CELEX: 62008CJ0317
Cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare
Principiul protecției jurisdicționale efective
Rețele și servicii electronice de comunicații
Directiva 2002/22/CE
Serviciu universal
Litigii între utilizatorii finali și furnizori
Încercare obligatorie de conciliere extrajudiciară

Cererile de pronunțare a unor hotărâri preliminare privesc interpretarea principiului protecției jurisdicționale efective
în raport cu o reglementare națională care prevede o încercare obligatorie de conciliere extrajudiciară drept o condiție de
admisibilitate a acțiunilor în justiție în anumite litigii între furnizorii și utilizatorii finali care intră în domeniul
de aplicare al Directivei 2002/22/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 7 martie 2002 privind serviciul universal
și drepturile utilizatorilor cu privire la rețelele și serviciile electronice de comunicații (Directiva privind serviciul
universal) (JO L 108, p. 51, Ediție specială, 13/vol. 35, p. 213).
Aceste cereri au fost formulate în cadrul a patru litigii între doamnele Alassini și Iacono, precum și Multiservice Srl, pe
de o parte, și Telecom Italia SpA, pe de altă parte, și între doamna Califano, pe de o parte, și Wind SpA, pe de altă parte,
cu privire la pretinsele neexecutări ale contractelor încheiate între părțile din acțiunile principale și având ca obiect
prestarea de servicii telefonice reclamantelor din acțiunile principale de către unul sau celălalt pârât din acțiunile principale,
furnizor al serviciilor menționate.

Cadrul juridic

Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale
Articolul 6 alineatul 1 din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată
la Roma la 4 noiembrie 1950 (denumită în continuare „CEDO”), intitulat „Dreptul la un proces echitabil”, prevede:
„Orice persoană are dreptul la judecarea în mod echitabil, în mod public și într‑un termen rezonabil a cauzei sale, de către
o instanță independentă și imparțială, instituită de lege, care va hotărî fie asupra încălcării drepturilor și obligațiilor
sale cu caracter civil, fie asupra temeiniciei oricărei acuzații în materie penală îndreptate împotriva sa. […]”

Dreptul Uniunii
Articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, proclamată la 7 decembrie 2000 la Nisa (JO C 364, p. 1),
astfel cum a fost adaptată la 12 decembrie 2007 la Strasbourg (JO C 303, p. 1), intitulat „Dreptul la o cale de atac eficientă
și la un proces echitabil”, prevede:
„Orice persoană ale cărei drepturi și libertăți garantate de dreptul Uniunii sunt încălcate are dreptul la o cale de atac
eficientă în fața unei instanțe judecătorești, în conformitate cu condițiile stabilite de prezentul articol.
Orice persoană are dreptul la un proces echitabil, public și într‑un termen rezonabil, în fața unei instanțe judecătorești
independente și imparțiale, constituită în prealabil prin lege. Orice persoană are posibilitatea de a fi consiliată, apărată
și reprezentată.
Asistența juridică gratuită se acordă celor care nu dispun de resurse suficiente, în măsura în care aceasta este necesară
pentru a le asigura accesul efectiv la justiție.”
Potrivit considerentului (47) al Directivei privind serviciul universal:
„În contextul unui mediu concurențial, opiniile părților interesate, inclusiv ale utilizatorilor și consumatorilor, ar trebui
luate în considerare de către autoritățile naționale de reglementare atunci când abordează aspectele referitoare la drepturile
utilizatorilor finali. Ar trebui puse la dispoziție proceduri eficiente pentru soluționarea litigiilor dintre consumatori,
pe de o parte, și întreprinderile care furnizează servicii de comunicații accesibile publicului, pe de altă parte. Statele
membre ar trebui să ia pe deplin în considerare Recomandarea 98/257/CE a Comisiei din 30 martie 1998 privind principiile aplicabile
organismelor responsabile pentru rezolvarea extrajudiciară a litigiilor consumatorilor [JO L 115, p. 31] […]”.
Articolul 1 din Directiva privind serviciul universal prevede:
„(1)      În cadrul definit de Directiva 2002/21/CE (directiva‑cadru), prezenta directivă se referă la furnizarea de rețele și servicii
de comunicații electronice utilizatorilor finali. Scopul este asigurarea de servicii de bună calitate accesibile publicului
în toată Comunitatea, printr‑o concurență și o ofertă efectivă, și de a trata cazurile în care nevoile utilizatorilor finali
nu sunt îndeplinite în mod satisfăcător de către piață.
(2)      Prezenta directivă stabilește drepturile utilizatorilor finali și obligațiile corespunzătoare întreprinderilor care furnizează
rețele și servicii de comunicații electronice accesibile publicului. În ce privește furnizarea de servicii universale pe o
piață deschisă și concurențială, prezenta directivă definește setul minim de servicii de o calitate specificată, accesibilă
tuturor utilizatorilor finali, la un preț accesibil, luându‑se în considerare condițiile specifice naționale, fără a denatura
concurența. Prezenta directivă prevede, de asemenea, obligațiile privind furnizarea anumitor servicii obligatorii, precum
furnizarea de linii închiriate cu amănuntul.”
