CELEX: 62004CJ0525
Apelācija
Valsts atbalsts
Iemaksu, kavējuma naudas un procentu piedziņas neveikšana
Pieņemamība
Privātā kreditora kritērijs

Ar savu apelācijas sūdzību Spānijas Karaliste lūdz atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2004. gada 21. oktobra spriedumu lietā
T-36/99
Lenzing
/Komisija (Krājums, II-3597. lpp.
; turpmāk tekstā — “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru minētā tiesa daļēji atcēla Komisijas 1998. gada 28. oktobra Lēmumu 1999/395/EK par valsts atbalstu, ko Spānija piešķīrusi
Sniace SA
, kas atrodas Torelavegā [
Torrelavega
], Kantabrijā [
Cantabria
] (
OV 1999, L 149, 40. lpp.
; turpmāk tekstā — “1998. gada 28. oktobra lēmums”), kas ir grozīts ar Komisijas 2000. gada 20. septembra Lēmumu 2001/43/EK (
OV 2001, L 11, 46. lpp.
; turpmāk tekstā — “apstrīdētais lēmums”).
Prāvas rašanās fakti
Pārsūdzētā sprieduma 8.–29. punktā Pirmās instances tiesa prāvas rašanās faktus ir atspoguļojusi šādi:
“8
Lenzing AG
[turpmāk tekstā — “
Lenzing
”] ir Austrijas sabiedrība, kas ražo un laiž tirgū celulozes šķiedras (viskozi, modālviskozi un lioselu).
Sniace SA
(turpmāk tekstā — “
Sniace
”) ir Spānijas sabiedrība, kas ražo celulozi, papīru, viskozes šķiedras, sintētiskās šķiedras un nātrija sulfātu. [..]
1993. gada martā Spānijas tiesas atzina
Sniace
, kas jau vairākus gadus atradās ekonomiskās un finansiālās grūtībās, par maksātnespējīgu. 1996. gada oktobrī
Sniace
privātie kreditori noslēdza vienošanos par 40 % prasījumu pārvēršanu šī uzņēmuma akcijās, un uz šīs vienošanās pamata tika izbeigts tās maksātnespējas statuss. Izmantojot savas atturēšanās tiesības,
Sniace
publiskie kreditori nolēma nepiedalīties šīs vienošanās īstenošanā.
1993. gada 5. novembrī un 1995. gada 31. oktobrī
Sniace
noslēdza vienošanās ar
Fogasa
[Spānijas Algu garantijas fonds] par to algu un pabalstu parāda atmaksu, ko
Fogasa
bija pārskaitījusi
Sniace
darbiniekiem. Pirmā vienošanās paredzēja atmaksāt summu 897652789 Spānijas pesetu (ESP) apmērā un procentu maksājumu ESP 465055911 apmērā, kas aprēķināts pēc likumiskās 10 % likmes, veicot maksājumus reizi pusgadā astoņus gadus (turpmāk tekstā — “1993. gada 5. novembra vienošanās”). Otrā vienošanās paredzēja atmaksāt ESP 229424860 un procentu maksājumu ESP 110035018 apmērā, kas aprēķināts pēc likumiskās 9 % likmes, veicot maksājumus reizi pusgadā astoņus gadus (turpmāk tekstā — “1995. gada 31. oktobra vienošanās”). Lai nodrošinātu parādu atmaksu
Fogasa
,
Sniace
1995. gada 10. augustā
Fogasa
labā nodibināja hipotēku uz diviem saviem īpašumiem. 1998. gada jūnijā summa, ko
Sniace
bija atmaksājusi abu šo vienošanos ietvaros, bija ESP 186963594.
1996. gada 8. martā
Tesorería General de la Seguridad Social
[Vispārējā sociālā nodrošinājuma kase] (turpmāk tekstā — “VSNK”) noslēdza vienošanos ar
Sniace
par
Sniace
sociālās apdrošināšanas iemaksu parāda ESP 2903381848 apmērā par laika posmu no 1991. gada februāra līdz 1995. gada februārim atmaksas termiņa pagarināšanu (turpmāk tekstā — “1996. gada 8. marta vienošanās”). Šī vienošanās paredzēja minētās naudas summas un procentu, kas aprēķināti pēc likumiskās 9 % likmes, atmaksāšanu, veicot 96 ikmēneša maksājumus līdz 2004. gada martam. Šī vienošanās tika grozīta ar 1996. gada 7. maija vienošanos, paredzot atlikt atmaksu uz vienu gadu, 84 ikmēneša maksājumus un likumiskās 9 % likmes piemērošanu (turpmāk tekstā — “1996. gada 7. maija vienošanās”). Tā kā
Sniace
neizpildīja šīs vienošanās, tās tika aizstātas ar jaunu vienošanos, ko 1997. gada 30. septembrī šī sabiedrība parakstīja ar VSNK (turpmāk tekstā — “1997. gada 30. septembra vienošanās”). Atmaksājamā summa pieauga līdz ESP 3510387323, kas atbilst sociālās apdrošināšanas iemaksu parādam par laika posmu no 1991. gada februāra līdz 1997. gada februārim, kam pieskaitīts nokavējuma maksājums ESP 615056349 apmērā, un tā bija jāsamaksā 10 gados. Pirmajos divos gados bija jāmaksā tikai procentu maksājumi, kas aprēķināti pēc ikgadējās 7,5 % likmes, bet turpmākajos gados atmaksai bija jāsedz gan pamata maksājums, gan procentu maksājums. Saskaņā ar 1997. gada 30. septembra vienošanos līdz 1998. gada aprīlim
Sniace
bija atmaksājusi ESP 216118863.
1996. gada 4. jūlijā [
Lenzing
] iesniedza Komisijai sūdzību par vairākiem valsts atbalstiem, kas vairāku gadu laikā ir piešķirti
Sniace
, sākot no astoņdesmito gadu beigām. Papildu informāciju Komisijai
Lenzing
sniedza 1996. gada 26. novembra un 9. decembra vēstulēs. Spānijas valsts iestādes izklāstīja savus apsvērumus 1997. gada 17. februāra vēstulē.
[..]
1997. gada 7. novembra vēstulē Komisija paziņoja Spānijas valdībai savu lēmumu uzsākt EK līguma 93. panta 2. punktā (jaunajā redakcijā — EKL 88. panta 2. punkts) paredzēto procedūru attiecībā uz dažiem iespējamiem atbalstiem, par kuriem [
Lenzing
] iesniedzis sūdzību, ieskaitot 1993. gada 5. novembra un 1995. gada 31. oktobra vienošanās un “sociālās apdrošināšanas iemaksu nepiedzīšanu no 1991. gada”, un uzaicināja to iesniegt savus apsvērumus. Citām dalībvalstīm un ieinteresētām personām tika paziņots par šīs procedūras uzsākšanu un tās tika aicinātas iesniegt savus iespējamos apsvērumus šīs vēstules publikācijā 1998. gada 14. februāra
Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī
(
OV C 49, 2. lpp.
). Spānijas valdība savus apsvērumus darīja zināmus 1997. gada 19. decembra vēstulē. Trešās ieinteresētās personas, tostarp arī [
Lenzing
], ar 1998. gada 27. marta vēstuli iesniedza savus apsvērumus, ko Spānijas valdība komentēja 1998. gada 24. jūnija vēstulē. 1998. gada 16. aprīļa vēstulē Spānijas valdība atbildēja uz Komisijas 1997. gada 23. februāra vēstulē uzdotajiem jautājumiem.
1998. gada 28. oktobrī Komisija pieņēma [1998. gada 28. oktobra] lēmumu.
Šī lēmuma rezolutīvā daļa ir šāda:
“
1. pants
Šāds valsts atbalsts, ko Spānija piešķīrusi [
Sniace
], nav saderīgs ar kopējo tirgu:
a)
1996. gada 8. marta vienošanās (ko groza 1996. gada 7. maija vienošanās) starp
Sniace
un [VSNK] par atmaksas termiņa pagarināšanu parāda pamatsummai ESP 2903381848 apmērā, ko vēlāk grozīja ar 1997. gada 30. septembra vienošanos par atmaksas termiņa pagarināšanu parāda kopējai pamatsummai ESP 3510387323 apmērā, tiktāl, ciktāl procentu maksājuma likme bija zemāka par tirgus likmi;
b)
1993. gada 5. novembra un 1995. gada 31. oktobra vienošanās starp
Sniace
un [
Fogasa
] attiecīgi par ESP 1362708700 un ESP 339459878 (ieskaitot procentus) tiktāl, ciktāl procentu maksājuma likme bija zemāka par tirgus likmi.
