CELEX: 62008CJ0019
Pravica do azila
Uredba (ES) št. 343/2003
Ponovni sprejem s strani države članice prosilca za azil, čigar prošnja je bila zavrnjena in ki je v drugi državi članici, kjer je vložil novo prošnjo za azil
Začetek roka za izvedbo predaje prosilca za azil
Postopek predaje, ki je predmet pravnega sredstva, ki bi lahko imelo odložilni učinek

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 20(1)(d) in (2) Uredbe sveta (ES) št. 343/2003 z dne 18. februarja 2003 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za azil, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države (
UL L 50, str. 1
).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med E. Petrosianom, N. Petrosian, njunimi tremi otroki (v nadaljevanju: člani družine Petrosian), armenskimi državljani (razen N. Petrosian, ki je ukrajinska državljanka), in med Migrationsverket (državni urad za migracije), ki je odgovoren za vprašanja glede imigracij in za reševanje prošenj za azil zadevnih oseb, in sicer glede odločbe tega urada, da bodo člani družine Petrosian predani v drugo državo članico, v kateri je bila zavrnjena njihova prva prošnja za azil.
Pravni okvir
Skupnostna ureditev
V četrti uvodni izjavi Uredbe št. 343/2003 je zapisano:
„Tak [jasen in izvedljiv način za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za azil,] bi moral temeljiti na objektivnih, poštenih merilih za državo članico in za osebe. Zlasti bi moral omogočati hitro določitev odgovorne države članice, da zagotavlja učinkovit dostop do postopkov za določanje statusa begunca in da ne ogroža cilja hitre obravnave prošenj za azil.“
V petnajsti uvodni izjavi te uredbe je zapisano:
„Uredba upošteva temeljne pravice in načela, ki so zlasti priznani v Listini temeljnih pravic Evropske unije [razglašeni 7. decembra 2000 v Nici (
UL C 364, str. 1
)]. Njen cilj je zlasti zagotovitev popolnega spoštovanja pravice do azila, zajamčene s členom 18.“
Člen 1 Uredbe št. 343/2003 določa:
„Ta uredba določa merila in mehanizme za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za azil, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države.“
Člen 3(1) te uredbe določa:
„Države članice obravnavajo prošnjo katerega koli državljana tretje države, ki na meji ali ozemlju katere koli od članic zaprosi za azil. Prošnjo obravnava ena sama država članica, in sicer tista, ki je za to odgovorna glede na merila iz poglavja III.“
Člen 4 navedene uredbe določa:
„1.   Postopek določanja države članice, odgovorne v smislu te uredbe, se začne takoj, ko je v državi članici vložena prošnja za azil.
[…]
5.   Prosilca za azil, ki je prisoten v drugi državi članici in tam vloži prošnjo za azil po umiku svoje prošnje med postopkom določanja odgovorne države članice, država članica, v kateri je bila vložena prošnja za azil, ponovno sprejme pod pogoji iz člena 20, z namenom dokončanja postopka določitve države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za azil.
[…]“
V poglavju V Uredbe št. 343/2003, ki je namenjeno sprejemu in ponovnemu sprejemu prosilca za azil, člen 16 te uredbe določa:
„1.   Države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za azil po tej uredbi, so obvezane:
[…]
(e)
pod pogoji iz člena 20 ponovno sprejeti državljana tretje države, katerega prošnjo je zavrnila in ki je na ozemlju druge države članice brez dovoljenja.
