CELEX: 61996CJ0352
Talan om ogiltigförklaring
Förordning (EG) nr 1522/96
Öppnande och förvaltning av vissa tullkvoter för import av ris och brutet ris

Domskäl
1 Republiken Italien har genom ansökan som ingavs till domstolens kansli den 25 oktober 1996 med stöd av artikel 173 första stycket i EG-fördraget väckt talan om ogiltigförklaring av artiklarna 3, 4 och 9 i rådets förordning (EG) nr 1522/96 av den 24 juli 1996 om öppnande och förvaltning av vissa tullkvoter för import av ris och brutet ris (EGT L 190, s. 1, nedan kallad förordningen).
2 Efter Republiken Österrikes, Republiken Finlands och Konungariket Sveriges anslutning till Europeiska gemenskapen har gemenskapen fört förhandlingar med tredje länder, med stöd av artikel XXIV.6 i det allmänna tull- och frihandelsavtalet (nedan kallat GATT), och i synnerhet med stöd av punkterna 5 och följande punkter i överenskommelsen om tolkningen av artikel XXIV i det allmänna tull- och frihandelsavtalet 1994 (nedan kallad tolkningsöverenskommelsen), för att tillsammans med dessa länder fastställa vissa nödvändiga kompensationer på grund av höjningen av vissa tullavgifter till följd av de tre anslutande staternas tillämpning av den gemensamma tulltaxan.
3 I punkt 5 i tolkningsöverenskommelsen föreskrivs bland annat följande:
"Dessa förhandlingar skall påbörjas i god tro i avsikt att uppnå ömsesidigt godtagbar kompensation..."
4 Till följd av nämnda förhandlingar ingick gemenskapen överenskommelser med Australien och Konungariket Thailand, vilka godkändes genom rådets beslut 95/592/EG av den 22 december 1995 (EGT L 334, s. 38). Förordningen antogs med tillämpning av ovannämnda överenskommelser.
5 Enligt artikel 1.1 a i förordningen och enligt ovannämnda överenskommelser skall årliga tullkvoter på 63 000 ton helt eller delvis slipat ris öppnas för tullfri import till gemenskapen. Enligt artikel 1.3 i förordningen skall denna tullkvot uppgå till 1 019 ton för Australien och 21 455 ton för Thailand.
6 Beträffande dessa två länder har ett system för att förvalta nämnda tullkvoter införts genom artiklarna 3 och 4 i förordningen. Enligt artikel 3 skall importlicenser för ris och brutet ris utges till aktörer som innehar en i ursprungslandet utfärdad exportlicens. Första punkten i denna artikel har följande lydelse:
"När ansökan om importlicens avser ris och brutet ris med ursprung i Thailand samt ris med ursprung i Australien inom ramen för de ordningar som anges i artikel 1 skall ansökan åtföljas av en exportlicens som upprättats enligt den förlaga som återfinns i bilagorna I respektive II och som utfärdats av behörigt organ i det land som anges i de bilagorna."
7 I artikel 4 anges vilka krav som ställs för att den berörda medlemsstatens behöriga myndigheter skall bevilja nämnda importlicenser.
8 I artikel 9 föreskrivs följande:
"1. Kommissionen skall övervaka de kvantiteter varor som importeras enligt denna förordning i syfte att särskilt fastställa
- i vilken utsträckning traditionella handelsflöden, uttryckt i volym och presentation, till den utvidgade gemenskapen har ändrats väsentligt, och
- om det förekommer korsvis subvention mellan export som direkt drar fördel av denna förordning och export som är föremål för normal importavgift.
2. Om något av de kriterier som avses i punkt 1 uppfylls, och i synnerhet om importen av ris i förpackningar om 5 kg eller mindre överstiger 33 428 ton, och under alla förhållanden på årsbasis, skall kommissionen överlämna en rapport till rådet åtföljd, om det är nödvändigt, av lämpliga förslag för att undvika skadliga effekter på gemenskapens rissektor."
9 Republiken Italien anser att artiklarna 3 och 4 i förordningen strider mot artikel XXIV.6 i GATT, mot överenskommelsen med Australien och mot beslut 95/592 om godkännande av denna, mot artikel 43 i EG-fördraget samt mot den allmänna proportionalitetsprincipen. Republiken Italien anser vidare att artikel 9 inte är tillräckligt motiverad och att den dessutom strider mot artikel XXIV.6 i GATT, mot artikel 43 i fördraget och mot den allmänna proportionalitetsprincipen. Slutligen anser Republiken Italien att rådet har gjort sig skyldigt till maktmissbruk genom att anta artikel 9.
