CELEX: 62009CJ0550
Ühine välis- ja julgeolekupoliitika
Teatavate isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangud terrorismivastaseks võitluseks
Ühine seisukoht 2001/931/ÜVJP
Määrus (EÜ) nr 2580/2001
Artiklid 2 ja 3
Organisatsiooni kandmine terrorismiaktidega seotud isikute, rühmituste ja üksuste loetellu
Organisatsiooni liikmete poolt annetuste kogumisest ning trükiväljaannete müügist saadud vahendite üleandmine sellele organisatsioonile

Eelotsusetaotlus käsitleb esiteks küsimust, kas on kehtiv organisatsiooni Devrimci Halk Kurtulus Partisi‑Cephesi (DHKP‑C)
kandmine nende isikute, rühmituste ja üksuste loetellu, kelle suhtes kohaldatakse nõukogu 27. detsembri 2001. aasta määrust
(EÜ) nr 2580/2001 teatavate isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangute kohta terrorismivastaseks võitluseks (EÜT L 344,
lk 70; ELT eriväljaanne 18/01, lk 207), ning teiseks küsimust, kuidas tõlgendada selle määruse artikleid 2 ja 3.
Eelotsusetaotlus esitati praegu Saksamaal eelvangistuses viibiva E ja F-i (edaspidi koos „süüdistatavad”) vastu algatatud
kriminaalmenetluse raames, milles neid süüdistatakse väidetavas kuulumises välismaal terrorirühmitusse ning määruse nr 2580/2001
artiklite 2 ja 3 rikkumises.

Õiguslik raamistik

Rahvusvaheline õigus
Pärast 11. septembri 2001. aastal New Yorgis, Washingtonis ja Pennsylvanias toimunud terrorirünnakuid võttis Ühinenud Rahvaste
Organisatsiooni Julgeolekunõukogu 28. septembril 2001 vastu resolutsiooni 1373 (2001).
Selle resolutsiooni preambulis on kinnitatud „vajadus[t] võidelda kooskõlas ÜRO hartaga kõigi vahenditega terroriaktide kui
rahvusvahelist rahu ja julgeolekut ähvardavate ohtudega”. Selles on samuti rõhutatud riikide kohustust „anda panus rahvusvahelise
koostöö heaks, võttes täiendavaid meetmeid, et oma territooriumil kõigi õiguspäraste vahenditega ennetada ja sanktsioneerida
terroriaktide rahastamist ja ettevalmistamist”.
Nimetatud resolutsiooni punkti 1 kohaselt Ühendatud Rahvaste Organisatsiooni Julgeolekunõukogu:
„
Otsustab
, et kõik riigid:
a)      ennetavad ja sanktsioneerivad terroriaktide rahastamist;
b)      muudavad kriminaalkorras karistatavaks oma kodanike teostatud või oma territooriumil toimuva mis tahes rahaliste vahendite
teadliku otsese või kaudse hankimise või kogumise selleks, et kasutada neid vahendeid terroriaktide toimepanekuks, või teades,
et neid vahendeid kavatsetakse sel eesmärgil kasutada;
[…]
d)      keelavad oma kodanikel või oma territooriumil asuvatel isikutel või üksustel anda rahalisi vahendeid, muud finantsvara, majandusressursse
või muid seotud teenuseid otse või kaudselt selliste isikute käsutusse, kes panevad toime või üritavad toime panna terroriakte
või kes aitavad kaasa terroriaktide toimepanekule või osalevad nende toimepanekus, nendele isikutele kuuluvate või nende poolt
otseselt või kaudselt kontrollitavate üksuste käsutusse ning nende isikute nimel või juhtimisel tegutsevate isikute ja üksuste
käsutusse.”

Ühised seisukohad 2001/931/ÜVJP ja 2002/340/ÜVJP
Euroopa Liidu Nõukogu võttis 27. detsembril 2001 vastu ühise seisukoha 2001/931/ÜVJP terrorismivastaste erimeetmete rakendamise
kohta (EÜT L 344, lk 93; ELT eriväljaanne 18/01, lk 217).
Nimetatud ühise seisukoha põhjendustes 1, 2 ja 5 on sätestatud:
„(1)      Oma 21. septembri 2001. aasta erakorralisel istungil teatas Euroopa Ülemkogu, et terrorism esitab maailmale ja Euroopale tõelise
väljakutse ja et terrorismivastane võitlus on Euroopa Liidu üks esmatähtsaid eesmärke.
(2)      28. septembril 2001 võttis ÜRO Julgeolekunõukogu vastu resolutsiooni 1373 (2001), millega nähakse ette ulatuslik strateegia
terrorismi vastu võitlemiseks ja eeskätt terrorismi rahastamise tõkestamiseks.
[…]
(5)      Euroopa Liit peaks võtma ÜRO Julgeolekunõukogu resolutsiooni 1373 (2001) rakendamiseks lisameetmeid.”