[…]“
Člen 20 Uredbe št. 343/2003 določa:
„1.   Prosilec za azil je ponovno sprejet v skladu s členom 4(5) in členom 16(1)(c), (d) in (e):
(a)
zahteva za ponovni sprejem prosilca mora vsebovati informacije, ki državi članici, na katero je zahteva naslovljena, omogočajo preveriti, ali je odgovorna;
(b)
država članica, pozvana, naj sprejme prosilca, mora ustrezno preveriti in odgovoriti na zahtevo, naslovljeno nanjo, čim prej in v nobenem primeru ne kasneje od obdobja enega meseca od njenega prejetja. Če zahteva temelji na podatkih, pridobljenih iz sistema Eurodac, se rok skrajša na dva tedna;
(c)
če država članica ne sporoči svoje odločitve v roku enega meseca oz. dveh tednov iz pododstavka (b), se šteje, da je privolila v ponovni sprejem prosilca za azil;
(d)
država članica, ki privoli v ponovni sprejem prosilca za azil, mora to osebo ponovno sprejeti na svoje ozemlje. Predaja se izvede v skladu z nacionalnim pravom države članice, ki daje zahtevo, po posvetu med zadevnima državama članicama, kakor hitro je to praktično izvedljivo in najkasneje v šestih mesecih po privolitvi v zahtevo za ponovni sprejem s strani druge države članice ali po odločbi o pritožbi ali pregledu z odložilnim učinkom;
(e)
država članica, ki daje zahtevo, prosilca za azil obvesti o odločitvi glede njegovega ponovnega sprejema v odgovorno državo članico. V odločitvi morajo biti navedeni razlogi, na katerih temelji. Vsebovati mora podrobnosti o roku za predajo in po potrebi informacije o kraju, kamor mora prosilec priti, in datumu, ko mora tja priti, če v odgovorno državo članico potuje z lastnimi sredstvi. Ta odločitev je lahko predmet pritožbe ali pregleda. Pritožba na odločitev ali njen pregled ne zadržita izvedbe premestitve [predaje], razen če se sodišča ali pristojni organi odločijo tako za vsak primer posebej, če nacionalno pravo to dopušča.
Po potrebi država članica, ki daje zahtevo, prosilca za azil preskrbi s prepustnico v obliki, sprejeti v skladu s postopkom iz člena 27(2).
Odgovorna država članica obvesti državo članico, ki daje zahtevo, kot je ustrezno, o varnem prihodu prosilca za azil ali o dejstvu, da v roku, ki je bil določen, ni prišel.
2.   Če se predaja ne opravi v roku šestih mesecev, je odgovorna država članica, v kateri je bila vložena prošnja za azil. Ta rok se lahko podaljša na največ eno leto, če predaja ali obravnavanje prošnje nista bili možni, ker je prosilec za azil v zaporu, ali na največ osemnajst mesecev, če se prosilec za azil skriva.
[…]“
Nacionalna ureditev
Člen 9 poglavja 1 zakona 2005:716 o tujcih (utlänningslagen (2005:716)) določa, da se določbe o izgonu prosilcev za azil iz tega zakona uporabljajo
mutatis mutandis
pri odločitvah o predaji, ki so bile sprejete na podlagi Uredbe št. 343/2003.
Člen 6 poglavja 4 ter člena 4 in 7 poglavja 8 tega zakona določajo, da odločbe o priznavanju statusa političnega begunca in o izgonu prosilcev za azil sprejme Migrationsverket.
V skladu s členom 3 poglavja 14 tega zakona je mogoče zoper odločbo Migrationsverket vložiti tožbo na prvi stopnji na migrationsdomstol (okrožno upravno sodišče, pristojno za odločanje na področju imigracij), če je v tej odločbi med drugim določen izgon prosilca za azil.
V členu 9(1) in (3) poglavja 16 tega istega zakona je določeno, da je mogoče zoper sodbe migrationsdomstol vložiti pritožbo na Migrationsöverdomstol (višje upravno sodišče, pritožbena stopnja za odločanje na področju imigracij), zoper njegovo sodbo pa ni mogoče vložiti nobene pritožbe.
Člen 28 zakona 1971:291 o upravnem postopku (förvaltningsprocesslagen (1971:291)) določa, da lahko sodišče, na katerem je bilo vloženo pravno sredstvo, prvič, naloži, da se izpodbijana odločba, če je izvršljiva takoj, do nadaljnjega ne izvrši, in, drugič, sprejme druge začasne ukrepe glede zadeve.
Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
Člani družine Petrosian so 22. marca 2006 na Švedskem, kjer so bili tedaj, vložili prošnje za azil.
Pri obravnavi teh prošenj se je izkazalo, da so zadevne osebe že vložile prošnje za azil drugje, med drugim v Franciji. Migrationsverket je zato francoske organe zaprosil, naj na podlagi člena 16(1)(e) Uredbe št. 343/2003 ponovno sprejmejo člane družine Petrosian.
Migrationsverket od navedenih organov ni prejel odgovora v roku, določenem v členu 20(1)(b) Uredbe št. 343/2003. Zato jim je sporočil, da se v skladu s členom 20(1)(c) te uredbe šteje, da je Francoska republika privolila v ponovni sprejem članov družine Petrosian.
Francoski organi so Migrationsverket naknadno obvestili, da se strinjajo s ponovnim sprejemom zadevnih oseb. V teh okoliščinah je Migrationsverket 1. avgusta 2006 odločil, da bodo člani družine Petrosian na podlagi člena 20(1)(d) in (e) Uredbe št. 343/2003 predani Franciji.
Člani družine Petrosian so zoper odločbo z dne 1. avgusta 2006 o navedeni predaji vložili tožbo na länsrätten i Skåne län, migrationsdomstolen (okrožno upravno sodišče Skanije, pristojno za odločanje na področju imigracij), in zahtevali, naj se njihove prošnje za azil obravnavajo na Švedskem.
To sodišče je 23. avgusta 2006 odločilo, da se izvedba predaje družine Petrosian Franciji zadrži do končne meritorne odločitve ali dokler ne bo odločeno drugače. To sodišče je sprejelo meritorno sodbo, s katero je zavrnilo tožbo članov družine Petrosian in s tem odpravilo zadržanje njihove predaje Franciji.
Člani družine Petrosian so zoper sodbo länsrätten i Skåne län, migrationsdomstolen, vložili pritožbo na Kammarrätten i Stockholm, Migrationsöverdomstolen (višje upravno sodišče v Stockholmu, pritožbena stopnja za odločanje na področju imigracij), in sicer zaradi napak v postopku, ter zahtevali razveljavitev odločbe, v skladu s katero bi bili predani Franciji, in, podredno, vrnitev zadeve v novo odločanje na länsrätten i Skåne län.
Kammarrätten i Stockholm, Migrationsöverdomstolen, je 10. maja 2007 odločilo, da zadrži predajo članov družine Petrosian Franciji do končne meritorne odločitve ali dokler ne bo odločeno drugače.
To sodišče je 16. maja 2007 izreklo dokončno sodbo, s katero je razveljavilo sodbo länsrätten i Skåne län, migrationsdomstolen, in mu zadevo vrnilo v novo odločanje, pri čemer se je sklicevalo na postopkovni razlog, in sicer na nepravilnost pri sestavi senata, ki je izrekel sodbo v zadevi. Kammarrätten i Stockholm, Migrationsöverdomstolen, je tudi odredilo odložitev izvršitve odločbe o predaji družine Petrosian Franciji, dokler länsrätten i Skåne län, migrationsdomstolen, ne izreče meritorne sodbe ali dokler ne bo odločeno drugače.
To zadnje sodišče je o zadevi ponovno odločilo 29. junija 2007 in razveljavilo odločbo Migrationsverket o predaji članov družine Petrosian Franciji. Zadevo je vrnilo v ponovno obravnavo pred Migrationsverket. Länsrätten i Skåne län, migrationsdomstolen, se je v obrazložitvi sodbe sklicevalo na temeljno sodbo Kammarrätten i Stockholm, Migrationsöverdomstolen, z dne , v kateri je to presodilo, da je treba člen 20(1)(d) Uredbe št. 343/2003 – na podlagi katerega je treba predajo opraviti najpozneje v šestih mesecih po privolitvi v zahtevo za ponovni sprejem s strani druge države članice ali po odločbi o pritožbi ali pregledu z odložilnim učinkom – razlagati tako, da mora rok za izvedbo predaje teči od začasne odločitve, da se izvedba predaje zadrži.