Attiecībā uz citiem aspektiem, uz ko attiecās procedūra, kas uzsākta atbilstoši [EKL 88. panta 2. punktam], proti, kredīta garantiju par kopējo summu viens miljards [ESP], ko apstiprināja Likums 7/93, plānotās atkritumu apstrādes rūpnīcas finansēšanas mehānismu un daļēju parādu atcelšanu, ko veikusi Torelavegas pašvaldība, šie pasākumi neveido valsts atbalstu, tādēļ procedūru var slēgt. [..]. Komisija pienācīgā laikā pieņems atsevišķu lēmumu par nenomaksātajām dabas resursu nodevām par laika posmu no 1987. līdz 1995. gadam.
2. pants
1.   Spānijas Karaliste veic visus vajadzīgos pasākumus, lai atgūtu no tā saņēmēja 1. pantā minēto atbalstu, kas jau nelikumīgi nodots tā rīcībā.
[..]”
Ar prasības pieteikumu, kas Tiesas kancelejā iesniegts 1998. gada 24. decembrī, Spānijas Karaliste cēla prasību atcelt 1998. gada 28. oktobra lēmumu (lieta C-479/98). Pirmo reizi ar Tiesas priekšsēdētāja 1999. gada 23. februāra lēmumu tiesvedība šajā lietā tika atlikta līdz Tiesas sprieduma pasludināšanai lietā C-342/96 Spānija/Komisija, kurā tika izvirzīti līdzīgi jautājumi.
[..]
1999. gada 29. aprīlī Tiesa pasludināja spriedumu lietā
C-342/96 (
Recueil
, I-2459. lpp.
; turpmāk tekstā — “
Tubacex
spriedums”). Vispirms tā konstatēja, ka
Fogasa
nepiešķīra aizdevumus uzņēmumiem maksātnespējas stadijā vai grūtībās nonākušiem uzņēmumiem, bet apmierināja visus likumīgos darbinieku prasījumus no saviem naudas līdzekļiem, ko pēc tam tā atguva no uzņēmumiem. Tā piebilda, ka
Fogasa
varēja noslēgt vienošanās par parādu atmaksu, kas tai ļāva saņemt parāda summu pakāpeniski vai pa daļām, un ka arī VSNK drīkstēja atļaut sociālās apdrošināšanas iemaksu parāda pakāpenisku samaksu vai samaksu pa daļām. Turpinājumā Tiesa norādīja, ka valsts nav rīkojusies kā publiskais ieguldītājs, kura intervence būtu salīdzināma ar privāta ieguldītāja rīcību, kas aizdod savu kapitālu ar mērķi to atgūt pēc iespējas īsākā laikā ar peļņu, bet gan kā “publiskais kreditors, kurš, tāpat kā privātais kreditors, vēlas atgūt parāda summas un kurš, lai veicinātu parādu atmaksu, noslēdz vienošanās ar parādnieku par parādu pakāpenisku atmaksu vai atmaksu pa daļām” (46. punkts). Tā precizēja, ka minētās vienošanās tika noslēgtas tādēļ, ka
Tubacex
jau iepriekš saskaņā ar likumu bija saistošs pienākums atmaksāt algas, ko izmaksāja
Fogasa
, un nomaksāt savus sociālās apdrošināšanas iemaksu parādus, un ka tādēļ vienošanās neradīja jaunus
Tubacex
parādus valsts iestādēm (47. punkts). Visbeidzot, Tiesa paziņoja, ka “procentu likme, kas parasti tiek piemērota šāda veida aizdevumiem, ir paredzēta, lai atlīdzinātu zaudējumus, ko ir cietis aizdevējs parādnieka parāda atmaksas nokavējuma dēļ, proti, tie ir nokavējuma procenti”, un ka “gadījumā, kad nokavējuma procentu likme, kas tiek piemērota publiska kreditora parādiem, atšķiras no likmes, ko piemēro privāta kreditora parādiem, ir jāpiemēro pēdējā no minētajām likmēm gadījumā, ja tā pārsniedz pirmo likmi” (48. punkts). Ņemot vērā šos faktorus, Tiesa atcēla Lēmumu 97/21, “jo tas atzīst Spānijas Karalistes veiktos pasākumus [
Tubacex
] labā par nesaderīgiem ar [EKL 87.] pantu tiktāl, ciktāl 9 % likme, kas piemērota
Tubacex
parāda summām par labu [
Fogasa]
un VSNK, ir zemāka par pastāvošajām tirgus likmēm”.
[..]
Pēc sprieduma lietā
Tubacex
Komisija atkārtoti izvērtēja 1998. gada 28. oktobra lēmumu. 2000. gada 16. februāra vēstulē tā paziņoja Spānijas valdībai par savu lēmumu uzsākt procedūru atbilstoši EKL 88. panta 2. punktam attiecībā uz “valsts atbalsta elementiem [..], kas ir uzskatāmi par nesaderīgiem ar kopējo tirgu un kas minēti [1998. gada 28. oktobra] lēmuma 1. pantā”, un uzaicināja to iesniegt savus apsvērumus. [..]
2000. gada 20. septembrī Komisija pieņēma [apstrīdēto] lēmumu.
[..]
[Šajā lēmumā] Komisija secināja, ka “vienošanās par parādu atmaksu, kas noslēgtas starp
Fogasa
un
Sniace
, un vienošanās par parāda termiņa pagarināšanu, ko noslēgušas sociālās apdrošināšanas aģentūra un
Sniace
, [neveido] valsts atbalstu” (31. apsvērums) un ka līdz ar to “tai [ir] jāgroza savs [1998. gada 28. oktobra] lēmums” (32. apsvērums).
[Apstrīdētā] lēmuma rezolutīvajā daļā paredzēts:
“
1. pants
[1998. gada 28. oktobra] lēmums tiek grozīts šādi:
1)
1. panta 1. punkts tiek aizvietots ar šādu rindkopu:
“Šādi Spānijas īstenotie pasākumi par labu [
Sniace
] neveido valsts atbalstu:
a)
1996. gada 8. marta vienošanās (ko groza 1996. gada 7. maija vienošanās) starp
Sniace
un [VSNK] par kopējās parāda pamatsummas [ESP] 2903381848 jeb EUR 17449676,34 atmaksas termiņa pagarināšanu, kas vēlāk grozīta ar 1997. gada 30. septembra vienošanos par kopējās parāda pamatsummas [ESP] 3510387323 jeb EUR 21097852,72 termiņa pagarināšanu, un
b)
1993. gada 5. novembra un 1995. gada 31. oktobra vienošanās starp
Sniace
un [
Fogasa
] par divām summām — attiecīgi [ESP] 1362708700 jeb EUR 8190044,23 un [ESP] 339459878 jeb EUR 2040194,96.”
2)
2. pants tiek atcelts.
[..]”
[..]
2000. gada 4. decembrī Tiesas priekšsēdētājs izdeva rīkojumu izslēgt lietu C-479/98 no reģistra.”
Tiesvedība Pirmās instances tiesā un pārsūdzētais spriedums
Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 1999. gada 11. februārī,
Lenzing
cēla prasību daļēji atcelt 1998. gada 28. oktobra lēmumu. Pēc tam, kad Komisija bija pieņēmusi apstrīdēto lēmumu,
Lenzing
ar vēstuli, kas Pirmās instances tiesas kancelejā reģistrēta 2001. gada 12. februārī, iesniedza savus apsvērumus, kuros tostarp bija pārformulēti tās prasījumi, lūdzot Pirmās instances tiesai atcelt apstrīdētā lēmuma 1. pantu tiktāl, ciktāl tajā noteikts, ka VSNK pienākošos parādu, nokavējuma naudas un procentu maksājumu piedziņas neveikšana, 1996. gada 8. marta, 1996. gada 7. maija un 1997. gada 30. septembra vienošanās, parādu un nokavējuma naudas, kas pienākas
Fogasa
, nepiedzīšana, kā arī 1993. gada 5. novembra un 1995. gada 31. oktobra vienošanās nav uzskatāmas par valsts atbalstu EKL 87. panta 1. punkta izpratnē.