Ühise seisukoha 2001/931 artikkel 1 sisaldab eeskätt järgmisi sätteid:
„1.      Käesolevat ühist seisukohta kohaldatakse järgmiste artiklite kohaselt isikute, rühmituste ja üksuste suhtes, kes osalevad
terroriaktides ja on loetletud lisas.
2.      Käesoleva ühise seisukoha kohaldamisel hõlmab mõiste „terroriaktides osalevad isikud, rühmitused ja üksused”:
–        isikuid, kes panevad toime või üritavad toime panna terroriakte või kes osalevad terroriaktide toimepanekus või aitavad kaasa
nende toimepanekule,
–        rühmitusi ja üksusi, keda sellised isikud kontrollivad otse või kaudselt, ja isiku[i]d, rühmitus[i] ja üksus[i], kes tegutsevad
selliste isikute, rühmituste ja üksuste nimel või juhendusel, kaasa arvatud rahalised vahendid, mis tulenevad või mis saadakse
varast, mida sellised isikud ja nendega seotud isikud, rühmitused ja üksused omavad või kontrollivad otse või kaudselt.
3.      Käesoleva ühise seisukoha kohaldamisel tähendab „terroriakt” järgmisi tahtlikke tegusid, mis oma laadi või seose tõttu võivad
tõsiselt kahjustada mõnda riiki või rahvusvahelist organisatsiooni ja mida käsitletakse siseriiklikus õiguses õigusrikkumisena,
kui nende eesmärk on:
[…]
iii)      tõsiselt tasakaalust välja viia või hävitada mõne riigi või rahvusvahelise organisatsiooni poliitiline, põhiseaduslik, majanduslik
või ühiskondlik kord:
[…]
k)      terrorirühmituse tegevuses osalemine, sealhulgas teabe või aineliste vahenditega varustamise või selle rühmituse tegevuse
mis tahes viisil rahastamise teel, olles teadlik asjaolust, et selline osalemine aitab kaasa rühmituse kuritegudele.
[…]
4.      Lisas sisalduv loend koostatakse asjakohases toimikus sisalduvate täpsete andmete või tõendite põhjal, millest nähtub, et
pädev asutus on asjaomaste isikute, rühmituste või üksuste suhtes teinud otsuse, olenemata sellest, kas see käsitleb arvestatavate
ja usaldusväärsete tõendite või vihjete põhjal terroriakti uurimise algatamist, terroriakti eest vastutuselevõtmist, sellise
akti toimepaneku katset, selles osalemist või sellele kaasaaitamist või mõnes sellises aktis süüdimõistmist. […]
Käesoleva lõike kohaldamisel tähendab „pädev asutus” kohtuorganit või kui kohtuorganitel ei ole käesoleva lõikega hõlmatud
valdkonnas pädevust, kõnealuses valdkonnas samaväärset pädevat asutust.
[…]
6.      Lisa loendis sisalduvate isikute ja üksuste nimed vaadatakse korrapäraselt ja vähemalt iga kuue kuu tagant läbi, tagamaks,
et nende hoidmine loendis on põhjendatud.”
Nimetatud ühise seisukoha artikli 3 kohaselt „Euroopa Ühendus tagab talle Euroopa Ühenduse asutamislepinguga antud volituste
piires, et lisas loetletud isikute, rühmituste ja üksuste käsutusse ei antaks otse ega kaudselt rahalisi vahendeid või muud
vara ja et neil ei võimaldataks kasutada finants- või muid teenuseid”.
Sellel ühisel seisukohal on lisa, mis sisaldab „[artiklis] 1 osutatud isikute, rühmituste ja üksuste esime[st] loend[it]”.
DHKP‑C‑d ei ole sellesse loendisse kantud.
Seda lisa muudeti nõukogu 2. mai 2002. aasta ühise seisukohaga 2002/340/ÜVJP, millega ajakohastati ühist seisukohta 2001/931
(EÜT L 116, lk 75).
Ühise seisukoha 2002/340 lisa 2. osa „Rühmitused ja üksused” punktis 19 on nimetatud „Revolutsiooniline Rahva Vabastusarmee/Rinne/Partei
(DHKP‑C), (Devrimci Sol (Revolutsioonilised Vasakpoolsed), Dev Sol)”. See organisatsioon jäeti ühise seisukoha 2001/931 artikli 1
lõikes 6 nimetatud loendisse nõukogu järgnevate ühiste sisukohtadega, viimati nõukogu 22. detsembri 2009. aasta otsusega 2009/1004/ÜVJP,
millega ajakohastatakse isikute, rühmituste ja üksuste loetelu, kelle suhtes kohaldatakse ühise seisukoha 2001/931 artikleid 2,
3 ja 4 (ELT L 346, lk 58).