Ker je länsrätten i Skåne län, migrationsdomstolen, o tej odložitvi odločilo 23. avgusta 2006, se je torej po njegovem mnenju rok za izvedbo predaje iztekel in od tega datuma, prvič, je na podlagi člena 20(2) Uredbe št. 343/2003 za obravnavo prošenj za azil članov družine Petrosian ponovno pristojna Kraljevina Švedska, in, drugič, zadevne osebe ni več mogoče predati Franciji.
Migrationsverket je 9. julija 2007 zoper sodbo länsrätten i Skåne län, migrationsdomstolen, vložil pritožbo na Kammarrätten i Stockholm, Migrationsöverdomstolen. Pred tem sodiščem je trdil, da je bil rok izvedbe predaje prekinjen po sprejetju odločitve z odložilnim učinkom, in sicer tako, da je tekel šest mesecev od dneva ponovne izvršljivosti odločitve, katere učinek je bil odložen.
V teh okoliščinah je Kammarrätten i Stockholm, Migrationsöverdomstolen, prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali je treba člen 20(1)(d) in člen 20(2) Uredbe […] št. 343/2003 […] razlagati tako, da je za obravnavanje prošnje za azil odgovorna država članica, v kateri je bila prošnja vložena, če se predaja ne opravi v roku šestih mesecev od sprejetja začasne odločitve, da se izvedba predaje zadrži, in ne glede na čas sprejetja dokončne odločitve o tem, ali je treba opraviti predajo?“
Vprašanje za predhodno odločanje
Predložitveno sodišče z vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 20(1)(d) in (2) Uredbe št. 343/2003 razlagati tako, da kadar zakonodaja države članice, ki daje zahtevo, v okviru postopka predaje prosilca za azil določa odložilni učinek pravnega sredstva, začne rok za izvedbo predaje teči že z začasno sodno odločitvijo, da se izvedba postopka predaje odloži, ali šele s sodno odločitvijo, s katero se odloči o temelju postopka in s katero ni več mogoče ovirati te izvedbe.
Stališča, predložena Sodišču
V tej zadevi je pisna stališča predložilo osem vlad in Komisija Evropskih skupnosti, ki menijo, da je treba člen 20(1)(d) in (2) Uredbe št. 343/2003 razlagati tako, da začne rok šestih mesecev, v katerem je treba opraviti predajo, v primeru odložilnega učinka pravnega sredstva zoper odločbo o predaji teči šele s sprejetjem odločitve o temelju v zvezi s tem pravnim sredstvom, in ne z odločbo za zadržanje navedene predaje.
Po mnenju teh vlad in Komisije iz pripravljalnih dokumentov za Uredbo št. 343/2003 izhaja, da je zakonodajalec Skupnosti želel vzpostaviti sistem, v katerem se predaja ne sme izvesti, dokler se ne odloči o temelju pravnega sredstva. Z nasprotno rešitvijo bi se pristojnim sodiščem in organom dejansko določil najdaljši rok pri odločanju v zvezi s pravnimi sredstvi glede odločb o predaji, kar pa naj ne bi bilo v pristojnosti zakonodajalca Skupnosti; poleg tega naj bi obravnava posameznih položajev, ki spadajo pod to uredbo, zahtevala kompleksno proučitev, ki bi jo bilo težko opraviti v roku šestih mesecev.
Nekatere od vlad s pragmatičnega vidika med drugim navajajo, da naj bi se s tem, da se nacionalnim sodiščem določi, da odločijo v roku šestih mesecev, spodbujalo prosilce za azil k zlorabam pravnih sredstev, saj naj bi bil v državah članicah, kjer so ta sodišča preobremenjena, ta rok pogosto presežen, in zato bi država članica, ki daje zahtevo, avtomatsko postala država, ki je odgovorna za prošnjo za azil.