Articolul 34 din Directiva privind serviciul universal, intitulat „Soluționarea extrajudiciară a litigiilor”, prevede:
„(1)      Statele membre asigură punerea la dispoziție a unor proceduri extrajudiciare transparente, simple și ieftine pentru soluționarea
litigiilor nerezolvate, care implică consumatori și referitoare la aspecte prevăzute în prezenta directivă. Statele membre
adoptă măsuri pentru a garanta că aceste proceduri permit o soluționare echitabilă și rapidă a litigiilor și pot, dacă acest
lucru se justifică, adopta un sistem de rambursare și de compensare. Statele membre pot extinde aceste obligații la litigiile
care implică alți utilizatori finali.
(2)      Statele membre se asigură că legislația lor nu împiedică înființarea, la nivelul teritorial adecvat, de birouri de reclamații
și servicii online de primire a reclamațiilor, pentru a facilita accesul consumatorilor și al utilizatorilor finali la soluționarea
litigiilor.
(3)      În cazul în care aceste litigii implică părți din diferite state, acestea își coordonează eforturile în vederea soluționării
litigiului.
(4)      Prezentul articol nu aduce atingere procedurilor judiciare de drept intern.”
Articolul 1 alineatele (1) și (2) din Directiva 1999/44/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 25 mai 1999 privind
anumite aspecte ale vânzării de bunuri de consum și garanțiile conexe (JO L 171, p. 12, Ediție specială, 15/vol. 5, p. 89),
intitulat „Domeniul de aplicare și definiții”, prevede:
„(1)      Scopul prezentei directive este apropierea actelor cu putere de lege și actelor administrative ale statelor membre privind
anumite aspecte ale vânzării de bunuri de consum și garanțiile conexe, pentru asigurarea unui nivel minim, uniform al protecției
consumatorului în contextul pieței interne.
(2)      În sensul prezentei directive:
[…]
(b)
bunuri de consum
înseamnă orice obiect mobil corporal, cu excepția:
–        bunurilor vândute prin executare sau în alt mod, prin autoritatea legii;
–        apei și a gazului, atunci când acestea nu sunt oferite spre vânzare în volum limitat sau cantitate fixată;
–        electricității;
[…]”

Recomandările 98/257 și 2001/310/CE
Potrivit celor de al cincilea, al șaselea și al nouălea considerent ale Recomandării 98/257:
„[Î]ntrucât experiența dobândită de mai multe state membre dovedește că mecanismele alternative de soluționare extrajudiciară
a litigiilor în materie de consum, cu condiția de a garanta respectarea anumitor principii esențiale, pot asigura rezultate
bune, atât pentru consumatori, cât și pentru întreprinderi, reducând costul și durata soluționării litigiilor în materie de
consum;
întrucât stabilirea unor astfel de principii la nivel european ar facilita punerea în aplicare a unor proceduri extrajudiciare
pentru soluționarea litigiilor în materie de consum; întrucât, având în vedere conflictele transfrontaliere, aceasta ar crește
încrederea reciprocă a organelor extrajudiciare existente în diferitele state membre, precum și încrederea consumatorilor
în diferitele proceduri naționale existente; întrucât aceste criterii vor facilita posibilitatea pentru prestatorii de servicii
extrajudiciare stabiliți într‑un stat membru de a‑și oferi serviciile într‑un alt stat membru;
[…]
întrucât prezenta recomandare trebuie să se limiteze la procedurile care, independent de denumirea lor, conduc la o soluționare
a litigiului prin intervenția activă a unei terțe persoane care propune sau impune o soluție; întrucât, în consecință, nu
sunt avute în vedere procedurile care se limitează la o simplă încercare de apropiere a părților pentru a le convinge să găsească
o soluție de comun acord”. [traducere neoficială].
Punctul VI din Recomandarea 98/257, intitulat „Principiul libertății”, prevede:
„Decizia organului poate fi obligatorie în privința părților numai dacă acestea au fost informate în prealabil și au acceptat‑o
în mod expres.
Adeziunea consumatorului la procedura extrajudiciară nu poate rezulta dintr‑un angajament anterior nașterii diferendului,
în cazul în care acest angajament are drept efect să priveze consumatorul de dreptul său de a sesiza instanțele competente
pentru soluționarea judiciară a litigiului”. [traducere neoficială]
La rubrica „Domeniu de aplicare”, punctul I din Recomandarea 2001/310/CE a Comisiei din 4 aprilie 2001 privind principiile
pentru activitatea organelor extrajudiciare implicate în soluționarea amiabilă a litigiilor în materie de consum (JO L 109,
p. 56) prevede:
1.      Prezenta recomandare se aplică organelor terțe responsabile cu procedurile de soluționare extrajudiciară a litigiilor în materie
de consum care, independent de denumirea lor, încearcă să soluționeze un litigiu apropiind părțile pentru a le convinge să
găsească o soluție de comun acord.
