CELEX: 61980CJ0188
Riigi osalusega äriühingud
Nende ja riigi vaheliste finantssuhete läbipaistvus

[…]

Õiguslik käsitlus
Euroopa
Kohtu kantseleisse vastavalt 16., 18. ja 19. septembril
1980 saabunud hagiavaldustega algatasid Prantsuse, Itaalia ja
Ühendkuningriigi valitsus EMÜ asutamislepingu artikli 173 esimese
lõigu alusel kolm menetlust, mille eesmärk oli komisjoni 25. juuni
1980. aasta direktiivi 80/723/EMÜ liikmesriikide ja riigi osalusega
äriühingute vaheliste finantssuhete läbipaistvuse kohta (EÜT
L 195, lk 35) tühistamine. Saksamaa Liitvabariik ja Madalmaade
Kuningriik astusid nendesse menetlustesse komisjoni nõuete toetuseks.
Asutamislepingu
artikli 90 lõike 3 alusel vastu võetud direktiiv kohustab liikmesriike
säilitama viie aasta jooksul kättesaadavana andmed, mis puudutavad riigi
ametiasutuste poolt riigi osalusega äriühingutele riiklike vahendite
kättesaadavaks tegemist, ning samuti need andmed, mis puudutavad nende
vahendite tegelikku kasutamist nimetatud äriühingute poolt. Direktiivi
põhjendustest selgub, et selle põhieesmärk on edendada asutamislepingu
riigiabi puudutavate artiklite 92 ja 93 tõhusat kohaldamist riigi
osalusega äriühingute suhtes. Lisaks rõhutatakse nendes põhjendustes
riigi osalusega äriühingute ja eraettevõtjate võrdse kohtlemise
põhimõtet ning samuti seda, et riigi osalusega äriühingute ja riikide
finantssuhted peavad nende suhete keerukuse tõttu olema läbipaistvad.
Hagejateks
olevate valitsuste esitatud väited võib vaatamata sellele, et need
erinevad mõnes punktis, kokku võtta sisuliselt järgmiselt:
–        komisjoni pädevuse puudumine;
–        vajaduse puudumine ja proportsionaalsuse põhimõtte eiramine;
–        riigi osalusega äriühingute diskrimineerimine;
–        artiklite
90, 92 ja 93 rikkumine seeläbi, et direktiiv määratleb riigi osalusega
äriühingu ja riigiabi mõisted;
–        EMÜ,
ESTÜ ja Euratomi asutamislepingute kohaldamisala määratlevate
õigusnormide eiramine;
–        põhjenduse
puudumine ja võrdsuse põhimõtte eiramine osas, mis puudutab direktiivis
ette nähtud erandeid.

Esimene väide (komisjoni pädevuse puudumine)
Ühendkuningriigi
valitsuse arvates rikkus komisjon vaidlusalust direktiivi vastu võttes
põhimõtteid, mis reguleerivad pädevuse ja vastutuse jaotust ühenduse
institutsioonide vahel. Asutamislepingu institutsioonilistest sätetest
selgub, et kogu algne seadusandlik võim kuulub nõukogule, samal ajal kui
komisjonil on üksnes järelevalve- ja täidesaatev pädevus. Niisugust
pädevuste jaotust kinnitavad asutamislepingu spetsiifilised
volitusnormid, millest peaaegu kõik annavad määruste ja direktiivide
vastuvõtmise õiguse nõukogule. Eriti just konkurentsieeskirjade puhul
võib märgata sellist vastutuse jaotust. Need sätted ise usaldavad
järelevalveülesanded komisjonile, samal ajal kui viimane võib tegutseda
seadusandjana vaid nõukogu õigusaktis sisalduva spetsiifilise ja otsese
delegatsiooninormi piires.