Odgovor Sodišča
Na podlagi člena 20(1)(d) Uredbe št. 343/2003 se predaja prosilca za azil v drugo državo članico, ki ga mora ponovno sprejeti, izvede, kakor hitro je to praktično izvedljivo in najkasneje v šestih mesecih po privolitvi v zahtevo za ponovni sprejem s strani druge države članice ali po odločbi o pritožbi ali pregledu z odložilnim učinkom. V odstavku 2 istega člena je določeno, da če se predaja ne opravi v tem roku šestih mesecev, je odgovorna država članica, v kateri je bila vložena prošnja za azil.
Na podlagi besedila teh določb ni mogoče določiti, ali začne rok za izvedbo predaje teči že z začasno sodno odločitvijo, da se izvedba postopka predaje odloži, ali šele s sodno odločitvijo, s katero se odloči o temelju tega postopka.
Vendar je treba spomniti, da je treba v skladu z ustaljeno sodno prakso za razlago določbe prava Skupnosti upoštevati ne le njeno besedilo, ampak tudi njeno sobesedilo in cilje ureditve, katere del je (glej zlasti sodbi z dne 18. maja 2000 v zadevi KVS International,
C-301/98, Recueil, str. I-3583
, točka 21, in z dne v zadevi ZVK,
C-300/05, ZOdl., str. I-11169
, točka 15).
Na podlagi člena 20(1)(d) Uredbe št. 343/2003 v povezavi z odstavkom 1(c) istega člena lahko začne rok šestih mesecev, ki ga ima država članica, ki daje zahtevo, za predajo prosilca za azil, odvisno od okoliščin, teči zaradi treh dogodkov. To so lahko, prvič, odločitev države članice, na katero je naslovljena zahteva, o privolitvi v ponovni sprejem prosilca za azil, drugič, iztek roka enega meseca, ki ga ima država članica, na katero je naslovljena zahteva, za to, da se odloči o zahtevi države članice, ki daje zahtevo, za ponovni sprejem prosilca za azil, in, tretjič, odločba o pritožbi ali pregled z odložilnim učinkom v državi članici, ki daje zahtevo.
Te tri dogodke je treba analizirati glede na to, ali v zakonodaji države članice, ki daje zahtevo, obstaja pravno sredstvo, ki lahko ima odložilni učinek, ali ne, pri čemer se upošteva cilj, zaradi katerega je v Uredbi št. 343/2003 rok izvedbe predaje določen.
V zvezi s tem je treba razlikovati med dvema položajema.
V prvem položaju, in sicer če ni nobenega pravnega sredstva, ki bi lahko imelo odložilni učinek, začne rok za izvedbo predaje teči, kot izhaja iz besedila člena 20(1)(d) Uredbe št. 343/2003, z izrecno ali domnevano odločitvijo, s katero država članica, na katero je naslovljena zahteva, privoli v ponovni sprejem zadevne osebe, ne glede na negotovosti v zvezi s pravnim sredstvom, ki ga je, če je bilo treba, zoper odločitev o predaji vložil prosilec za azil na sodiščih države članice, ki daje zahtevo.
Ostane torej le še način izvedbe predaje, vključno z določitvijo datuma zanjo.
V teh okoliščinah člen 20(1)(d) Uredbe št. 343/2003 državi članici, ki daje zahtevo, določa rok šestih mesecev za predajo. Ob upoštevanju dejanske kompleksnosti in organizacijskih težav, povezanih z izvedbo predaje, je cilj tega roka, da zadevnima državama članicama omogoči, da se dogovorita o izvedbi predaje, in, natančneje, da državi članici, ki daje zahtevo, omogoči, da določi načine, na katere se bo predaja, ki se opravi v skladu z nacionalno zakonodajo slednje države, izvedla.
