CELEX: 62005TJ0237
Juurdepääs institutsioonide dokumentidele
Määrus (EÜ) nr 1049/2001
Ettevõtjate koondumist käsitleva menetlusega seotud dokumendid
Määrus (EÜ) nr 4064/89
Määrus (EÜ) nr 139/2004
Määrus (EÜ) nr 802/2004
Juurdepääsu keelamine
Uurimise või audiitorkontrolliga seotud erand
Ärihuvide kaitsega seotud erand
Otsustamisprotsessi kaitsega seotud erand
Õigusnõustamise kaitsega seotud erand

Vaidluse taust
1.
Hageja esitatud taotlused dokumentidega tutvumiseks
Hageja Éditions Odile Jacob SAS taotles 27. jaanuari 2005. aasta kirjaga Euroopa Ühenduste Komisjonilt vastavalt Euroopa Parlamendi
ja nõukogu 30. mai 2001. aasta määrusele (EÜ) nr 1049/2001 üldsuse juurdepääsu kohta Euroopa Parlamendi, nõukogu ja komisjoni
dokumentidele (EÜT L 145, lk 43; ELT eriväljaanne 01/03, lk 331) juurdepääsu mitmetele dokumentidele, mis käsitlesid haldusmenetlust
(edaspidi „asjaomane menetlus”), milles tehti komisjoni 7. jaanuari 2004. aasta otsus 2004/422/EÜ, millega tunnistatakse koondumine
ühisturu ja Euroopa Majanduspiirkonna lepinguga kokkusobivaks (juhtum COMP/M.2978 – Lagardère/Natexis/VUP) (ELT L 125, lk 54,
edaspidi „kokkusobivuse otsus”), et neid kasutada oma sellise hagi põhjendamiseks, mis oli Üldkohtu menetluses kohtuasjas
T‑279/04: Éditions Odile Jacob
vs.
komisjon ning millega paluti tühistada kokkusobivuse otsus. Viidatud dokumendid olid järgmised:
a)      komisjoni 5. juuni 2003. aasta otsus alustada asjaomases menetluses põhjalikku uurimist nõukogu 21. detsembri 1989. aasta
määruse (EMÜ) nr 4064/89 kontrolli kehtestamise kohta ettevõtjate koondumiste üle (EÜT L 395, lk 1; ELT eriväljaanne 08/01,
lk 31) artikli 6 lõike 1 punkti c alusel;
b)      ühelt poolt Natexis Banques populaires SA ning teiselt poolt Segex Sarl‑i ja Ecrinvest 4 SA vahel 3. detsembril 2002 sõlmitud
võõrandamislepingu terviktekst;
c)      komisjoni ja Natexis Banques populaires’i vaheline kogu kirjavahetus alates 2002. aasta septembrist kuni koondumisest teatamiseni
14. aprillil 2003;
d)      komisjoni ja Lagardère SCA vaheline kogu kirjavahetus alates 2002. aasta septembrist kuni nimetatud teatamiseni;
e)      leping, millega Natexis Banques populaires omandas Vivendi Universal SA‑lt 20. detsembril 2002 osaluse Vivendi Universal Publishing
SA‑s (VUP) ning viimase varad;
f)      Vivendi Universalile 22. oktoobril 2002 Lagardère’i antud lubadus VUP omandamiseks;
g)      kõik komisjoni asutusesisesed memod, mis olid üksnes või muu hulgas seotud määruse nr 4064/89 artikli 3 lõike 5 punkti a kohaldamisega
VUP varade omandamisele Natexis SA/Investima 10 SAS‑i poolt, sh komisjoni konkurentsi peadirektoraadi ning tema õigustalituse
vahelised memod;
h)      komisjoni ja Natexise vaheline kogu kirjavahetus, mis oli üksnes või muu hulgas seotud määruse nr 4064/89 artikli 3 lõike 5
punkti a kohaldamisega VUP varade omandamisele Natexis /Investima 10 poolt.
Hageja saatis 27. jaanuari 2005. aasta kirjaga komisjonile taotluse tutvuda rea teiste dokumentidega, et kasutada neid oma
sellise hagi põhjendamiseks, mis oli Üldkohtu menetluses kohtuasjas T‑452/04: Éditions Odile Jacob
vs.
komisjon ning millega paluti tühistada komisjoni 30. juuli 2004. aasta otsus, mis käsitleb Wendel Investissement SA heakskiitmist
Lagardère’i loovutatud varade omandajana vastavalt kokkusobivuse otsusele (edaspidi „heakskiitmisotsus”). Viidatud dokumendid
olid järgmised:
a)      komisjoni otsus kiita heaks järelevalveisik, kelle ülesanne on tagada, et Lagardère täidab koondumise lubamisel kokkusobivuse
otsusega võetud kohustused;
b)      Lagardère’i poolt Salustro Reydel Management SA‑le antud volitus selle tagamiseks, et Lagardère täidab koondumise lubamisel
kokkusobivuse otsusega võetud kohustused;
c)      võimalikud muutmistaotlused, mille komisjon esitas volituse projektiga seoses ning Lagardère’i vastused sellele;
d)      Lagardère’i antud volitus varade lahususe eest vastutavale haldajale (Hold Separate Manager), kes vastutab varade haldamise
eest vastavalt kokkusobivuse otsusele;
e)      komisjoni otsus nimetatud haldaja heakskiitmise kohta;
f)      Lagardère’i ja Wendel Investissement’ vahel 28. mail 2004 allkirjastatud kokkuleppe projekt loovutatud vara ülevõtmise kohta;
g)      Lagardère’i poolt komisjonile 4. juunil 2004 saadetud kiri, millega taotleti komisjonilt Wendel Investissement’ kui loovutatud
varade ülevõtja heakskiitmist;
h)      komisjoni poolt Lagardère’ile määruse nr 4064/89 artikli 11 alusel 11. juunil 2004 saadetud infonõue, mille eesmärk on võimaldada
komisjonil hinnata, kas äriühing Wendel Investissement’ heakskiitmise tingimused on täidetud;
i)      Lagardère’i 21. juuni 2004. aasta vastus sellele infonõudele;
j)      järelevalveisiku poolt komisjonile 5. juulil 2004 esitatud aruanne, milles vastavalt heakskiitmise kriteeriumidele hinnati
Wendel Investissement’ kui loovutatud varade omandaja kandidatuuri.
Konkurentsi peadirektoraadi peadirektor edastas 15. veebruari 2005. aasta faksiga hagejale komisjoni 5. veebruari 2004. aasta
kirja, millega kiideti heaks järelevalveisiku ning varade lahususe eest vastutava haldaja nimetamine (eespool punkti 2 alapunktides a
ja e viidatud dokumendid), ning teatas talle, et teisi dokumente ei ole talle võimalik edastada, kuna need on hõlmatud määruse
nr 1049/2001 artikli 4 lõike 2 esimeses kuni kolmandas taandes ja artikli 4 lõike 3 teises lõigus sätestatud eranditega ning
ei ole ülekaalukat üldist huvi, mis õigustaks nende avalikustamist.
Hageja esitas 18. veebruari 2005. aasta kirjaga kordustaotluse (edaspidi „juurdepääsutaotlus”) nende dokumentide kohta, millele
juurdepääs keelati.
Komisjoni peasekretär teavitas hagejat 14. märtsil 2005 sellest, et tema taotlusele vastamise tähtaega pikendati vastavalt
määruse nr 1049/2001 artikli 8 lõikele 2 kuni 7. aprillini 2005 juurdepääsutaotluse keerukuse ning taotletud dokumentide arvu
tõttu.
2.
Vaidlustatud otsus
Komisjoni kinnitas 7. aprilli 2005. aasta otsusega D(2005) 3286 (edaspidi „vaidlustatud otsus”) oma 15. veebruari 2005. aasta
keeldumist dokumente avalikustada.
Komisjon tuvastas juurdepääsutaotluses viidatud dokumendid ning esitas üksikasjaliku nimekirja, välja arvatud eespool punkti 1
alapunkti d dokumentide osas, põhjusel et Lagardère’i ja komisjoni kirjavahetus koosneb ligikaudu 20‑st kaustast ning et üksikasjaliku
nimekirja koostamine oleks olnud ebaproportsionaalselt suur halduskoormus. Ta täpsustas muu hulgas, et tema valduses ei ole
eespool punkti 1 alapunktis f nimetatud dokumenti ning märkis, et eespool punkti 1 alapunktis c viidatud dokumendid kuuluvad
nimetatud punkti alapunktis h viidatud dokumentide hulka.
Kõikidele taotletud dokumentidele juurdepääsu keelamiseks toob komisjon vaidlustatud otsuses välja määruse nr 1049/2001 artikli 4
lõike 2 kolmandas taandes ette nähtud erandi, mis on seotud kontrollimiste, uurimise või audiitorkontrolli eesmärgiga, kuna
need dokumendid edastati komisjoni talitustele või koostati nende poolt ettevõtjate koondumiste kontrolli menetluse raames.
Komisjon leiab, et juhul kui Üldkohus tühistab kokkusobivuse otsuse, peab komisjon võtma uue otsuse ning seetõttu taasalustama
uurimist. Selle uurimise eesmärki kahjustatakse, kui kontrollimenetluse raames koostatud või saadud dokumendid tehakse selles
staadiumis avalikuks. Üldisemalt võttes leiab komisjon, et talle koondumiste kontrolli menetluse raames antud teabe avalikustamine
õõnestab komisjoni ja huvitatud isikute vahelist usaldust ning koostööd, mis on hädavajalik komisjonile vajamineva teabe kogumiseks.
Selleks et õigustada juurdepääsu keelamist dokumentidele, millele on viidatud eespool punkti 1 alapunktides b–e ja h ning
eespool punkti 2 alapunktides b, c (osaliselt), d, f, g, i ja j, toob komisjon samuti välja määruse nr 1049/2001 artikli 4
lõike 2 esimeses taandes ette nähtud erandi, mis on seotud ärihuvide kaitsega, kuna need dokumendid sisaldavad asjaomaste
ettevõtjate äristrateegiate kohta tundlikku teavet, mis on komisjonile edastatud ainult kavandatud koondumise kontrollimise
jaoks. Komisjon leiab, et eespool punkti 1 alapunktis a ning eespool punkti 2 alapunktides c (seoses Lagardère’ile komisjoni
saadetud kirjaga) ja h viidatud dokumendid, mis on kõik tema koostatud, sisaldavad samuti asjaomaste ettevõtjatega seotud
äriliselt tundlikku teavet.
Selleks et õigustada eespool punkti 1 alapunktis g viidatud komisjoni kolmest asutusesisesest memost kahele juurdepääsu keelamist,
tugineb komisjon määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 3 teises lõigus ette nähtud erandile, mis on seotud institutsiooni otsustamisprotsessi
kaitsega. Üks nendest memodest on konkurentsi peadirektoraadi taotlus arvamuse saamiseks õigustalituselt; teine on konkurentsi
eest vastutava komisjoni liikme jaoks koostatud memo, mis sisaldab ülevaadet olukorrast. Komisjon leiab, et need kaks memo
sisaldavad asutusesisest arvamust ning eelkonsultatsiooni kokkusobivuse otsuse tegemiseks ning et tema otsustamisprotsessi
kahjustataks tõsiselt, kui need sisearutelud avalikustataks. Ta kinnitab, et tema talitustel peab olema õigus oma seisukohti
vabalt ilma välise surveta esitada, et anda komisjonile otsuse tegemiseks selgitusi.
Selleks et õigustada eespool punkti 1 alapunktis g viidatud ühele dokumendile juurdepääsu keelamist, tugineb komisjon lõpuks
määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 2 teises taandes ette nähtud erandile, mis on seotud õigusnõustamise kaitsega. Ta rõhutab,
et on põhiline, et õigusnõustamine võiks toimuda ausalt, objektiivselt ning sõltumatult. Ta leiab, et kui õigustalitus peaks
võtma arvesse oma arvamuse hilisemat avaldamist, siis ei avaldaks ta oma arvamust sõltumatult.
Kolmandatelt isikutelt pärinevate dokumentide osas leiab komisjon, et ta ei pea nendega konsulteerima määruse nr 1049/2001
artikli 4 lõike 4 kohaselt, kuna ta leidis, et üks eespool toodud eranditest kuulub kohaldamisele ning seega oli ilmne, et
asjaomaseid dokumente ei tohi avaldada.
Komisjon kinnitab, et ta analüüsis võimalust võimaldada hagejale osaline juurdepääs asjaomastele dokumentidele vastavalt määruse
nr 1049/2001 artikli 4 lõikele 6 ning et ta jättis selle võimaluse kõrvale taotletud dokumentide hulga tõttu ning arvestades
asjaolu, et nende dokumentide peaaegu kogu sisu oli hõlmatud eespool loetletud eranditega. Nende dokumendiosade tuvastamine,
mida võib edastada, toob kaasa ebaproportsionaalse halduskoormuse võrreldes üldsuse huviga tutvuda katkendlike osadega, mis
on sellise tegevuse tulemus.
Komisjon märgib muu hulgas, et ülekaalukas üldine huvi ei õigusta nimetatud dokumentide avalikustamist, kuna juurdepääsutaotlus
tugineb hageja huvide kaitsele Üldkohtu menetluses olevas vaidluses ning see kaitse on seotud erahuvi, mitte üldise huviga.
Komisjon juhib hageja tähelepanu teistele dokumentidele juurdepääsu erinormidele, mis on esiteks ette nähtud määruses nr 4064/89
ning teiseks Euroopa Kohtu ja Üldkohtu kodukordadega, mis võimaldavad poolel kohtumenetluses taotleda menetlust korraldavate
meetmete võtmist, mis võivad seisneda käimasoleva kohtuasjaga seotud dokumentide küsimises.
Lõpuks märgib komisjon, et asjaolu, et ta edastas määruse nr 4064/89 artiklil 11 põhinevad infonõuded kohtuasjas T‑279/04
tema poolt esitatud kostja vastuse lisana, ei tähenda, et ta peab sama sätte alusel avalikustama Lagardère’ile saadetud infonõude,
millele on viidatud eespool punkti 2 alapunktis h. Ta meenutab, et Euroopa Kohtule ja Üldkohtule esitatud menetlusdokumentidele
lisatud dokumendid edastatakse ainult asjaomase menetluse jaoks ning need ei ole mõeldud avaldamiseks, kuna dokumendi edastamine
määruse nr 1049/2001 alusel võrdub selle dokumendi avaldamisega.