Ühendkuningriigi
valitsuse arvates tuleb asutamislepingu sätteid, mis erandina annavad
komisjonile pädevuse võtta vastu direktiive, tõlgendada eespool toodud
kaalutlusi silmas pidades. Tegemist ei ole sama liiki direktiividega kui
need, mida võtab vastu nõukogu. Samal ajal kui viimased võivad
sisaldada normatiivse iseloomuga üldsätteid, mis kehtestavad vajadusel
liikmesriikidele uusi kohustusi, on esimeste eesmärk vaid parandada
mingit konkreetset olukorda ühes või mitmes liikmesriigis. Artikli 90
lõike 3 puhul nähtub see piiratud eesmärk sätte sõnastusest, mille
kohaselt „adresseerib” komisjon liikmesriikidele asjakohased direktiivid
või otsused.
Asutamislepingu
institutsioonilised sätted ei anna sellele seisukohale siiski mingit
alust. Artikli 4 kohaselt osaleb komisjon ühenduse ülesannete täitmisel
samamoodi nagu teised institutsioonid, kusjuures iga institutsioon
tegutseb talle asutamislepinguga antud volituste piires. Peaaegu
identses sõnastuses sellega, mida artiklis 145 on kasutatud nõukogu sama
ülesande kirjeldamiseks, näeb artikkel 155 ette, et komisjonil on
iseseisev otsustusõigus asutamislepingus ettenähtud viisil. Lisaks ei
erista selle peatüki sätted, mis reguleerivad üldiselt institutsioonide
vastu võetud õigusaktide tagajärgi ja sisu, ning eriti artikli 189
sätted niimoodi nagu Ühendkuningriik üldise kohaldamisalaga direktiive
nendest, mis näevad ette vaid erimeetmeid. Nimetatud artikli esimese
lõigu alusel on komisjonil nagu nõukogulgi õigus kooskõlas
asutamislepingu sätetega anda direktiive. Sellest järeldub, et
komisjonile asutamislepingu erisättega antud pädevuse piire ei saa
tuletada üldpõhimõttest, vaid kõnealuse sätte – antud juhul
artikli 90 – sõnastuse tõlgendusest, kusjuures sõnastust
analüüsitakse lähtuvalt sätte eesmärgist ja kohast asutamislepingu
ülesehituses.
Selles
suhtes ei saa teha järeldusi asjaolu põhjal, et enamik muid
asutamislepingu erisätteid, mis näevad ette üldise iseloomuga
õigusaktide vastuvõtmise pädevuse, annavad selle pädevuse nõukogule, kes
teeb otsuse komisjoni ettepaneku põhjal. Direktiivide vastuvõtmist
käsitlevaid õigusnorme ei saa ka eristada selle põhjal, kas need
kasutavad sõna „andma” või „adresseerima”. Artikli 189 kohaselt on nii
nõukogu kui komisjoni direktiivid ja otsused adresseeritud
adressaatidele, kes direktiivide puhul on tingimata liikmesriigid.
Õigusnormi puhul, mis näeb korraga ette liikmesriikidele adresseeritud
direktiivide ja otsuste vastuvõtmise, on sõna „adresseerima” lihtsalt
kõige sobivam ühine väljend.
Et
toetada komisjoni pädevuse puudumisel põhinevat väidet, kinnitavad kolm
hagejateks olevat valitsust, et vaidlusaluses direktiivis sisalduvad
normid oleks võinud anda nõukogu. Kuna direktiivi eesmärk on võimaldada
komisjonil kontrollida seda, kas liikmesriigid täidavad kohustust
teavitada teda artikli 93 lõike 3 alusel igasugusest riigiabi
määramisest ja muutmisest ning kuna artikkel 94 annab nõukogule pädevuse
kehtestada selle lõike kohaldamise tingimused, kuuluvad kõnealused
normid nimetatud artikli kohaselt selle institutsiooni pädevusse. Igal
juhul kuuluvad niisugused normid artikli 213 ja täiendava võimalusena
artikli 235 kohaselt nõukogu volituste hulka. Et tegemist on niisiis
valdkonnaga, milles on pädev nõukogu, ei saa hagejate arvates tunnustada
asutamislepingu muude sätete alusel komisjoni konkureerivat pädevust.