Pārsūdzētajā spriedumā Pirmās instances tiesa vispirms noraidīja Spānijas Karalistes un Komisijas izvirzīto iebildi par nepieņemamību, tostarp secinot, ka
Lenzing
apstrīdētais lēmums ir skāris individuāli.
Šajā sakarā pārsūdzētā sprieduma 73. punktā Pirmās instances tiesa ir atgādinājusi, ka atbilstoši Tiesas pastāvīgajai judikatūrai citas personas, kas nav lēmuma adresāti, var uzskatīt par individuāli skartām tikai tad, ja šis lēmums tās skar dažu tām raksturīgu īpašību dēļ vai kādas faktiskas situācijas dēļ, kura tās raksturo attiecībā pret jebkuru citu personu, un tādēļ tās individuāli izceļ līdzīgi kā adresātu.
Turpinājumā tā minētā sprieduma 74. punktā ir uzsvērusi, ka it īpaši valsts atbalsta jomā ne tikai atbalstu saņemošie uzņēmumi, bet arī to konkurenti, kam ir bijusi aktīva loma formālās izmeklēšanas procedūrā, kas atbilstoši EKL 88. panta 2. punktam uzsākta attiecībā uz individuālo atbalstu (turpmāk tekstā — “formālā izmeklēšanas procedūra”), ir atzīti par tādiem, kurus Komisijas lēmums, ar ko slēdz šo procedūru, skar individuāli, ja vien atbalsts, kas ir apstrīdētā lēmuma priekšmets, ir būtiski ietekmējis konkrēto uzņēmumu stāvokli tirgū (1986. gada 28. janvāra spriedums lietā
169/84
Cofaz
u.c./Komisija,
Recueil
, 391. lpp.
, 25. punkts).
Pirmkārt, saistībā ar
Lenzing
piedalīšanos formālās izmeklēšanas procedūrā Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 77.–79. punktā ir secinājusi, ka
Lenzing
bija sūdzības, kas bija pamatā šīs procedūras uzsākšanai, iesniedzēja un bija aktīvi piedalījusies šajā procedūrā, iesniedzot detalizētus apsvērumus.
Otrkārt, saistībā ar radīto kaitējumu
Lenzing
konkurences stāvoklim Pirmās instances tiesa minētā sprieduma 80. punktā ir atgādinājusi, ka jautājuma par pieņemamību izskatīšanas stadijā ir pietiekami, ja prasītājs pienācīgi norāda tos iemeslus, kādēļ Komisijas lēmums var skart tā likumīgās intereses, būtiski ietekmējot tā stāvokli attiecīgajā tirgū.
Turpinājumā Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 81.–91. punktā izskatīja argumentus, ko
Lenzing
bija izvirzījusi, lai pierādītu tās stāvoklim tirgū radīto kaitējumu. Šie punkti ir formulēti šādi:
“81
Šajā lietā ir jāatzīst, ka savā prasības pieteikumā [
Lenzing
] ir uzsvērusi faktu, ka iespējamie atbalsti bija nelabvēlīgi ietekmējuši tās konkurētspēju viskozes šķiedru tirgū, jo tie ļāva
Sniace
mākslīgi turpināt darbību, kaut gan šim tirgum ir raksturīgs ļoti ierobežots ražotāju skaits, sīva konkurence un liels ražošanas jaudu pārpalikums.
Lai pierādītu šāda ražošanas jaudu pārpalikuma pastāvēšanu, [
Lenzing
] konkrēti norādīja uz atsevišķām savu apsvērumu lappusēm, ko tā bija iesniegusi 1998. gada 27. martā pēc [formālās izmeklēšanas] procedūras uzsākšanas un kas ir pievienotas tās prasības pieteikumam. Šajās lappusēs ir ietverta informācija par patēriņu, ražošanu un viskozes šķiedru produkcijas apjomiem Kopienā no 1992. līdz 1997. gadam, ko sniegusi
Comité international de la rayonne et des fibres synthétiques
[Starptautiskā Viskozes un sintētisko šķiedru komiteja] (
CIRFS
).
Turklāt tiesas sēdē [
Lenzing
] atsaucās uz konkrētu informāciju, kas ir ietverta tās 1996. gada 4. jūlija sūdzībā, kas arī pievienota prasības pieteikumam. Šajā sūdzībā tā sniedza norādes par viskozes tirgu, identificēja viskozes ražotājus, kuri tolaik darbojās tirgū, sniedzot to attiecīgo produkcijas ražošanas jaudu novērtējumu, un precizēja viskozes šķiedras apjomus, ko
Sniace
pārdeva tirgū no 1991. līdz 1995. gadam, it īpaši nošķirot Spānijā pārdoto apjomu no tā, kas tika eksportēts uz Itāliju.
Komisija nesniedza nekādus pierādījumus, kas apšaubītu [
Lenzing
] sniegtās informācijas precizitāti. Gluži pretēji — gan savā iebildē par nepieņemamību, gan 1998. gada 28. oktobra lēmumā tā atzina, ka viskozes šķiedru tirgū bija ražošanas jaudas pārpalikums. Tādējādi šī lēmuma 74. apsvērumā Komisija skaidri norādīja, ka “
Sniace
darbojās lejupslīdošā nozarē, kas dažus tās konkurentus bijis novedis pie ražošanas apjomu samazināšanas”, ka “šķiedru ražošana [Eiropas Ekonomikas zonā] pazeminājās no 760000 tonnām 1992. gadā līdz 684000 tonnām 1997. gadā (t.i., samazinājums par 10 %) un patēriņš šajā pašā periodā pazeminājās par 11 %” un ka “šajā periodā tika izmantots vidēji aptuveni 84 % no ražošanas jaudas, kas ir zems rādītājs kapitāla ziņā tik intensīvai nozarei”.
Turklāt ir jāuzsver, ka Komisija gan 1998. gada 28. oktobra lēmumā (80. apsvērums), gan [apstrīdētajā lēmumā] (29. apsvērums) bija atzinusi, ka
Sniace
nopietnās finansiālās grūtības būtiski apdraudēja tās pastāvēšanas iespējas un ka, ja VSNK būtu uzsākusi parādu piedziņu piespiedu kārtā, tas varēja novest pie šī uzņēmuma slēgšanas. Tomēr, ņemot vērā ļoti nelielo ražotāju skaitu tirgū un tajā esošo ražošanas jaudas pārpalikumu,
Sniace
slēgšanai varēja būt nozīmīga ietekme uz tirgū palikušo ražotāju konkurētspēju, jo samazinātos šo uzņēmumu ražošanas jaudas pārpalikums un uzlabotos to komerciālā situācija. Kaut arī
Sniace
nenoliedzami nebija viens no svarīgākajiem viskozes šķiedru ražotājiem Kopienā, tās ieņemamais stāvoklis tirgū tomēr nebija maznozīmīgs. Tādējādi it īpaši ir jāatzīmē, ka Komisija 1998. gada 28. oktobra lēmuma 9. apsvērumā norādīja, ka
Sniace
viskozes šķiedru ražošanas apjoms bija “[gandrīz] 32000 tonnas (aptuveni 9 % no kopējā apjoma Kopienas līmenī)”.
Ir jāatzīst, ka šie fakti pierāda, ka [apstrīdētais] lēmums būtiski skar [
Lenzing
] stāvokli tirgū.