Pärast vaidlustatud otsuse tegemist esitas hageja 5. juulil 2005 kohtuasjas T‑279/04 menetlust korraldavate meetmete taotluse
kodukorra artikli 64 alusel selleks, et Üldkohus kohustaks komisjoni esitama eespool punkti 1 alapunktides a–h viidatud dokumente.
Komisjon edastas hagejale selle taotluse kohta esitatud märkuste lisana nimetatud punkti alapunktis a viidatud dokumendi,
st oma 5. juuni 2003. aasta otsuse alustada asjaomases menetluses põhjalikku uurimist määruse nr 4064/89 artikli 6 lõike 1
punkti c alusel.

Menetlus ja poolte nõuded
Hageja esitas vaidlustatud otsuse tühistamiseks hagi, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 17. juunil 2005.
Lagardère esitas 29. septembril 2005 Üldkohtu kantseleisse avalduse menetlusse astumiseks komisjoni nõuete toetuseks.
Kuna Üldkohtu kodade koosseis on muutunud, kuulub ettekandja-kohtunik nüüd kuuenda koja koosseisu, mistõttu määrati käesolev
kohtuasi sellele kojale.
Kuuenda koja esimehe 6. märtsi 2009. aasta määrusega lubati Lagardère’il astuda käesolevas asjas menetlusse.
Ettekandja-kohtuniku ettekande alusel otsustas Üldkohus avada suulise menetluse ning Üldkohtu kodukorra artiklis 64 sätestatud
menetlust korraldavate meetmete raames esitas ta pooltele kirjalikud küsimused, millele pooled vastasid määratud tähtaja jooksul.
Üldkohus palus 10. juuli 2009. aasta määrusega oma kodukorra artikli 65 punkti b, artikli 66 lõike 1 ja artikli 67 lõike 3
kolmanda lõigu alusel komisjonil esitada kõik taotletud dokumendid, välja arvatud need, millele on viidatud eespool punkti 1
alapunktis f ning eespool punkti 2 alapunktides a ja e, märkides sealjuures siiski, et käesoleva menetluse käigus ei edastata
neid dokumente ei hagejale ega menetlusse astujale. See taotlus rahuldati.
Poolte suulised avaldused ja vastused Üldkohtu küsimustele kuulati ära 9. septembri 2009. aasta kohtuistungil.
28. septembri 2009. aasta määrusega uuendati suuline menetlus, et esitada hagejale kirjalik küsimus.
Hageja palub Üldkohtul:
–        tühistada vaidlustatud otsus;
–        mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Komisjon, keda toetab menetlusse astuja, palub Üldkohtul:
–        jätta hagi rahuldamata;
–        mõista kohtukulud välja hagejalt.

Õiguslik käsitlus
1.
Vaidluse ese
Mitmed dokumendid, millele hageja määruse nr 1049/2001 alusel juurdepääsu taotles, edastati talle komisjoni poolt täielikult
või osaliselt kohtuasjades T‑279/04 ja T‑452/04 esitatud kostja vastuse lisadena ning kohtuasjas T‑279/04 hageja poolt esitatud
menetlust korraldava meetme taotluse kohta esitatud märkuste lisadena. Nii edastatud dokumendid on järgmised:
–        eespool punkti 1 alapunktis a viidatud dokumendi mittekonfidentsiaalne versioon, st komisjoni 5. juuni 2003. aasta otsus,
mis tehti asjaomases menetluses vastavalt määruse nr 4064/89 artikli 6 lõike 1 punktile c;
–        ühelt poolt Segexi ja Ecrinvest 4 ning teiselt poolt Lagardère’i vahel 3. detsembril 2002 sõlmitud võõrandamislepingu mittekonfidentsiaalne
versioon; nagu komisjon ja Lagardère Üldkohtu kirjalikule küsimusele vastates kinnitasid, vastab see leping eespool punkti 1
alapunktis b viidatud dokumendile;
–        osa eespool punkti 1 alapunktis c viidatud dokumendist, st komisjoni ja Natexise vahelisest kirjavahetusest alates 2002. aasta
septembrist kuni koondumisest teatamiseni 14. aprillil 2003;
–        eespool punkti 2 alapunktis h viidatud dokument, st komisjoni poolt Lagardère’ile 11. juunil 2004 saadetud infonõue;
–        eespool punkti 2 alapunktis j viidatud dokumendi mittekonfidentsiaalne versioon, st järelevalveisiku aruanne Wendel Investissement’
kandidatuuri kohta.
Hageja märkis Üldkohtu kirjalikele küsimustele vastates, et tal puudub nende dokumentide osas põhjendatud huvi, kuna nii edastatud
dokumentidega juurdepääsutaotlus selles osas rahuldati.
Seega on ära langenud vajadus teha otsus vaidlustatud otsuse õiguspärasuse kohta osas, mis puudutab komisjoni poolt juurdepääsu
keelamist eespool punkti 1 alapunktides a–c ning eespool punkti 2 alapunktides h ja j viidatud dokumentidele.
Pealegi ei vaidlustanud hageja komisjoni kinnitust, et eespool punkti 1 alapunktis f viidatud dokumenti tema valduses ei ole.
Seetõttu on vaidluse ese nüüd vaidlustatud otsuse õiguspärases osas, mis puudutab komisjoni poolt täielikku või osalist juurdepääsu
keelamist eespool punkti 1 alapunktides d, e, g ja h ning eespool punkti 2 alapunktides b–d, f, g ja i viidatud dokumentidele
(edaspidi „vaidlusalused dokumendid”).
2.
Menetlusse astuja sissejuhatava argumendi vastuvõetavus

Poolte argumendid
Sissejuhatuseks märgib menetlusse astuja, et vaidlusalust juurdepääsutaotlust tuleb hinnata koondumiste kontrolli menetluse
erikontekstis. Sellega seoses väidab ta nimelt, et koondumiste kontrolli menetluses kohaldatakse toimikuga tutvumise õigusele
erinorme, mis on ette nähtud komisjoni 7. aprilli 2004. aasta määruse (EÜ) nr 802/2004, millega rakendatakse nõukogu määrust
(EÜ) nr 139/2004 kontrolli kehtestamise kohta ettevõtjate koondumiste üle (ELT L 133, lk 1; ELT eriväljaanne 08/03, lk 88),
artiklis 17. Kehtestatud kord on range. Toimikuga ei saa tutvuda koondumise suhtes kolmandad isikud. Juurdepääsu ei ole ei
konfidentsiaalsele teabele ega komisjoni või liikmesriikide pädevate asutuste sisedokumentidele. Juurdepääs võimaldatakse
tingimusel, et saadud dokumente kasutatakse ainult asjaomase koondumise menetluse jaoks. Vastavalt põhimõttele
lex specialis derogat legi generali
tuleb üld- ja erinormide konkurentsi korral kohaldada erinorme. Nii on kohtupraktikas asutud seisukohale, et EÜ artikliga 255
ja määrusega nr 1049/2001 ette nähtud tutvumisõigust ei kohaldata erinormide tõttu, mis käsitlevad konkursikomisjonide töö
saladust. Samamoodi peaks koondumiste kontrolli valdkonnas erinormide olemasolu olema takistuseks – või vähemalt piirama –
avalikkuse dokumentidele juurdepääsu käsitlevate üldnormide kohaldamisele. Vastupidisel juhul puuduks määruses nr 802/2004
ette nähtud juurdepääsu käsitlevatel normidel igasugune kasulik mõju.
Hageja vaidlustab menetlusse astuja sellise sissejuhatava märkuse põhjendatuse.

Üldkohtu hinnang
Kodukorra artikli 113 kohaselt võib Üldkohus igal ajal omal algatusel pärast poolte ärakuulamist otsustada, et esineb olulisi
asja läbivaatamist takistavaid asjaolusid, mille hulka kuulub ka menetlusse astuja esitatud argumendi vastuvõetavus.
Vastavalt Euroopa Kohtu põhikirja artikli 40 neljandale lõigule, mida kohaldatakse kõnealuse põhikirja artiklist 53 tulenevalt
Üldkohtu suhtes, peab menetlusse astumise avaldus piirduma ühe poole nõuete toetamisega. Liiatigi, tulenevalt kodukorra artikli 116
lõikest 3 peab menetlusse astuja nõustuma kohtuasja staadiumiga menetlusse astumise ajal. Kuigi kõnealuste sätete kohaselt
ei ole menetlusse astujal keelatud esitada argumente, mis erinevad selle menetluspoole argumentidest, kelle toetuseks ta on
menetlusse astunud, siis kehtib vähemalt tingimus, et need ei tohi muuta kohtuvaidluse piire ning et menetlusse astumine toimub
ikkagi selle menetluspoole nõuete toetuseks.
Käesolevas asjas ei ole kohtuasja pooled esitanud argumenti, et tuleb kohaldada ainult koondumiste kontrolli valdkonnas ettenähtud
norme toimikuga tutvumise kohta. Kui eeldada, et Üldkohus võib selle argumendiga nõustuda, viiks see vaidlustatud otsuse tühistamiseni
põhjusel, et see võeti ebaõigesti vastu määruse nr 1049/2001 alusel ning mitte toimikuga tutvumiseks koondumiste kontrolli
valdkonnas ettenähtud normide alusel, nagu oleks pidanud tegema. Seega ei ole see argument esitatud komisjoni, kes nõuab tühistamishagi
rahuldamata jätmist, nõuete toetuseks.
Seetõttu tuleb vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata menetlusse astuja poolt sissejuhatuseks esitatud argument, et kohaldada
tuleb ainult koondumiste kontrolli valdkonnas ettenähtud norme toimikuga tutvumise kohta.
3.
Sisulised küsimused
Hageja esitab oma hagi põhjenduseks neli väidet, mis käsitlevad juurdepääsutaotluses viidatud dokumentide konkreetset ja individuaalset
hindamata jätmist, komisjoni ilmset hindamisviga määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõigetes 2 ja 3 ette nähtud erandite kohaldamisel,
taotletud dokumentidega vähemalt osalise tutvumise õiguse rikkumist ning proportsionaalsuse põhimõtte rikkumist, mis tuleneb
sellest, et ei ole kaalutud ühelt poolt osutatud erandeid ning teiselt poolt ülekaalukat üldist huvi, mis õigustaks taotletud
dokumentide avalikustamist.
Kuna esimene ja teine väide on tihedalt seotud, on kohane neid analüüsida koos.

Esimene ja teine väide, et taotletud dokumendid on jäetud konkreetselt ja individuaalselt hindamata ning et komisjon on määruse
nr 1049/2001 artikli 4 lõigetes 2 ja 3 ette nähtud erandite kohaldamisel teinud ilmse hindamisvea
Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale peab dokumentidele juurdepääsu taotluse menetlemiseks vajalik hindamine olema konkreetne.
Ühest küljest ei piisa erandi kohaldamise õigustamiseks nentimisest, et dokument käsitleb erandiga kaitstud huve (Üldkohtu
26. aprilli 2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑110/03, T‑150/03 ja T‑405/03: Sison
vs.
nõukogu, EKL 2005, lk II‑1429, punkt 75, ning 6. juuli 2006. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑391/03 ja T‑70/04: Franchet
ja Byk
vs.
komisjon, EKL 2006, lk II‑2023, punkt 115). Põhimõtteliselt saab erandi kohaldamist õigustada ainult juhtudel, kui institutsioon
on eelnevalt kontrollinud esiteks seda, kas dokumendile juurdepääs ohustab kaitstud huvi konkreetselt ja reaalselt ning teiseks
seda, kas määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõigetes 2 ja 3 käsitletud olukorras teenib viidatud dokumendi avalikustamine ülekaalukaid
üldisi huve. Teisest küljest, kaitstud huvi kahjustamise oht peab olema mõistlikult ettenähtav ning mitte ainult oletuslik.
Järelikult tuleb hindamine, mis on institutsioonile erandi kohaldamisel kohustuslik, konkreetselt läbi viia ja see peab nähtuma
otsuse põhjendustest (Üldkohtu 13. aprilli 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑2/03: Verein für Konsumenteninformation
vs
. komisjon, EKL 2005, lk II‑1121, punkt 69, edaspidi „kohtuotsus VKI”, ning eespool viidatud kohtuotsus Franchet ja Byk
vs.
komisjon, punkt 115).
Lisaks peab see konkreetne hindamine olema läbi viidud iga taotluses nimetatud dokumendi kohta. Määrusest nr 1049/2001 nähtub,
et kõiki selle artikli 4 lõigetes 1–3 sätestatud erandeid tuleb kohaldada „dokumentidele” (eespool punktis 41 viidatud kohtuotsus
VKI, punkt 70, ja eespool punktis 41 viidatud kohtuotsus Franchet ja Byk
vs.
komisjon, punkt 116). Nende erandite ajalise kohaldamisala kohta tuleb lisaks märkida, et kõnesoleva määruse artikli 4 lõige 7
sätestab, et neid kohaldatakse üksnes nii kaua, kuni kaitse on „dokumendi sisust lähtuvalt” õigustatud.
Eelnevast johtub, et konkreetne ja individuaalne hindamine on igal üksikjuhul vajalik ka siis, kui on ilmselge, et juurdepääsu
taotlus puudutab erandiga hõlmatud dokumente, sest ainult säärase hindamise tulemusena on institutsioonil võimalik hinnata
taotlejale osalise juurdepääsu võimaldamist vastavalt määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõikele 6 (eespool punktis 41 viidatud
kohtuotsus VKI, punkt 73, ja eespool punktis 41 viidatud kohtuotsus Franchet ja Byk
vs
. komisjon, punkt 117). Lisaks on Üldkohus seda määrust kohaldades juba varemgi pidanud ebapiisavaks dokumentide sellist hindamist,
mis on läbi viidud pigem dokumendikategooriate kui nendes dokumentides sisalduva konkreetse teabe põhjal, kuna hindamine,
mida institutsioon on kohustatud läbi viima, peab võimaldama tal konkreetselt hinnata, kas vastav erand on tõepoolest kohaldatav
kogu nendes dokumentides sisalduvale teabele (eespool punktis 41 viidatud kohtuotsus VKI, punktid 74 ja 76).