Komisjon,
keda toetab Saksamaa Liitvabariigi valitsus, rõhutab asjaolu, et
direktiiv puudutab meetmeid, mis asetsevad artiklis 93 sätestatud
menetlusest „eraldiseisvana” ning et sel põhjusel ei ole
artikkel 94 kohaldatav. Ta märgib ka, et artikkel 213 ei puuduta
teavet, mis on liikmesriikide käsutuses ja mille nad peavad vastavalt
artiklis 5 ette nähtud üldisele koostöökohustusele komisjonile tema
nõudmisel edastama. Ka artikkel 235 ei tule arvesse, sest see eeldab, et
igasugune muu tegutsemisõigus puudub. Hollandi valitsus rõhutab omalt
poolt artikli 90 spetsiifilisust ja autonoomset tähtsust.
Argumendid,
mis hagejateks olevad valitsused rajavad artiklitele 213 ja 235, tuleb
tagasi lükata. Nimelt ei takista asutamislepingu üld- ja lõppsätete
peatükis asuv artikkel 213 volitusi, mis on komisjonile antud
asutamislepingu erisätetega. Komisjoni osutatud põhjusel ei saa artiklit
235 pidada antud asjas kohaldatavaks.
Seevastu
artiklil 94 põhineva argumendi hindamisel tuleb võrrelda selle artikli
sätteid artikli 90 sätetega, arvestades nende artiklite esemeid ja
eesmärke.
Selles
osas tuleb tõdeda, et neil kahel sättel on erinev ese. Artikkel 94
kuulub sätete hulka, mis reguleerivad riigiabi valdkonda, ükskõik
milline ei oleks selle abi vorm ja kes ka ei oleks selle saaja. Artikkel
90 puudutab vastupidi ainult ettevõtjaid, kelle tegevuse eest peavad
riigid võtma erivastutuse mõju tõttu, mida nad võivad sellele tegevusele
avaldada. Artikkel rõhutab, et nimetatud ettevõtjate suhtes kehtivad
kõik asutamislepingu eeskirjad lõikega 2 tehtud täpsustusi arvesse
võttes; see artikkel kohustab liikmesriike järgima neid eeskirju oma
suhetes nende ettevõtjatega ja kehtestab komisjonile
järelevalvekohustuse, mida võib vajaduse korral täita liikmesriikidele
adresseeritud direktiivide ja otsuste vastuvõtmise teel.
Sellele
esemete erinevusele lisandub erinevus, mis puudutab nende kahe
õigusnormiga vastavalt nõukogule ja komisjonile antud pädevuse
teostamise tingimusi. Artikkel 94 võimaldab nõukogul vastu võtta kõik
artiklite 92 ja 93 kohaldamiseks vajalikud määrused. Seevastu
komisjonile artikli 90 lõikega 3 antud pädevus piirdub direktiivide ja
otsustega, mis on vajalikud selleks, et täita tõhusalt
järelevalvekohustust, mille seesama lõige talle kehtestab.
Võrreldes
pädevusega, mille annab nõukogule artikkel 94, teostatakse seda
pädevust, mille annab komisjonile artikli 90 lõige 3, spetsiifilisel
kohaldamisalal ja tingimustel, mis on kindlaks määratud vastavalt
nimetatud artikli esemele. Sellest järeldub, et komisjoni pädevus anda
vaidlusalune direktiiv sõltub temale artiklist 90 tuleneva
järelevalvekohustusega kaasnevatest vajadustest ning et võimalus, et
nõukogu kehtestab talle artikliga 94 antud üldvolitust kasutades mõne
õigusakti, mis sisaldab riigi osalusega äriühingutele antava abi
spetsiifilist valdkonda puudutavaid sätteid, ei takista komisjoni seda
pädevust teostamast.