2.      Aceasta nu se aplică serviciilor de prelucrare a reclamațiilor consumatorilor gestionate de o întreprindere și furnizate direct
consumatorului sau mecanismelor însărcinate să asigure acest serviciu pentru întreprindere sau în numele acesteia”. [traducere
neoficială]

Dreptul național
Republica Italiană a transpus Directiva privind serviciul universal prin Decretul legislativ nr. 259 din 1 august 2003 privind
Codul comunicațiilor electronice (GURI nr. 214 din 15 septembrie 2003, p. 3).
Potrivit articolului 84 din acest cod:
„1.      Autoritatea, în sensul articolului 1 alineatele 11, 12 și 13 din Legea nr. 249 din 31 iulie 1997 [de instituire a Autorității
de supraveghere a comunicațiilor și a normelor privind sistemele de telecomunicații și de radioteleviziune (supliment ordinar
la GURI nr. 177 din 31 iulie 1997),] adoptă proceduri extrajudiciare transparente, simple și ieftine pentru examinarea litigiilor
care implică consumatorii și utilizatorii finali și care privesc dispozițiile prezentului capitol, pentru a permite o soluționare
echitabilă și rapidă a litigiilor, prin prevederea, dacă acest lucru se justifică, a unui sistem de rambursare sau de compensare.
2.      Autoritatea, în acord cu Conferința permanentă însărcinată cu raporturile dintre stat, regiuni și provinciile autonome Trentino
și Bolzano, precum și în temeiul articolului 1 alineatul 13 din Legea nr. 249 din 31 iulie 1997, încurajează înființarea,
cu dotarea actuală de personal și cu bunurile de echipament care pot fi dobândite prin credite bugetare ordinare fără modificarea
ulterioară a cheltuielilor, la nivelul teritorial adecvat, de birouri de reclamații și de servicii online de primire a reclamațiilor,
pentru a facilita accesul consumatorilor și al utilizatorilor finali la structurile de soluționare a litigiilor.
3.      În cazul în care litigiile implică resortisanți din alte state membre, autoritatea își coordonează eforturile cu cele ale
autorităților de soluționare în cauză în vederea soluționării litigiului.
4.      Prezentul articol nu aduce atingere procedurilor în vigoare în materie de soluționare jurisdicțională a litigiilor și, până
la transpunerea dispozițiilor prevăzute la alineatele 1 și 2, procedurilor în vigoare în materie de soluționare extrajudiciară
a litigiilor la data publicării codului în
Gazzetta ufficiale della Repubblica italiana
[Jurnalul Oficial al Republicii Italiene].”
Conform Legii nr. 249 din 31 iulie 1997, intră în competența Autorității de supraveghere a comunicațiilor litigiile în materie
de comunicații electronice între utilizatorii finali și operatori, care rezultă din nerespectarea dispozițiilor privind serviciul
universal și drepturile utilizatorilor finali.
Prin Decizia 173/07/CONS (GURI nr. 120 din 25 mai 2007, p. 19), Autoritatea de supraveghere a comunicațiilor a adoptat Regulamentul
privind soluționarea litigiilor între furnizorii de telecomunicații și utilizatorii finali (denumit în continuare „Regulamentul
de soluționare”).
Articolul 3 din Regulamentul de soluționare prevede:
„1.      În litigiile prevăzute la articolul 2 alineatul 1, acțiunea în justiție nu poate fi introdusă atât timp cât nu s‑a realizat
încercarea obligatorie de conciliere în fața Co.re.com [comitetul regional al comunicațiilor] care este competent teritorial
și a primit delegația pentru a asigura funcția sa de conciliere, sau în fața organelor de soluționare extrajudiciară a litigiilor
prevăzute la articolul 13.
2.      În cazul în care Co.re.com competent teritorial nu a primit delegația prevăzută la [alineatul 1], încercarea obligatorie de
conciliere trebuie efectuată în fața celorlalte organe prevăzute la articolul 13.
3.      Termenul pentru încheierea procedurii de conciliere este de 30 de zile de la data depunerii cererii; după expirarea acestui
termen, părțile pot introduce o acțiune în justiție, chiar dacă procedura nu s‑a încheiat.”
Articolul 13 din Regulamentul de soluționare prevede:
„1.      Ca alternativă la procedura de conciliere în fața Co.re.com, persoanele interesate au posibilitatea de a iniția încercarea
obligatorie de conciliere, chiar prin intermediul mijloacelor de comunicare electronică, în fața organelor de soluționare
extrajudiciară a litigiilor în materie de consum prevăzute la articolul 1 punctul o) din prezentul regulament.
2.      În același scop, utilizatorul are de asemenea posibilitatea de a se adresa organismelor însărcinate prin acordul dintre operatori
și asociațiile de consumatori reprezentative la nivel național, cu condiția ca aceste organisme să intervină cu titlu gratuit
și să respecte principiile transparenței, echității și eficacității enunțate în Recomandarea 2001/310/CE.
3.      Lista actualizată a organelor prevăzute la alineatele precedente este disponibilă pe pagina de internet a autorității.