De grunder som åberopats gentemot artiklarna 3 och 4
10 Enligt artiklarna 3 och 4 i förordningen utges importlicenser endast till aktörer som innehar en i ursprungsstaten utfärdad exportlicens. Denna exportlicens skall bifogas ansökan om importlicens.
11 Den italienska regeringen anser att det inte kan vara fråga om en ömsesidigt godtagbar lösning i den mening som avses i artikel XXIV.6 i GATT när tredje länder, som i förevarande fall, åtnjuter särskilda fördelar av gemenskapens utvidgning utan att lämplig kompensation existerar.
12 Den italienska regeringen har för övrigt påpekat att eftersom den förvaltning av tullkvoterna som avses i artiklarna 3 och 4 inte föreskrivs i överenskommelsen med Australien, till skillnad från överenskommelsen med Konungariket Thailand, är denna förvaltning inte berättigad vad gäller Australien. Den italienska regeringen anser därför att förordningen strider mot beslut 95/592 om godkännande av dessa överenskommelser.
13 Vidare har den italienska regeringen gjort gällande att de ifrågavarande länderna genom ett sådant förvaltningssystem beviljas en fördel som strider mot den allmänna proportionalitetsprincipen, eftersom exportörer från tredje länder ges möjlighet att förvalta exporten inom den överenskomna tullkvoten. Den italienska regeringen anser även att nämnda fördel visar att rådet uppenbarligen inte har försökt vidta en åtgärd som är lämplig i förhållande till den gemensamma jordbrukspolitikens krav.
14 Vad gäller artikel XXIV.6 i GATT har rådet inledningsvis erinrat om att GATT:s särdrag i princip utgör hinder för att domstolen tar hänsyn till bestämmelserna i GATT när den tar ställning till lagenligheten av en förordning i ett mål som väckts av en medlemsstat med stöd av artikel 173 första stycket i fördraget (se dom av den 5 oktober 1994 i mål C-280/93, Tyskland mot rådet, REG 1994, s. I-4973, punkt 106-109; svensk specialutgåva, volym 16).
15 Rådet har för det andra gjort gällande att det i artikel XXIV.6 i GATT, enligt vilken förhandlingar skall föras i god tro i avsikt att uppnå en ömsesidigt godtagbar lösning, inte anges något annat kriterium för hur resultatet av förhandlingarna skall bedömas.
16 Vad beträffar argumentet att den förvaltning som avses i denna artikel är oberättigad i fråga om Australien, i och med att denna förvaltning inte föreskrivs i överenskommelsen med detta land, har rådet betonat att gemenskapen förfogar över ett utrymme för skönsmässig bedömning vid förvaltningen av tullkvoterna. Den ifrågasatta förvaltningen kan för övrigt varken strida mot artikel XXIV.6 i GATT eller mot överenskommelsen med Australien, eftersom dessa inte innehåller några bestämmelser om det fall då en av parterna, när den utnyttjar sitt utrymme för skönsmässig bedömning, vill bevilja den andra parten ytterligare fördelar utöver fördelarna i den ingångna överenskommelsen.
17 Vad beträffar påståendet om åsidosättande av proportionalitetsprincipen har rådet påpekat att det, för att upprätthålla goda relationer med Australien, fanns skäl att bevilja australiensiska exportörer samma fördel som den som beviljats thailändska exportörer, för att inte de förstnämnda skulle missgynnas i förhållande till de thailändska exportörerna. Härav följer att den aktuella åtgärden är väl lämpad för att uppnå det syfte som eftersträvas genom denna åtgärd.
18 Vad slutligen beträffar artikel 43 i fördraget anser rådet att sökanden inte har framfört något stöd för påståendet att den omtvistade förordningen strider mot denna bestämmelse.
19 Det skall inledningsvis erinras om att när gemenskapen har avsett att uppfylla en särskild förpliktelse som den har åtagit sig inom ramen för GATT, eller när det i gemenskapsrättsakten uttryckligen hänvisas till vissa bestämmelser i GATT, är domstolen skyldig att kontrollera lagenligheten av den aktuella gemenskapsrättsakten i förhållande till bestämmelserna i GATT (se bland annat domen av den 5 oktober 1994 i det ovannämnda målet Tyskland mot rådet, punkt 111).