Määrus nr 2580/2001
Määruse nr 2580/2001 põhjendused 2–5 sätestavad järgmist:
„(2)      Euroopa Ülemkogu teatas, et terrorismi rahastamise takistamine on terrorismivastases võitluses otsustavaks teguriks, ja kutsus
nõukogu üles võtma vajalikke meetmeid terroristliku tegevuse igasuguse rahastamise takistamiseks.
(3)      ÜRO Julgeolekunõukogu otsustas 28. septembril 2001 resolutsiooniga 1373 (2001), et kõik riigid peaksid külmutama selliste
isikute rahalised vahendid ja muud finantsvarad või majandusressursid, kes panevad toime või üritavad toime panna terroriakte
või kes osalevad terroriaktide toimepanekus või aitavad kaasa nende toimepanekule.
(4)      Lisaks otsustas julgeolekunõukogu võtta meetmeid, et keelata rahaliste vahendite ja muude finantsvarade või majandusressursside
andmine selliste isikute käsutusse ning finants- ja muude rahastamisega seotud teenuste osutamine sellistele isikutele.
(5)      Ühenduse meetmed on vajalikud, et rakendada ühisseisukoha 2001/931/ÜVJP ühist välis- ja julgeolekupoliitikat käsitlevaid aspekte.”
Määruse nr 2580/2001 artikkel 1 sätestab: „[k]äesolevas määruses kasutatakse järgmisi mõisteid.
1.
Rahalised vahendid, muud finantsvarad ja majandusressursid
– igasugune vara, nii materiaalne kui mittemateriaalne, nii kinnis- kui vallasasi, olenemata selle saamisviisist […]
[…]
4.
Terroriakt
– käesolevas määruses kohaldatakse ühisseisukoha 2001/931/ÜVJP artikli 1 lõikes 3 toodud määratlust.
[…]”
Määruse nr 2580/2001 artikkel 2 näeb ette:
„1.      Välja arvatud artiklite 5 ja 6 kohaselt lubatud juhtudel:
a)      külmutatakse kõik lõikes 3 nimetatud loetelus sisalduvatele füüsilistele või juriidilistele isikutele, rühmitustele või üksustele
kuuluvad või nende omanduses või valduses olevad rahalised vahendid, muud finantsvarad ja majandusressursid;
b)      rahalisi vahendeid, muid finantsvarasid ega majandusressursse ei anta otseselt ega kaudselt lõikes 3 nimetatud loetelus sisalduvate
füüsiliste või juriidiliste isikute, rühmituste või üksuste käsutusse ega nende toetuseks.
[…]
3.      Nõukogu koostab, vaatab läbi ja muudab ühehäälselt nende isikute, rühmituste ja üksuste loetelu, kelle suhtes käesolevat määrust
kohaldatakse, kooskõlas ühisseisukoha 2001/931/ÜVJP artikli 1 lõigetes 4, 5 ja 6 ettenähtud sätetega […]”
Määruse nr 2580/2001 artikli 3 lõike 1 kohaselt „[on keelatud] teadlikult ja tahtlikult osaleda niisuguses tegevuses, mille
eesmärk on otseselt või kaudselt kõrvale hoida artikli 2 täitmisest”.
Määruse nr 2580/2001 artikkel 9 sätestab, et „[i]ga liikmesriik määrab kindlaks käesoleva määruse sätete rikkumise korral
rakendatavad sanktsioonid”.

Sätted, mis seonduvad DHKP‑C kandmisega määruse nr 2580/2001 artikli 2 lõikes 3 nimetatud loetellu
Nõukogu 27. detsembri 2001. aasta otsuses 2001/927/EÜ, millega kehtestatakse määruse nr 2580/2001 artikli 2 lõikes 3 ette
nähtud loetelu (EÜT L 344, lk 83), kehtestati nende isikute, rühmituste ja üksuste esimene loetelu, kelle suhtes nimetatud
määrust kohaldatakse. DHKP‑C‑d selles esimeses loetelus ei ole.
Nõukogu 2. mai 2002. aasta otsusega 2002/334/EÜ (millega rakendatakse määruse nr 2580/2001 artikli 2 lõiget 3 ja tunnistatakse
kehtetuks otsus 2001/927 (EÜT L 116, lk 33)) artiklis 1 ajakohastati esimest korda nende isikute, rühmituste ja üksuste loetelu,
kelle suhtes nimetatud määrust kohaldatakse. Selle ajakohastatud loetelu 2. osa „Rühmitused ja üksused” punktis 10 on nimetatud
„Revolutsiooniline Rahva Vabastusarmee/Rinne/Partei (DHKP‑C), (Devrimci Sol (Revolutsioonilised Vasakpoolsed), Dev Sol)”.