Turklāt [
Lenzing
] ir uzsvēris faktu, ka iespējamie atbalsti ļāva
Sniace
pārdot savu produkciju Kopienā par cenām, kas ir par aptuveni 20 % zemākas nekā vidējā
Sniace
konkurentu cena. Šī apgalvojuma atbalstam [
Lenzing
] atsaucas uz sabiedrību
Courtauld plc
un
Säteri
paziņojumiem, kas ir minēti 1998. gada 28. oktobra lēmuma 15. un 17. apsvērumā. Savā replikā tā papildināja šo apgalvojumu, skaidri norādot uz savu 1997. gada 18. jūnija vēstuli, kas ir pievienota prasības pieteikumam, kurā tā Komisijai sniedza papildu informāciju par Eiropas viskozes šķiedru tirgu. Šajā vēstulē ir ietvertas tabulas, kas norāda
Sniace
un [
Lenzing
] piegādāto viskozes un modālviskozes šķiedru apjomu Spānijā, kā arī
Sniace
un Austrijas ražotāju piegādes apjomu Francijā un Itālijā laikposmā no 1989. līdz 1996. gadam. Minētā vēstule ietver arī norādes par
Sniace
un citu ražotāju noteiktajām importa cenām Francijā un Itālijā laikposmā no 1989. līdz 1996. gadam. Turklāt [
Lenzing
] savai replikai pievienoja tabulas, kurās ir šīs pašas norādes par laikposmu no 1997. gada līdz 2001. gada vidum. No šīm dažādajām norādēm izriet, ka lielākajā daļā šo gadījumu, izņemot Austrumeiropas valstu ražotājus,
Sniace
cena bija zemāka nekā citu Eiropas ražotāju cenas.
Komisija neapstrīd, ka
Sniace
pārdeva savu produkciju par zemāku cenu nekā tās Eiropas konkurenti. Komisija tikai norāda, ka vispārējā tirgū novērotā cenu pazemināšanās par vairāk nekā 30 % laikposmā no 1990. līdz 1996. gadam nav
Sniace
iespējami piešķirtā atbalsta sekas, bet ārējo apstākļu, tostarp Āzijas izcelsmes importa, sekas. Turklāt ir jānorāda, ka specializētajā publikācijā izdevumā “European Chemical News”, ko Komisija pievienoja savai iebildei par nepieņemamību, ir norādīts, ka “tirgus novērotāji apstiprina, ka
Sniace
turpina negatīvi ietekmēt cenas, pārsniedzot savas nelielās tirgus stāvokļa iespējas”.
Tādējādi nevar izslēgt, ka iespējamie atbalsti, no kuriem dažus pati Komisija ir kvalificējusi kā “ievērojamu priekšrocību” (1998. gada 28. oktobra lēmuma 80. apsvērums), ļāva
Sniace
pārdot savu produkciju par cenām, kas ir zemākas nekā tās konkurentu, tostarp [
Lenzing
], cenas.
Visbeidzot, Komisijas argumentam, ka minēto gadu laikā [
Lenzing
] bija labi rezultāti un tās produkcijas apjoms palielinājās, nav nekādas nozīmes. Tas, ka attiecīgās personas stāvoklis tirgū ir būtiski ietekmēts, nenozīmē, ka noteikti pazeminās tās rentabilitāte, samazinās tās tirgus daļa vai ka tai rodas ražošanas zaudējumi. Šajā sakarā rodas jautājums, vai attiecīgā persona atrastos izdevīgākā situācijā, ja lēmums, kuru tā lūdz atcelt, nebūtu pieņemts. Kā pareizi uzsver [
Lenzing
], tas vienlīdz varētu attiekties uz gadījumu, kad tas zaudē iespēju gūt peļņu, jo valsts iestādes ir piešķīrušas priekšrocības vienam no tā konkurentiem.
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka [
Lenzing
] ir pienācīgi pierādījusi iemeslus, kuru dēļ [apstrīdētais] lēmums, būtiski ietekmējot
Lenzing
stāvokli tirgū, varēja nodarīt kaitējumu tās leģitīmajām interesēm. Tādējādi ir jāsecina, ka [apstrīdētais] lēmums skar prasītāju individuāli.”
Saistībā ar lietas būtību Pirmās instances tiesa atzina
Lenzing
izvirzīto prasības pamatu par to, ka Komisija ir pārkāpusi EKL 87. panta 1. punktu, jo ir nepareizi piemērojusi privātā kreditora kritēriju.
Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, secinot, ka VSNK un
Fogasa
pārmestā rīcība atbilda privātā kreditora kritērijam. Pirmās instances tiesas argumentācija šajā jautājumā pārsūdzētā sprieduma 154.–160. punktā ir atspoguļota šādi:
“154
No [apstrīdētā] lēmuma, kā arī no Komisijas rakstveida apsvērumiem izriet, ka tā trīs iemeslu dēļ uzskatīja, ka VSNK un
Fogasa
šajā lietā nerīkojās kā privātais kreditors.
Pirmkārt, Komisija salīdzināja šo divu organizāciju rīcību ar
Sniace
privāto kreditoru rīcību. Tā balsta savu argumentāciju galvenokārt uz to, ka VSNK un
Fogasa
, izmantojot savas atturēšanās tiesības, nepiedalījās 1996. gada oktobra vienošanās īstenošanā un ka līdz ar to atšķirībā no privātajiem kreditoriem tās
de facto
neatteicās no 40 % no saviem prasījumiem. [..]
Šis pirmais salīdzinājums ir acīmredzami kļūdains. VSNK un
Fogasa
atradās atšķirīgā situācijā nekā
Sniace
privātie kreditori. Šajā sakarā ir jāatgādina, ka šīm organizācijām bija atturēšanās tiesības, ka to aizdevumi ir prioritāri un ka tām ir noteiktas garantijas, proti, ķīla VSNK gadījumā un hipotēka
Fogasa
gadījumā. [..]
Otrkārt, Komisija norāda, ka
Banesto
neveica piespiedu aizdevumu piedziņu, lai gan tie bija nodrošināti ar hipotēku [..]
Jāatzīst, ka šis otrais salīdzinājums acīmredzami nav pārliecinošāks par pirmo. Lietas materiālos nav nevienas norādes, kas ļautu uzskatīt, ka
Banesto
atradās līdzīgā situācijā kā VSNK un
Fogasa
. Šajā sakarā ir jāpiezīmē, ka lietas materiālos nav nevienas norādes, pat ne kopsavilkuma, uz apstākļiem, ar ko šī banka pamato lēmumu neveikt savu aizdevumu piespiedu piedziņu. [..].
Treškārt, Komisija uzskata, ka, noslēdzot minētās vienošanās par parādu atgūšanas termiņu pagarināšanu un parādu atmaksu, VSNK un
Fogasa
“savukārt mēģināja izmantot visas iespējas pilnībā atgūt summas, kas [tām] pienācās, neciešot finansiālus zaudējumus” ([apstrīdētā] lēmuma 30. apsvērums). [Apstrīdētā] lēmuma 29. apsvērumā, kas ietver atsauci uz 1998. gada 28. oktobra lēmumu, Komisija, runājot par VSNK, precizē, ka, “izvairoties no piespiedu parāda piedziņas, lai neriskētu izprovocēt uzņēmuma likvidāciju, [šī organizācija] ir rīkojusies, izmantojot visas parāda atgūšanas iespējas”.
Jāatzīst, ka arī šie apgalvojumi nav pamatoti. Pirmkārt, tie ir tiešā pretrunā ar Komisijas atkārtoti izteikto apgalvojumu, ka VSNK un
Fogasa
ir pietiekamas privilēģijas un garantijas un tādēļ tām nebija iemesla veikt aizdevumu piespiedu piedziņu. Otrkārt, Komisijai nebija pietiekošas informācijas, lai pilnībā varētu izvērtēt
Sniace
plānus attiecībā uz uzņēmuma rentabilitāti un spēju darboties. Tādējādi ir jāatzīmē, ka brīdī, kad Pirmās instances tiesa procesa organizatorisko pasākumu ietvaros [..] aicināja paziņot rezultātu (apgrozījuma un ieņēmumu vai zaudējumu) attīstību un
Sniace
parāda apjomu no 1991. līdz 2000. gadam, Spānijas Karaliste atzina, ka tai šo datu nav. Šādos apstākļos nevar paļauties uz Komisijas apgalvojumu, ka “Spānijas valdība [..] sniedza atbildētājai ticamu pārliecību, ka sociālās apdrošināšanas aģentūra rīkojās [..] nolūkā saglabāt visas savas tiesības attiecībā pret
Sniace
”. Vēl jo vairāk — Komisijai nebija nekāda ticama un reāla
Sniace
pārstrukturēšanas plāna. [..]”