4.      Organismele instituite în conformitate cu alineatul (2) sunt înscrise pe lista prevăzută la alineatul precedent, la prezentarea
unei cereri speciale, semnate de părți, însoțită de acordul încheiat între operator și cel puțin două treimi dintre asociațiile
de consumatori reprezentative la nivel național și de un exemplar din regulamentul de procedură, după verificarea respectării
principiilor prevăzute la alineatul 2.
5.      Cererea trebuie înnoită la fiecare doi ani potrivit acelorași proceduri. În lipsa unei cereri de reînnoire, autoritatea radiază
din oficiu organismul din lista prevăzută la alineatul 3 precedent.
6.      În baza declarației oricărei persoane interesate, autoritatea poate decide radierea din listă a organismelor împotriva cărora
aceasta constată nerespectarea principiilor prevăzute la alineatul 2.”

Acțiunile principale și întrebarea preliminară
Din deciziile de trimitere rezultă că, în toate acțiunile introduse de reclamantele din acțiunile principale, pârâtele din
acțiunile principale, în temeiul articolelor 3 și 13 din Regulamentul de soluționare, au invocat imposibilitatea de a introduce
astfel de acțiuni din cauza faptului că reclamantele din acțiunile principale nu efectuaseră în prealabil încercarea obligatorie
de conciliere în fața Co.re.com, prevăzută de aceste dispoziții.
Potrivit instanței de trimitere, Co.re.com prevăzut de reglementarea națională nu a fost totuși încă înființat în regiunea
Campania, ceea ce ar impune efectuarea concilierii obligatorii în fața altor organisme, și anume cele prevăzute la articolul
13 din Regulamentul de soluționare. Cu toate acestea, nu a fost realizată nicio verificare cu privire la conformitatea organismelor
menționate în raport cu principiile care figurează în Recomandarea 2001/310, în special în ceea ce privește atât gratuitatea
sau caracterul adaptat al cheltuielilor determinate de încercarea de conciliere în fața acestora din urmă, cât și notorietatea
și ușurința procedurilor de conciliere.
În orice caz, chiar dacă Co.re.com ar fi fost înființat în regiunea Campania, instanța de trimitere consideră că obligativitatea
concilierii, astfel cum este aceasta prevăzută de reglementarea în cauză în acțiunile principale, poate fi un obstacol în
calea exercitării drepturilor utilizatorilor finali, în special prin faptul că respectiva conciliere ar trebui în mod necesar
să fie efectuată pe cale electronică. În plus, instanța menționată subliniază că o încercare de conciliere este deja practicată
în cadrul primei ședințe de judecată în procedura jurisdicțională obișnuită.
În acest context, Giudice di pace di Ischia a hotărât, în cadrul fiecărei cauze aflate pe rolul său, să suspende judecarea
acesteia și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„Dispozițiile comunitare citate anterior (articolul 6 din [CEDO], Directiva [privind serviciul universal], Directiva [1999/44],
Recomandarea [2001/310] și [Recomandarea] [98]/257) au efect direct obligatoriu și trebuie să fie interpretate în sensul că
litigiile «în materia comunicațiilor electronice între utilizatorii finali și operatori, care rezultă din nerespectarea dispozițiilor
privind serviciul universal și drepturile utilizatorilor finali prevăzute în actele cu putere de lege, în deciziile autorității,
în condițiile contractuale și în lista serviciilor» (litigii prevăzute la articolul 2 [din regulamentul anexat la] […] Decizia
nr. 173/07/CONS a Autorității de supraveghere a comunicațiilor) nu trebuie să facă obiectul încercării obligatorii de conciliere
prevăzute sub sancțiunea imposibilității de a introduce o acțiune în justiție, aceste dispoziții prevalând asupra normei care
rezultă din articolul 3 alineatul 1 [din regulamentul anexat la] […] decizia menționată a Autorității de supraveghere a comunicațiilor?”
Prin Ordonanța președintelui Curții din 16 septembrie 2008, cauzele C‑317/08-C‑320/08 au fost conexate pentru buna desfășurare
a procedurii scrise și orale, precum și în vederea pronunțării hotărârii.

Cu privire la întrebarea preliminară

Cu privire la admisibilitate
În cadrul ședinței, guvernul italian a solicitat constatarea inadmisibilității întrebării preliminare. Potrivit acestui guvern,
întrucât instanța de trimitere nu a precizat drepturile recunoscute de dreptul Uniunii care constituie obiectul acțiunilor
principale, problema ridicată ar fi de natură pur ipotetică.
Fără a solicita totuși constatarea inadmisibilității întrebării, Comisia subliniază de asemenea necesitatea unui element de
legătură a acțiunilor principale cu dreptul Uniunii, care, potrivit acestei instituții, nu poate fi dedus automat din trimiterile
preliminare.
În această privință, trebuie amintit că, în cadrul procedurii instituite la articolul 234 CE, numai instanța națională care
este sesizată cu soluționarea litigiului și care trebuie să își asume răspunderea pentru hotărârea judecătorească ce urmează
a fi pronunțată are competența să aprecieze, luând în considerare particularitățile cauzei, atât necesitatea unei hotărâri
preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții.