DHKP‑C jäeti määruse nr 2580/2001 artikli 2 lõikes 3 nimetatud loetellu järgmiste hilisemate sätetega:
–        nõukogu 17. juuni 2002. aasta otsuse 2002/460/EÜ (millega rakendatakse määruse nr 2580/2001 artikli 2 lõiget 3 ja tunnistatakse
kehtetuks otsus 2002/334 (EÜT L 160, lk 26)) artikli 1 2. osa punkt 18;
–        nõukogu 28. oktoobri 2002. aasta otsuse 2002/848/EÜ (millega rakendatakse määruse nr 2580/2001 artikli 2 lõiget 3 ja tunnistatakse
kehtetuks otsus 2002/460 (EÜT L 295, lk 12)) artikli 1 2. osa punkt 19;
–        nõukogu 12. detsembri 2002. aasta otsuse 2002/974/EÜ (millega rakendatakse määruse nr 2580/2001 artikli 2 lõiget 3 ja tunnistatakse
kehtetuks otsus 2002/848 (EÜT L 337, lk 85)) artikli 1 2. osa punkt 20;
–        nõukogu 27. juuni 2003. aasta otsuse 2003/480/EÜ (millega rakendatakse määruse nr 2580/2001 artikli 2 lõiget 3 ja tunnistatakse
kehtetuks otsus 2002/974 (ELT L 160, lk 81)) artikli 1 2. osa punkt 20;
–        nõukogu 12. septembri 2003. aasta otsuse 2003/646/EÜ (millega rakendatakse määruse nr 2580/2001 artikli 2 lõiget 3 ja tunnistatakse
kehtetuks otsus 2003/480 (ELT L 229, lk 22)) artikli 1 2. osa punkt 20;
–        nõukogu 22. detsembri 2003. aasta otsuse 2003/902/EÜ (millega rakendatakse määruse nr 2580/2001 artikli 2 lõiget 3 ja tunnistatakse
kehtetuks otsus 2003/646 (ELT L 340, lk 63)) artikli 1 2. osa punkt 21;
–        nõukogu 2. aprilli 2004. aasta otsuse 2004/306/EÜ (millega rakendatakse määruse nr 2580/2001 artikli 2 lõiget 3 ja tunnistatakse
kehtetuks otsus 2003/902 (ELT L 99, lk 28; ELT eriväljaanne 18/03, lk 98)) artikli 1 2. osa punkt 22;
–        nõukogu 14. märtsi 205. aasta otsuse 2005/221/ÜVJP (millega rakendatakse määruse nr 2580/2001 artikli 2 lõiget 3 ja tunnistatakse
kehtetuks otsus 2004/306 (ELT L 69, lk 64)) artikli 1 2. osa punkt 23;
–        nõukogu 6. juuni 2005. aasta otsuse 2005/428/ÜVJP (millega rakendatakse määruse nr 2580/2001 artikli 2 lõiget 3 ja tunnistatakse
kehtetuks otsus 2005/221 (ELT L 144, lk 58)) artikli 1 2. osa punkt 22;
–        nõukogu 17. oktoobri 2005. aasta otsuse 2005/722/EÜ (millega rakendatakse määruse nr 2580/2001 artikli 2 lõiget 3 ja tunnistatakse
kehtetuks otsus 2005/428 (ELT L 272, lk 15)) lisa 2. osa punkt 22;
–        nõukogu 29. novembri 2005. aasta otsuse 2005/848/EÜ (millega rakendatakse määruse nr 2580/2001 artikli 2 lõiget 3 ja tunnistatakse
kehtetuks otsus 2005/722 (ELT L 314, lk 46)) artikli 1 2. osa punkt 23;
–        nõukogu 21. detsembri 2005. aasta otsuse 2005/930/EÜ (millega rakendatakse määruse nr 2580/2001 artikli 2 lõiget 3 ja tunnistatakse
kehtetuks otsus 2005/848 (ELT L 340, lk 64)) artikli 1 2. osa punkt 24;
–        nõukogu 29. mai 2006. aasta otsuse 2006/379/EÜ (millega rakendatakse määruse nr 2580/2001 artikli 2 lõiget 3 ja tunnistatakse
kehtetuks otsus 2005/930 (ELT L 144, lk 21)) artikli 1 2. osa punkt 25.
Nõukogu 28. juuni 2007. aasta otsuse 2007/445/EÜ (millega rakendatakse määruse nr 2580/2001 artikli 2 lõiget 3 ning tunnistatakse
kehtetuks otsused 2006/379/EÜ ja 2006/1008/EÜ (ELT L 169, lk 58)) põhjenduse 3 kohaselt selgitas nõukogu kõigile sellistele
isikutele, rühmitustele ja üksustele, kelle puhul see oli praktiliselt võimalik, oma põhjendustes, miks nad on kantud eeskätt
otsuses 2006/379 esitatud loetellu.