Institutsiooni kohustus hinnata juurdepääsutaotluses nimetatud dokumentide sisu konkreetselt ja individuaalselt on põhimõtteline
lähenemine (eespool punktis 41 viidatud kohtuotsus VKI, punktid 74 ja 75), mida tuleb kohaldada kõigi määruse nr 1049/2001
artikli 4 lõigetes 1–3 sätestatud erandite suhtes hoolimata sellest, millisesse valdkonda taotletud dokumendid kuuluvad.
Niisugune põhimõtteline lähenemine ei tähenda siiski, et selline hindamine tuleb läbi viia kõikidel juhtudel. Kui institutsioon
peab määruse nr 1049/2001 alusel esitatud juurdepääsutaotlusele vastamiseks põhimõtteliselt läbi viima konkreetse ja individuaalse
hindamise, mille eesmärk on võimaldada asjassepuutuval institutsioonil hinnata ühest küljest seda, mil määral on kohaldatav
erand dokumentidega tutvumise õigusest ning teisest küljest osalise juurdepääsu võimalust, siis hindamine ei pruugi olla vajalik,
kui konkreetse juhtumi asjaolusid arvesse võttes on ilmselge, et juurdepääsu võimaldamisest tuleb keelduda või vastupidi,
seda lubada. See võib ette tulla eelkõige siis, kui teatud dokumendid on esiteks kas tervikuna ilmselgelt hõlmatud erandiga
dokumentidega tutvumise õigusest või vastupidi, tervikuna ilmselgelt juurdepääsetavad, või kui komisjon on nende suhtes varem
läbi viinud konkreetse ja individuaalse hindamise sarnastel asjaoludel (eespool punktis 41 viidatud kohtuotsus VKI, punkt 75).
Avalikustamisest keeldumise põhjenduste üldsõnalisus, lühidus või nende stereotüüpsus annavad konkreetse hindamise läbi viimata
jätmisest tunnistust üksnes nende juhtumite puhul, kus igale dokumendile juurdepääsu keelamist on objektiivselt võimalik põhjendada
selle dokumendi sisu või olulist osa avalikustamata ja selle tulemusena erandi põhilist eesmärki ohtu seadmata (vt selle kohta
eespool punktis 41 viidatud kohtuotsus Sison
vs.
nõukogu, punkt 84; vt 1993. aasta asjaajamiskorda käsitlev analoogiline Üldkohtu 5. märtsi 1997. aasta otsus kohtuasjas T‑105/95:
WWF UK
vs.
komisjon, EKL 1997, lk II‑313, punkt 65). Nagu Euroopa Kohus on täpsustanud, on institutsioonide kohustust keelduda avaldamast
asjaolusid, mis võiksid kaudselt kahjustada huve, mida nimetatud erandid konkreetselt peavad kaitsma, eelkõige rõhutatud määruse
nr 1049/2001 artikli 9 lõikes 4 ja artikli 11 lõikes 2 (Euroopa Kohtu 1. veebruari 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑266/05 P:
Sison
vs.
nõukogu, EKL 2007, lk I‑1233, punkt 83).
Sama õigustust saab kasutada samasse kategooriasse kuuluvate dokumentide suhtes, millega on eelkõige tegemist siis, kui need
sisaldavad sama tüüpi teavet. Seejärel peab Üldkohus tuvastama, kas osutatud erand hõlmab sellesse kategooriasse kuuluvad
dokumendid ilmselgelt ja tervikuna.
Määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 2 kolmandas taandes sätestatud erand, mis kaitseb kontrollimiste, uurimise või audiitorkontrolli
eesmärke
–       Poolte argumendid
Hageja väidab, et komisjon lähenemine oli abstraktne ja üldine ning ta ei viinud läbi konkreetset ja individuaalset hindamist,
et kontrollida, kas taotletud dokumentide edastamine tegelikult kahjustab määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 2 kolmandas
taandes sätestatud erandiga kaitstud huvi.
Ta kinnitab, et komisjoni mure seoses huvitatud isikute usalduse säilitamisega koondumiste kontrolli menetluse raames on teisejärguline,
kuna huvitatud isikutel on seadusjärgne kohustus edastada komisjonile kõik tema poolt sellega seoses nõutud dokumendid.
Komisjoni poolt välja toodud uurimisega seotud eesmärgi kahjustamise oht on igal juhul ainult oletuslik, mis on ebapiisav
juurdepääsu keelamise õigustamiseks. Komisjon ei saa sellise ohu olemasolu tõendada, kuna enamik taotletud dokumentidest käsitlevad
puhtalt õiguslikke küsimusi, eelkõige määruse nr 4064/89 artikli 3 lõike 5 punkti a kohaldamist, ning mitte konkurentsianalüüsi
küsimusi, mis ainukesena võivad kahjustada komisjoni uurimise eesmärki, kui koondumiste kontrolli osas viiakse läbi uus koondumise
analüüs.
Lisaks edastati need dokumendid komisjonile asjaomaste ettevõtjate poolt enne koondumisest teatamist, seega väljaspool ametlikku
uurimismenetlust.
Komisjon väidab, et ta hindas iga dokumenti konkreetselt ja individuaalselt, mida tõendab asjaolu, et kõik need dokumendid
tuvastati selgelt ning loetleti, välja arvatud eespool punkti 1 alapunktis d viidatud dokumendid, nii vaidlustatud otsuse
lisas kui ka otsuses endas neile kohaldatavate eranditega seoses. Sellise hindamise tulemusena võis komisjon hagejale edastada
oma 5. veebruari 2004. aasta kirja, millega kiideti heaks järelevalveisiku ning varade lahususe eest vastutava haldaja nimetamine,
mis vastab eespool punkti 2 alapunktides a ja e viidatud dokumentidele.
Vaidlustatud otsuse põhjendusest nähtub, et hindamine oli individuaalne, konkreetne ning põhjalik. Ainult tähelepanelik ja
individuaalne hindamine võimaldas teha kindlaks näiteks selle, et eespool punkti 1 alapunktis h viidatud dokumendid olid juba
loetletud nimetatud punkti alapunktis c või et eespool punkti 2 alapunktis e viidatud dokument oli sama, mis nimetatud punkti
alapunktis a.
Komisjon väidab, et individuaalne põhjendamine võiks kahjustada asjaomase erandiga kaitstud huvi ning kohtupraktikas on tunnistatud,
et üksikasjalik põhjendus dokumendi sisu osas võiks avalikustada teavet, mis on kaitstud mõne määruses nr 1049/2001 ette nähtud
erandiga.
Mis puudutab eespool punkti 1 alapunktis d viidatud dokumente, st komisjoni ja Lagardère’i vahelist kogu kirjavahetust alates
2002. aasta septembrist kuni koondumisest teatamiseni, siis märgib komisjon, et konkreetne ja individuaalne hindamine ei ole
vajalik, kui on ilmne, et asjaomased dokumendid tuleb avaldada või et neid ei tohi avaldada. Viidatud dokumentide ühiseid
tunnuseid arvesse võttes kuuluvad need käesolevas asjas selgelt samasse kategooriasse.
Nii näitas iga asjaomase dokumendi konkreetne ja individuaalne ning ka eespool punkti 1 alapunktis d viidatud dokumentide
põgus hindamine, et kõik dokumendid olid hõlmatud artikli 4 lõike 2 teises taandes viidatud erandiga, mis on seotud uurimisega,
ning et lisaks olid teatud dokumendid tervikuna või osaliselt hõlmatud muude eranditega.
Komisjon rõhutab, et kuigi uurimise läbiviimine on lõppenud, ei saa uurimist lugeda lõpetatuks, kuna kokkusobivuse otsuse
peale on esitatud tühistamishagi, mille läbivaatamine on Üldkohtu menetluses, ning et tühistamise korral tuleb uurimist taasalustada.
Nende dokumentide avalikustamine, millele juurdepääs keelati, paneks sel põhjusel komisjoni välise surve alla, mis takistaks
tal uurimise taasalustamise korral uurimise nõuetekohast läbiviimist.
Komisjon vaidlustab hageja argumendi, et komisjoni ja majandustegevuses osalejate vaheline usaldus koondumiste kontrolli raames
on vähetähtis, arvestades asjaolu, et viimased on seadusjärgselt kohustatud komisjonile tema uurimiste käigus vajalikku teavet
andma. Ta rõhutab, et seadusjärgset kohustust võib täita mitmel moel ning et uurimised võivad olla tõhusamad, kui ettevõtjad
ei piirdu ainult oma miinimumkohustuste täitmisega, vaid teevad hea tahte vaimus koostööd. Asjaomased pooled ei oota seda,
et komisjon kasutab kogutud teavet muudel eesmärkidel kui need, mille tõttu see teave edastati, kuna see oleks vastuolus nõukogu
20. jaanuari 2004. aasta määruse (EÜ) nr 139/2004 kontrolli kehtestamise kohta ettevõtjate koondumiste üle (ELT L 24, lk 1;
ELT eriväljaanne 08/03, lk 40) artikli 17 lõikega 1. Seega ei ole asjaomaste ettevõtjate poolt kolmandatele isikutele esitatud
dokumentide avalikustamisega sellisele usaldussuhtele tekitatud oht ainult oletuslik. Komisjon esitab selle ohu kohta selgitava
näite, viidates ühe advokaadibüroo väljaandele, mis tuletab meelde koondumiste käigus edastatud teabe komisjoni poolt hiljem
avalikustamise ohtu.
Komisjon meenutab, et kohtupraktika nõuab, et kaitstud huvi kahjustamise oht oleks mõistlikult eeldatav, mitte et sellise
ohu kohta oleks esitatud kindlad ja üksikasjalikud tõendid. Ta väidab, et asjaolu, et viidatud dokumendid edastati enne koondumisest
teatamise kuupäeva, on asjakohatu, kuna kõnesoleva erandiga kaitstud huvi on uurimise eesmärgi kaitsmine, mitte ainult ametlike
etappidega piirduva uurimise kui sellise kaitsmine. Enne nimetatud koondumisest teatamist toimunud teabevahetuse ranget konfidentsiaalsust
rõhutab komisjon oma dokumendis „Koondumiste ühenduse kontrollimenetluste läbiviimise head tavad” ning nende avalikustamine
rikuks konfidentsiaalsuskohustust, mis tal määruse nr 139/2004 ja EÜ artikli 287 alusel on.
Menetlusse astuja väidab, et kui toimikuga tutvumise norme koondumiste kontrolli valdkonnas kohaldatavates õigusaktides ja
määruses nr 1049/2001 tuleb kohaldada samaaegselt põhjusel, et nende õigusaktide eesmärgid on erinevad, siis tuleb tagada
see, et koondumiste kontrolli valdkonnas sätestatud normid toimikuga tutvumiseks ei kaotaks oma mõtet määruse nr 1049/2001
väära kohaldamisega. Ta väidab, et ettevõtjate poolt enne koondumisest ametlikku teatamist esitatud teave, mille eesmärk on
ametliku menetluse ettevalmistamine, peab olema samamoodi kaitstud kui teave, mis edastatakse ametliku menetluse käigus. Kõik
teised lahendused kahjustaksid tõsiselt õiguspärast ootust, mis ettevõtjatel võinuks olla tuginedes komisjoni praktikale kutsuda
üles kontaktide loomisele enne sellist ametlikku teatamist.
Menetlusse astuja leiab, et kohtupraktikas on tunnistatud, et üldsuse huvil, et teda teavitataks dokumendist läbipaistvuse
põhimõtte alusel, ei ole sama kaalu juhul, mil tegemist on koondumiste kontrolli reguleerivaid norme kohaldavas haldusmenetluses
vormistatud dokumendiga või konkurentsiõigusega üldiselt, võrreldes juhuga, mil tegemist on dokumendiga, mis on vormistatud
menetluses, mille raames ühenduse institutsioon toimib seadusandjana. Ta tugineb määruse nr 1049/2001 põhjendusele 6, mille
kohaselt tuleks tagada ulatuslikum juurdepääs dokumentidele juhtudel, kui institutsioonid toimivad seadusandjana.
Menetlusse astuja esitatud muud argumendid on sisuliselt sarnased komisjoni argumentidega.
–       Üldkohtu hinnang
Määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 2 kolmanda taande kohaselt keelavad institutsioonid juurdepääsu dokumentidele, mille
avaldamine kahjustaks kontrollimiste, uurimise või audiitorkontrolli eesmärki, välja arvatud juhul, kui avaldamine teenib
ülekaalukaid üldisi huve.
Vaidlustatud otsuses leidis komisjon, et kõik vaidlusalused dokumendid olid hõlmatud määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 2
kolmandas taandes uurimise eesmärgi kaitseks sätestatud erandiga.
Tuleb rõhutada, et asjaomase institutsiooni ülesanne on eespool punktides 41–47 meenutatud põhimõtteid kohaldades analüüsida,
kas esiteks juurdepääsutaotluse esemeks olev dokument kuulub määruse nr 1049/2001 artiklis 4 sätestatud erandite kohaldamisalasse,
teiseks kas selle dokumendi avalikustamine kahjustab konkreetselt ja tegelikult kaitstud huvi ning kolmandaks, kui see on
nii, siis kas kaitsevajadus hõlmab dokumenti tervikuna (Üldkohtu 30. jaanuari 2008. aasta otsus kohtuasjas T‑380/04: Terezakis
vs
. komisjon, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 88).
Kõigepealt tuleb kindlaks teha, kas komisjon leidis õigesti, et kõik dokumendid, millele juurdepääsu taotleti, olid seotud
uurimisega. Sellega seoses väidab hageja, et teatud juurdepääsutaotluses viidatud dokumendid edastati asjaomaste ettevõtjate
poolt enne koondumisest teatamist, väljaspool määruses nr 4064/89 ette nähtud ametlikku menetlust.
Enne 14. aprilli 2003 edastati dokumendid mitteametlikus menetluses, nii‑öelda eelteatamise raames. Vaatamata sellele, et
dokumentide edastamise kuupäeval oli tegemist mitteametliku menetlusega, tuleb neid dokumente pidada seotuks komisjoni uurimisega
koondumiste kontrolli raames. Asjaomases menetluses lisati dokumendid komisjoni uurimistoimikusse, nagu on märgitud konkurentsi
peadirektoraadi peadirektori 14. veebruari 2005. aasta kirjas, mis tuvastab need dokumendid osana sellest toimikust, ning
ka vaidlustatud otsuses, mis täpsustab, et kõik taotletud dokumendid „koostati või saadi [asjaomase menetluse] läbiviimisel”.