În consecință, în cazul în care întrebările adresate au ca obiect interpretarea dreptului Uniunii, Curtea este, în principiu,
obligată să se pronunțe (a se vedea printre altele Hotărârea din 18 iulie 2007, Lucchini, C‑119/05, Rep., p. I‑6199, punctul
43, Hotărârea din 22 decembrie 2008, Magoora, C‑414/07, Rep., p. I‑10921, punctul 22, și Hotărârea din 16 iulie 2009, Mono
Car Styling, C‑12/08, Rep., p. I‑6653, punctul 27).
Astfel, Curtea nu poate respinge o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de o instanță națională decât
dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul acțiunii
principale, atunci când problema este de natură ipotetică ori atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept
necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care i‑au fost adresate (a se vedea printre altele Hotărârea din 13
martie 2001, PreussenElektra, C‑379/98, Rec., p. I‑2099, punctul 39, Hotărârea din 5 decembrie 2006, Cipolla și alții, C‑94/04
și C‑202/04, Rec., p. I‑11421, punctul 25, Hotărârile citate anterior Magoora, punctul 23, și Mono Car Styling, punctul 28).
În ceea ce privește prezenta procedură preliminară, se impune constatarea că deciziile de trimitere cuprind o descriere motivată
a cadrului juridic și de fapt al litigiilor din acțiunile principale, precum și a motivelor pentru care instanța de trimitere
a considerat că răspunsul la întrebarea adresată în fiecare litigiu îi este necesar pentru pronunțarea hotărârii.
În plus, deși este adevărat că deciziile de trimitere nu expun în detaliu acțiunile principale și în special drepturile și
obligațiile specifice care constituie obiectul acestor litigii, nu este mai puțin adevărat că acestea din urmă privesc servicii
de comunicații electronice între utilizatori finali și furnizori, precum și proceduri extrajudiciare de soluționare a litigiilor
menționate, instanța de trimitere referindu‑se, pe de altă parte, în mod expres, la considerentul (47) al Directivei privind
serviciul universal și la articolul 34 din aceasta.
Prin urmare, trebuie să se concluzioneze că întrebarea adresată are ca obiect interpretarea dreptului Uniunii și că o astfel
de interpretare se dovedește necesară pentru soluționarea acțiunilor principale.
În consecință, întrebarea preliminară trebuie declarată admisibilă.

Cu privire la fond
Cu titlu introductiv, trebuie să se sublinieze că întrebarea adresată de instanța de trimitere nu se raportează numai la Directiva
privind serviciul universal, la Recomandarea 98/257 și la dreptul la o protecție jurisdicțională efectivă consacrat de articolul
6 din CEDO, ci și la Directiva 1999/44 și la Recomandarea 2001/310.
În ceea ce privește Directiva 1999/44, serviciile de comunicații nefiind incluse, potrivit articolului 1 din aceasta, în domeniul
de aplicare al acestei directive, trebuie să se constate că aceasta nu este aplicabilă cauzelor principale.
În raport cu Recomandarea 2001/310, trebuie să se amintească faptul că, în temeiul considerentului (47) al Directivei privind
serviciul universal, cu ocazia punerii la dispoziție a procedurilor pentru soluționarea litigiilor prevăzute de aceasta, statele
membre ar trebui să ia pe deplin în considerare Recomandarea 98/257.
Or, potrivit celui de al nouălea considerent al acestei din urmă recomandări, domeniul său de aplicare este limitat la procedurile
care, independent de denumirea lor, conduc la o soluționare a litigiului prin intervenția activă a unei terțe persoane care
propune sau impune o soluție, fără a avea totuși în vedere procedurile care, precum cele prevăzute de Recomandarea 2001/310,
se limitează la o încercare de apropiere a părților pentru a le convinge să găsească o soluție de comun acord.
Trebuie, așadar, să se constate că procedurile de soluționare a litigiilor prevăzute de Directiva privind serviciul universal
nu trebuie să se limiteze la o încercare de apropiere a părților pentru a le convinge să găsească o soluție de comun acord,
dar trebuie să conducă la o soluționare a litigiilor prin intervenția activă a unei terțe persoane care propune sau impune
o soluție.
În cauzele principale, procedura extrajudiciară obligatorie prevăzută de reglementarea națională în discuție nu se limitează
să apropie părțile, ci le propune acestora o soluție, prin intervenția activă a unui organism de conciliere. Prin urmare,
trebuie să se constate că nici Recomandarea 2001/310 nu este aplicabilă acțiunilor principale.
În consecință, întrebarea instanței de trimitere trebuie să fie înțeleasă ca urmărind să afle, în esență, dacă articolul 34
din Directiva privind serviciul universal și principiul protecției jurisdicționale efective trebuie interpretate în sensul
că se opun unei reglementări a unui stat membru în temeiul căreia litigiile în materie de servicii de comunicații electronice
între utilizatorii finali și furnizorii acestor servicii, referitoare la drepturile conferite de această directivă, trebuie
să facă obiectul unei încercări obligatorii de conciliere extrajudiciară ca o condiție de admisibilitate a acțiunilor în justiție.