Nagu tuleneb otsuse 2007/445 põhjendustest 4–6, teavitas nõukogu neid isikuid, rühmitusi ja üksusi 25. aprillil 2007 Euroopa
Liidu Teatajas avaldatud teatises (ELT C 90, lk 1) sellest, et ta kavatseb nad määruse nr 2580/2001 artikli 2 lõikes 3 nimetatud
loetellu alles jätta ning samuti sellest, et neil on vajaduse korral võimalik taotleda nõukogu põhjendusi. Pärast loetelu
täielikult läbivaatamist, võttes arvesse talle esitatud märkusi ja dokumente, järeldas nõukogu, et otsuse 2007/445 lisas loetletud
isikud, rühmitused ja üksused on osalenud terroriaktides ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõigete 2 ja 3 tähenduses, et
pädev asutus võttis nende suhtes vastu otsuse nimetatud artikli 1 lõike 4 tähenduses ning et nende suhtes tuleks jätkata määruses
nr 2580/2001 sätestatud eripiirangute kohaldamist.
Otsuse 2007/445 artikli 3 kohaselt „[jõustub k]äesolev otsus […] selle avaldamise päeval”. See avaldamine toimus 29. juunil
2007.
Nimetatud otsuse lisas esitatud loetelu – millega nimetatud otsuse artiklite 1 ja 2 kohaselt asendatakse eeskätt otsuse 2006/379
loetelu – 2. osa „Rühmitused ja üksused” punktis 25 on nimetatud DHKP‑C‑d.
See organisatsioon jäeti määruse nr 2580/2001 artikli 2 lõikes 3 nimetatud loetellu nõukogu järgnevate otsustega, eeskätt
nõukogu 20. detsembri 2007. aasta otsusega 2007/868/EÜ, millega rakendatakse määruse nr 2580/2001 artikli 2 lõiget 3 ja tunnistatakse
kehtetuks otsus 2007/445 (ELT L 340, lk 100), ja nõukogu 15. juuli 2008. aasta otsusega, millega rakendatakse määruse nr 2580/2001
artikli 2 lõiget 3 ja tunnistatakse kehtetuks otsus 2007/868 (ELT L 188, lk 21).

Siseriiklik õigus
Selliste liidu aktide rikkumist nagu määrus nr 2580/2001 karistatakse väliskaubanduse seaduse (Außenwirtschaftsgesetz, edaspidi
„AWG”) § 34 lõike 4 kohaselt kriminaalkorras nii selle sätte 11. detsembrist 1996 (
Bundesgesetzblatt
, edaspidi
BGBl.
, 1996 I, lk 1850) kui ka 26. juunist 2006 (
BGBl
. 2006 I, lk 1386) kehtiva versiooni kohaselt.

Põhikohtuasja asjaolud ja eelotsuse küsimused
Süüdistatavate vastu algatatud kriminaalmenetluse aluseks on Generalbundesanwalt beim Bundesgerichtshof’i (edaspidi „Generalbundesanwalt”)
6. oktoobri 2009. aasta süüdistusakt, milles neid süüdistatakse kuulumises DHKP‑C‑sse alates 30. augustist 2002 kuni nende
vahistamiseni 5. novembril 2008; DHKP‑C eesmärk on nimetatud akti kohaselt Türgi riigikorra muutmine relvastatud võitluse
teel. Need asjaolud kujutavad endast nende eelvangistuse alust.
Süüdistusakti kohaselt korraldasid süüdistatavad, kelle ülesanne oli juhtida selle rühmituse geograafiliste alajaotuste (
Bölge
) tegevust Saksamaal, oma peamise ülesande raames, milleks oli hankida rühmitusele rahalisi vahendeid, kogu nende DHKP‑C‑sse
kuulumise ajal iga-aastaseid annetuskampaaniaid DHKP‑C jaoks ja saatsid kogutud raha edasi kõige kõrgematele juhtivatele instantsidele.
Lisaks sellele olevat nad mänginud otsustavat rolli ürituste korraldamises ja trükiväljaannete müügis; kõige eelneva eesmärk
oli rahaliste vahendite kogumine DHKP‑C jaoks ning nad saatsid kogutud rahalised vahendid edasi DHKP‑C‑le. Süüdistatavad olid
väidetavalt teadlikud sellest, et sel moel kogutud raha kasutati vähemalt osaliselt DHKP‑C terroristliku tegevuse rahastamiseks.
Süüdistusaktis käsitletaval ajavahemikul kogusid ja edastasid süüdistatavad DHKP‑C‑le vastavalt vähemalt 215 809 eurot ning
vähemalt 105 051 eurot.
Kuivõrd Oberlandesgericht Düsseldorfil on kahtlusi seoses sellega, kas DHKP‑C kandmine määruse nr 2580/2001 artikli 2 lõikes 3
nimetatud loetellu on kehtiv, ning samuti seoses nimetatud määruse tõlgendamisega, siis otsustas ta menetluse peatada ja esitada
Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas […] määruse […] nr 2580/2001 […] artikli 2 alusel – võttes vajaduse korral arvesse […] otsusega 2007/445[…] muudetud menetlust
– sellise organisatsiooni loetellu kandmist, kes ei ole teda puudutavaid otsuseid kohtus vaidlustanud, tuleb algusest peale
pidada mõjusaks [
wirksam
] ka sellisel juhul, kui loetellu kandmisel rikuti põhilisi menetluslikke tagatisi?