20 Det skall även framhållas att gemenskapen, genom att anta förordningen med tillämpning av de överenskommelser som ingåtts med tredje länder efter förhandlingar som förts med stöd av artikel XXIV.6 i GATT, har avsett att uppfylla en särskild förpliktelse som den har åtagit sig inom ramen för GATT.
21 Härav följer att domstolen är skyldig att kontrollera att den aktuella förordningen är lagenlig i förhållande till de bestämmelser i GATT som enligt sökanden har åsidosatts. Det är i detta fall fråga om artikel XXIV.6 i GATT och punkt 5 och följande punkter i tolkningsöverenskommelsen.
22 Såsom framgår av själva lydelsen av punkt 5 i tolkningsöverenskommelsen är parterna skyldiga att uppnå "ömsesidigt godtagbar kompensation". Begreppet "ömsesidigt godtagbar kompensation" utgör inte i sig ett objektivt kriterium och förpliktelsen att uppnå en ömsesidigt godtagbar överenskommelse skall anses vara uppfylld så snart de berörda parterna i en överenskommelse har nått fram till en lösning.
23 Härav följer att så snart dessa parter har nått en överenskommelse i fråga om ömsesidigt godtagbar kompensation, skall förpliktelsen i artikel XXIV.6 i GATT ansetts ha uppfyllts och den kan således inte utgöra grund för att bedöma förordningens lagenlighet. Detta argument kan således inte godtas.
24 Vad beträffar argumentet att den i förordningen föreskrivna förvaltningen av tullkvoterna strider mot den överenskommelse som ingåtts med Australien och mot beslut 95/592 om godkännande av denna överenskommelse, skall det påpekas att denna förvaltning varken tvingar eller hindrar rådet att införa ett exportlicenssystem. Det framgår för övrigt av sjätte övervägandet i förordningen att det omtvistade förvaltningssystemet i synnerhet har införts för att säkerställa att denna överenskommelse genomförs vad gäller vissa tullkvoter för import av ris och brutet ris. Följaktligen strider det i förordningen föreskrivna förvaltningssystemet varken mot överenskommelsen med Australien eller mot beslutet om godkännande av denna överenskommelse.
25 Beträffande påståendet att artiklarna 3 och 4 i den aktuella förordningen strider mot den allmänna proportionalitetsprincipen, framgår det av domstolens rättspraxis att frågan huruvida en viss gemenskapsrättslig bestämmelse strider mot proportionalitetsprincipen skall avgöras utifrån en prövning av dels om de medel som föreskrivs i förordningen är ägnade att leda till att förordningens mål uppnås, dels om dessa medel går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå målet (se bland annat dom av den 9 november 1995 i mål C-426/93, Tyskland mot rådet, REG 1995, s. I-3723, punkt 42).
26 Såsom framgår av första, åttonde och nionde övervägandena syftar förordningen till att bibehålla traditionella handelsflöden till den utvidgade gemenskapen och att samtidigt undvika korsvisa subventioner mellan export som direkt drar fördel av den omtvistade förordningen och export som är föremål för normal importavgift. Det framgår vidare av tredje och sjätte övervägandena att det omtvistade förvaltningssystemet syftar till att reglera förvaltningen av kvoter som fastställts till följd av överenskommelser med de aktuella tredje länderna med hänsyn till traditionella leverantörer.
27 Det skall sålunda prövas huruvida det införda förvaltningssystemet uppfyller det ovan beskrivna syftet och huruvida systemet är nödvändigt för att uppnå detta syfte.
28 Det råder i detta hänseende inget tvivel om att myndigheterna i exportlandet är bäst lämpade att avgöra vilka som i dessa länder kan anses vara de traditionella leverantörerna till Österrike, Finland och Sverige och att tillse att dessa erhåller de exportlicenser som är nödvändiga för att bibehålla det traditionella handelsflödet.
29 Det skall även påpekas att förvaltningssystemet utgör en del av det gemenskapsrättsliga övervaknings- och kontrollsystem som avses i artikel 9 i förordningen.
30 För övrigt kan, såsom generaladvokaten med rätta har påpekat i punkt 32 i sitt förslag till avgörande, den beviljade fördelen inte anses vara så betydande att artiklarna 3 och 4 i förordningen är oproportionerliga i förhållande till det eftersträvade syftet, det vill säga att reglera förvaltningen av de tullkvoter som fastställts genom de överenskommelser som ingåtts med de ifrågavarande tredje länderna.
31 Det skall därför under dessa omständigheter fastslås att förvaltningssystemet i artiklarna 3 och 4 i förordningen inte kan anses strida mot den allmänna proportionalitetsprincipen.