Kõigist
nendest kaalutlustest järeldub, et hagejateks olevate valitsuste
esimene väide tuleb tagasi lükata.

Teine väide (vajaduse puudumine)
Prantsuse
ja Itaalia valitsus vaidlustavad seda, et direktiivi normid on
vajalikud selleks, et võimaldada komisjonil tõhusalt täita oma
järelevalveülesannet, mis on talle artikliga 90 antud. Nad leiavad,
et rahalisest küljest on riik ja riigi osalusega äriühingud täiel
määral üksteisest õiguslikult lahutatud. Riigi ametiasutuste poolt
viimaste käsutusse antud rahalised vahendid on näha eelarvet
käsitlevatest õigusaktidest, samuti äriühingute bilanssidest ja
aastaaruannetest. Demokraatlikus ühiskonnas on riigi ja riigi osalusega
äriühingute vaheliste suhete puhul olemas vähemalt sama täielikke
teabeallikaid kui need, mis puudutavad suhteid eraettevõtjatega, ning
palju täpsemaid kui need, mis puudutavad eraettevõtjate omavahelisi
suhteid.
Komisjon
viitab direktiivi neljandale ja viiendale põhjendusele, mis kinnitavad,
et komisjoni järelevalvekohustuse täitmist kipub segama riigi
ametiasutuste ja riigi osalusega äriühingute vaheliste finantssuhete
komplekssus ning et asutamislepingus sisalduva nii riigi osalusega
äriühingutele kui eraettevõtjatele antava abi eeskirja õiglane ja tõhus
kohaldamine on võimalik ainult siis, kui need finantssuhted on
läbipaistvad. Euroopa Kohtu menetluses tõid nii komisjon kui ka Saksamaa
Liitvabariigi valitsus näiteid, et tõestada, et need suhted ei ole
piisavalt läbipaistvad selleks, et võimaldada komisjonil kindlaks teha
riigi osalusega äriühingutele antava riigiabi olemasolu või puudumist.
Võttes
arvesse riigi osalusega äriühingute vormide erinevust erinevates
liikmesriikides ja nende tegevuste mitmekesisust, on nende finantssuhted
riigi ametiasutustega ka paratamatult väga mitmekesised, sageli
keerukad ja seetõttu raskesti kontrollitavad isegi avaldatud
teabeallikate abil, millele viitasid hagejateks olevad valitsused.
Selles olukorras ei saa eitada komisjoni vajadust püüda saada lisateavet
nende suhete kohta, kehtestades ühised kriteeriumid kõikidele
liikmesriikidele ja kõikidele kõnealustele äriühingutele. Mis puudutab
nende kriteeriumide täpset kindlaksmääramist, siis hagejateks olevad
valitsused ei tõendanud, et komisjon ületas talle artikli 90 lõikega 3
antud kaalutlusõiguse piire.
Sellest
järeldub, et vajaduse puudumisel põhinev väide tuleb tagasi lükata.
Sama kehtib etteheite suhtes, mille tegi komisjonile eelkõige Itaalia
valitsus ja mis puudutab proportsionaalsuse puudumist.

Kolmas väide (riigi osalusega äriühingute diskrimineerimine võrreldes eraettevõtjatega)
Prantsuse
ja Itaalia valitsus väidavad, et nii artiklist 222 kui ka 90 selgub, et
riigi osalusega äriühinguid ja eraettevõtjaid tuleb kohelda võrdselt.
Direktiiv aga asetab esimesed ebasoodsamasse olukorda kui teised, eriti
seetõttu, et see kehtestab riigi osalusega äriühingutele eelkõige
spetsiifilisi raamatupidamiskohustusi, mida ei nõuta eraettevõtjatelt.
Selles
suhtes tuleb meenutada, et võrdsuse põhimõte, millele valitsused
viitavad riigi osalusega äriühingute ja eraettevõtjate suhete puhul
üldiselt, eeldab, et need kaks rühma oleksid võrreldavas olukorras.