Cu privire la articolul 34 din Directiva privind serviciul universal
În temeiul articolului 34 din Directiva privind serviciul universal, statele membre au obligația să asigure punerea la dispoziție
a unor proceduri extrajudiciare transparente, simple și ieftine care permit o soluționare echitabilă și rapidă a litigiilor
care implică consumatori și referitoare la aspecte prevăzute în această directivă. Procedurile menționate nu aduc atingere
procedurilor judiciare de drept intern.
Astfel cum s‑a subliniat la punctul 33 din prezenta hotărâre, cu ocazia punerii la dispoziție a procedurilor extrajudiciare
menționate, statele membre ar trebui să ia pe deplin în considerare Recomandarea 98/257.
În această privință, trebuie amintit că din jurisprudența Curții rezultă că, deși recomandările nu sunt destinate să producă
efecte obligatorii și nu sunt în măsură să creeze drepturi pe care particularii le pot invoca în fața unei instanțe naționale,
acestea nu sunt totuși lipsite de efect juridic. Astfel, instanțele naționale trebuie să ia în considerare recomandările în
vederea soluționării litigiilor care le sunt deduse judecății, mai ales atunci când acestea clarifică interpretarea dispozițiilor
naționale adoptate în scopul de a asigura punerea lor în aplicare sau atunci când au drept obiect completarea dispozițiilor
Uniunii Europene cu caracter obligatoriu (a se vedea Hotărârea din 13 decembrie 1989, Grimaldi, C‑322/88, Rec., p. 4407, punctele
7, 16 și 18, precum și Hotărârea din 11 septembrie 2003, Altair Chimica, C‑207/01, Rec., p. I‑8875, punctul 41).
Cu toate acestea, trebuie să se constate că nici Directiva privind serviciul universal, nici Recomandarea 98/257 nu prevăd
modalitățile sau caracteristicile specifice procedurilor extrajudiciare care trebuie să fie aplicate, cu excepția elementelor
citate la articolul 34 din directiva menționată și amintite la punctul 38 din prezenta hotărâre, precum și a principiilor
independenței, transparenței, contradictorialității, eficacității, legalității, libertății și reprezentării, enunțate de Recomandarea
98/257.
Printre elementele și principiile sus‑menționate, trebuie să se observe că niciunul dintre acestea nu permite să se concluzioneze
în sensul unei limitări a competențelor statelor membre în ceea ce privește posibilitatea de a stabili caracterul obligatoriu
al procedurilor extrajudiciare de soluționare a litigiilor.
În acest sens, trebuie subliniat că, în conformitate cu alineatul (4) al articolului 34 din Directiva privind serviciul universal,
precum și cu principiul libertății prevăzut la punctul VI din Recomandarea 98/257, singura condiție impusă în această privință
este menținerea dreptului de a sesiza instanțele competente pentru soluționarea judiciară a litigiilor.
În consecință, dat fiind că Directiva privind serviciul universal nu dezvoltă mai mult modalitățile sau caracteristicile procedurilor
prevăzute la articolul 34, revine statelor membre obligația de a reglementa modalitățile procedurilor menționate, inclusiv
caracterul lor obligatoriu, cu respectarea efectului util al acestei directive.
În această privință, trebuie să se constate că articolul 34 alineatul (1) din Directiva privind serviciul universal stabilește
drept obiectiv pentru statele membre instituirea unor proceduri extrajudiciare pentru soluționarea litigiilor nerezolvate,
care implică consumatori și referitoare la aspecte prevăzute în directiva menționată. În aceste condiții, faptul că o reglementare
națională, precum cea în discuție în acțiunile principale, nu numai că a instituit o procedură de conciliere extrajudiciară,
ci, în plus, a făcut obligatorie recurgerea la aceasta anterior sesizării unui organ jurisdicțional nu este de natură să compromită
realizarea obiectivului menționat mai sus. Dimpotrivă, o astfel de reglementare, prin faptul că garantează caracterul sistematic
al recurgerii la o procedură extrajudiciară de soluționare a litigiilor, urmărește consolidarea efectului util al Directivei
privind serviciul universal.
Cu toate acestea, în măsura în care instituirea unei proceduri obligatorii de încercare de conciliere constituie o condiție
de admisibilitate a acțiunilor în justiție, trebuie să se examineze dacă aceasta este compatibilă cu dreptul la o protecție
jurisdicțională efectivă.
Cu privire la principiile echivalenței și efectivității, precum și la principiul protecției jurisdicționale efective
În primul rând, conform unei jurisprudențe constante, în lipsa unei reglementări a Uniunii în materie, revine ordinii juridice
interne a fiecărui stat membru atribuția de a desemna instanțele competente și de a prevedea modalitățile procedurale aplicabile
acțiunilor destinate să asigure protecția drepturilor conferite justițiabililor de dreptul Uniunii, statele membre având însă
responsabilitatea de a asigura, în fiecare caz, o protecție efectivă a acestor drepturi (a se vedea Hotărârea din 15 aprilie
2008, Impact, C‑268/06, Rep., p. I‑2483, punctele 44 și 45, precum și Hotărârea Mono Car Styling, citată anterior, punctul
48).