2.      Kas […] määruse nr 2580/2001 […] artikleid 2 ja 3 tuleb tõlgendada nii, et rahaliste vahendite, finantsvara või muude majandusressursside
andmine selle määruse artikli 2 lõikes 3 nimetatud loetelus sisalduvate juriidiliste isikute, rühmituste või üksuste käsutusse
või kaasatus sellisesse tegevusse, mille eesmärk on hoida kõrvale sama määruse artikli 2 täitmisest, võib esineda ka juhul,
kui nimetatud vahendeid hankiv isik on ise kõnealuse juriidilise isiku, rühmituse või üksuse liige?
3.      Kas […] määruse nr 2580/2001 […] artikleid 2 ja 3 tuleb tõlgendada nii, et rahaliste vahendite, finantsvara või muude majandusressursside
andmine selle määruse artikli 2 lõikes 3 nimetatud loetelus sisalduvate juriidiliste isikute, rühmituste või üksuste käsutusse
või kaasatus sellisesse tegevusse, mille eesmärk on hoida kõrvale sama määruse artikli 2 täitmisest, võib esineda ka juhul,
kui need vahendid on (kas või kaudselt) juba kõnealuse juriidilise isiku, rühmituse või üksuse käsutuses?”

Menetlus Euroopa Kohtus
Huvitatud pooli teavitati 1. veebruaril 2010 eelotsusetaotlusest ning neile määrati kirjalike märkuste esitamiseks tähtaeg,
mis möödus 15.–21. aprillil 2010. Eelotsusetaotluse esitanud kohtule ja nimetatud pooltele teatati selle teavitamise raames
Euroopa Kohtu otsusest menetleda käesolevat eelotsusetaotlust eelisjärjekorras.
5. veebruari 2010. aasta eraldiseisva aktiga, mis jõudis Euroopa Kohtu kantseleisse 11. veebruaril 2010, palus eelotsusetaotluse
esitanud kohus Euroopa Kohtul kohaldada käesoleva eelotsusetaotluse suhtes kiirendatud menetlust. Oma taotluse toetuseks viitas
ta sellele, et ta oli 15. jaanuari 2010. aasta kohtumäärusega algatanud süüdistatavate suhtes kriminaalmenetluse ning määranud
kohtuistungite toimumise ajaks ajavahemiku 11. märtsist 31. augustini 2010. Ta väidab, et arvestades selle kriminaalmenetluse
ettenähtava kestusega ning samuti eelotsuse küsimuste tähtsusega põhikohtuasja lahendamisel, esineb erakorraliselt kiireloomuline
vajadus võtta nende küsimuste kohta seisukoht.
Euroopa Kohtu presidendi 1. märtsi 2010. aasta määrusega otsustati kohaldada käesoleva eelotsusetaotluse suhtes kiirendatud
menetlust.

Eelotsusetaotluse vastuvõetavus
E vaidlustab eelotsusetaotluse vastuvõetavuse väites, et Euroopa Kohtule eelotsusetaotluse esitanud kohtu asjaomase koja koosseis
oli õigusvastane.
Selle kohta tuleb märkida, et kui eelotsusetaotluse on esitanud kohus ELTL artikli 267 tähenduses, ei pea Euroopa Kohus põhimõtteliselt
kontrollima, kas otsus eelotsusetaotlus esitada on vastu võetud kohtukorraldust ja ‑menetlust reguleerivatele siseriiklike
õigusnormide kohaselt.
Sellest tulenevalt on eelotsusetaotlus vastuvõetav.

Eelotsuse küsimused
Esimene küsimus
Oma esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas DHKP‑C kandmist määruse nr 2580/2001
artikli

2 lõikes 3 nimetatud loetellu, mida viimane ei ole kohtus vaidlustanud, tuleb algusest peale pidada mõjusaks, vaatamata sellele,
et algsel loetellu kandmisel rikuti põhilisi menetluslikke tagatisi.
Eelotsusetaotluses sisalduvatest viidetest tuleneb, et nende tagatiste hulgas peab eelotsusetaotluse esitanud kohus eeskätt
silmas ELTL artiklis 296 ette nähtud põhjendamiskohustust. Süüdistatavate esitatud vastuväidetest põhjustatud siseriikliku
kohtu kahtlused nimetatud loetellu kandmise kehtivuse osas seoses selle kohustusega tulenevad kohtuotsustest, millega Üldkohus
tühistas mitme isiku, rühmituse või üksuse kandmise nimetatud loetellu eeskätt põhjendusel, et nõukogu ei olnud vaidlustatud
otsustes neid eri kandeid põhjendanud ning et seetõttu oli sisulise kohtuliku kontrolli teostamine võimatu (Üldkohtu 12. detsembri
2006. aasta otsus kohtuasjas T‑228/02: Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran
vs.
nõukogu, EKL 2006, lk II‑4665; 11. juuli 2007. aasta otsus kohtuasjas T‑47/03: Sison
vs.