Eraettevõtjad määravad oma tööstus- ja kaubandusstrateegia kindlaks
kohaldatavate õigusaktidega kehtestatud piirides, võttes eelkõige
arvesse kasumlikkuse nõudeid. Riigi osalusega äriühingute otsustele
võivad seevastu avaldada mõju teistsugused tegurid, sest riigi
ametiasutused, kes võivad neid otsuseid mõjutada, taotlevad üldise huvi
eesmärke. Sellise mõju majanduslikud ja rahalised tagajärjed viivad
selleni, et nende äriühingute ja riigi ametiasutuste vahel luuakse
teatud kindlat tüüpi finantssuhted, mis erinevad ametiasutuste ja
eraettevõtjate vahelistest suhetest. Kuna direktiiv puudutab just neid
erilisi finantssuhteid, ei saa nõustuda diskrimineerimise olemasolul
põhineva väitega.

Neljas väide (artiklite 90, 92 ja 93 rikkumine seeläbi, et direktiiv määratleb riigi osalusega äriühingu ja riigiabi mõisted)
Prantsuse
ja Itaalia valitsus väidavad, et direktiivi artiklid 2 ja 3 täiendavad
ilma igasuguse õigusliku aluseta asutamislepingu artiklite 90, 92 ja 93
sätteid seeläbi, et määratlevad riigi osalusega äriühingu mõiste ja
määravad kindlaks finantssuhted, mis võivad komisjoni arvates endast
riigiabi kujutada.
Need
etteheited ei ole põhjendatud. Mis puudutab direktiivi normidele
alluvate finantssuhete kindlaksmääramist artiklis 3, siis piisab, kui
tõdeda, et tegemist ei ole komisjoni katsega määratleda abi mõistet, mis
esineb asutamislepingu artiklites 92 ja 93, vaid ainult sellega, et
täpsustatakse finantstehinguid, millest komisjon peab vajalikuks olla
informeeritud, et kontrollida, kas liikmesriik andis kõnealusele
äriühingule abi, täitmata artikli 93 lõikes 3 sätestatud
teavitamiskohustust. Nagu eespool teise väite puhul öeldud, ei ole
leidnud tõendamist asjaolu, et komisjon ületas seda tehes talle artikli
90 lõikega 3 antud kaalutlusõiguse piire.
Mis
puudutab riigi osalusega äriühingu mõiste „käesoleva direktiivi
tähenduses” piiritleva artikli 2 sätteid, siis tuleb rõhutada, et
nende sätete eesmärk ei ole määratleda see mõiste nii, nagu see esineb
asutamislepingu artiklis 90, vaid kehtestada vajalikud kriteeriumid
selleks, et piiritleda nende äriühingute rühm, kelle finantssuhete puhul
riigi ametiasutustega kehtib direktiivis ette nähtud
teavitamiskohustus. Selleks et hinnata seda piiritlemist, mis on pealegi
hädavajalik, et tutvustada liikmesriikidele neile direktiivist
tulenevate kohustuste ulatust, tuleb võrrelda kehtestatud kriteeriume
kaalutlustega, millel põhineb komisjonile artikliga 90 kehtestatud
järelevalvekohustus.
Direktiivi
artikli 2 kohaselt mõistetakse riigi osalusega äriühingu all kõiki
ettevõtjaid, kelle suhtes ametiasutused võivad otseselt või kaudselt
kasutada valitsevat mõju. Teise lõigu kohaselt eeldatakse ametiasutuste
valitsevat mõju juhul, kui sellistel asutustel on otseselt või kaudselt
enamusosalus ettevõtja märgitud kapitalis või kontroll häälte enamuse
üle või nad võivad määrata rohkem kui poole ettevõtte haldus-, juhtimis-
või järelevalveorgani liikmetest.
Nagu
Euroopa Kohus juba eespool märkis, lisati artikli 90 sätted
asutamislepingusse mõju tõttu, mida riigi ametiasutused võivad avaldada
riigi osalusega äriühingute majandustegevust puudutavatele otsustele.