32 Vad slutligen beträffar påståendet om åsidosättande av artikel 43 i fördraget, har sökanden inte framfört något stöd för sitt påstående att det framgår av de aktuella bestämmelserna att rådet uppenbarligen inte har försökt vidta en åtgärd som är lämplig i förhållande till den gemensamma jordbrukspolitikens krav.
33 Slutsatsen är således att det vid genomgången av artiklarna 3 och 4 i förordningen, mot bakgrund av de grunder som har åberopats av den italienska regeringen, inte har framkommit några omständigheter som medför att förordningens giltighet kan ifrågasättas.
De grunder som har åberopats gentemot artikel 9
34 Beträffande artikel 9 i den omtvistade förordningen har den italienska regeringen gjort gällande att denna artikel inte är tillräckligt motiverad, eftersom rådet inte har redovisat vilka kriterier och uppgifter som har legat till grund för dess bedömning att tröskeln för import av ris i förpackning om fem kilo eller mindre måste fastställas till 33 428 ton.
35 Den italienska regeringen anser vidare att den ovannämnda fastslagna tröskeln strider mot artikel XXIV.6 i GATT och mot den allmänna proportionalitetsprincipen. För det första har den fastslagna kvantiteten satts på en högre nivå än vad som är nödvändigt för att bibehålla traditionella handelsflöden. För det andra har den fastslagna kvantiteten satts på än högre nivå än vad som är nödvändigt för att undvika att normala exportörer från vissa tredje länder erhåller en otillbörlig konkurrensfördel jämfört med gemenskapens företag. Den italienska regeringen har tillagt att denna bestämmelse är en följd av att det inte har beaktats att åtgärden skall vara lämplig med hänsyn till den gemensamma jordbrukspolitikens krav.
36 Den italienska regeringen har för övrigt gjort gällande att rådet genom att välja ovannämnda importgränser har försökt uppnå andra syften än de som ligger till grund för förordningens antagande och att rådet därigenom gjort sig skyldigt till maktmissbruk.
37 Vad beträffar påståendet om bristande motivering har rådet påpekat att det resonemang som ligger till grund för utformningen av artikel 9 tydligt framgår av övervägandena till förordningen.
38 Rådets inställning till den italienska regeringens påståenden om åsidosättande av artikel XXIV.6 i GATT, artikel 43 i fördraget och den allmänna proportionalitetsprincipen, som redan har redovisats i punkterna 14, 15, 17 och 18 i denna dom med anledning av artiklarna 3 och 4 i förordningen, gäller även i förhållande till artikel 9. Vad gäller proportionalitetsprincipen har rådet tillagt att tröskeln i artikel 9 utgör en garanti som ökar skyddet för gemenskapens aktörer. Vad gäller valet att fastställa tröskeln till 33 428 ton, har rådet påpekat att denna mängd motsvarar den kvantitet, ökad med 10 procent, ris i förpackningar om fem kilo eller mindre som importerades årligen av de tre nya medlemsstaterna under åren närmast före deras anslutning.
39 Slutligen kan rådet inte förstå på vilket sätt det har gjort sig skyldigt till maktmissbruk. Det är uppenbart att syftet med förordningen är att tillämpa de överenskommelser som ingåtts med de berörda tredje länderna och artikel 9 utgör en garanti för att undvika skadliga effekter på gemenskapens rissektor.
40 Vad gäller påståendet om bristande motivering skall det påpekas att det framgår av fast rättspraxis att den motivering som krävs enligt artikel 190 i fördraget skall vara anpassad till den aktuella rättsaktens beskaffenhet. Av motiveringen skall klart och tydligt framgå hur den gemenskapsinstitution som antagit rättsakten har resonerat, så att de berörda kan få kännedom om skälen för den vidtagna åtgärden och så att gemenskapsdomstolarna kan utöva sin prövningsrätt. Den framgår vidare av denna rättspraxis att det inte krävs att motiveringen skall innehålla samtliga relevanta faktiska och rättsliga omständigheter. Frågan huruvida en motivering av en rättsakt uppfyller kraven i artikel 190 i fördraget skall inte bara bedömas i förhållande till dess ordalydelse utan också i förhållande till sammanhanget, liksom till samtliga de rättsregler som gäller på det berörda området (se bland annat dom av den 14 februari 1990 i mål C-350/88, Delacre m.fl. mot kommissionen, REG 1990, s. I-395, punkterna 15 och 16, och dom av den 5 maj 1998 i mål C-180/96, Förenade kungariket mot kommissionen, REG 1998, s. I-2265, punkt 70).