Nõukogu; 11. juuli 2007. aasta otsus kohtuasjas T‑327/03: Al-Aqsa
vs.
Nõukogu; 3. aprilli 2008. aasta otsus kohtuasjas T‑229/02: PKK
vs.
nõukogu ning 3. aprilli 2008. aasta otsus kohtuasjas T‑253/04: Kongra-Gel jt
vs.
nõukogu).
Eelotsusetaotluse esitanud kohtul on selles kontekstis kahtlusi, kas vaatamata asjaolule, et DHKP‑C ei ole taotlenud oma määruse
nr 2580/2001 artikli

2 lõikes 3 nimetatud loetellu kandmise tühistamist, tuleb asuda põhjenduste samasuse tõttu seisukohale, et nõukogu otsused
on tühised osas, milles asjaomane organisatsioon kanti nimetatud loetellu ning hiljem sinna jäeti.
Tal on kahtlusi ka seoses otsuse 2007/445 mõjuga, arvestades süüdistusaktis sisalduvat väidet, mille kohaselt DHKP‑C kandmine
nimetatud loetellu muudeti tagasiulatuvalt õiguspäraseks menetlusega, mida nõukogu selle otsuse vastuvõtmisel järgis ning
mille raames esitati sellise kande põhjendused.
Seega tuleb esimesele küsimusele vastamiseks uurida ELTL artiklis 296 sätestatud põhjendamiskohustust, arvestades DHKP‑C määruse
nr 2580/2001 artikli 2 lõikes 3 nimetatud loetellu kandmise ning sinna jätmise kehtivust; loetellu kandmine ja sinna jätmine
tulenevad käesoleva kohtuotsuse punktis 20 esitatud sätetest, mis katavad üksteisele järgnevalt ajavahemiku 30. augustist
2002 – süüdistusaktis süüks pandava käitumise alguskuupäev – kuni 28. juunini 2007 – otsuse 2007/445 jõustumisele eelnev päev
(edaspidi „DHKP‑C määruse nr 2580/2001 artikli 2 lõikes 3 nimetatud loetellu kandmine ja sinna jätmine 29. juunile 2007 eelneval
ajavahemikul”).
Seevastu, nagu arvavad kõik Euroopa Kohtule märkusi esitanud pooled peale F-i, ei käsitle esimene küsimus DHKP‑C otsusega 2007/445
ning käesoleva kohtuotsuse punktis 25 nimetatud nõukogu järgnevate otsustega määruse nr 2580/2001 artikli 2 lõikes 3 nimetatud
loetellu kandmise kehtivust. Vastupidi F-i seisukohale ei käsitle see küsimus ka määruse nr 2580/2001 kehtivust.
Sissejuhatuseks tuleb rõhutada asjaolu, et erinevalt kohtuasjadest, milles tehti 3. septembri 2008. aasta otsus (liidetud
kohtuasjades C‑402/05 P ja C‑415/05 P: Kadi ja Al Barakaat International Foundation, EKL 2008, lk I‑6351) ning mis käsitlesid
apellantide rahaliste vahendite külmutamise meedet, toetutakse siin sätetele, mille kehtivust käesolevas eelotsusetaotluses
uurida palutakse, seoses süüdistusega määruse nr 2580/2001 rikkumise kohta, mis on kohaldatava siseriikliku õiguse kohaselt
kriminaalkorras karistatav vabaduskaotusega.
Selles kontekstis tuleb rõhutada, et liit on õigusel rajanev liit, mille raames kontrollitakse selle institutsioonide aktide
kooskõla eeskätt ELT lepinguga ja õiguse üldpõhimõtetega. Nimetatud leping loob täieliku õiguskaitsevahendite ja menetluste
süsteemi, millega antakse Euroopa Kohtule õigus kontrollida liidu institutsioonide aktide õiguspärasust (vt selle kohta 25. juuli
2002. aasta otsus kohtuasjas C‑50/00 P: Unión de Pequeños Agricultores
vs.
nõukogu, EKL 2002, lk I‑6677, punktid 38 ja 40, ning eespool viidatud kohtuotsus Kadi ja Al Barakaat International Foundation
vs.
nõukogu ja komisjon, punkt 281).
Sellest tuleneb, et igal poolel on siseriikliku menetluse raames õigus tugineda asja menetlevas kohtus selliste liidu aktide
sätete tühisusele, mis on tema vastu võetud siseriikliku otsuse või akti aluseks, ning suunata nimetatud kohut, kes ei ole
ise pädev sellist tühisust tuvastama, esitama Euroopa Kohtule sellekohase küsimuse eelotsusetaotluse abil (vt selle kohta
15. veebruari 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑239/99: Nachi Europe, EKL 2001, lk I‑1197, punkt 35, ning eespool viidatud kohtuotsus
Unión de Pequeños Agricultores
vs.
nõukogu, punkt 40).