În acest sens, astfel cum rezultă dintr‑o jurisprudență consacrată, modalitățile procedurale aplicabile acțiunilor destinate
să asigure protecția drepturilor conferite justițiabililor de dreptul Uniunii nu trebuie să fie mai puțin favorabile decât
cele aplicabile unor acțiuni similare de drept intern (principiul echivalenței) și nu trebuie să facă practic imposibilă sau
excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de ordinea juridică comunitară (principiul efectivității) (a se vedea
Hotărârea Impact, citată anterior, punctul 46 și jurisprudența citată).
Aceste cerințe privind echivalența și efectivitatea exprimă obligația generală a statelor membre de a asigura protecția jurisdicțională
a drepturilor conferite justițiabililor de dreptul Uniunii. Acestea se aplică atât pe planul desemnării instanțelor competente
să judece acțiuni întemeiate pe acest drept, cât și în ceea ce privește definirea modalităților procedurale (a se vedea Hotărârea
Impact, citată anterior, punctele 47 și 48, precum și Hotărârea din 29 octombrie 2009, Pontin, C‑63/08, Rep., p. I‑10467,
punctul 44).
În cauzele principale, rezultă că principiul echivalenței este respectat.
Astfel, pe de o parte, instanța de trimitere nu a invocat niciun element privind o eventuală nerespectare a principiului echivalenței.
Pe de altă parte, guvernul italian a confirmat în cadrul ședinței că norma națională în discuție în acțiunile principale se
aplică fără distincție atât acțiunilor întemeiate pe încălcarea dreptului Uniunii, cât și celor întemeiate pe nerespectarea
dreptului intern în materie de comunicații electronice.
În ceea ce privește principiul efectivității, este, desigur, adevărat că faptul de a impune punerea în aplicare în prealabil
a unei proceduri de conciliere extrajudiciare ca o condiție de admisibilitate a unei acțiuni în justiție afectează exercitarea
drepturilor conferite particularilor de Directiva privind serviciul universal.
Cu toate acestea, diferite elemente fac că rezulte că o procedură obligatorie de conciliere, precum cea în cauză în acțiunea
principală, nu este de natură să facă practic imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite justițiabililor
de directiva respectivă.
Astfel, în primul rând, rezultatul procedurii de conciliere nu este obligatoriu în privința părților în cauză și nu afectează,
așadar, dreptul lor la o acțiune în justiție.
În al doilea rând, procedura de conciliere nu determină, în condiții normale, o întârziere substanțială pentru introducerea
unei acțiuni în justiție. Astfel, termenul pentru încheierea procedurii de conciliere este de 30 de zile de la data depunerii
cererii, iar după expirarea acestui termen, părțile pot introduce o acțiune în justiție chiar dacă procedura nu s‑a încheiat.
În al treilea rând, prescrierea drepturilor este suspendată pe parcursul duratei procedurii de conciliere.
În al patrulea rând, cheltuielile legate de procedura de conciliere în fața Co.re.com sunt inexistente. În ceea ce privește
procedurile de conciliere în fața altor organisme, dosarul prezentat Curții nu conține nicio indicație potrivit căreia aceste
cheltuieli ar fi importante.
Cu toate acestea, exercitarea drepturilor conferite de Directiva privind serviciul universal ar putea să devină practic imposibilă
sau excesiv de dificilă pentru anumiți justițiabili, și în special pentru cei care nu dispun de acces la internet, dacă nu
s‑ar putea accede la procedura de conciliere decât pe cale electronică. Revine instanței de trimitere să verifice dacă aceasta
este situația, în special având în vedere dispoziția de la articolul 13 alineatul (1) din Regulamentul de soluționare.
De asemenea, revine acestei instanțe să verifice dacă, în cazuri excepționale în care sunt necesare măsuri provizorii, procedura
de conciliere fie permite, fie nu împiedică adoptarea acestor măsuri.
În aceste condiții, trebuie să se ia în considerare că reglementarea națională în cauză în acțiunea principală respectă principiul
efectivității în măsura în care calea electronică nu constituie unicul mijloc de acces la procedura de conciliere și în măsura
în care sunt posibile măsuri provizorii în cazurile excepționale în care urgența situației le impune.
În al doilea rând, trebuie amintit că principiul protecției jurisdicționale efective constituie un principiu general al dreptului
Uniunii care decurge din tradițiile constituționale comune ale statelor membre și care a fost consacrat la articolele 6 și
13 din CEDO, acest principiu fiind de altfel reafirmat la articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene
(a se vedea Hotărârea Mono Car Styling, citată anterior, punctul 47 și jurisprudența citată).
În această privință, în cauzele principale în discuție nu se contestă faptul că, prin condiționarea admisibilității acțiunilor
în justiție introduse în materia serviciilor de comunicații electronice de punerea în aplicare a unei încercări obligatorii
de conciliere, reglementarea națională în cauză introduce o etapă suplimentară pentru accesul la instanță. Această condiție
ar putea să afecteze principiul protecției jurisdicționale efective.