Sellest tuleneb, et kõik taotletud dokumendid puudutavad tegelikult uurimist.
Kuid siiski ei ole asjaolu, et mingi dokument on seotud uurimisega, iseenesest piisav õigustamaks viidatud erandi kohaldamist.
Kohtupraktika kohaselt tuleb iga erandit komisjoni dokumentidega tutvumise õigusest tegelikult tõlgendada ja kohaldada täht-tähelt
(Euroopa Kohtu 18. detsembri 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑64/05 P: Rootsi
vs.
komisjon, EKL 2007, lk I‑11389, punkt 66, ning 1. juuli 2008. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑39/05 P ja C‑52/05 P: Rootsi
ja Turco
vs.
nõukogu, EKL 2008, lk I‑4723, punkt 36, edaspidi „kohtuotsus Turco”; eespool punktis 41 viidatud kohtuotsus Franchet ja Byk,
punkt 84).
Mis puudutab nende erandite ajalist kohaldamisala, siis määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõige 7 näeb lisaks ette, et määruse
nimetatud artikli lõigetes 1–3 sätestatud erandeid kohaldatakse üksnes nii kaua, kuni kaitse on „dokumendi sisust” lähtuvalt
õigustatud.
Seega peab kindlaks tegema, kas uurimise eesmärgiga seotud erand oli veel ajaliselt kohaldatav, kuna asjaomane uurimine lõppes
komisjoni kahe otsuse vastuvõtmisega, milleks on kokkusobivuse otsus ning heakskiitmise otsus, mis ei olnud veel lõplikud,
võttes arvesse nende tühistamiseks Üldkohtusse esitatud kahte hagi (kohtuasjad T‑279/04 ja T‑452/04).
Vaidlustatud ei ole seda, et komisjoni poolt koondumiste kontrolli raames läbi viidud uurimine, mille alusel tehti 7. jaanuaril
2004 kokkusobivuse otsus ning 30. juulil 2004 heakskiitmise otsus, oli vaidlustatud otsuse vastuvõtmisel 7. aprillil 2005
lõppenud. Siiski leiab komisjon, et juhul, kui kokkusobivuse otsus tühistatakse, peab ta tegema uue otsuse ja seetõttu taasalustama
uurimist ning et selle uurimise eesmärki selgelt kahjustatakse, kui asjaomase kontrollimenetluse raames koostatud või saadud
dokumendid avalikustatakse.
Kohtupraktika kohaselt tuleb määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 2 kolmandat taanet tõlgendada nii, et see säte, mille eesmärk
on kaitsta „kontrollimiste, uurimise või audiitorkontrolli eesmärki,” on kohaldatav vaid siis, kui kõnealuste dokumentide
avalikustamine võib kahjustada nende tegevuste läbiviimist (eespool punktis 41 viidatud kohtuotsus Franchet ja Byk, punkt 109).
Kahtlemata võib erinevatele uurimiste või kontrollimiste käigus koostatud aktidele kontrollimiste, uurimise või audiitorkontrolli
kaitsest tulenevat erandit kohaldada seni, kuni uurimine või kontrollimine kestab ja seda isegi siis, kui konkreetne uurimine
või kontroll, mille alusel koostatud aruandele juurdepääsu taotletakse, on lõpetatud (vt eespool punktis 41 viidatud kohtuotsus
Franchet ja Byk, punkt 110 ja seal viidatud kohtupraktika).
Sellegipoolest tähendaks möönmine, et kontrollimiste, uurimise või audiitorkontrolliga seotud erinevatele dokumentidele laieneb
määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 2 kolmandas taandes sätestatud erand seni, kuni ei ole tehtud otsust nende menetluste
alusel võetavate meetmete kohta, seda, et juurdepääs nimetatud dokumentidele sõltuks juhuslikust, tulevasest ja võib-olla
ajaliselt kaugest sündmusest, mis sõltub erinevate ametiasutuste kiirusest ja hoolsusest (eespool punktis 41 viidatud kohtuotsus
Franchet ja Byk, punkt 111).
Selline lahendus oleks vastuolus eesmärgiga, mis seisneb avalikkusele juurdepääsu tagamises institutsioonide dokumentidele,
et anda kodanikele võimalus kontrollida tõhusamalt avaliku võimu teostamise õiguspärasust (vt selle kohta eespool punktis 41
viidatud kohtuotsus Franchet ja Byk, punkt 112).
Kui käesolevas asjas möönda, et taotletud dokumendid on siiani hõlmatud määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 2 kolmandas taandes
ette nähtud erandiga, kuna asjaomase uurimise tulemusena tehtud kokkusobivuse otsus ning heakskiitmise otsus ei ole lõplikud,
st kuna Üldkohus ja vajadusel Euroopa Kohus ei ole nende peale esitatud hagisid rahuldamata jätnud, või tühistamise korral,
kuna komisjon ei ole ühte või mitut uut otsust teinud, sõltuks juurdepääs nimetatud dokumentidele juhuslikust, tulevasest
ja võib-olla ajaliselt kaugest sündmusest.
Eeltoodust tuleneb, et taotletud dokumendid ei kuulunud vaidlustatud otsuse tegemise ajal enam uurimise eesmärgiga seotud
erandi kohaldamisalasse.
Tuleb märkida, et isegi kui eeldada, et nimetatud dokumendid võiksid kuuluda uurimise eesmärgiga seotud erandi kohaldamisalasse,
ei nähtu vaidlustatud otsuse põhjendustest, et komisjon hindas taotletud dokumente konkreetselt ja individuaalselt.
Selleks et õigustada taotletud dokumentide avalikustamisest keeldumist, toob komisjon vaidlustatud otsuses kõigepealt välja,
et juhul kui kontrollimenetluse raames, mis viis kokkusobivuse otsuse tegemiseni, koostatud või saadud dokumendid avalikustatakse,
kahjustaks see sellise uurimise eesmärki, mille ta peaks kokkusobivuse otsuse tühistamisel taasalustama.
Seejärel kinnitab komisjon vaidlustatud otsuses üldisemalt võttes, et talle koondumiste kontrolli menetluse raames antud teabe
avalikustamine õõnestab komisjoni ja huvitatud isikute vahelist usaldust ning koostööd, mis on hädavajalik, et võimaldada
komisjonile sellise teabe kogumist, mida tal on vaja selliste uurimiste läbiviimiseks ning sellekohaste põhjendatud otsuste
tegemiseks.
Lõpuks toob komisjon välja, et iga viidatud dokument sisaldab teavet asjaomaste ettevõtjate äristrateegiate kohta, komisjoni
kommentaare või temapoolseid taotlusi või ettevõtjate reaktsiooni komisjoni esitatud seisukohtadele.
Sellised kinnitused on liiga ebamäärased ja üldised ega põhine käesolevas asjas esinevatel asjaoludel. Sama põhjendust võiks
kohaldada kõikide dokumentide suhtes, mis esitatakse ükskõik millise koondumiste kontrolli menetluse raames, kuna komisjoni
abstraktne ning üldine põhjendus ei viita asjaomaste dokumentide sisule.
Komisjoni argument, et esiteks võiks individuaalne põhjendamine kahjustada kaitstud huvi ning teiseks, et üksikasjalik põhjendus
dokumendi sisu osas võiks avalikustada teavet, mis on kaitstud mõne määruses nr 1049/2001 sätestatud erandiga, tuleb tagasi
lükata. Komisjon saab iga asjaomase dokumendi puhul ära näidata ning selgitada põhjuseid, miks see dokument on – või on ainult
osaliselt – hõlmatud uurimise eesmärgiga seotud erandiga, ilma et kahjustataks erandi eesmärki või selle teabe konfidentsiaalsust,
mis nende erandite tõttu peab jääma salastatuks.
Muu hulgas tuleb märkida, et taotletud dokumentide üksikasjaliku loendi koostamine, nende dokumentide jaotamine erinevate
erandite alla, millele komisjon on viidanud juurdepääsu keelamise õigustamiseks, ega teatud taotletud dokumentidega tutvumise
võimaldamine iseenesest ei näita, et neid dokumente, millele juurdepääs keelati, hinnati konkreetselt ja individuaalselt.
Mis puudutab eespool punkti 1 alapunktis d viidatud dokumente, st komisjoni ja Lagardère’i vahelist kogu kirjavahetust alates
2002. aasta septembrist kuni koondumisest teatamiseni, siis märgib komisjon, et konkreetne ja individuaalne hindamine ei ole
vajalik, kui on ilmne, et dokument tuleb avaldada või et seda ei tohi avaldada.
Nagu rõhutati eespool punktis 45, tunnistatakse kohtupraktikas küll, et konkreetne ja individuaalne hindamine ei pruugi olla
vajalik, kui on ilmselge, et juurdepääsu võimaldamisest tuleb keelduda või vastupidi, seda lubada. See ei ole käesolevas asjas
aga nii. Vastavalt määruse nr 1049/2001 artikli 2 lõikele 3 kohaldatakse komisjoni dokumentidega tutvumise õiguse sätteid
kõigi institutsiooni käsutuses olevate dokumentide suhtes, see tähendab institutsiooni koostatud ja talle saadetud ning tema
valduses olevate dokumentide suhtes kõikides Euroopa Liidu tegevusvaldkondades. Seega ei saa nõustuda argumendiga, et koondumiste
valdkonnas on komisjoni ja asjaomaste poolte vaheline kirjavahetus ilmselgelt uurimise eesmärgiga seotud erandiga hõlmatud.
Kuigi vajadusel on see erand komisjoni koostatud või talle saadetud teatud dokumentidele kohaldatav, ei ole see tingimata
nii kõikide dokumentide või nende dokumentide puhul tervikuna. Komisjon peab selle vähemalt kindlaks tegema iga dokumendi
konkreetse ja tegeliku hindamisega, mida nõutakse määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 2 esimeses taandes.
Samuti tuleb tagasi lükata komisjoni argument, et üldisemalt võttes õõnestab talle koondumiste kontrolli menetluse raames
antud teabe avalikustamine komisjoni ja huvitatud isikute vahelist usaldust ning koostööd. Sellised kinnitused on ka liiga
ebamäärased ja üldised selleks, et tuvastada asjaomase kaitstud huvi kahjustamise tegelikku ohtu, mis on mõistlikult ettenähtav
ning ei ole ainult oletuslik. Hindamine, mille institutsioon peab erandi kohaldamiseks läbi viima, peab olema konkreetne ja
see peab nähtuma otsuse põhjendustest (eespool punktis 41 viidatud kohtuotsus VKI, punkt 69, ja eespool punktis 41 viidatud
kohtuotsus Franchet ja Byk
vs.
komisjon, punkt 115). Käesolevas asjas tõi komisjon abstraktselt välja, et asjaomaste dokumentide avalikustamine võib kahjustada
tema uurimist, ilma õiguslikult piisavalt tõendamata, et nende dokumentide avalikustamine kahjustab konkreetselt ja tegelikult
uurimise eesmärki.
Komisjon püüdis selle ohu kohta esitada selgitava näite, viidates oma kostja vastuses ühe advokaadibüroo väljaandele, milles
kutsuti pärast eespool punktis 41 viidatud kohtuotsuse VKI tegemist komisjoni uurimise all olevaid ettevõtjaid ettevaatlikkusele,
kui nad edastavad informatsiooni komisjonile, arvestades hilisema avalikustamise ohtu dokumentidega tutvumise õiguse alusel.
Lisaks asjaolule, et komisjoni läbiviidud hindamise konkreetsus peab nähtuma otsuse põhjendustest ja mitte Üldkohtule esitatud
menetlusdokumentidest, ei näita selline asjaolu üksinda, et komisjoni väidetud oht on mõistlikult ettenähtav ning ei ole ainult
oletuslik. Ükskõik missugust ettevaatusabinõu nad peavad neile olulistel põhjustel vajalikuks, ei saa asjaomased ettevõtjad
vabastada end seadusjärgsest kohustusest edastada koondumiste kontrolli raames komisjonile nõutud teave.
Rohkem veenev ei ole komisjoni argument, mis tuleneb määruse nr 139/2004 artikli 17 lõikest 1, mille kohaselt „[nimetatud
määruse kohaldamisel saadud teavet kasutatakse üksnes asjakohase taotluse, uurimise või ärakuulamise eesmärgil”. See säte,
mille sõnastus on sisuliselt sarnane komisjoni poolt väljatoodud või käesolevale kohtuasjale kohaldatavas versioonis, st määruses
nr 4064/89, näeb ette viisi, kuidas komisjon võib kasutada esitatud teavet ega reguleeri määrusega nr 1049/2001 tagatud juurdepääsu
dokumentidele. Seda ei saa tõlgendada takistusena dokumentidega tutvumise õiguse teostamisele, mis on tagatud EÜ artikliga 255
ja määrusega nr 1049/2001. Lisaks tuleb seda lugeda lähtuvalt määruse nr 139/2004 artikli 17 lõikest 2, mis välistab ainult
sellise teabe avalikustamise, „mille suhtes kehtib ametisaladuse hoidmise kohustus”. Teatanud ettevõtjate jaoks on seega ootuspärane,
et avalikustatakse kogutud teave, mis ei ole hõlmatud ametisaladusega.
Kohtupraktikast nähtub, et juhul, kui avalikkusele on antud õigus tutvuda kindlat teavet sisaldavate dokumentidega, ei saa
neid andmeid käsitleda teabena, mis oma laadilt on ametisaladus (Üldkohtu 30. mai 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑198/03: Bank
Austria Creditanstalt
vs
. komisjon, EKL 2006, lk II‑1429, punkt 74). Ametisaladuse hoidmise kohustuse ulatus ei ole seega selline, mis võiks õigustada
selliste dokumentidega tutvumise üldist ja abstraktset keeldu, mis on edastatud koondumisest teatamise raames. Ei EÜ artiklis 287
ega määrustes nr 4064/89 ja nr 139/2004 ei ole ammendavalt märgitud, milline teave kuulub oma laadilt ametisaladuse alla.
Nende määruste artikli 17 lõike 2 sõnastusest nähtub siiski, et kogu kogutud teave ei kuulu tingimata ametisaladuse alla.
