38), er det nødvendigt, at en dom som den, der blev afsagt den 26. januar 1961 af tribunal permanent des forces armées de la zone est constantinoise, hvorved der i henhold til lovgivningen i den kontraherende stat, som indledte den første straffesag, blev truffet en endelig afgørelse vedrørende de strafbare handlinger, som tilregnes den pågældende, respekteres inden for Den Europæiske Union.
Virkeliggørelsen af nævnte formål ville således blive bragt i fare, hvis særegenheder i de nationale procedurer, såsom artikel 120 og 121 i den franske code de justice militaire pour l’armée de terre, ikke tillod, at der opretholdes en fortolkning af begrebet endelig dom som omhandlet i gennemførelseskonventionens artikel 54, der omfatter domme, som er afsagt in absentia i overensstemmelse med national lovgivning.
Det må under alle omstændigheder fastslås, at anklagemyndigheden ved tribunal aux armées de Paris uden på nogen måde at henvise til den omstændighed, at der var blevet givet amnesti for hans strafbare handlinger i 1968, anfører, at domfældelsen af K. Bourquain blev uigenkaldelig i 1981, dvs. før den anden straffesag i Tyskland blev indledt i 2002.
I denne henseende skal det tilføjes, at selv om lov nr. 68-697 om amnesti har som konsekvens, at K. Bourquains strafbare handlinger siden dens ikrafttræden ikke længere har kunnet pålægges nogen sanktion, kan virkningerne af denne lov, således som de er beskrevet navnlig i artikel 9 og 15 i lov nr. 66-396, ikke forstås således, at der ikke længere eksisterer en første dom som omhandlet i gennemførelseskonventionens artikel 54.
Da en dom, som er afsagt uden den tiltaltes tilstedeværelse, under de i hovedsagen foreliggende omstændigheder skal anses for endelig med henblik på anvendelsen af gennemførelseskonventionens artikel 54, skal der tages stilling til, om fuldbyrdelsesbetingelsen i nævnte artikel, dvs. betingelsen om, at sanktionen ikke længere kan kræves fuldbyrdet, også er opfyldt, når den sanktion, som er blevet pålagt ved den første dom, på intet tidspunkt, heller ikke før der blev givet amnesti, eller der indtrådte forældelse, umiddelbart har kunnet fuldbyrdes.
I denne henseende har den ungarske regering gjort gældende, at det udtryk, som er anvendt i gennemførelseskonventionens artikel 54, nemlig at sanktionen »ikke længere kan kræves fuldbyrdet« efter den dømmende kontraherende parts lovgivning, skal fortolkes således, at den idømte straf i henhold til reglerne i den dømmende kontraherende stat skal have kunnet fuldbyrdes i det mindste på tidspunktet for domsafsigelsen.
Denne fuldbyrdelsesbetingelse foreskriver imidlertid ikke, at sanktionen i medfør af lovgivningen i denne dømmende stat skal have kunnet fuldbyrdes umiddelbart, men kræver blot, at en sanktion, som er pålagt ved en endelig afgørelse, »ikke længere kan kræves fuldbyrdet«. Ordene »ikke længere« henviser til det tidspunkt, hvor der indledes ny strafferetlig forfølgning, som giver anledning til, at den kompetente ret i den anden kontraherende stat skal efterprøve, om betingelserne i gennemførelseskonventionens artikel 54 er opfyldt.
Det følger heraf, at fuldbyrdelsesbetingelsen i artikel 54 er opfyldt, når det er fastslået, at den sanktion, som er pålagt i den første kontraherende stat, ifølge denne stats lovgivning ikke længere kan fuldbyrdes på det tidspunkt, hvor den anden straffesag indledes mod den samme person for de samme strafbare handlinger, som allerede har ført til en domfældelse i den første kontraherende stat.
Denne fortolkning bestyrkes af formålet med gennemførelseskonventionens artikel 54, som er at undgå, at en person, der udøver sin ret til fri bevægelighed, som følge heraf retsforfølges for de samme strafbare handlinger på flere kontraherende staters område.
Denne ret til fri bevægelighed kan i en situation som den, der foreligger i hovedsagen, kun sikres effektivt, hvis den pågældende har sikkerhed for, at han, når han én gang er blevet dømt, og den sanktion, som han er blevet pålagt, ikke længere kan fuldbyrdes i henhold til lovgivningen i den dømmende kontraherende stat, kan bevæge sig inden for Schengenområdet uden at skulle frygte at blive retsforfulgt i en anden kontraherende stat, fordi sanktionen på grund af processuelle særegenheder i den første kontraherende stats lovgivning ikke har kunnet fuldbyrdes umiddelbart.
I hovedsagens tilfælde, hvor det er ubestridt, at den idømte straf ikke længere kunne fuldbyrdes i 2002, hvor den anden straffesag indledtes i Tyskland, ville det være i strid med en effektiv anvendelse af gennemførelseskonventionens artikel 54 at undlade at anvende denne bestemmelse udelukkende på grund af særegenheder i fransk strafferetspleje, hvorefter fuldbyrdelse af sanktionen er betinget af, at der sker domfældelse på ny under den tiltaltes tilstedeværelse.
På denne baggrund skal det præjudicielle spørgsmål besvares med, at princippet ne bis in idem i gennemførelseskonventionens artikel 54 finder anvendelse på en straffesag, som er indledt i en kontraherende stat på grund af strafbare handlinger, for hvilke den tiltalte allerede er blevet endeligt dømt i en anden kontraherende stat, selv om den straf, han er blevet pålagt, i medfør af lovgivningen i den stat, hvor han er blevet dømt, på grund af processuelle særegenheder som de i hovedsagen omhandlede aldrig har kunnet fuldbyrdes umiddelbart.
Sagens omkostninger
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.

På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Anden Afdeling) for ret:

Princippet ne bis in idem i artikel 54 i konventionen om gennemførelse af Schengenaftalen af 14. juni 1985 mellem regeringerne for staterne i Den Økonomiske Union Benelux, Forbundsrepublikken Tyskland og Den Franske Republik om gradvis ophævelse af kontrollen ved de fælles grænser, undertegnet den 19. juni 1990 i Schengen (Luxembourg) finder anvendelse på en straffesag, som er indledt i en kontraherende stat på grund af strafbare handlinger, for hvilke den tiltalte allerede er blevet endeligt dømt i en anden kontraherende stat, selv om den straf, han er blevet pålagt, i medfør af lovgivningen i den stat, hvor han er blevet dømt, på grund af processuelle særegenheder som de i hovedsagen omhandlede aldrig har kunnet fuldbyrdes umiddelbart.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: tysk.