Līdz ar to Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 162. punktā atzina, ka pirmais prasības pamats ir pamatots, un atcēla apstrīdētā lēmuma 1. panta 1. punktu, neizvērtējot otro
Lenzing
izvirzīto prasības pamatu.
Lietas dalībnieku prasījumi
Spānijas Karaliste savā apelācijas sūdzībā lūdz Tiesu:
—
atcelt pārsūdzēto spriedumu;
—
apmierināt pirmajā instancē izvirzītos prasījumus un līdz ar to noraidīt prasību kā nepieņemamu vai pakārtoti — noraidīt prasību kā nepamatotu, un
—
piespriest
Lenzing
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus apelācijas tiesvedībā.
Komisija lūdz Tiesu:
—
atcelt pārsūdzēto spriedumu;
—
apmierināt pirmajā instancē izvirzītos prasījumus, un
—
piespriest
Lenzing
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus apelācijas tiesvedībā.
Lenzing
lūdz tiesu:
—
noraidīt apelācijas sūdzību;
—
apmierināt
Lenzing
pirmajā instancē izvirzītos prasījumus, un
—
piespriest Spānijas Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus apelācijas tiesvedībā un Komisijai — tiesāšanās izdevumus tiesvedībā pirmajā instancē.
Par apelācijas sūdzību
Savas apelācijas sūdzības pamatojumam Spānijas Karaliste izvirza divus prasības pamatus. Pirmais pamats attiecas uz
Lenzing
pirmajā instancē celtās prasības pieņemamību, bet otrais — uz Pirmās instances tiesas kļūdaini interpretēto privātā kreditora kritēriju.
Par pirmo prasības pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Savā pirmajā prasības pamatā Spānijas Karaliste, kuru atbalsta Komisija, apgalvo, ka Pirmās instances tiesa, atzīstot, ka apstrīdētais lēmums
Lenzing
ir skāris individuāli EKL 230. panta ceturtās daļas izpratnē, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
Vispirms Spānijas valdība, it īpaši atsaucoties uz iepriekš minēto spriedumu lietā
Cofaz
u.c./Komisija, apgalvo, ka pretēji Kopienu judikatūrā paredzētajām prasībām Pirmās instances tiesa ir nonākusi pie šāda secinājuma, pamatojoties vienīgi uz
Lenzing
lomu formālās izmeklēšanas procedūrā, nepārbaudot vai katrā ziņā kļūdaini pārbaudot, vai apstrīdētais lēmums ir būtiski ietekmējis šī uzņēmuma stāvokli tirgū.
Šajā sakarā Spānijas iestādes norāda, ka
Fogasa
un VSNK veiktie pasākumi saistībā ar
Sniace
, kas ir neliels komersants ar aptuveni 10 % lielu tirgus daļu, nevarēja radīt nekāda veida kaitējumu
Lenzing
, kas ir uzņēmums, kurš ietilpst grupā, kas ir viena no galvenajām viskozes šķiedru ražotājām Kopienā. Tādējādi attiecīgajā laika posmā gan
Lenzing
tirgus daļa, gan arī peļņa bija augusi.
Pirmās instances tiesa tomēr neesot ņēmusi vērā šos apstākļus vai ir atzinusi tos par nebūtiskiem un tā vietā ir ņēmusi vērā apstākļus, kas raksturo nevis
Lenzing
stāvokli tirgū, bet gan vienīgi
Sniace
stāvokli tirgū, kā, piemēram, šī uzņēmuma darbības turpināšanu, pateicoties attiecīgajiem atbalsta pasākumiem vai tās īstenoto cenu līmenim. Pirmās instances tiesa līdz ar to esot atņēmusi jebkādu saturu judikatūrā paredzētajai prasībai par uzņēmuma, kurš iesniedzis sūdzību, konkurences stāvokļa reālu un faktisku apdraudējumu.
Spānijas valdība arī pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā ir balstījusi savu argumentāciju galvenokārt uz
Lenzing
iespējami ciestā peļņas zuduma pastāvēšanu sakarā ar
Sniace
darbības turpināšanu tirgū. Tomēr, pat pieņemot, ka
Lenzing
patiešām bija cietusi šādu peļņas zudumu, šis apstāklis pats par sevi vien nevar būt par pamatu secinājumam, ka ir izpildīts nosacījums par būtisku kaitējumu attiecīgās personas stāvoklim tirgū. Prasība par šāda kaitējuma pastāvēšanu turklāt izslēdzot, ka peļņas zudums, kā to ir nospriedusi Pirmās instances tiesa, var tikt prezumēts.
Katrā ziņā Spānijas iestādes uzskata, ka
Lenzing
nav cietusi nekādu peļņas zudumu, kā to pierāda tas fakts, ka šī uzņēmuma vispārējais stāvoklis attiecīgajā laikposmā ir uzlabojies. Spānijas iestādes, visbeidzot, norāda, ka attiecīgo pasākumu rezultātā nav piešķirti līdzekļi
Sniace
, bet gan tikuši noslēgti nolīgumi par parādu un procentu atmaksu, kas šim uzņēmumam radīja jaunu finansiālu apgrūtinājumu. Līdz ar to nevar apgalvot, ka, nepastāvot šiem pasākumiem,
Sniace
konkurentu stāvoklis noteikti būtu bijis labāks.
Komisija piebilst, ka no Kopienu judikatūras izriet, ka konkurentam, kurš iesniedzis sūdzību, ir atbilstošā veidā jāpierāda negatīvā ietekme, ko tas konkrēti un personīgi ir cietis sakarā ar atbalsta piešķiršanu, kā arī tā stāvoklim tirgū radītā kaitējuma nozīmīguma pakāpe. Pirmās instances tiesa esot pārkāpusi šīs prasības šāda kaitējuma pierādīšanas pienākuma jomā, jo ir balstījusies tikai un vienīgi uz vispārējiem tirgus datiem un uz pārējo konkurentu izjusto ietekmi, lai atzītu, ka
Lenzing
apstrīdētais lēmums ir skāris individuāli. Turklāt, kaut arī
Lenzing
vairākkārt bija aicināta to darīt, tā tiesvedības pirmajā instancē nevarēja laikā iesniegt nevienu piemēru par kaitējumu, ko tā būtu cietusi attiecīgo atbalsta pasākumu dēļ; tieši pretēji, tās rādītāji attiecīgajā laika periodā bija konstanti un ievērojami uzlabojušies.
Lenzing
savukārt uzskata, ka Pirmās instances tiesa ir pamatoti nospriedusi, ka apstrīdētais lēmums to bija skāris individuāli. Saskaņā ar Kopienu judikatūrā noteiktajām prasībām
Lenzing
esot detalizēti un pārliecinoši pierādījusi tās stāvoklim tirgū radīto būtisko kaitējumu, ņemot vērā tādus apstākļus kā
Sniace
piederošo tirgus daļu, tās darbības turpināšanu tādā tirgū, kam raksturīgs jaudas pārpalikums un neliels konkurentu skaits, kā arī šī uzņēmuma īstenoto praksi, piedāvājot mākslīgi samazinātas cenas. Līdz ar to esot kļūdaini apgalvot, ka Pirmās instances tiesa šajā sakarā ir balstījusies tikai uz iespējamā peļņas zuduma pastāvēšanu. Katrā ziņā šis faktors ir pilnībā atbilstošs, analizējot
Lenzing
konkurences stāvoklim radīto kaitējumu, jo
Lenzing
nenoliedzami atrastos labvēlīgākā situācijā, ja tādā tirgū kā šajā lietā apskatāmais beigtu pastāvēt tās konkurents. Tirgū palikušie uzņēmumi varētu iegūt atbrīvojušās tirgus daļas un izmantot to pāri palikušo jaudu.
