CELEX: 62008CJ0219
Nesplnenie povinnosti členským štátom
Slobodné poskytovanie služieb
Neodôvodnená prekážka
Vysielanie pracovníkov, ktorí sú štátnymi príslušníkmi tretích štátov

Vo svojej žalobe Komisia Európskych spoločenstiev navrhuje, aby Súdny dvor určil, že Belgické kráľovstvo si tým, že v prípade, v ktorom podniky Spoločenstva v rámci poskytovania služieb vysielajú pracovníkov, ktorí sú štátnymi príslušníkmi tretích štátov, vyžaduje:
—
predchádzajúce povolenie na výkon hospodárskej činnosti,
—
aby povolenie na pobyt vydané v štáte, v ktorom je zamestnávateľ usadený, bolo platné až do skončenia poskytovania služieb a nasledujúce tri mesiace, a
—
aby pracovník pracoval aspoň šesť mesiacov pre rovnakého zamestnávateľa, ktorý je poskytovateľom služieb,
nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 49 ES.
Vnútroštátny právny rámec
Podľa zákona z 30. apríla 1999 o zamestnávaní zahraničných pracovníkov (
Moniteur belge
z , s. 17800), zmeneného a doplneného kráľovským nariadením z (
Moniteur belge
z , s. 29642), musí zahraničný pracovník získať predchádzajúce pracovné povolenie a jeho zamestnávateľ predchádzajúce povolenie na zamestnanie. Článok 7 prvý odsek uvedeného zákona však stanovuje:
„Kráľ môže prostredníctvom nariadenia prejednaného v Rade ministrov oslobodiť kategórie zahraničných pracovníkov, ktoré určí, od povinnosti získať pracovné povolenie.“
Podľa článku 2 kráľovského nariadenia z 9. júna 1999, ktorým sa vykonáva zákon z o zamestnávaní zahraničných pracovníkov (
Moniteur belge
z , s. 24162), zmeneného a doplneného kráľovským nariadením zo (
Moniteur belge
z , s. 9583):
„Od povinnosti získať pracovné povolenie sú oslobodení:
…
14.
pracovníci, ktorí nie sú štátnymi príslušníkmi členského štátu Európskeho hospodárskeho priestoru a zamestnáva ich podnik so sídlom v členskom štáte Európskeho hospodárskeho priestoru, teda podnik, ktorý do Belgicka vstupuje s cieľom poskytovať služby, pod podmienkou:
a)
že títo pracovníci majú v členskom štáte Európskeho hospodárskeho priestoru, kde majú bydlisko, právo alebo povolenie na pobyt presahujúce tri mesiace;
b)
že títo pracovníci majú v členskom štáte svojho bydliska pracovné povolenie platné aspoň počas poskytovania služieb, ktoré sa má uskutočniť v Belgicku;
c)
že títo pracovníci majú riadnu pracovnú zmluvu;
d)
že títo pracovníci pre podnik pracujú aspoň šesť mesiacov bez prerušenia;
e)
že títo pracovníci majú na účely zabezpečenia návratu do krajiny pôvodu alebo bydliska pas a povolenie na pobyt platné až do skončenia poskytovania služieb a nasledujúce tri mesiace.“
Konanie pred podaním žaloby
Keďže Komisia zastávala názor, že v oblasti vysielania pracovníkov, ktorí sú štátnymi príslušníkmi tretích štátov a zamestnávajú ich podniky so sídlom v inom členskom štáte ako v Belgickom kráľovstve, tento členský štát porušil článok 59 Zmluvy ES (zmenený, teraz článok 49 ES), zaslala mu listom z 25. marca 1997 výzvu, na ktorú odpovedal listom z .
Listom z 9. septembra 1998 zaslala Komisia odôvodnené stanovisko, na ktoré Belgické kráľovstvo odpovedalo listom z .
Po ďalšej výmene listov Komisia zaslala 13. júla 2005 doplňujúce odôvodnené stanovisko, na ktoré Belgické kráľovstvo odpovedalo listom zo .
Keďže Komisia nebola spokojná s odpoveďou Belgického kráľovstva, rozhodla sa podať túto žalobu.
Konanie pred Súdnym dvorom
Uznesením z 9. októbra 2008 predseda Súdneho dvora vyhovel návrhu Poľskej republiky na vstup do konania ako vedľajší účastník na podporu návrhov Komisie. Po tom, ako tento členský štát informoval Súdny dvor, že sa vzdáva svojho postavenia vedľajšieho účastníka, bol uznesením predsedu Súdneho dvora z vykonaný výmaz tohto členského štátu ako vedľajšieho účastníka v konaní.