Cu toate acestea, dintr‑o jurisprudență constantă rezultă că drepturile fundamentale nu constituie prerogative absolute, ci
pot să cuprindă restricții, cu condiția ca acestea să răspundă efectiv unor obiective de interes general urmărite de măsura
în cauză și să nu implice, din perspectiva scopului urmărit, o intervenție disproporționată și intolerabilă care ar aduce
atingere însuși conținutului drepturilor astfel garantate (a se vedea în acest sens Hotărârea din 15 iunie 2006, Dokter și
alții, C‑28/05, Rec., p. I‑5431, punctul 75 și jurisprudența citată, precum și Curtea Europeană a Drepturilor Omului, Hotărârea
Fogarty împotriva Regatului Unit din 21 noiembrie 2001,
Recueil des arrêts et décisions
2001‑XI, § 33).
Or, astfel cum a subliniat guvernul italian în cadrul ședinței, trebuie să se constate mai întâi că dispozițiile naționale
în cauză vizează o soluționare mai rapidă și mai puțin costisitoare a litigiilor în materie de comunicații electronice, precum
și o degrevare a instanțelor și urmăresc, în consecință, obiective de interes general legitime.
În continuare, rezultă că impunerea unei proceduri de soluționare extrajudiciară, precum cea prevăzută în reglementarea națională
în cauză în acțiunea principală, nu este, în raport cu modalitățile precise de funcționare a procedurii respective, menționate
la punctele 54-57 din prezenta hotărâre, disproporționată în raport cu obiectivele urmărite. Astfel, pe de o parte, precum
a constatat avocatul general la punctul 47 din concluzii, nu există o alternativă mai puțin constrângătoare la punerea în
aplicare a unei proceduri obligatorii, introducerea unei proceduri de soluționare extrajudiciară pur facultative neconstituind
un motiv la fel de eficace pentru a atinge obiectivele menționate. Pe de altă parte, nu există o disproporție vădită între
aceste obiective și eventualele inconveniente cauzate de caracterul obligatoriu al procedurii de conciliere extrajudiciare.
Având în vedere ceea ce precedă, trebuie să se considere că procedura națională în cauză în acțiunile principale respectă
de asemenea principiul protecției jurisdicționale efective, sub rezerva condițiilor menționate la punctele 58 și 59 din prezenta
hotărâre.
În consecință, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că:
–        Articolul 34 din Directiva privind serviciul universal trebuie interpretat în sensul că nu se opune unei reglementări a unui
stat membru în temeiul căreia litigiile în materie de servicii de comunicații electronice între utilizatorii finali și furnizorii
acestor servicii, referitoare la drepturi conferite de această directivă, trebuie să facă obiectul unei încercări obligatorii
de conciliere extrajudiciară ca o condiție de admisibilitate a acțiunilor în justiție.
–        Nici principiile echivalenței și al efectivității, nici principiul protecției jurisdicționale efective nu se opun unei reglementări
naționale care impune, pentru astfel de litigii, punerea în aplicare în prealabil a unei proceduri de conciliere extrajudiciară
atunci când această procedură nu conduce la o decizie obligatorie în privința părților, nu determină o întârziere substanțială
pentru introducerea unei acțiuni în justiție, suspendă prescrierea drepturilor în cauză și nu generează cheltuieli sau generează
cheltuieli reduse pentru părți, în măsura în care totuși calea electronică nu constituie unicul mijloc de acces la procedura
de conciliere și sunt posibile măsuri provizorii în cazurile excepționale în care urgența situației le impune.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:
–
Articolul 34 din Directiva 2002/22/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 7 martie 2002 privind serviciul universal
și drepturile utilizatorilor cu privire la rețelele și serviciile electronice de comunicații (Directiva privind serviciul
universal) trebuie interpretat în sensul că nu se opune unei reglementări a unui stat membru în temeiul căreia litigiile în
materie de servicii de comunicații electronice între utilizatorii finali și furnizorii acestor servicii, referitoare la drepturi
conferite de această directivă, trebuie să facă obiectul unei încercări obligatorii de conciliere extrajudiciară ca o condiție
de admisibilitate a acțiunilor în justiție.
–
Nici principiile echivalenței și al efectivității, nici principiul protecției jurisdicționale efective nu se opun unei reglementări
naționale care impune, pentru astfel de litigii, punerea în aplicare în prealabil a unei proceduri de conciliere extrajudiciară
atunci când această procedură nu conduce la o decizie obligatorie în privința părților, nu determină o întârziere substanțială
pentru introducerea unei acțiuni în justiție, suspendă prescrierea drepturilor în cauză și nu generează cheltuieli sau generează
cheltuieli reduse pentru părți, în măsura în care totuși calea electronică nu constituie unicul mijloc de acces la respectiva
procedură de conciliere și sunt posibile măsuri provizorii în cazurile excepționale în care urgența situației le impune.
Semnături
*
Limba de procedură: italiana.