Konkrēta
Lenzing
konkurences stāvoklim radīta kaitējuma pastāvēšanu, pēc
Lenzing
domām, apliecina vairāki apstākļi, proti, tiešas konkurences attiecības, kas pastāv starp šiem diviem uzņēmumiem vienos un tajos pašos ģeogrāfiskajos tirgos un saistībā ar vieniem un tiem pašiem klientiem,
Sniace
attiecīgajā laika periodā iegūtās jaunās tirgus daļas, tas fakts, ka attiecīgais pasākums ir tāds atbalsts darbībai, kuram ir īpaši ierobežojoša ietekme uz konkurenci, kā arī
Lenzing
izdevumi un ieguldītās pūles formālās izmeklēšanas procedūras laikā.
Lenzing
arī apgalvo, ka Spānijas Karaliste un Komisija savus argumentus ir balstījušas uz pārlieku ierobežojošu Kopienu judikatūras un it īpaši iepriekš minētā sprieduma lietā
Cofaz
u.c./Komisija interpretāciju.
Lenzing
uzskata, ka šī judikatūra vienīgi prasa, lai sūdzību iesniegušais konkurents pierādītu, ka valsts atbalsts “var” ietekmēt tā stāvokli tirgū, un tādējādi netiek prasīts pierādīt “reālu un konkrētu” ietekmi, jo tas šāda atbalsta saņēmēja konkurentiem uzliktu pārmērīgi lielu pierādīšanas pienākumu.
Visbeidzot,
Lenzing
apgalvo, ka Komisija savā atbildes rakstā uz apelāciju ir sniegusi pārmērīgi pozitīvu
Lenzing
ekonomiskās situācijas raksturojumu attiecīgajā laika posmā, lai līdz minimumam samazinātu attiecīgā atbalsta ietekmi. Turklāt šādam raksturojumam ir pretrunā noteikta informācija, kas ietverta dokumentos, kurus pati Komisija ir izmantojusi tiesvedībā pirmajā instancē.
Tiesas vērtējums
Ar savu pirmo izvirzīto pamatu Spānijas Karaliste, kuru atbalsta Komisija, būtībā apgalvo, ka apstākļi, ko Pirmās instances tiesa atzinusi par tādiem, kas var pierādīt būtisku
Lenzing
stāvoklim tirgū radītu kaitējumu, nav pietiekami, lai varētu secināt, ka šāds kaitējums patiešām pastāv.
Vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar EKL 230. panta ceturto daļu jebkura fiziska vai juridiska persona var griezties Tiesā par lēmumu, kas adresēts citai personai, ja vien šis lēmums to skar tieši un individuāli.
Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru citas personas, kas nav lēmuma adresāti, var uzskatīt par individuāli skartām tikai tad, ja šis lēmums tās ietekmē dažu tām specifisku īpašību dēļ vai kādas faktiskas situācijas dēļ, kura tās raksturo attiecībā pret jebkuru citu personu un tādēļ tās individuāli izceļ analogi adresātam (skat. it īpaši 1963. gada 15. jūlija spriedumu lietā
25/62
Plaumann
/Komisija,
Recueil
, 197.
,
223. lpp
.; 1993. gada 19. maija spriedumu lietā
C-198/91
Cook
/Komisija,
Recueil
, I-2487. lpp.
, 20. punkts, un 2005. gada 13. decembra spriedumu lietā
C-78/03 P Komisija/
Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum
, Krājums, I-10737. lpp.
, 33. punkts).
Konkrētāk, saistībā ar valsts atbalsta jomu citas personas, kas nav lēmuma adresāti un kas apstrīd atbalsta izvērtējuma lēmuma pamatotību, ir uzskatāmas par individuāli skartām ar minēto lēmumu, ja atbalsts, kas ir attiecīgā lēmuma priekšmets, ir būtiski ietekmējis to stāvokli tirgū (šajā sakarā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā
Cofaz
u.c./Komisija, 22.–25. punkts, un lietā Komisija/
Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum
, 37. un 70. punkts).
Saistībā ar šāda kaitējuma konstatēšanu Tiesai ir bijusi iespēja precizēt, ka vienīgi apstāklis, ka tāds tiesību akts kā apstrīdētais lēmums varēja zināmā mērā ietekmēt konkurences attiecības, kas pastāv attiecīgajā tirgū, un ka attiecīgais uzņēmums zināmā mērā konkurējis ar šā lēmuma adresātu, katrā ziņā nav pietiekams, lai varētu uzskatīt, ka šis tiesību akts minēto uzņēmumu ir skāris individuāli (šajā sakarā skat. 1969. gada 10. decembra spriedumu apvienotajās lietās
10/68 un 18/68
Eridania
u.c./Komisija,
Recueil
, 459. lpp.
, 7. punkts, kā arī 2006. gada 21. februāra rīkojumu lietā
C-367/04 P
Deutsche Post
un
DHL Express
/Komisija, Krājumā nav publicēts, kopsavilkums — Krājums, I-26.* lpp.
, 40. punkts).
Tādējādi uzņēmums nevar atsaukties tikai uz savu konkurenta statusu attiecībā pret valsts atbalstu saņēmušo uzņēmumu, bet tam turklāt jāpierāda, ka tā faktiskā situācija to individuāli izceļ analogi adresātam (2000. gada 23. maija spriedums lietā
C-106/98 P
Comité d’entreprise de la Société française de production
u.c./Komisija,
Recueil
, I-3659. lpp.
, 41. punkts, kā arī iepriekš minētais rīkojums lietā
Deutsche Post
un
DHL Express
/Komisija, 41. punkts).
Tomēr pretēji Spānijas Karalistes un Komisijas apgalvotajam no Tiesas judikatūras neizriet, ka šāds īpašs statuss, kas izceļ personas, kas nav lēmuma adresāti, iepriekš minētā sprieduma lietā
Plaumann
/Komisija izpratnē salīdzinājumā ar pārējiem komersantiem, noteikti ir jāizsecina no tādiem apstākļiem kā ievērojams apgrozījuma samazinājums, būtisks finansiāls zaudējums vai arī ievērojama tirgus daļas samazināšanās pēc attiecīgā atbalsta piešķiršanas.
Būtībā, kā savu secinājumu 43.–45. punktā norādījusi ģenerāladvokāte, valsts atbalsta piešķiršana var radīt kaitējumu komersanta konkurences stāvoklim arī citādā veidā, tostarp radot peļņas zudumu vai nelabvēlīgāku attīstību nekā tā, kas būtu pastāvējusi šāda atbalsta neesamības gadījumā. Tāpat šāda kaitējuma apmērs var būt dažāds atkarībā no daudziem apstākļiem, kā, piemēram, attiecīgā tirgus struktūras vai attiecīgā atbalsta rakstura. Būtisku konkurenta stāvoklim tirgū radītu kaitējumu līdz ar to nevar pierādīt tikai atsevišķu apstākļu esamība, kas liecina par tā komerciālo vai finansiālo rādītāju pasliktināšanos.
Turklāt nevar izslēgt, ka atsevišķos gadījumos uzņēmumam var izdoties izvairīties vai vismaz ierobežot šādu pasliktināšanos, piemēram, veicot ietaupījumus vai attīstoties rentablākos tirgos. Ja tiktu atbalstīta Spānijas iestāžu un Komisijas argumentācija, tā radītu tādu EKL 230. panta ceturtās daļas interpretāciju, saskaņā ar kuru šādos apstākļos, kaut arī uzņēmums cieš ievērojamas negatīvas sekas sakarā ar valsts atbalsta piešķiršanu konkurentam, uzņēmumam pastāvētu risks, ka netiks atzītas tā tiesības celt prasību par lēmumu, ar kuru izvērtēti attiecīgie pasākumi.
Šajā lietā no pārsūdzētā sprieduma 81.–90. punkta izriet, ka Pirmās instances tiesa nav vienīgi vispārīgā veidā atzinusi konkurences attiecību pastāvēšanu starp
Lenzing
un
Sniace
, bet ir balstījusi savu secinājumu par
Lenzing
stāvoklim tirgū radīto kaitējumu uz vairākiem
Lenzing
norādītiem apstākļiem, kas var pierādīt viskozes šķiedru tirgus īpašo situāciju, ko raksturo neliels ražotāju skaits un būtisks ražošanas jaudas pārpalikums, uzņēmumam, kas darbojas šādā tirgū, piešķirtā atbalsta radīto izkropļojumu nozīmīgums, kā arī atbalsta ietekme uz
Sniace
īstenoto cenu līmeni.