Aktom podaným do kancelárie Súdneho dvora 24. marca 2009 Komisia Súdny dvor informovala, že v súvislosti s prijatím kráľovského nariadenia z , ktorým sa mení a dopĺňa článok 2 prvý odsek bod 14 kráľovského nariadenia z , ktorým sa vykonáva zákon z o zamestnávaní zahraničných pracovníkov (
Moniteur belge
z , s. 26202), a oznámením o tomto právnom prepise, berie späť svoju žalobu v časti týkajúcej sa druhého a tretieho žalobného dôvodu.
O žalobe
V rámci svojho prvého žalobného dôvodu, týkajúceho sa nevyhnutnosti získať predchádzajúce povolenie na výkon hospodárskej činnosti, ktorý je vzhľadom na čiastočné späťvzatie žaloby zo strany Komisie jediným žalobným dôvodom, táto inštitúcia Belgickému kráľovstvu vytýka, že neoprávnene obmedzilo vysielanie pracovníkov — štátnych príslušníkov tretích štátov — podnikmi Spoločenstva konajúcimi v rámci slobodného poskytovania služieb, v prípadoch, že sú títo pracovníci vysielaní z členského štátu, ktorý neuplatňuje celé schengenské
acquis
, alebo v prípadoch, že sú vysielaní na obdobie dlhšie ako tri mesiace z členského štátu, ktorý uplatňuje celé schengenské
acquis
. V takýchto prípadoch Belgické kráľovstvo ukladá pracovníkovi, ktorý si želá byť vyslaný do tohto členského štátu, aby získal vopred víza alebo povolenie na prechodný pobyt, a to na základe zložitého postupu, ktorého cieľom je overiť, či vyslanie pracovníka skutočne dodržiava všetky kritériá vyplývajúce z rozsudku z 9. augusta 1994, Vander Elst (
C-43/93, Zb. s. I-3803
).
Komisia sa domnieva, že obmedzenie voľného poskytovania služieb vychádza najmä zo skutočnosti, že belgické orgány požadujú od dotknutých pracovníkov predloženie dokladov dokazujúcich jednak to, že v Belgicku sa pohybujú v rámci vyslania, a preto sú oslobodení od povinnosti mať pracovné povolenie, a jednak to, že majú dostatočné prostriedky na vlastnú existenciu, ubytovanie v Belgicku a cestovné poistenie, teda predpoklady potrebné na účely získania víz.
Belgické kráľovstvo nespochybňuje, že vyžaduje predloženie dôkazov uvádzaných Komisiou, pričom ide o dôkazy, ktoré môžu byť poskytnuté akýmkoľvek právne prijateľným spôsobom, najmä predložením osvedčenia o vyslaní vystaveného sociálnou poisťovňou štátu pôvodu (formulár E 101). Belgické kráľovstvo tvrdí, že účelom uvedených dôkazov je len preukázať, že vyslaný pracovník spĺňa kritériá stanovené Dohovorom, ktorým sa vykonáva Schengenská dohoda zo 14. júna 1985, uzatvorená medzi vládami štátov Hospodárskej únie Beneluxu, Spolkovej republiky Nemecko a Francúzskej republiky, o postupnom zrušení kontrol na ich spoločných hraniciach (
Ú. v. ES L 239, 2000, s. 19
; Mim. vyd. 19/002, s. 9), podpísaným v Schengene (Luxembursko), a spresnené Spoločnými konzulárnymi pokynmi pre diplomatické misie a konzulárne úrady (
Ú. v. EÚ C 326, 2005, s. 1
).
V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry článok 49 ES vyžaduje nielen elimináciu akejkoľvek diskriminácie voči poskytovateľovi služieb so sídlom v inom členskom štáte z dôvodu jeho štátnej príslušnosti, ale rovnako odstránenie všetkých obmedzení, aj ak sa uplatňujú bez rozdielu na vnútroštátnych poskytovateľov a poskytovateľov z iných členských štátov, pokiaľ môžu zabraňovať činnosti poskytovateľa so sídlom v inom členskom štáte, kde legálne poskytuje obdobné služby, sťažovať ju alebo robiť menej atraktívnou (pozri najmä rozsudok z 19. januára 2006, Komisia/Nemecko,
C-244/04, Zb. s. I-885
, bod 30).
Vnútroštátna právna úprava patriaca do oblasti, ktorá nie je predmetom harmonizácie na úrovni Spoločenstva a ktorá sa uplatňuje rovnako na každú osobu alebo podnik vykonávajúci činnosť na území predmetného členského štátu, však môže byť, napriek svojmu reštriktívnemu účinku na slobodné poskytovanie služieb, odôvodnená, ak zodpovedá jednému z naliehavých dôvodov všeobecného záujmu, ak tento záujem už nie je chránený predpismi, ktorým poskytovateľ podlieha v členskom štáte svojho sídla, ak je primeraná na zabezpečenie realizácie cieľov, ktoré sleduje, a ak nejde nad rámec toho, čo je potrebné na ich dosiahnutie (rozsudok Komisia/Nemecko, už citovaný, bod 31 a citovaná judikatúra).