Teabe konfidentsiaalsuse hindamisel tuleb seega omavahel tasakaalu viia õigustatud huvid, mis vastanduvad teabe avalikustamisele,
ning üldine huvi, mis nõuab, et ühenduse institutsioonide tegevus oleks nii avalik kui võimalik (vt selle kohta eespool viidatud
Üldkohtu otsus Tribunal Bank Austria Creditanstalt
vs
. komisjon, punkt 71, ja 12. oktoobri 2007. aasta otsus kohtuasjas T‑474/04: Pergan Hilfsstoffe für industrielle Prozesse
vs.
komisjon, EKL 2007, lk II‑4225, punktid 63–66).
Hinnates taotletud dokumente konkreetselt ja individuaalselt kooskõlas määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 2 esimese taandega,
saab komisjon täielikult määrusega nr 1049/2001 kooskõlas tagada koondumiste valdkonnas kohaldamisele kuuluvate sätete kasuliku
mõju. Sellest tuleneb, et EÜ artiklist 287 ning määruste nr 4064/89 ja nr 139/2004 artiklist 17 tulenev ametisaladuse hoidmise
kohustus ei võta temalt ära kohustust hinnata iga asjaomast dokumenti, nagu nõuab määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõige 2.
Lõpuks toob komisjon oma vasturepliigis välja, et asjaomaste ettevõtjate poolt enne koondumisest teatamist edastatud dokumentide
avalikustamine rikuks tema konfidentsiaalsuse kohustusi, mis tal on EÜ artikli 287, määruse nr 139/2004 artikli 17 ning tema
dokumendi „Koondumiste ühenduse kontrollimenetluste läbiviimise head tavad” kohaselt.
Eespool punktis 90 toodud põhjustel tuleb ka see argument tagasi lükata.
Eeltoodust tuleneb, et ei EÜ artikli 287 ega määruste nr 4064/89 ja nr 139/2004 artikliga 17 ei ole vastuolus sellise dokumendi
avalikustamine, mis ei ole hõlmatud määruse nr 1049/2001 sätestatud eranditega.
Seda enam kehtib see suuniste kohta, mis sisalduvad komisjoni dokumendis „Koondumiste ühenduse kontrollimenetluste läbiviimise
head tavad”. Ilma et oleks vaja teha otsust küsimuses, kas tegemist on õiguslikult siduva aktiga ning eriti teha kindlaks,
kas tegemist on õiguslikke tagajärgi tekitava aktiga, tuleb märkida, et selle dokumendiga, mida ei ole ELT‑s avaldatud ja
mille punkt 2.4 täpsustab sõnaselgelt, et see ei tekita ega muuda õigusi või kohustusi, mis on kehtestatud Euroopa Ühenduste
asutamislepinguga, ei ole vastuolus sellise dokumendi avalikustamine, millele on juurdepääs tagatud EÜ artikliga 255 ja määrusega
nr 1049/2001.
Seega ei pea peale vaidlustatud otsuse õiguspärasuse analüüsi vastavalt määrusele nr 1049/2001 täiendavalt uurima, kas taotletud
dokumentides sisalduv teave on hõlmatud ametisaladusega.
Eeltoodust tuleneb, et komisjon on rikkunud õigusnormi, kui ta keelas juurdepääsu taotletud dokumentidele põhjendusel, et
need on hõlmatud määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 2 kolmandas taandes sätestatud erandiga, mis on seotud kontrollimiste,
uurimise või audiitorkontrolli eesmärgiga, kuigi need dokumendid ei kuulunud vaidlustatud otsuse tegemise ajal enam selle
erandi kohaldamisalasse, ning igal juhul ilma, et vaidlustatud otsuse põhjendustest nähtuks, et on toimunud iga dokumendi
konkreetne ja individuaalne hindamine.
Vaidlustatud otsus on selles osas seega õigusvastane.
Kõik vaidlusalused dokumendid, millele juurdepääs keelati, võivad vaidlustatud otsuse kohaselt olla siiski hõlmatud teiste
määruses nr 1049/2001 sätestatud juurdepääsu eranditega. Seega peab analüüsima sellise avalikustamisest keeldumise õiguspärasust,
mis tugineb ärihuvide kaitsega seotud erandile, komisjoni otsustamisprotsessiga seotud erandile ning õigusnõustamise kaitsega
seotud erandile.
Määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 2 esimeses taandes ette nähtud erand, mis on seotud ärihuvide kaitsega
–       Poolte argumendid
Hageja väidab, et komisjoni lähenemine oli abstraktne ja üldine, ilma konkreetse ja individuaalse hindamiseta, selleks et
teha kindlaks, kas iga taotletud dokumendi edastamine kahjustab tegelikult selle erandiga kaitstud huve. Komisjon ei ole tõendanud,
et kaitstud huvi kahjustamise oht on mõistlikult ettenähtav ning ei ole ainult oletuslik.
Hageja arvates peab komisjon tuvastama ja välja jätma ärisaladused, mis võivad olla hõlmatud erikaitsega, ning edastama asjaomaste
dokumentide mittekonfidentsiaalsed versioonid. Ta vaidlustab muu hulgas selle, et taotletud dokumendid võivad sisaldada niipalju
just äriliselt tundlikku teavet, kuna need puudutavad suures osas määruse nr 4064/89 artikli 3 lõike 5 punkti a kohaldamist
ehk õiguslikku, mitte ärilist küsimust.
Hageja väidab, et komisjon ei konsulteerinud ettevõtjatega, kelle ärihuve puudutati, ning et ta edastas Üldkohtu menetluses
olevas teises menetluses teatud dokumendid, mille kohta ta väidab, et need kuuluvad ärisaladuse hulka, nende koostajatele
seal viitamata.
Komisjon rõhutab, et ta loetles vaidlustatud otsuses täpselt dokumendid, mis on asjaomase erandiga hõlmatud, ning ta tõi välja
nendes sisalduva teabe olemuse, milleks on tundlik teave asjaomaste ettevõtjate äristrateegiate kohta. Ta hindas taotletud
dokumente individuaalselt ja konkreetselt, välja arvatud eespool punkti 1 alapunktis d viidatud dokumente, mille põgus hindamine
võimaldas jõuda järeldusele, et neid ei saa avalikustada ilma asjaomaste ettevõtjate ärihuve kahjustamata. Ta väidab, et individuaalne
põhjendamine võiks kahjustada asjaomase erandiga kaitstud huvi ning kohtupraktikas on tunnistatud, et üksikasjalik põhjendus
dokumendi sisu osas võiks avalikustada kaitstud teavet.
Ta ei saanud esitada taotletud dokumentide mittekonfidentsiaalseid versioone ning võimaldada nii osalist juurdepääsu nendele
dokumentidele, kuna viimased olid tervikuna hõlmatud ühe või mitme erandiga. Asjaomaste ettevõtjate poolt komisjonile edastatud
mittekonfidentsiaalsed versioonid on mõeldud ainult selleks, et võimaldada huvitatud isikutel kasutada oma kaitseõigusi, ning
neid ei saa seega ainuüksi selle põhjal määruse nr 1049/2001 alusel avalikustada. Kui see ei oleks nii, siis kaotaksid koondumiste
kontrolli raames toimikuga tutvumise õiguse valdkonnas sätestatud normid oma mõtte.
Dokumentide sisu ei piirdu puhtalt õiguslike küsimustega, kuna tegemist on võõrandamislepinguga, selleteemalise kirjavahetusega,
lepinguga, millega Natexis sai osaluse VUP‑s, Lagardère’i poolt võetud kohustuste täitmise tagamisega seotud volitusega, varade
lahususe eest vastutavale haldajale antud volitusega, Lagardère’i ja Wendel Investissement’ vahelise kokkuleppe projektiga
ning selle kokkuleppe projektiga seotud dokumentidega. Kõik need dokumendid sisaldavad asjaomaste ettevõtjate äristrateegiat.
Teatanud pooled tõid sõnaselgelt välja komisjonile esitatud dokumentide konfidentsiaalsuse. Kuna tegemist on hiljutise teabega,
siis ei saa väita, et aja jooksul on see muutunud mittekonfidentsiaalseks.
Kolmandatelt isikutelt pärinevate dokumentide puhul leiab komisjon, et määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 4 kohaselt ei
pea ta konsulteerima asjaomase kolmanda isikuga, et hinnata, kas tuleks kohaldada erandit, kui on ilmne, et dokument tuleb
avaldada või et seda ei tohi avaldada. See on käesolevas asjas nii. Mis puudutab dokumente, mille koostaja ta on, siis rõhutab
komisjon, et ta ei saa konsulteerida asjaomaste kolmandate isikutega, kuna selline konsulteerimine on määruses nr 1049/2001
ette nähtud ainult kolmanda isiku koostatud dokumentide puhul.
Taotletud dokumentide edastamine on lisaks keelatud EÜ artikliga 287, mis paneb institutsioonide liikmetele ja ametnikele
kohustuse mitte avalikustada ametisaladuse hoidmise kohustuse alla kuuluvat teavet, sh ärisaladusi. See kohustus mitte avalikustada
ametisaladuse alla kuuluvat teavet sisaldub samuti määruse nr 4064/89, mille asendas määrus nr 139/2004, artikli 17 lõikes 2.
Nende kahe määruse artikli 18 lõige 3 seab toimikuga tutvumise tingimuseks samuti selle, et tagatakse ettevõtjate õigustatud
huvi kaitsta oma ärisaladusi.
Menetlusse astuja väidab nimelt, et ärisaladustele laieneb koondumiste kontrolli valdkonnas erikaitse vastavalt EÜ artiklile 287,
7. detsembril 2000 Nice’is välja kuulutatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta (ELT C 364, lk 1) artiklile 41, Euroopa Kohtu
ja Üldkohtu praktikale ning määruse nr 802/2004 artikli 18 lõikele 1. Menetlusse astuja esitatud teised argumendid on sisuliselt
sarnased komisjoni argumentidega.
–       Üldkohtu hinnang
Määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 2 esimese taande kohaselt keelavad institutsioonid juurdepääsu dokumendile, mille avaldamine
kahjustaks „füüsilise või juriidilise isiku ärihuve, sealhulgas intellektuaalomandit”.
Nimetatud määruse artikli 4 lõige 4 näeb ette, et „kolmandate isikute dokumentide puhul konsulteerib institutsioon kolmanda
isikuga, et hinnata, kas tuleks kohaldada lõike 1 või 2 erandit, välja arvatud juhul, kui on ilmne, et dokument tuleb avaldada
või et seda ei tohi avaldada”.
Komisjon leiab, et vaidlusaluste dokumentide hulgast eespool punkti 1 alapunktides d, e ja h, ning eespool punkti 2 alapunktides b,
c (osaliselt), d, f, g ja i viidatud dokumendid on vähemalt osaliselt hõlmatud ärihuvide kaitsega seotud erandiga.
Arvestades eespool punktis 65 meenutatud põhimõtteid, tuleb analüüsida taotletud dokumentidele juurdepääsu keelamiseks komisjoni
poolt erandi kohaldamist, mis on ette nähtud määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 2 esimeses taandes.
Käesolevas asjas võivad teatud dokumendid, mille puhul see erand tõstatati, sisaldada esiteks konfidentsiaalset teavet, mis
kuulub ärihuvide kaitsega seotud erandi kohaldamisalasse. Nagu rõhutatakse vaidlustatud otsuses, võivad need dokumendid juba
oma eesmärgi poolest sisaldada asjaomaste ettevõtjate äristrateegiat puudutavat teavet.
Teiseks tuleb analüüsida küsimust, kas selliste dokumentide avalikustamine, mis kuuluvad ärihuvide kaitsega seotud erandi
kohaldamisalasse, kahjustab konkreetselt ja tegelikult kaitstud huvi.
Tuleb meenutada, et kohtupraktika kohaselt peab hindamine, mille institutsioon peab erandi kohaldamiseks läbi viima, olema
konkreetne ja see peab nähtuma otsuse põhjendustest.
Vaidlustatud otsuses keeldus komisjon eespool punktis 111 loetletud dokumente avalikustamast põhjendusel, et need dokumendid
sisaldavad tundlikku teavet asjaomaste ettevõtjate äristrateegiate kohta. Nende avalikustamine kahjustab seega selgelt asjaomaste
ettevõtjate ärihuve.
Nendest põhjendustest ei nähtu siiski, et toimus nimetatud dokumentide konkreetne ja individuaalne hindamine. Komisjoni esitatud
põhjendus on ebamäärane ja üldine ega viita asjaomaste dokumentide sisule. Sarnast põhjendust võiks kohaldada kõikidele ükskõik
millise koondumise kontrolli menetluse raames esitatud dokumentidele.
Muu hulgas ei ole tegemist asjaoludega, mille puhul asjaomane institutsioon võib kohtupraktika kohaselt (eespool punktis 41
viidatud kohtuotsus VKI, punkt 75) vabastada end konkreetsest ja individuaalsest hindamisest.
Eespool punktis 86 tehtud järeldusest tuleneb tegelikult, et ei saa nõustuda sellega, et kõik dokumendid, millega tutvumine
keelati ärihuvide kaitsega seotud erandit kohaldades, on ilmselgelt tervikuna selle erandiga hõlmatud.
Samamoodi ei saa väita, et komisjonil on objektiivselt võimatu esitada põhjused, mis õigustaksid igale dokumendile juurdepääsu
keelamist, ilma selle dokumendi sisu või olulist osa avalikustamata ja selle tulemusena erandi põhilist eesmärki ohtu seadmata,
mis võiks õigustada põhjenduse üldsõnalisust, lühidust või selle stereotüüpsust (1. veebruari 2007. aasta otsus eespool punktis 46
viidatud kohtuasjas Sison
vs.
nõukogu, punkt 83, ning 26. aprilli 2005. aasta otsus eespool punktis 41 viidatud kohtuasjas Sison
vs.
nõukogu, punkt 84; vt analoogia alusel 1993. aasta asjaajamiskorda käsitlev eespool punktis 46 viidatud kohtuotsus WWF UK
vs.
komisjon, punkt 65).
Komisjon saab tegelikult kirjeldada iga dokumendi sisu ning täpsustada konfidentsiaalse teabe olemust, samas seda avalikustamata.