It īpaši, ņemot vērā ģenerāladvokātes secinājumu 45. un 46. punktā izklāstītos iemeslus, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 85. punktā pamatoti varēja atzīt, ka kāda komersanta darbības saglabāšana tādā tirgū, kam ir tādas raksturiezīmes kā viskozes tirgum un kuras nav apstrīdējusi arī Spānijas valdība, var ievērojami ietekmēt tā konkurentu stāvokli.
Līdz ar to
Lenzing
situācija acīmredzami ir citāda nekā iepriekš minētajam spriedumam lietā Komisija/
Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum
(72. punkts) pamatā esošā, kurā Tiesa secināja, ka prasītājas apvienības biedru konkurences stāvoklim šajā lietā nav ticis nodarīts būtisks kaitējums, jo ievērojams skaits komersantu, proti, visi Eiropas Savienības lauksaimnieki, var tikt uzskatīti par attiecīgās zemju iegādes programmas izmantotāju konkurentiem.
Turklāt ir jākonstatē, ka Spānijas Karaliste un Komisija Tiesai nav iesniegušas nekādu informāciju, ar kuru varētu pierādīt, ka būtu notikusi Pirmās instances tiesai iesniegto pierādījumu sagrozīšana vai ka šī tiesa izdarījusi neprecīzus secinājumus saistībā ar lietas materiāliem, ar kuriem varētu apstrīdēt tās neatkarīgo faktu novērtējumu attiecībā uz
Lenzing
stāvoklim tirgū radīto kaitējumu.
Visbeidzot, pastāvot šādiem apstākļiem, Pirmās instances tiesai nevar arī pārmest, ka tā, kā to apgalvo Komisija, ir pārkāpusi noteikumus par pierādīšanas pienākuma sadalījumu. Šajā sakarā pietiek norādīt, ka Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 80. punktā atbilstoši prasībām, kas izriet no judikatūras iepriekš minētajā spriedumā lietā
Cofaz
u.c./Komisija (28. punkts), ir nospriedusi, ka vienīgi
Lenzing
bija pienācīgi jānorāda tie iemesli, kādēļ Komisijas lēmums var skart tā likumīgās intereses, būtiski ietekmējot tā stāvokli attiecīgajā tirgū. Šī sprieduma 34.–39. punktā minēto iemeslu dēļ
Lenzing
izvirzītie apstākļi, kurus izskatīja Pirmās instances tiesa, varēja pierādīt šāda kaitējuma pastāvēšanu.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, pirmais prasības pamats ir noraidāms kā nepamatots.
Par otro prasības pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Ar savu otro prasības pamatu Spānijas Karaliste apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, nepareizi interpretējot privātā kreditora kritēriju.
Spānijas Karaliste uzskata, ka pārsūdzētajā spriedumā ir kļūdaini atzīts, pirmkārt, ka vienošanās par parādu atmaksas kārtības pārveidošanu pati par sevi ir pretēja privātā kreditora kritērijam un, otrkārt, ka vienošanās par parāda atmaksas termiņa pagarināšanu neievērošanas gadījumā privātais kreditors vienmēr un pavisam noteikti izvēlētos maksājumu piedziņu piespiedu kārtā. Šī nostāja esot pretrunā judikatūrai un it īpaši iepriekš minētajam Tiesas spriedumam lietā
Tubacex
un Pirmās instances tiesas 2002. gada 11. jūlija spriedumam lietā
T-152/99
HAMSA
/Komisija (
Recueil
, II-3049. lpp.
), kuros tika tieši atzīts, ka parādu atmaksas termiņa pagarināšana vai pat parādu atlaišana var būt pilnībā saderīga ar privātā kreditora kritēriju.
Šajā sakarā Spānijas iestādes precizē, ka šādu pasākumu pārbaude vienmēr ir jāveic, ņemot vērā katras konkrētās lietas apstākļus. Tomēr Pirmās instances tiesa nav ņēmusi vērā virkni apstākļu un faktoru, kas liecināja par to, ka abas Spānijas valsts iestādes attiecībā uz savu prasījumu piedziņu ir pieņēmušas adekvātu lēmumu, kas atbilst privāta kreditora rīcībai. Spānijas valdība tostarp atsaucas uz to, ka
Sniace
likvidācijas procedūras uzsākšana sakarā ar iespējamo piespiedu izpildi radītu jaunus parādus attiecībā pret
Fogasa
saistībā ar algu un citu kompensācijas maksājumu izmaksu atlaistajiem darba ņēmējiem, ka maksājamās summas bija pietiekami nodrošinātas un par tām bija jāmaksā likumīgie procenti, ka uzņēmums jau bija atmaksājis daļu no saviem parādiem un nebija radījis citus parādus un ka pārējie kreditori nebija uzsākuši savu prasījumu piedziņu.
Spānijas Karaliste turpinājumā norāda uz Pirmās instances tiesas pārsūdzētā sprieduma 146. punktā ietvertās argumentācijas pretrunīgo raksturu, kas ir saistīts ar to, ka, no vienas puses, ir atzīts, ka
Fogasa
intervence, kas paredzēta Kopienu tiesiskajā regulējumā par darbinieku aizsardzību to darba devēja maksātnespējas gadījumā, pati par sevi neietver valsts atbalsta elementus, un, no otras puses, ir apstiprināts, ka jebkāda valsts intervence ar mērķi finansēt kāda uzņēmuma darbības izdevumus, kā, piemēram, algu samaksu, var tikt atzīta par atbalstu ikreiz, kad tās rezultātā uzņēmumam tiek radītas priekšrocības. Saskaņā ar šo aspektu
Fogasa
intervence, kuras uzdevums tieši ir uzņemties algu izmaksu to uzņēmumu darbiniekiem, kas nonākuši ekonomiskās grūtībās, vienmēr ir priekšrocību radīšana attiecīgajam uzņēmumam.
Komisija, kas piekrīt Spānijas Karalistes paustajiem argumentiem, piebilst, ka, kritizējot apstrīdētajā lēmumā veikto analīzi, Pirmās instances tiesa nav ievērojusi plašo diskrecionāro varu, kas Komisijai atzīta ekonomiski sarežģītu jautājumu jomā. Šīs pilnvaras esot pakļautas vienīgi ierobežotai tiesas kontrolei, kas tiek veikta, izvērtējot tikai, vai nav pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā.
Ņemot vērā, pirmkārt,
Fogasa
un VSNK saņemto nodrošinājumu un, otrkārt, privāto kreditoru rīcību, Komisijas atteikums atzīt strīdīgos pasākumus par valsts atbalstu nekādā gadījumā nebija acīmredzami kļūdains. Pirmās instances tiesa tomēr esot pārkāpusi savas kontroles robežas un aizvietojusi Komisijas vērtējumu ar savējo, tādējādi pārkāpjot ne vien EKL 87. panta 1. punktu, bet arī no EK līguma izrietošo institucionālā līdzsvara principu starp Kopienas izpildvaru un tiesas varu.
Komisija arī pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā, pārbaudot privātā kreditora kritērija piemērošanu, nav atsevišķi izvērtējusi, pirmkārt,
Fogasa
un VSNK noslēgtās vienošanās par parādu atmaksas termiņa atlikšanu un pagarināšanu un, otrkārt, prasījumu piespiedu piedziņas neveikšanu šo vienošanos neievērošanas gadījumā. Komisija uzskata, ka kreditoram, kurš darbojas saskaņā ar tirgus ekonomikas noteikumiem, pastāv acīmredzama atšķirība, vai tiek noslēgta vienošanās par parādu atmaksas termiņa pagarināšanu, vai arī ir jāzina, kādi pasākumi attiecīgā gadījumā jāveic, ja parādnieks pārkāpj šāda veida vienošanos.
Lenzing
, pilnībā piekrītot Pirmās instances tiesas argumentācijai, savukārt apgalvo, ka Spānijas Karalistes un Komisijas minētie daudzie argumenti nav pieņemami, jo tie vienkārši atkārto pirmajā instancē izvirzīto argumentāciju vai arī vienīgi apstrīd Pirmās instances tiesas veikto faktu vai pierādījumu novērtējumu.