Niisugune mõjutamine võib toimuda kas rahalise osaluse või äriühingu
juhtimist käsitlevate eeskirjade vormis. Valides needsamad kriteeriumid
selleks, et määrata kindlaks finantssuhted, mille kohta ta peab suutma
saada teavet, et täita talle artikli 90 lõikega 3 kehtestatud
järelevalvekohustust, on komisjon jäänud talle sama sättega antud
kaalutlusõiguse piiresse.
Sellest järeldub, et ka neljas väide tuleb tagasi lükata.

Viies väide (EMÜ, ESTÜ ja Euratomi asutamislepingute kohaldamisala kindlaks määravate normide eiramine)
Prantsuse
valitsus rõhutab, et direktiivi artiklis 2 sisalduv riigi osalusega
äriühingu määratlus on täiesti üldise iseloomuga ning et vastavalt
artiklile 4 energiasektori, sealhulgas tuumaenergia korral uraani
tootmise ja rikastamise, kiiritatud kütuste ümbertöötlemise ja
plutooniumit sisaldavate materjalide valmistamise väljajätmine lubavad
arvata, et direktiivi kohaldatakse selle erandiga ESTÜ ja Euratomi
asutamislepingute kohaldamisalasse kuuluvate riigi osalusega äriühingute
suhtes. Kuna EMÜ asutamislepingu raames vastu võetud teisene õigusakt
ei saa reguleerida valdkonda, mis kuulub teiste asutamislepingute
õigusnormide kohaldamisalasse, taotleb Prantsuse valitsus täiendava
võimalusena direktiivi tühistamist osas, milles see puudutab
äriühinguid, mis kuuluvad ESTÜ ja Euratomi kohaldamisalasse.
Komisjon
möönab, et EMÜ asutamislepingu artikli 232 lõike 1 kohaselt ja ESTÜ
asutamislepingu eeskirjade tõttu, mis puudutavad selle lepingu
kohaldamisalasse kuuluvatele äriühingutele antud abi, ei saa direktiivi
kohaldada niisuguste äriühingute suhtes. Tuumasektori äriühingute osas
märgib ta, et Euratomi asutamisleping ei sisalda riigiabi käsitlevaid
õigusnorme. Selle sektori äriühingute suhtes kohaldatakse seega EMÜ
asutamislepingu artikleid 92 ja 93 ja järelikult direktiivi, välja
arvatud direktiivi artiklis 4 sõnaselgelt ette nähtud erandid.
EMÜ
asutamislepingu artikli 232 lõike 1 sõnastuse kohaselt ei mõjuta selle
lepingu sätted ESTÜ asutamislepingu sätete kohaldamist, eelkõige
liikmesriikide õigusi ja kohustusi, kõnealuse ühenduse institutsioonide
volitusi ning nimetatud lepinguga söe ja terase ühisturu toimimiseks
ettenähtud eeskirju.
Kuna
artikli 90 lõige 3 puudutab just institutsioonide volitusi ja kuna
vaidlustatud direktiiv kehtestab liikmesriikidele kohustusi riigiabi
valdkonnas, milles ESTÜ asutamisleping sisaldab ise eeskirju, mis on
adresseeritud liikmesriikidele ning söe- ja teraseturul tegutsevatele
äriühingutele, järeldub EMÜ asutamislepingu artiklist 232 otseselt, et
vaidlusalust direktiivi ei saa kohaldada suhetele niisuguste
äriühingutega. Sel põhjusel ei ole direktiiv selles küsimuses mingis
mõttes õigusvastane, kuigi õigusliku selguse huvides oleks kahtlemata
olnud parem, kui nende äriühingute väljajätmine tuleneks direktiivist
endast.
Mis
puudutab seevastu seoseid Euratomi asutamislepinguga, siis EMÜ
asutamislepingu artikli 232 lõige 2 piirdub täpsustusega, et selle
lepingu sätetega ei kalduta kõrvale Euratomi asutamislepingu sätetest.