Poleg tega iz obrazložitvenega memoranduma, priloženega k predlogu Uredbe Sveta o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za azil, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države, ki ga je podala Komisija 26. julija 2001 (COM(2001) 447 konč., str. 5, 19 in 20), izhaja, da je Komisija ravno zaradi upoštevanja težav, na katere so države članice naletele pri izvedbi predaje, predlagala podaljšanje roka zanjo. Ta rok enega meseca, ki je bil določen v Konvenciji o določanju države, odgovorne za obravnavanje prošenj za azil, vloženih v eni od držav članic Evropskih skupnosti, podpisani v Dublinu (
UL 1997, C 254, str. 1
) in ki jo je nadomestila Uredba št. 343/2003, je bil nato v skladu z navedenim predlogom Uredbe podaljšan, in sicer na šest mesecev v členu 20(1)(d) iste uredbe.
V drugem položaju, in sicer če je v državi članici, ki daje zahtevo, določeno, da obstaja pravno sredstvo, ki bi lahko imelo odložilni učinek, in sodišče te države članice za svojo odločitev določi takšen učinek, člen 20(1)(d) Uredbe št. 343/2003 določa, da začne rok za izvedbo predaje teči z „odločbo o pritožbi ali pregledu“.
V tem drugem položaju, čeprav se začetek roka za izvedbo predaje razlikuje od tistega, določenega v prvem navedenem položaju, še vedno velja, da se morata pri organizaciji predaje obe zadevni državi članici spoprijeti z dejansko enakimi težavami, in zato bi morali imeti za izvedbo predaje na voljo enak rok šestih mesecev. Nič v besedilu člena 20(1)(d) Uredbe št. 343/2003 ne nakazuje, da je zakonodajalec Skupnosti nameraval različno obravnavati ta položaja.
Iz tega izhaja, da je treba v drugem navedenem položaju – ob upoštevanju cilja določitve roka za države članice – začetek roka določiti tako, da imajo države članice, tako kot v prvem položaju, na voljo šest mesecev, ki jih morajo popolnoma izkoristiti za določitev tehničnih podrobnosti izvedbe predaje.
Zato lahko rok za izvedbo predaje začne teči šele, ko je nameravana izvedba predaje načeloma dogovorjena in zagotovljena, in ko je treba določiti le še njen način. Te izvedbe pa ni mogoče šteti za zagotovljeno, če sodišče – na katero je bilo vloženo pravno sredstvo – države članice, ki daje zahtevo, ni odločilo o temelju vprašanja, temveč se je omejilo na to, da je odločilo o predlogu za odložitev izvršitve izpodbijane odločbe.
Iz tega izhaja, da ta rok v drugem navedenem položaju zaradi ohranitve polnega učinka člena 20(1)(d) Uredbe št. 343/2003, ki določa rok za izvedbo predaje, ne sme začeti teči že z začasno sodno odločitvijo, da se izvedba postopka predaje odloži, temveč šele s sodno odločitvijo, s katero se odloči o temelju postopka in s katero ni več mogoče ovirati te izvedbe.
Takšna ugotovitev je podprta še z dvema sklopoma razlogov, in sicer, prvič, s spoštovanjem sodnega varstva, ki ga zagotavlja država članica, in, drugič, s spoštovanjem načela procesne avtonomije držav članic.
Prvič, ugotoviti je treba, da zakonodajalec Skupnosti z zahtevo po hitrosti pri obravnavanju prošenj za azil ni želel ogroziti sodnega varstva, ki ga zagotavljajo države članice, v katerih lahko sodišča odložijo izvršitev odločbe o predaji in tako prosilcu za azil omogočijo, da ustrezno ugovarja odločitvam, ki se nanj nanašajo.