Tiesas vērtējums
Vispirms ir jākonstatē, ka Spānijas Karalistes un Komisijas otrajā prasības pamatā izvirzītie argumenti izriet no principa, ka Pirmās instances tiesa pārsūdzētajā spriedumā esot atzinusi, ka vienošanos par izmaiņām parādu atmaksas kārtībā noslēgšana, kā arī piespiedu piedziņas neveikšana šo vienošanos pārkāpumā nekādā gadījumā nevar atbilst privātā kreditora kritērijam.
Tomēr šādas argumentācijas pamatā ir kļūdaina minētā sprieduma attiecīgo rindkopu interpretācija.
Būtībā no pārsūdzētā sprieduma 152.–161. punkta pilnīgi nepārprotami izriet, ka, pretēji Spānijas valdības un Komisijas paustajam, Pirmās instances tiesa savu vērtējumu par attiecīgajiem pasākumiem nav balstījusi nedz uz vienošanos par parādu atmaksas termiņu pagarināšanu un atmaksu prettiesiskumu, nedz uz prezumpciju, ka šo vienošanos neievērošanas gadījumā jebkurš privātais kreditors noteikti uzsāktu piedziņas procesu, lai atgūtu tam pienākošās summas. No iepriekš minētajiem punktiem, tieši pretēji, izriet, ka Pirmās instances tiesa ir atzinusi, ka, ņemot vērā virkni šīs lietas elementu un apstākļu, Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā.
Šādos apstākļos ar lielāko daļu Spānijas iestāžu un Komisijas izvirzīto argumentu patiesībā tiek apstrīdēts Pirmās instances tiesas veiktais pierādījumu novērtējums, pārmetot tai, ka tā nav ņēmusi vērā atsevišķus apstākļus, ko tās uzskatījušas par būtiskiem, vai arī tieši otrādi — ir ņēmusi vērā citus apstākļus, ko tās uzskatījušas par nebūtiskiem. Tomēr šāds novērtējums nav pakļauts Tiesas kontrolei, ja vien nav tikuši sagrozīti Pirmās instances tiesā iesniegtie fakti un pierādījumi, ko Spānijas valdība šajā lietā nav nedz pierādījusi, nedz pat apgalvojusi (šajā sakarā skat. it īpaši 1994. gada 2. marta spriedumu lietā
C-53/92 P
Hilti
/Komisija,
Recueil
, I-667. lpp.
, 42. punkts; 2004. gada 7. janvāra spriedumu apvienotajās lietās
C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P un C-219/00 P
Aalborg Portland
u.c./Komisija,
Recueil
, I-123. lpp.
, 49. punkts, kā arī 2006. gada 23. marta spriedumu lietā
C-206/04 P
Mülhens
/ITSB, Krājums, I-2717. lpp.
, 28. punkts).
No tā izriet, ka izskatāmais pamats nav pieņemams tiktāl, ciktāl tas ir vērsts pret Pirmās instances tiesas veikto pierādījumu novērtējumu.
Saistībā ar argumentu par to, ka Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi kontroles apjomu, kas tai ir atzīts judikatūrā tādā jomā, kas saistīta ar sarežģītu ekonomisko novērtējumu, vispirms ir jāatgādina, ka, kaut arī Tiesa atzīst Komisijai piešķirto rīcības brīvību ekonomiskajā jomā, tas tomēr nenozīmē, ka Kopienu tiesai ir jāatturas no Komisijas veiktās ekonomiska rakstura datu interpretācijas kontroles (2005. gada 15. februāra spriedums lietā
C-12/03 P Komisija/
Tetra Laval
, Krājums, I-987. lpp.
, 39. punkts).
Saskaņā ar Tiesas judikatūru Kopienu tiesai ir jāpārbauda ne vien izvirzīto pierādījumu materiālā precizitāte, ticamība un konsekvence, bet arī jāpārbauda, vai šie pierādījumi izveido visu atbilstošo datu kopumu, kas ir jāņem vērā, lai izvērtētu sarežģītu situāciju, un vai šo pierādījumu raksturs ļauj pamatot no tiem izdarītos secinājumus (šajā sakarā skat. 1979. gada 25. janvāra spriedumu lietā
98/78
Racke
,
Recueil
, 69. lpp.
, 5. punkts; 1991. gada 22. oktobra spriedumu lietā
C-16/90
Nölle
,
Recueil
, I-5163. lpp.
, 12. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/
Tetra Laval
, 39. punkts, kā arī 2007. gada 18. jūlija spriedumu lietā
C-326/05 P
Industrias Químicas del Vallés
/Komisija, Krājums, I-6557. lpp.
, 76. punkts). Tomēr, veicot savu kontroli, tai nav jāaizstāj Komisijas veiktais ekonomiskais novērtējums ar savējo (2002. gada 25. aprīļa rīkojums lietā
C-323/00 P
DSG Dradenauer Stahlgesellschaft
/Komisija,
Recueil
, I-3919. lpp.
, 43. punkts).
Turklāt ir jāatzīmē, ka gadījumā, ja Kopienu iestādei ir plaša diskrecionārā vara, kontrolei saistībā ar atsevišķu procesuālo garantiju ievērošanu ir fundamentāla nozīme. Tiesai ir bijusi iespēja precizēt, ka viena no šīm garantijām ir kompetentās iestādes pienākums rūpīgi un objektīvi pārbaudīt visus izskatāmās lietas apstākļus un pienācīgi pamatot savu nolēmumu (skat. 1991. gada 21. novembra spriedumu lietā
C-269/90
Technische Universität München
,
Recueil
, I-5469. lpp.
, 14. punkts, kā arī 1992. gada 7. maija spriedumu apvienotajās lietās
C-258/90 un C-259/90
Pesquerias De Bermeo
un
Naviera Laida
/Komisija,
Recueil
, I-2901. lpp.
, 26. punkts).
Kas attiecas uz šobrīd izskatāmo lietu, ir vispārzināms, ka Komisijas pārbaude par to, vai attiecīgie pasākumi var tikt atzīti par valsts atbalstu tādēļ, ka publiskās iestādes nebija rīkojušās tādējādi, kā būtu rīkojies privātais kreditors, ir saistīta ar sarežģītu ekonomisko vērtējumu.
Runājot par Pirmās instances tiesas veikto kontroli saistībā ar šo pārbaudi, no pārsūdzētā sprieduma 154.–160. punkta izriet, ka Pirmās instances tiesa nav aizvietojusi Komisijas veikto ekonomisko novērtējumu ar savējo, bet ir vienīgi norādījusi, pirmkārt, uz atsevišķām acīmredzamām pretrunām, kas izriet no paša apstrīdētā lēmuma, Komisijas veiktajā salīdzinājumā starp publisko kreditoru un privāto kreditoru situāciju, kā arī, otrkārt, uz tādu apstākļu neesamību, kas pamatotu Komisijas secinājumus par šo privāto kreditoru situāciju un
Sniace
rentabilitātes un dzīvotspējas perspektīvām.
To darot, Pirmās instances tiesa ir ievērojusi tās tiesas kontroles robežas, ko Kopienu tiesa var īstenot saistībā ar sarežģītu ekonomisko novērtējumu.
No šiem apsvērumiem izriet, ka otrais prasības pamats vienā tā daļā nav pieņemams un otrā daļā nav pamatots.
Tā kā neviens no Spānijas Karalistes apelācijas sūdzības pamatojumam izvirzītajiem prasības pamatiem nav atzīts, šī apelācija ir jānoraida.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā
Lenzing
ir prasījusi piespriest Spānijas Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tai spriedums nav labvēlīgs, tad jāpiespriež Spānijas Karalistei segt pašai savus, kā arī atlīdzināt
Lenzin
g tiesāšanās izdevumus.
Atbilstoši Reglamenta 69. panta 4. punkta pirmajai daļai Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:

1)
apelācijas sūdzību noraidīt;

2)
Spānijas Karaliste sedz savus, kā arī atlīdzina
Lenzing AG
tiesāšanās izdevumus;

3)
Eiropas Kopienu Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

[Paraksti]
(
*1
)	 Tiesvedības valoda — vācu.