Konkrétne už bolo konštatované, že členský štát môže overiť, či podnik so sídlom v inom členskom štáte vysielajúci na jeho územie pracovníkov, ktorí sú štátnymi príslušníkmi tretích štátov, nevyužíva slobodu poskytovania služieb na iný cieľ než vykonanie predmetného poskytnutia služieb (rozsudok Komisia/Nemecko, už citovaný, bod 40 a citovaná judikatúra).
V tomto kontexte Súdny dvor považoval požiadavku predchádzajúceho jednoduchého vyhlásenia poskytovateľa služieb, že situácia predmetných pracovníkov zodpovedá predpisom, najmä vo vzťahu k podmienkam pobytu, pracovného povolenia a sociálneho zabezpečenia, v členskom štáte, kde ich tento podnik zamestnáva, za opatrenie, ktoré v zásade nejde nad rámec toho, čo je potrebné na predchádzanie zneužívaniu, ku ktorému môže dôjsť pri vykonávaní slobody poskytovania služieb (pozri v tomto zmysle rozsudky z 21 októbra 2004, Komisia/Luxembursko,
C-445/03, Zb. s. I-10191
, bod 46, ako aj Komisia/Nemecko, už citovaný, body 41 a 42).
Počas pojednávania Komisia spresnila, že nemá v úmysle túto judikatúru spochybňovať. Tvrdí však, že skutočnosť, že belgické orgány požadujú od dotknutých pracovníkov formulár E 101, predstavuje podrobnejšie opatrenie, ako je predloženie predchádzajúceho vyhlásenie poskytovateľa služieb.
Podľa Belgického kráľovstva je práve predloženie formulára E 101 pre dotknutého pracovníka menej náročným postupom ako predloženie predchádzajúceho vyhlásenia poskytovateľa služieb. Tento členský štát však počas pojednávania výslovne pripustil, že vzhľadom na to, že dôkazy požadované belgickými orgánmi a opísané v bode 11 tohto rozsudku môžu byť poskytnuté akýmkoľvek právne prijateľným spôsobom, možno ich tiež zabezpečiť predložením predchádzajúceho vyhlásenia poskytovateľa služieb v zmysle judikatúry citovanej v bode 16 tohto rozsudku.
Za týchto okolností je potrebné konštatovať, že Komisia nepreukázala, že Belgické kráľovstvo požaduje predchádzajúce povolenie na výkon hospodárskej činnosti v prípade, v ktorom podniky Spoločenstva v rámci poskytovania služieb vysielajú pracovníkov, ktorí sú štátnymi príslušníkmi tretích štátov.
V rámci svojich výhrad Komisia Belgickému kráľovstvu vytýka aj nedostatok náležitej starostlivosti pri udeľovaní požadovaných víz, keďže tie sa udeľujú len v lehote 48 hodín od chvíle, keď dotknutá osoba predložila požadované dokumenty. Tiež mu vytýka nedostatok transparentnosti. Hospodárske subjekty nemôžu vopred poznať podmienky, ktoré musia splniť, aby mohli v Belgicku poskytovať služby, a to najmä v situácii, v ktorej nebol vypracovaný obežník, napriek tomu, že už bol belgickými orgánmi avizovaný.
V tejto súvislosti postačí poukázať na to, že tieto výhrady, aj za predpokladu, že sú opodstatnené, neumožňujú preukázať, že Belgické kráľovstvo vyžaduje predchádzajúce povolenie na výkon hospodárskej činnosti.
Z toho vyplýva, že žaloba sa musí zamietnuť.
O trovách
Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Okrem toho podľa odseku 5 prvého pododseku toho istého článku na návrh účastníka konania, ktorý vzal späť svoj návrh na začatie konania, znáša trovy konania druhý účastník konania, ak sa to zdá byť oprávnené vzhľadom na jeho správanie.
V tejto veci Komisia nemala úspech vo svojich dôvodoch týkajúcich sa jej jedinej výhrady. Pokiaľ ide o jej čiastočné späťvzatie návrhu, bolo výsledkom oznámenia kráľovského nariadenia z 23. apríla 2008 zo strany Belgického kráľovstva po podaní tejto žaloby.
Za týchto podmienok treba rozhodnúť, že každý účastník konania znáša svoje vlastné trovy konania.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol a vyhlásil:

1.
Žaloba sa zamieta.

2.
Komisia Európskych spoločenstiev a Belgické kráľovstvo znášajú svoje vlastné trovy konania.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: francúzština.