Države članice, ki so želele zagotoviti pravna sredstva, ki bi lahko v okviru postopka predaje vodili do odločitev z odložilnim učinkom, se namreč zaradi spoštovanja zahteve po hitrosti ne smejo znajti v položaju, ki bi bil manj ugoden od tistega, v katerem se znajdejo tiste države članice, ki so menile, da taka pravna sredstva niso nujna.
Tako bi bila država članica, ki se je v okviru postopka predaje odločila zagotoviti pravna sredstva, ki imajo glede na okoliščine odložilni učinek, in ki bi se ji čas, ki ga ima na voljo za izgon prosilca za azil, skrajšal za toliko, kot je potrebno, da nacionalna sodišča odločijo o temelju zadeve, v neugodnem položaju, saj bi ta država članica na podlagi člena 20(2) Uredbe št. 343/2003 – v skladu s katerim odgovornost države članice, na katero je naslovljena zahteva, ne obstaja več po izteku roka za izvedbo predaje – postala dokončno odgovorna za obravnavanje prošnje za azil, če ne bi bilo mogoče organizirati predaje prosilca za azil v zelo kratkem času med sodno odločitvijo o temelju in iztekom roka za izvedbo predaje.
Iz tega izhaja, da na podlagi razlage člena 20(1)(d) Uredbe št. 343/2003, v katerem je državi članici, ki daje zahtevo, določen začetek roka za predajo prosilca za azil, ni mogoče izpeljati ugotovitve, da bi morala država članica, ki daje zahtevo, zaradi spoštovanja prava Skupnosti prezreti odložilni učinek začasne sodne odločitve, sprejete v okviru pravnega sredstva, ki bi lahko imelo takšen učinek, ki pa ga vendarle želi zagotoviti v nacionalnem pravu.
Drugič, glede spoštovanja načela procesne avtonomije držav članic je treba poudariti, da če bi prevladala razlaga člena 20(1)(d) Uredbe št. 343/2003, da začne rok za izvedbo predaje teči že z začasno odločitvijo z odložilnim učinkom, bi to povzročilo, da bi nacionalno sodišče – ki bi želelo uskladiti upoštevanje tega roka s tistim od začasne sodne odločitve z odložilnim učinkom – moralo odločiti o temelju postopka za predajo pred iztekom navedenega roka, in to z odločitvijo, v kateri zaradi premalo časa, ki mu je bil dan, ni bilo mogoče zadostno upoštevati kompleksnosti spora. Kot so določene vlade in Komisija pravilno poudarile v svojih pisnih stališčih, predloženih Sodišču, bi bila takšna razlaga v nasprotju z navedenim načelom, kot je priznano v sodni praksi Skupnosti (glej v tem smislu sodbi z dne 11. septembra 2003 v zadevi Safalero,
C-13/01, Recueil, str. I-8679
, točka 49, in z dne v zadevi Unibet,
C-432/05, ZOdl., str. I-2271
, točka 39).
Ob upoštevanju navedenih ugotovitev je treba na predhodno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 20(1)(d) in (2) Uredbe št. 343/2003 razlagati tako, da kadar zakonodaja države članice, ki daje zahtevo, v okviru postopka predaje prosilca za azil določa odložilni učinek pravnega sredstva, rok za izvedbo predaje ne začne teči že z začasno sodno odločitvijo, da se izvedba postopka predaje odloži, temveč šele s sodno odločitvijo, s katero se odloči o temelju postopka in s katero ni več mogoče ovirati te izvedbe.
Stroški
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:

Člen 20(1)(d) in (2) Uredbe Sveta (ES) št. 343/2003 z dne 18. februarja 2003 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za azil, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države, je treba razlagati tako, da kadar zakonodaja države članice, ki daje zahtevo, v okviru postopka predaje prosilca za azil določa odložilni učinek pravnega sredstva, rok za izvedbo predaje ne začne teči že z začasno sodno odločitvijo, da se izvedba postopka predaje odloži, temveč šele s sodno odločitvijo, s katero se odloči o temelju postopka in s katero ni več mogoče ovirati te izvedbe.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: švedščina.