Komisjonile teavet esitavate ettevõtjate kohustus tähistada selgelt kogu teave, mida nad peavad konfidentsiaalseks, ning esitada
edastatud dokumentide mittekonfidentsiaalsed versioonid, mis on ette nähtud komisjoni 1. märtsi 1998. aasta määruse (EÜ) nr 447/98
määruses nr 4064/89 (kontrolli kehtestamise kohta ettevõtjate koondumiste üle) ettenähtud teatiste, tähtaegade ja ärakuulamiste
kohta (EÜT L 61, lk 1; ELT eriväljaanne 08/01, lk 284) artikli 17 lõikes 2, võimaldab komisjonil vähemalt täpselt põhjendada
juurdepääsu keelamist igale dokumendile, ilma selles sisalduvat konfidentsiaalset teavet avalikustamata.
Mis puudutab sellise loetelu puudumist, milles tuvastatakse eespool punkti 1 alapunktis d viidatud dokumendid, st komisjoni
ja Lagardère’i vaheline kirjavahetus, siis esitab komisjon argumendi, et see kirjavahetus koosneb ligikaudu 20-st kaustast
ning et üksikasjaliku nimekirja koostamine dokument dokumendi kaupa oleks olnud ebaproportsionaalselt suur halduskoormus.
Ta märgib vaidlustatud otsuses, et ta võttis arvesse dokumentide kategooriat tervikuna, ning ta kinnitab oma menetlusdokumentides,
et tal oli pärast põgusat hindamist õigus keelata juurdepääs nendele dokumentidele, kuna need dokumendid on ilmselgelt ja
täies ulatuses hõlmatud ärihuvide kaitsega seotud erandiga.
See argument tuleb tagasi lükata. Nagu toodi välja eespool punktis 86, kohaldatakse vastavalt määruse nr 1049/2001 artikli 2
lõikele 3 komisjoni dokumentidega tutvumise õiguse sätteid kõigi institutsiooni käsutuses olevate dokumentide suhtes, see
tähendab institutsiooni koostatud ja talle saadetud ning tema valduses olevate dokumentide suhtes kõikides Euroopa Liidu tegevusvaldkondades.
Seega ei saa nõustuda argumendiga, et koondumiste valdkonnas on komisjoni ja asjaomaste poolte vaheline kirjavahetus ilmselgelt
ärihuvide kaitsega seotud erandiga hõlmatud. Kuigi vajadusel on see erand teatud komisjoni koostatud või talle saadetud dokumentidele
kohaldatav, ei ole see tingimata nii kõikide dokumentide või nende dokumentide puhul tervikuna. Komisjon peab selle vähemalt
kindlaks tegema iga dokumendi konkreetse ja tegeliku hindamisega, nagu nõuab määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 2 esimene
taane.
Komisjoni ja menetlusse astuja argument ametisaladuse hoidmise kohta, mis on tagatud EÜ artikli 287 ja määruse nr 4064/89
artikli 17 lõikega 2, ning ärisaladuse kohta, mis on tagatud nimetatud määruse artikli 18 lõikega 3, tuleb samuti tagasi lükata.
Nagu toodi välja eespool punktis 90, nähtub kohtupraktikast, et juhul kui avalikkusele on antud õigus tutvuda kindlat teavet
sisaldavate dokumentidega, ei saa neid andmeid käsitleda teabena, mis oma laadilt on ametisaladus või ärisaladus (vt selle
kohta eespool punktis 90 viidatud kohtuotsus Bank Austria Creditanstalt
vs.
komisjon, punkt 74).
Hageja heidab komisjonile samuti ette, et ta ei konsulteerinud nende ettevõtjatega, kelle ärihuvisid võiks asjaomaste dokumentide
avalikustamine kahjustada.
Sellega seoses tuleb meenutada, et kolmandatelt isikutelt pärinevate dokumentide puhul kohustab määruse nr 1049/2001 artikli 4
lõige 4 institutsioone konsulteerima asjaomase kolmanda isikuga, et hinnata, kas tuleks kohaldada sama määruse artikli 4 lõigete 1
või 2 erandeid, kui ei ole veel ilmne, et dokument tuleb avaldada või et seda ei tohi avaldada. Sellest järeldub, et institutsioonid
ei pea kolmandate isikutega konsulteerima, kui on ilmne, et dokument tuleb avaldada või et seda ei tohi avaldada. Kõikidel
teistel juhtudel peavad institutsioonid konsulteerima asjaomase kolmanda isikuga. Järelikult on asjaomase kolmanda isikuga
konsulteerimine üldjuhul eeltingimus, selleks et hinnata, kas kohaldada kolmandatelt isikutelt pärinevate dokumentide suhtes
määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõigetes 1 ja 2 juurdepääsule sätestatud erandeid (Üldkohtu 30. novembri 2004. aasta otsus
kohtuasjas T‑168/02: IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds
vs.
komisjon, EKL 2004, lk II‑4135, punkt 55, ning eespool punktis 65 viidatud kohtuotsus Terezakis
vs.
komisjon, punkt 54).
Kolmandate isikutega konsulteerimata jätmine on seega määrusega nr 1049/2001 kooskõlas, kui asjaomane dokument on selgelt
hõlmatud ühe selles määruses ette nähtud erandiga. Nagu tõdeti eespool punktides 63–98 uurimise eesmärgiga seotud erandi puhul
ning eespool punktides 109–124 ärihuvide kaitsega seotud erandi puhul, ei ole see käesolevas asjas nii.
Mis puudutab komisjoni dokumente, siis väidab komisjon õigesti, et määrus nr 1049/2001 ei näe ette kolmandate isikutega konsulteerimise
menetlust seda liiki dokumentide puhul. Seega hageja etteheide on õiguslikult põhjendamatu selles osas, milles see viitab
komisjoni koostatud dokumentidele.
Eeltoodust tuleneb, et vaidlustatud otsusega on rikutud õigusnormi, kuna selles kohaldatakse määruse nr 1049/2001 artikli 4
lõike 2 esimeses taandes sätestatud erandit eespool punkti 1 alapunktides d, e ja h ning eespool punkti 2 alapunktides b,
c (osaliselt), d, f, g ja i viidatud dokumentidele, ilma et vaidlustatud otsuse põhjendustest nähtuks, et läbi on viidud iga
dokumendi konkreetne ja individuaalne hindamine ning ilma et kolmandatelt isikutelt pärinevate dokumentide avalikustamise
osas oleks konsulteeritud kolmandate isikutega, kes on teatud asjaomaste dokumentide koostajad.
Otsustamisprotsessi kaitsega seotud erand, mis on sätestatud määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 3 teises lõigus
–       Poolte argumendid
Hageja väidab, et komisjoni lähenemine oli abstraktne ja üldine ning ilma konkreetse ja individuaalse hindamiseta, selleks
et teha kindlaks, kas iga taotletud dokumendi edastamine kahjustab tegelikult selle erandiga kaitstud huve. Komisjon ei ole
tõendanud, et kaitstud huvi kahjustamise oht on mõistlikult ettenähtav ning ei ole ainult oletuslik.
Hageja kinnitab, et kui komisjon tugineb sellele erandile, et keelata juurdepääs eespool punkti 1 alapunktis g viidatud dokumentidele,
läheb ta vastuollu argumentidega, mille ta esitas enda kaitseks kohtuasjas T‑279/04 ning millega ta väidab, et otsus kohaldada
määruse nr 4064/89 artikli 3 lõike 5 punkti a VUP varade omandamisele Natexis/Investima 10 poolt ei avalda mingit mõju kokkusobivuse
otsusele ning et seega selle sätte võimalik väär kohaldamine ei mõjutanud kokkusobivuse otsuse õiguspärasust. Nii rikub ta
venire contra factum proprium
põhimõtet.
Hageja arvates käsitlevad need dokumendid õigusküsimuse tõlgendamist ning seega ei ole tegemist ettevalmistavate aktidega,
mille avalikustamisest tuleks keelduda. Igal juhul on nende dokumentide avalikustamine üldistes huvides, kuna avalikustamine
selgitaks määruse nr 4064/89 artikli 3 lõike 5 punkti a kohaldamise tingimusi.
Komisjon märgib, et kokkusobivuse otsuse kehtivuse hindamine on erinev küsimusest, kas määruse nr 1049/2001 sätestatud erandite
kohaldamine on olnud õiguspärane, ning seega ta vaidlustab hageja argumendi asjakohasuse. Kaks taotletud dokumenti, millele
komisjoni otsustamisprotsessi kaitse tõttu juurdepääsu ei võimaldanud, sisaldavad asjaomase menetlusega seotud sisearutelusid.
Nende dokumentide avalikustamine kahjustaks tõsiselt otsustamisprotsessi, kuna hädavajalik on säilitada komisjoni talituste
võime uurida nende menetluses olevaid juhtumeid vabalt ilma välise surveta, et võimaldada komisjonil võtta otsuseid täielikult
informeerituna.
Ettevalmistavate dokumentide kaitse on seda enam vajalik, kui nende dokumentide alusel võetud otsuse peale esitatakse tühistamishagi
ning kui nende dokumentide asjakohasus tühistamisel säilib.
Menetlusse astuja esitatud teised argumendid on sisuliselt sarnased komisjoni argumentidega.
–       Üldkohtu hinnang
Määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 3 teise lõigu kohaselt „[keelatakse] juurdepääs dokumentidele, mis sisaldavad sisekasutuseks
esitatud arvamusi osana asjaomase institutsiooni sisearuteludest ja eelkonsultatsioonidest, isegi pärast otsuse tegemist,
kui sellise dokumendi avaldamine kahjustaks tõsiselt institutsiooni otsustamisprotsessi, välja arvatud juhul, kui avaldamine
teenib ülekaalukaid üldisi huve”.
Eespool punkti 1 alapunktis g viidatud kolmest memost kahele juurdepääs keelati komisjoni poolt määruse nr 1049/2001 artikli 4
lõike 3 teises lõigus sätestatud erandi alusel. Tegemist on konkurentsi peadirektoraadi 10. veebruari 2002. aasta memoga komisjoni
õigustalitusele, milles küsitakse nõu määruse nr 4064/89 artikli 3 lõike 5 punkti a kohaldamise kohta, ning konkurentsi eest
vastutava komisjoni liikme jaoks koostatud 4. novembri 2002. aasta memoga, mis sisaldab ülevaadet olukorrast.
Esiteks tuleb tõdeda, et need dokumendid, mis edastati Üldkohtule (vt eespool punkt 23), on lõplikku otsust ettevalmistavad
dokumendid ning need dokumendid ringlesid komisjonis, et võimaldada nende dokumentide koostamist, mis muudavad komisjoni seisukoha
ametlikuks. Need sisaldavad määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 3 teise lõigu tähenduses „sisekasutuseks esitatud arvamusi
osana […] sisearuteludest ja eelkonsultatsioonidest” ning kuuluvad seega selle sätte kohaldamisalasse.
Teiseks tuleb analüüsida, kas taotletud asutustesisestele dokumentidele juurdepääsu keelamine on antud juhul õigustatud institutsiooni
otsustamisprotsessi kaitsega seotud erandiga.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt eeldab selle erandi kohaldamine, et on tõendatud, et taotletud dokumentidele juurdepääs
võib konkreetselt ja reaalselt kahjustada komisjoni otsustamisprotsessi ning et see kahjustamise oht on mõistlikult ettenähtav
ning ei ole ainult oletuslik (vt Üldkohtu 18. detsembri 2008. aasta otsus kohtuasjas T‑144/05: Muñiz
vs.
komisjon, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 74 ja seal viidatud kohtupraktika).
Pealegi, selleks et tõstatada määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 3 esimeses lõigus sätestatud erandit, peab otsustamisprotsessi
kahjustamine olema tõsine. See on nii nimelt siis, kui asjaomaste dokumentide avalikustamisel on otsustamisprotsessile oluline
mõju. Kahjustamise tõsisuse hindamine sõltub käesoleva asja kõikidest asjaoludest, eelkõige institutsiooni poolt asjaomaste
dokumentide avalikustamise osas välja toodud negatiivsest mõjust otsustamisprotsessile (eespool punktis 140 viidatud kohtuotsus
Muñiz
vs
. komisjon, punkt 75).
Käesolevas asjas tuuakse vaidlustatud otsuses esile, et komisjoni talituste seda juhtumit puudutavate sisearutelude avalikustamine
võiks tekitada otsustamisprotsessile tõsist kahju. Vaidlustatud otsuses rõhutatakse selle tähtsust, et komisjonil oleks võimalik
rahus ja ilma välise surveta valmistada ette oma otsuseid ning et need talitused võiksid otsuse tegemise abistamiseks vabalt
oma seisukohti väljendada. Nimetatud otsuse kohaselt väheneks komisjoni töötajate õigus selliseid seisukohti esitada märgatavalt,
kui arvestada tuleks avalikustamise võimalusega.
Peab tõdema, et sellised õigustused on üldised ja abstraktsed, ilma et neid põhjendataks asjaomaste dokumentidega seotud üksikasjalike
argumentidega. Selliseid kaalutlusi võib esitada ükskõik millise samalaadse dokumendi kohta. Seega ei ole need piisavad, et
õigustada käesolevas asjas taotletud dokumentidele juurdepääsu keelamist, ilma et kahjustatakse määruse nr 1049/2001 artiklis 4
sätestatud erandite tähttähelise tõlgendamise põhimõtet ning eriti seda erandit, mis on sätestatud nimetatud määruse artikli 4
lõike 3 teises lõigus.
Seega ei ole komisjon tõendanud, et taotletud asutusesisesed dokumendid on määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 3 teises lõigus
sätestatud erandiga hõlmatud.
Seega tuleb taotletud asutusesisestele dokumentidele juurdepääsu täielik keelamine tühistada õigusnormi rikkumise tõttu, ilma
et oleks vaja analüüsida ülekaaluka üldise huvi olemasolu.
Õigusnõustamise kaitsega seotud erand, mis on sätestatud määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 2 teises taandes
–       Poolte argumendid
Hageja väidab, et komisjoni lähenemine oli abstraktne ja üldine, ilma konkreetse ja individuaalse hindamiseta, selleks et
teha kindlaks, kas iga õigustalituse memo edastamine kahjustab tegelikult selle erandiga kaitstud huve. Komisjon ei ole tõendanud,
et kaitstud huvi kahjustamise oht on mõistlikult ettenähtav ning ei ole ainult oletuslik.