Prantsuse valitsus ei ole tõendanud, et direktiivi sätted kalduksid
kõrvale Euratomi asutamislepingu sätetest. Sellest järeldub, et selle
väitega ei saa nõustuda.

Kuues väide (põhjenduse puudumine ja võrduse põhimõtte eiramine osas, mis puudutab direktiivis ette nähtud erandeid)
Lisaks
energiasektorile jätab direktiivi artikkel 4 selle kohaldamisalast
välja riigi osalusega äriühingud, mille kogu aastane netokäive eelneva
kahe eelarveaasta jooksul on olnud väiksem kui 40 miljonit Euroopa
arvestusühikut, samuti äriühingud, kes osutavad teenuseid, mille
pakkumine tõenäoliselt ei mõjuta liikmesriikidevahelist kaubandust
märgatavas ulatuses, ning vee-, transpordi-, postside-, ja
telekommunikatsiooni- ning krediidisektori äriühingud.
Itaalia
valitsuse arvates toovad need erandid kaasa põhjendamatu
diskrimineerimise. Ta on seisukohal, et sektorisisesed erandid võivad
olla lubatud vaid juhul, kui kõnealuses sektoris puudub ühendusesisene
konkurents.
Jättes
kõrvale asjaolu, et see väide püüab pigem laiendada direktiivi
kohaldamisala, ei ole see väide põhjendatud. Direktiivi kaheteistkümnes
põhjendus näitab nimelt, et välja tuleb jätta sektorid, milles
konkurentsi ei toimu või mille suhtes juba kehtivad konkreetsed ühenduse
sätted, mis tagavad piisava läbipaistvuse, ja nendesse sektoritesse
kuuluvate riigi osalusega äriühingute suhtes, mille osas tuleks
kehtestada erisätted, ning nende äriühingute suhtes, mille äritegevuse
väike ulatus ei õigusta läbipaistvuse tagamiseks vajalikke
halduskohustusi. Need kaalutlused, millest vähemalt üht saab kohaldada
iga sektori suhtes, mis on direktiivi artikliga 4 välja arvatud,
sisaldavad kõik piisavalt objektiivseid kriteeriume, et põhjendada
direktiivi kohaldamisalast väljajätmist.
Seega
tuleb järeldada, et kolme valitsuse esitatud hagid ei toonud esile
tõendusmaterjali, mis võimaldaks põhjendada vaidlustatud direktiivi
isegi osalist tühistamist. Seega tuleb need hagid jätta rahuldamata.

Kohtukulud
Kodukorra
artikli 69 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud
hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
Kuna
kolm hagejateks olevat valitsust on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb
kohtukulud välja mõista neilt. Sama kehtib Prantsuse valitsuse kohta,
kes on menetlusse astuja kohtuasjades 189–190/80.
Nende
valitsuste hulgast, kes astusid menetlusse komisjoni nõuete toetuseks,
taotles kohtukulude väljamõistmist hagejatelt vaid Hollandi valitsus.
Seetõttu peavad Prantsuse Vabariik, Itaalia Vabariik ja Ühendkuningriik
lisaks oma kohtukuludele kandma komisjoni ja Hollandi Kuningriigi
kohtukulud.
Esitatud põhjendustest lähtudes
EUROOPA KOHUS,
otsustab:
1.
Jätta hagid rahuldamata.
2.
Prantsuse
ja Itaalia Vabariik ning Ühendkuningriik kannavad lisaks oma
kohtukuludele ka komisjoni ja Hollandi Kuningriigi kohtukulud.
Mertens de Wilmars
Touffait      Due      Pescatore
Mackenzie Stuart
O’Keeffe
Koopmans      Chloros
Grévisse
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 6. juulil 1982 Luxembourgis.
Kohtusekretär

President
P. Heim

J. Mertens de Wilmars
*
Kohtumenetluse keel: prantsuse.