41 I förevarande fall framgår det av åttonde och nionde övervägandena i förordningen att rådet bland annat som motivering till denna har angett att det är viktigt att bibehålla traditionella handelsflöden till den utvidgade gemenskapen, samtidigt som det anser det nödvändigt att undvika korsvisa subventioner mellan export som direkt drar fördel av den omtvistade förordningen och export som är föremål för normal importavgift. Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 39 i sitt förslag till avgörande är rådet inte skyldigt att i övervägandena redovisa vilken beräkningsmetod som har använts för att fastställa tröskeln i artikel 9. Skyldigheten att motivera gemenskapens rättsakter är nämligen inte så långtgående att rådet måste redovisa hur den beräknat varje belopp som nämns.
42 Det skall följaktligen konstateras att rådet har lämnat en tillräcklig motivering till artikel 9 i den omtvistade förordningen.
43 Beträffande proportionalitetsprincipen skall det, för att fastställa huruvida en gemenskapsbestämmelse är förenlig med denna princip, dels undersökas huruvida de medel som föreskrivs i bestämmelsen är ägnade att leda till att bestämmelsens mål uppnås, dels om dessa medel går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå målet.
44 Det skall i detta avseende erinras om att den omtvistade förordningen syftar till att genomföra överenskommelser som ingåtts med tredje länder för att bibehålla traditionella handelsflöden till den utvidgade gemenskapen och att samtidigt undvika korsvisa subventioner mellan export som direkt drar fördel av den omtvistade förordningen och export som är föremål för normal importavgift (se punkt 26 i denna dom).
45 Det framgår för övrigt av de handlingar som rådet på begäran av domstolen har ingett att den aktuella mängden motsvarar den genomsnittliga importen, ökad med 10 procent, till de tre nya medlemsstaterna under åren närmast före deras anslutning.
46 Det skall slutligen påpekas att artikel 9 inte begränsar kommissionens interventionsmöjligheter till det fall då den föreskrivna tröskelnivån har uppnåtts. Det föreskrivs nämligen i denna bestämmelse att kommissionen kan utöva sin kontroll även då importen inte överskrider denna gräns och i synnerhet då ett av kriterierna i artikel 9.1 är uppfyllt.
47 Härav följer att den kvantitet om 33 428 ton som rådet har fastställt inte kan anses vara oproportionerlig i förhållande till de traditionella handelsflöden som förordningen avser att skydda.
48 Vad gäller argumentet att artikel 9 i förordningen strider mot artikel XXIV.6 i GATT och mot tolkningsöverenskommelsen, kan detta argument av de skäl som anges i punkterna 22 och 23 i denna dom inte godtas.
49 Vad gäller grunden att artikel 43 i fördraget har åsidosatts, kan talan inte bifallas med stöd av denna grund av de skäl som anges i punkt 31 i denna dom.
50 Vad slutligen beträffar påståendet om maktmissbruk skall det erinras om att maktmissbruk i domstolens rättspraxis definieras som att en gemenskapsinstitution antar en rättsakt helt eller övervägande i syfte att uppnå andra syften än de som anges, eller för att kringgå ett beslutsförfarande som särskilt anvisats i fördraget i syfte att bemöta svårigheter i det enskilda fallet (se bland annat dom av den 13 juli 1995 i mål C-156/93, parlamentet mot kommissionen, REG 1995, s. I-2019, punkt 31).
51 Det skall betonas att det i förevarande fall inte finns några uppgifter som tyder på att rådet, genom att anta den aktuella bestämmelsen, har eftersträvat andra mål än de som anges i förordningens överväganden. Sökanden har för övrigt inte ingett några uppgifter till stöd för detta påstående.
52 Slutsatsen är således att det vid genomgången av artikel 9 i förordningen, mot bakgrund av de grunder som har åberopats av den italienska regeringen, inte har framkommit några omständigheter som medför att förordningens giltighet kan ifrågasättas.
53 Det framgår sammantaget av det ovan anförda att talan inte kan bifallas på någon av de åberopade grunderna.
Beslut om rättegångskostnader
Rättegångskostnader
54 Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Rådet har yrkat att Republiken Italien skall ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom Republiken Italien har tappat målet, skall denna förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.
Domslut
På dessa grunder beslutar
DOMSTOLEN
(sjätte avdelningen)
följande dom:
55 Talan ogillas.
56 Republiken Italien skall ersätta rättegångskostnaderna.