Hageja leiab, et komisjoni õigustalituse arvamus, millele on viidatud eespool punkti 1 alapunktis g, tuleb avalikustada, et
võimaldada kolmandatel isikutel ning Üldkohtul kontrollida, kuidas komisjon tõlgendas ja kohaldas määruse nr 4064/89 artikli 3
lõike 5 punktis a sätestatud normi.
Hageja arvates ei saa komisjon tugineda komisjoni õigustalituse sõltumatuse kaitsele, et keelata juurdepääs sellele dokumendile,
kuna ta peab järgima läbipaistvuse kohustust, mis määruse nr 1049/2001 preambuli kohaselt tagab suurema legitiimsuse ning
tulemuslikkuse ja suurema vastutuse kodanike ees demokraatlikus süsteemis. Kaugel sellest, et tugevdada komisjoni õiguslike
arvamuste sõltumatust, kinnitab komisjoni poolt juurdepääsu keelamine just arvamust, et kokkusobivuse otsust ei tehtud sõltumatult.
Komisjon märgib, et määrusega nr 1049/2001 ette nähtud dokumentidele võimaldatakse või keelatakse juurdepääs sõltumata erihuvidest
või põhjustest, miks hageja soovib taotletud dokumentidega tutvuda. Hageja esitatud argumendid on seega asjakohatud. Asjaomase
õigusliku arvamuse avalikustamine sõltub ainult sellest, kas see avalikustamine võiks kahjustada nende arvamuste sõltumatust
ja erapooletust. Õigusnõustamise kaitsega seotud erandi eesmärk on kaitsta õiguslike arvamuste iseseisvust ning tagada, et
need arvamused võidakse esitada ausalt ja objektiivselt. Asjaomane arvamus oli mõeldud ainult komisjoni talitustele ning selle
avalikustamine viiks selleni, et institutsiooni õigustalitus koostaks oma arvamusi piiratult väljendudes, võttes asjaomaselt
institutsioonilt olulise vahendi oma ülesannete nõuetekohaseks täitmiseks.
Komisjon märgib, et dokumentidega tutvumise õiguse teostamist reguleerivad piirangud EÜ artikli 255 lõike 2 alusel. Seega
hageja poolt läbipaistvuse kohustusele viitamine ei takista määrusega nr 1049/2001 ette nähtud erandite kohaldamist.
Komisjon ei ole nõus väitega, et taotletud dokumendile juurdepääsu keelamine tekitab kahtluse, et ta ei teinud oma otsust
sõltumatult. Ta meenutab, et ta peab keelama dokumentidele juurdepääsu, kui on täidetud määrusega nr 1049/2001 sätestatud
erandi kohaldamise tingimused, ning et ta ei saa seega võimaldada juurdepääsu erandiga hõlmatud dokumendile, et lükata ümber
süüdistusi pettuses.
–       Üldkohtu hinnang
Määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 2 teise taande kohaselt keelavad institutsioonid juurdepääsu dokumentidele, mille avaldamine
kahjustaks kohtumenetlust ja õigusnõustamist, välja arvatud juhul, kui avaldamine teenib ülekaalukaid üldisi huve.
Komisjon keeldus sellele sättele tuginedes avalikustamast oma õigustalituse 10. oktoobri 2002. aasta arvamust, mis puudutab
määruse nr 4064/89 artikli 3 lõike 5 punkti a kohaldamist, st dokumenti, millele on viidatud eespool punkti 1 alapunktis g.
Kõigepealt tuleb tõdeda, et nimetatud dokument, mis edastati Üldkohtule (vt eespool punkt 23), sisaldab lisaks pealkirjale
komisjoni õigustalituse õiguslikku arvamust. Seda dokumenti tuleb seega tervikuna pidada selliseks õiguslikuks arvamuseks
määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 2 teise taande tähenduses, mis võib kuuluda selles sättes ette nähtud erandi kohaldamisalasse.
Seejärel tuleb kindlaks teha, kas selle õigusliku arvamuse avalikustamine kahjustab õigusnõustamist määruse nr 1049/2001 artikli 4
lõike 2 teise taande tähenduses.
Sellega seoses tuleb meenutada, et õigusnõustamise kohta kehtestatud erandit tuleb tõlgendada nii, et selle eesmärk on kaitsta
komisjoni huvi küsida õiguslikku arvamust ning saada aus, objektiivne ja kõikehõlmav arvamus. Selle huvi kahjustamise ohule
saab tugineda siis, kui oht on mõistlikult ettenähtav ning see ei ole ainult oletuslik (eespool punktis 68 viidatud kohtuotsus
Turco, punktid 42 ja 43).
Käesolevas asjas õigustab vaidlustatud otsus keeldumist avalikustada asjaomane arvamus põhjendusel, et õiguslikud arvamused
on asutusesisesed dokumendid, mille põhieesmärk on pakkuda komisjonile ja tema talitustele arvamusi õiguslikes küsimustes,
mille alusel komisjon ja tema talitused võtavad oma lõplikud seisukohad. On oluline, et õigusnõustamine saaks toimuda täiesti
ausalt ja objektiivselt. Kui käesolevas asjas edastataks komisjoni õigustalituse arvamus ning ka talle konkurentsi peadirektoraadi
esitatud küsimused, siis oleks tagajärjeks sellise sisearutelu avalikustamine, mida puudutab määruse nr 4064/89 artikli 3
lõike 5 punkt a. Kui nimetatud õigustalitus oleks pidanud arvestama oma arvamuse hilisema avalikustamisega, ei oleks ta ennast
väljendanud sõltumatult. Seega kaoks igasugune huvi selles küsimuses kirjaliku arvamuse andmiseks, mis võtaks komisjonilt
olulise vahendi oma ülesannete nõuetekohaseks täitmiseks.
Tuleb tõdeda, et vaidlustatud otsuses ei ole komisjon asjaomase erandi kohaldamise õigustamiseks tõestanud mitte ainult seda
asjaolu, et asjaomane dokument on õiguslik arvamus, vaid ka seda, et selle arvamuse avalikustamine tooks kaasa võimaluse,
et üldsusele edastataks teave määruse nr 4064/89 artikli 3 lõike 5 punkti a ulatuse üle konkurentsi peadirektoraadis ning
tema õigustalituses toimunud sisearutelude seisu kohta.
Asjaomase memo avalikustamine võib õigustalituse jaoks tuua edaspidi kaasa vajaduse olla selliste memode koostamisel alalhoidlik
ja ettevaatlik, et mitte mõjutada komisjoni otsustusvõimet valdkondades, kus ta täidab haldusülesandeid.
Veel tuleb märkida, et käesoleval juhul on määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 2 teises taandes sätestatud õigusnõustamise
kahjustamise võimalus mõistlikult ettenähtav, mitte ainult oletuslik. Lisaks eespool punktides 157 ja 159 toodud põhjustele
võib selle arvamuse avalikustamine panna komisjoni delikaatsesse olukorda, kus tema õigustalitus peab Üldkohtus kaitsma seisukohta,
mis ei olnud see, mille ta esitas haldusmenetluse käigus toimunud sisearuteludes toimiku eest vastutavate talituste nõuandjana.
Võimalus, et selline vastuolu võib tekkida, mõjutab tunduvalt ühtaegu nii õigustalituse arvamusvabadust kui tema võimet kaitsta
liidu kohtus tõhusalt, võrdselt teiste kohtumenetluse poolte õiguslike esindajatega, üheaegselt nii komisjoni lõppseisukohta
kui ka komisjoni ning viimase sisemist otsustamisprotsessi. Komisjon teeb oma eriomasest ülesandest lähtuvalt kollegiaalseid
otsuseid ja tal peab olema vabadus kaitsta oma õigustalituse poolt algselt võetud seisukohast erinevat otsust.
Lisaks, erinevalt juhtudest, kus ühenduse institutsioonid tegutsevad seadusandjana, mille puhul tuleb vastavalt määruse nr 1049/2001
põhjendusele 6 tagada ulatuslikum juurdepääs dokumentidele (eespool punktis 68 viidatud kohtuotsus Turco, punkt 46), kuulub
vaidlusalune õiguslik arvamus puhtalt komisjoni haldusülesannete hulka. Seega ei ole üldsuse huvil, et teda teavitataks dokumendist
läbipaistvuse põhimõtte alusel, mille eesmärk on võimaldada kodanikel rohkem osaleda otsustamisprotsessis ja tagada juhtorganitele
suurem legitiimsus ning tulemuslikkus ja laiem vastutus kodanike ees demokraatlikus süsteemis, sama kaalu juhul, mil tegemist
on koondumiste kontrolli reguleerivaid norme kohaldavas haldusmenetluses vormistatud dokumendiga või konkurentsiõigusega üldiselt,
võrreldes juhuga, mil tegemist on dokumendiga, mis on vormistatud menetluses, mille raames ühenduse institutsioon toimib seadusandjana.
Seega tuleb tagasi lükata hageja väide, et eespool punkti 1 alapunktis g viidatud õigustalituse arvamuse avalikustamine ei
kahjusta õigusnõustamist.
Eeltoodust tuleneb, et esimene ja teine väide on põhjendatud, välja arvatud osas, mis puudutab eespool punkti 1 alapunktis g
viidatud õigustalituse arvamuse avalikustamisest keeldumist.
Kolmas väide, et on rikutud õigust tutvuda dokumentidega vähemalt osaliselt
Poolte argumendid
Hageja vaidlustab komisjoni keeldumise võimaldada talle vähemalt osaline juurdepääs taotletud dokumentidele määruse nr 1049/2001
artikli 4 lõike 6 alusel. Ta leiab, et komisjon ei hinnanud halduskoormust, mis tal lasuks taotletud dokumentide mittekonfidentsiaalsete
versioonide koostamise tõttu, kuna ta ei hinnanud neid dokumente konkreetselt ja individuaalselt. Kohtupraktika kohaselt on
üldsuse õigus tutvuda dokumentidega tähtsam kui hea haldus ning sellest õigusest on erand lubatud ainult väga piiratud juhtudel
ning viisil.
Komisjon ei ole muu hulgas pädev hindama, mis huvi on hagejal selliste katkendlike osade edastamise vastu, mis võidakse osalise
juurdepääsu korral teha vajadusel avalikuks.
Komisjon kinnitab, et ta hindas taotletud dokumente konkreetselt ja individuaalselt, välja arvatud eespool punkti 1 alapunktis d
viidatud dokumente. Selle hindamise tulemusena leidis komisjon, et ainult teatud katkendlikud osad oleks võinud avalikustada
ning et vastavalt hea halduse põhimõttele oleks halduskoormus nende osade kindlakstegemiseks olnud ebaproportsionaalne võrreldes
üldsuse huviga tutvuda katkendlike osadega.
Üldkohtu hinnang
Määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõige 6 sätestab, et „kui mõni eranditest hõlmab ainult osa dokumendist, avalikustatakse dokumendi
ülejäänud osad”.
Määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõige 6 nõuab iga dokumendi sisu konkreetset ja individuaalset hindamist. Ainult sellise hindamise
tulemusena on institutsioonil võimalik hinnata taotlejale osalise juurdepääsu võimaldamist. Ebapiisavaks loetakse dokumentide
sellist hindamist, mis on läbi viidud pigem dokumendikategooriate kui nendes dokumentides sisalduva konkreetse teabe põhjal,
kuna hindamine, mida institutsioon on kohustatud läbi viima, peab võimaldama tal konkreetselt hinnata, kas vastav erand on
tõepoolest kohaldatav kogu nendes dokumentides sisalduvale teabele (vt selle kohta eespool punktis 41 viidatud kohtuotsus
Franchet ja Byk
vs.
komisjon, punkt 117 ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesolevas asjas ei nähtu vaidlustatud otsuse põhjendustest taotletud dokumentide sellist hindamist. Komisjon leidis tegelikult,
et selline hindamine toob kaasa ebaproportsionaalse halduskoormuse võrreldes üldsuse huviga tutvuda katkendlike osadega, mis
on sellise tegevuse tulemus.
Kohtupraktika kohaselt on dokumentide hindamise kohustusest kõrvalekaldumine lubatud ainult erandjuhtudel ja üksnes siis,
kui dokumentide konkreetse ja individuaalse hindamisega kaasneva halduskoormuse maht kujuneb eriti suureks, ületades selle,
mida võib mõistlikult nõuda (eespool punktis 41 viidatud kohtuotsus VKI, punkt 112).
Lisaks, kuna institutsioonide dokumentidele juurdepääsu õigus on põhimõtteline lähenemine, siis lasub taotlusest tuleneva
töömahu ebamõistlikkusega seotud erandile tugineval institutsioonil kohustus tõendada töömahu suurust (eespool punktis 41
viidatud kohtuotsus VKI, punkt 113, ning Üldkohtu 10. septembri 2008. aasta otsus kohtuasjas T‑42/05: Williams
vs.
komisjon, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 86).
Juhul kui institutsioon on tõendanud, et juurdepääsutaotluses nimetatud dokumentide konkreetse ja individuaalse hindamisega
kaasneb ebamõistlikult suur halduskoormuse maht, siis on ta kohustatud taotlejaga nõu pidama ühest küljest selleks, et kindlaks
teha või paluda taotlejal täpsustada, milline on taotleja huvi kõnealuste dokumentide saamise suhtes, ning teisest küljest
konkreetselt kaaluda, millised on võimalused kohaldada meedet, mis oleks vähem koormav kui dokumentide konkreetne ja individuaalne
hindamine. Kuna dokumentidega tutvumise õigus on põhimõte, on institutsioon neis tingimustes kohustatud valima sellise meetme,
mis on taotlejale kõige soodsam dokumentidega tutvumise õiguse seisukohast, kuid millega ei kaasne ebamõistlikult suurt töömahtu
(eespool punktis 41 viidatud kohtuotsus VKI, punkt 114).
Järelikult võib institutsioon loobuda konkreetse ja individuaalse hindamise läbiviimisest alles pärast seda, kui ta on tegelikult
uurinud kõiki teisi võimalikke meetmeid ning oma otsuses üksikasjalikult selgitanud põhjuseid, miks ka teiste meetmetega oleks
kaasnenud ebamõistlikult suur töömaht (eespool punktis 41 viidatud kohtuotsus VKI, punkt 115).
Käesolevas asjas tuleb tõdeda, et vaidlustatud otsus, millega hagejale üleüldse keelati osaline juurdepääs, oleks õiguspärane
ainult juhul, kui komisjon oleks eelnevalt konkreetselt põhjendanud, miks iga dokumendi konkreetse ja individuaalse hindamise
teiste alternatiividega oleks samuti kaasnenud ebamõistlikult suur töömaht.
Vaidlustatud otsuse põhjendustest ei nähtu, et komisjon oleks konkreetselt ja ammendavalt kaalunud erinevaid võimalikke alternatiive,
millega ei oleks kaasnenud ebamõistlikult suurt töömahtu, kuid mis oleksid suurendanud hageja võimalust saada vähemalt osa
tema taotletud dokumentidest. Vaidlustatud otsusest nimelt ei nähtu, et komisjon oleks konkreetselt kaalunud alternatiivi,
mis oleks tähendanud ettevõtjatelt, kes teatud taotletud dokumendid edastasid, selle küsimist, kas hagejale võib saata nende
dokumentide mittekonfidentsiaalsed versioonid.
Eeltoodust tuleneb, et vaidlustatud otsus tuleb tühistada osas, millega keelatakse osaline juurdepääs kõikidele taotletud
dokumentidele, ilma et vaidlustatud otsuse põhjendustest nähtuks, et iga dokumenti on hinnatud konkreetselt ja individuaalselt
ning ilma et komisjon oleks konkreetselt selgitanud, miks muude lahendustega peale iga dokumendi konkreetse ja individuaalse
hindamise oleks samuti kaasnenud ebamõistlikult suur töömaht.
Neljas väide, et on rikutud proportsionaalsuse põhimõtet
Poolte argumendid
Hageja rõhutab, et juurdepääsutaotluse eesmärk ei ole kaitsta ainult erahuve. Selle eesmärk on samuti ausa konkurentsi säilitamine
Prantsusmaa kirjastusturul ning selle vältimine, et koondumiste kontrolli käsitlevaid norme rikutaks määruse nr 4064/89 artikli 3
lõike 5 punkti a kuritahtliku kasutamisega. Taotletud dokumentide avalikustamist õigustab määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõigete 2
ja 3 kohaselt seega ülekaalukas üldine huvi.
Komisjon väidab, et hageja ei ole tõendanud ülekaaluka üldise huvi olemasolu, mis õigustaks taotletud dokumentide avalikustamist.
Hageja poolt taotletud dokumentide kasutamist – kokkusobivuse otsuse peale esitatud hagi põhjendamiseks – ei saa pidada ülekaalukaks
üldiseks huviks. Sellisele hagile kehtib isikliku põhjendatud huvi olemasolu nõue ning see on vastuvõetamatu, kui hageja tegutseb
üldistes huvides.
Isegi kui eeldada, et hageja hagi ese on üldine huvi, ei ole asjakohane mitte see, mida hageja kavatseb dokumentidega teha,
vaid see, et avalikustamist peab õigustama ülekaalukas üldine huvi. Avalikustamist ülekaaluka üldise huvi tõttu peavad õigustama
dokumentide erilised tunnused ja seda sõltumata hageja eesmärgist. Käesolevas asjas see nii ei ole.
Komisjon väidab lõpuks, et kohtuasjas T‑279/04 vaidlustatud otsuse õiguspärasuse küsimust lahendav kohus peab hindama taotletud
dokumentide vajalikkust hageja kaitsmiseks selles kohtuasjas.
Hageja rõhutab, et ta võib samal ajal olla juriidiline isik, keda vaidlustatud otsus otseselt ja isiklikult puudutab, ning
juriidilisest isikust liidu kodanik, kellel on õigus tutvuda taotletud dokumentidega. Ta väidab, et taotletud dokumentide
avalikustamine ja nende kasutamine omavad samu eesmärke, milleks on ausa konkurentsi säilitamine ning konkurentsiõiguse läbipaistev
kohaldamine.
Hageja leiab, et olles pool kohtuastmes, milles Üldkohus võib nõuda dokumentide esitamist, võib ta paralleelses menetluses
vaidlustada otsuse, millega keelatakse juurdepääs nendele dokumentidele määruse nr 1049/2001 alusel.
Komisjon väidab, et vastavalt kohtupraktikale peab ülekaalukas üldine huvi, mis on sätestatud määruse nr 1049/2001 artikli 4
lõigetes 2 ja 3, põhimõtteliselt olema eraldiseisev nimetatud määruse aluseks olevatest põhimõtetest, mille hulgas on hageja
poolt välja toodud läbipaistvuse kohustus.
Menetlusse astuja rõhutab, et mingi ülekaalukas üldine huvi ei õigusta dokumentide avalikustamist, mida taotleb hageja, kelle
juurdepääsutaotlus nimetatud dokumentidele põhineb puhtalt erahuvidel. Ta väidab samuti oma sissejuhatavates märkustes, et
hageja taotlus dokumentidele juurdepääsuks on kuritarvituslik ning vastuolus määruse nr 1049/2001 eesmärgiga, kuna selle põhjuseks
on erihuvi, st oma õiguste kaitse kohtuasjades T‑279/04 ja T‑452/04. Ta väidab, et kohtupraktikas on märgitud, et määruse
nr 1049/2001 eesmärk ei ole kaitsta erilist huvi, mis ühel või teisel isikul võib olla institutsioonide dokumentidega tutvumiseks.
Kohtupraktikas on samuti tunnistatud, et selle määruse eesmärk on tagada juurdepääs kõikidele avalikele dokumentidele ja mitte
ainult taotleja juurdepääs teda puudutavale dokumendile, ning et see ei tohi võimaldada erahuvide taotlemist, mis on näiteks
seotud institutsioonide vastu suunatud hagimenetlusega.
Üldkohtu hinnang
Määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõiked 2 ja 3 täpsustavad, et nimetatud lõigetes sätestatud erandeid kohaldatakse „välja arvatud
juhul, kui avaldamine teenib ülekaalukaid üldisi huve.”
Vaidlustatud otsuses keeldus komisjon võtmast seisukohta, et ülekaalukas üldine huvi õigustab avalikustamist põhjusel, et
juurdepääsutaotlus tugineb hageja huvide kaitsele Üldkohtus pooleliolevas vaidluses. See huvi on igati era‑, mitte avalik
huvi. Määruse kohaselt on ainult üldine huvi olulisem kui vajadus kaitsta määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõigetes 2 ja 3 viidatud
huve.
Võttes arvesse Üldkohtu järeldusi, et komisjon rikkus õigusnormi, kui ta tugines uurimise eesmärgiga seotud erandile, ärihuvide
kaitsega seotud erandile ning otsustamisprotsessi kaitsega seotud erandile, ei ole vaja analüüsida, kas on olemas ülekaalukas
üldine huvi, mis õigustab nende dokumentide avalikustamist, millele nende erandite alusel juurdepääs keelati.
Sissejuhatuseks tuleb lükata tagasi menetlusse astuja argument, et hageja juurdepääsutaotlus on kuritahtlik, kuna see tugineb
puhtalt erahuvile. Määruse nr 1049/2001 artikli 6 lõike 1 viimane lause sätestab, et taotleja ei ole kohustatud taotlust põhjendama.
Selle määruse eesmärk on avada üldsusele õigus tutvuda institutsioonide dokumentidega üldiselt ning erihuve, mis ühel või
teisel isikul võivad mõne dokumendiga tutvumiseks olla, ei võta institutsioon, kes peab tegema otsuse juurdepääsutaotluse
kohta, arvesse (vt selle kohta eespool punktis 46 viidatud 1. veebruari 2007. aasta otsus kohtuasjas Sison
vs.
nõukogu, punktid 43–47). Puhtalt erahuvidel põhinevat juurdepääsutaotlust ei saa seega pidada kuritahtlikuks.
Seevastu tuleb analüüsida, kas võib olla olemas ülekaalukas üldine huvi, mis võiks õigustada eespool punkti 1 alapunktis g
viidatud õigustalituse arvamuse avalikustamist.
Kohtupraktika kohaselt on ülekaalukas üldine huvi, mis võib õigustada erandiga hõlmatud dokumendi avalikustamist, nimelt see,
mis on määruse nr 1049/2001 aluseks (eespool punktis 68 viidatud kohtuotsus Turco, punktid 67, 75 ja 76). Vastupidi komisjoni
kinnitustele ei pea avalikustamist õigustav ülekaalukas üldine huvi seega olema erinev nimetatud määruse aluseks olevatest
põhimõtetest.
Arvestades EÜ artiklis 255 tunnustatud dokumentidele juurdepääsu üldpõhimõtet ja määruse nr 1049/2001 põhjendusi 1 ja 2, peab
ülekaalukas üldine huvi, mis õigustab avalikustamist, olema objektiivne ja üldine ning seda ei tohi segi ajada üksik- või
erahuvidega, mis on näiteks seotud institutsioonide vastu suunatud hagimenetlusega; selliste üksik- või erahuvide puhul ei
ole tegemist asjaoluga, mida tuleb arvestada selle määruse artikli 4 lõike 3 teises lõigus ette nähtud huvide kaalumise raames.
Määruse nr 1049/2001 artikli 2 lõike 1 kohaselt on õigus tutvuda institutsioonide dokumentidega „[k]õigil liidu kodanikel
ning kõigil füüsilistel ja juriidilistel isikutel, kelle elukoht või registrijärgne asukoht on mõnes liikmesriigis”. Sellest
ilmneb, et määruse kohaselt antakse juurdepääs avalikele dokumentidele kõikidele isikutele, mitte ainult isikule, kes taotleb
juurdepääsu teda puudutavatele dokumentidele (eespool punktis 41 viidatud 26. aprilli 2005. aasta kohtuotsus Sison
vs
. nõukogu, punkt 50). Seega ei saa taotleja eriline huvi teda isiklikult puudutavate dokumentidega tutvumiseks olla otsustav
ülekaaluka üldise huvi olemasolu hindamisel ja huvide kaalumisel määruse nr 1049/2001 artikli 4 lõike 3 teise lõigu alusel.
Isegi kui oletada, et taotletud dokumendid on vajalikud hageja kaitsmisel kohtuasjas, mis on nimetatud kohtuasjas uurimist
vajav küsimus, ei oma see asjaolu tähtsust üldiste huvide vahelise tasakaalu hindamise seisukohalt (vt selle kohta ja analoogia
alusel eespool punktis 41 viidatud 26. aprilli 2005. aasta kohtuotsus Sison
vs.
nõukogu, punkt 55 ja Üldkohtu 8. juuni 2005. aasta määrus kohtuasjas T‑287/03: SIMSA
vs.
komisjon, kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 34).
Asjaolu puhul, et taotletud dokumendid võivad hagejale anda võimaluse esitada oma argumente paremini tühistamishagide raames,
mille ta esitas kokkusobivuse otsuse ning heakskiitmise otsuse peale, ei ole seega tegemist ülekaaluka üldise huviga, mis
õigustab asjaomase õigusliku arvamuse avalikustamist.
Mis puudutab hageja argumenti, et selle avalikustamise tagajärg oleks ausa konkurentsi säilitamise soosimine Prantsusmaa kirjastusturul
ning selle vältimine, et koondumiste kontrolli käsitlevaid norme rikutaks määruse nr 4064/89 artikli 3 lõike 5 punkti a kuritahtliku
kasutamisega, siis ei nähtu ei toimiku asjaoludest ega komisjoni õigustalituse arvamuse sisust, mis on edastatud Üldkohtule
(vt eespool punkt 23), et selline ülekaalukas üldine huvi selle arvamuse avalikustamist õigustaks.
Seega tuleb käesolev väide tagasi lükata osas, millega püütakse näidata, et esineb ülekaalukas üldine huvi, mis õigustab eespool
punkti 1 alapunktis g viidatud õigusliku arvamuse avalikustamist.
Eeltoodust tuleneb, et vaidlustatud otsus tuleb tühistada osas, millega keelati täielik ja osaline juurdepääs kõikidele taotletud
dokumentidele, välja arvatud eespool punkti 1 alapunktis g viidatud õigusliku arvamuse puhul, ning osas, millega keelati osaline
juurdepääs sellele õiguslikule arvamusele.

Kohtukulud
Vastavalt kodukorra artikli 87 lõike 3 esimesele lõigule võib Üldkohus otsustada kulude jaotuse või jätta kummagi poole kohtukulud
tema enda kanda, kui osa nõudeid rahuldatakse ühe poole, osa teise poole kasuks.
Kuna käesolevas asjas on komisjon enamiku oma nõuete osas kohtuvaidluse kaotanud, on selle sätte alusel õige otsustada, et
komisjon kannab ise oma kohtukulud ning temalt tuleb välja mõista üheksa kümnendikku hageja kohtukuludest.
Jätta menetlusse astuja kohtukulud tema enda kanda.
Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS
otsustab:
1.
Vajadus teha otsus Euroopa Ühenduste Komisjoni 7. aprilli 2005. aasta otsuse D(2005) 3286 õiguspärasuse kohta osas, millega
keelati täielik ja osaline juurdepääs käesoleva kohtuotsuse punkti 1 alapunktides a–c ning käesoleva kohtuotsuse punkti 2
alapunktides h ja j viidatud dokumentidele, on ära langenud.
2.
Tühistada otsus D(2005) 3286 osas, millega keelati täielik juurdepääs käesoleva kohtuotsuse punkti 1 alapunktides d, e, g
ja h ning käesoleva kohtuotsuse punkti 2 alapunktides b–d, f, g ja i viidatud dokumentidele, välja arvatud käesoleva kohtuotsuse
punkti 1 alapunktis g viidatud komisjoni õigustalituse arvamus.
3.
Tühistada otsus D(2005) 3286 osas, millega keelati osaline juurdepääs käesoleva kohtuotsuse punkti 1 alapunktides d, e, g
ja h ning käesoleva kohtuotsuse punkti 2 alapunktides b–d, f, g ja i viidatud dokumentidele.
4.
Jätta hagi ülejäänud osas rahuldamata.
5.
Mõista üheksa kümnendikku Éditions Odile Jacob SAS‑i kohtukuludest välja komisjonilt, kes ühtlasi kannab ise oma kohtukulud.
6.
Lagardère SCA kannab ise oma kohtukulud.
Meij
Vadapalas
Truchot
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 9. juunil 2010 Luxembourgis.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: prantsuse.