Selle õiguse tunnustamine eeldab siiski seda, et nimetatud poolel ei olnud õigust esitada ELTL artikli 263 alusel hagi nimetatud
sätete vastu, mille tagajärgi ta kannatab, ilma et tal oleks olnud võimalik taotleda nende tühistamist (vt selle kohta 9. märtsi
1994. aasta otsus kohtuasjas C‑188/92: TWD Textilwerke Deggendorf, EKL 1994, lk I‑833, punkt 23, ja eespool viidatud kohtuotsus
Nachi Europe, punkt 36).
Põhikohtuasjas aitab DHKP‑C määruse nr 2580/2001 artikli 2 lõikes 3 nimetatud loetellu kandmine ja sinna jätmine 29. juunile
2007 eelneval ajavahemikul koostoimes selle määrusega AWG § 34 lõike 4 alusel põhistada asjaomase ajavahemiku osas süüdistusakti,
mis süüdistatavate vastu esitati.
Seega tuleb kontrollida, kas süüdistatavate poolt sellise loetellu kandmise ja sinna jätmise vastu esitatud tühistamishagi
oleks olnud kaheldamatult vastuvõetav (vt selle kohta 2. juuli 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑343/07: Bavaria ja Bavaria Italia,
kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 40).
Selles kohta tuleb märkida, et süüdistatavad ei ole otseselt puudutatud loetellu kandmisest ja sinna jätmisest, sest see puudutab
tegelikult ainult DHKP‑C‑d. Lisaks sellele ei leidu eelotsusetaotluses ühtegi viidet, mis võimaldaks tuvastada, et süüdistatavate
funktsioon DHKP‑C raames oleks andnud neile õiguse esindada seda organisatsiooni liidu kohtule esitatud tühistamishagi raames.
Lisaks ei saa asuda seisukohale, et süüdistatavad olid kõnealusest loetellu kandmisest ja sinna jätmisest kaheldamatult „otseselt
ja isiklikult puuduta[tud]” EÜ artikli 230 neljanda lõigu tähenduses, mis oli asjaomasel ajavahemikul kohaldatav.
Nimelt on selline loetellu kandmine ja sinna jätmine sarnaselt määrusega nr 2580/2001 üldkohaldatav. See aitab koostoimes
määrusega sundida teatud määramata arvu isikuid järgima DHKP‑C suhtes võetud eripiiranguid (vt analoogia alusel eespool viidatud
kohtuotsus Kadi ja Al Barakaat International Foundation
vs.
nõukogu ja komisjon, punktid 241–244).
Sellest tuleneb, et – nagu märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus – erinevalt DHKP‑C‑st ei olnud süüdistatavatel vaieldamatult
õigust esitada nimetatud loetellu kandmise ja sinna jätmise vastu tühistamishagi EÜ artikli 230 alusel.
Mis aga puudutab käesoleva kohtuotsuse punktis 20 määratletud sätete kehtivuse hindamist ELTL artiklis 296 kehtestatud põhjendamiskohustust
arvestades, siis tuleb märkida, et nimetatud kohustus on kohaldatav sellise loetellu kandmise ja sinna jätmise puhul, nagu
on kõne all põhikohtuasjas; seda asjaolu ei seadnud muu seas kahtluse alla ükski Euroopa Kohtu menetluses osalenud pooltest.
Selle kohustuse eesmärk on esiteks võimaldada seda, et huvitatud isikud oleksid kehtestatud sätte põhjendatuse hindamise eesmärgil
teadlikud selle põhjendustest ning teiseks võimaldada pädeval kohtul oma kontrolli teostada (vt selle kohta 23. veebruari
2006. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑346/03 ja C‑529/03: Atzeni jt, EKL 2006, lk I‑1875, punkt 73, ning 1. oktoobri 2009. aasta
otsus kohtuasjas C‑370/07: komisjon
vs.
nõukogu, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 37).
Nagu nõukogu kinnitas kohtuistungil, ei olnud käesoleval juhul ühelegi käesoleva kohtuotsuse punktis 20 nimetatud sätetest
lisatud põhjendusi seoses määruse nr 2580/2001 DHKP‑C suhtes kohaldamise seaduslike tingimustega, eeskätt seoses pädeva asutuse
võetud otsuse olemasoluga ühise seisukoha 2001/931 artikli 1 lõike 4 tähenduses; samuti ei olnud neile lisatud spetsiifilisi
ja konkreetseid põhjuseid, miks nõukogu oli seisukohal, et DHKP‑C kandmine määruse nr 2580/2001 artikli 2 lõikes 3 nimetatud
loetellu või sinna jätmine oli põhjendatud.
Seega ei olnud süüdistatavate käsutuses 29. juunile 2007 eelnenud ajavahemikul DHKP‑C kõnealuse määruse artikli 2 lõikes 3
nimetatud loetellu kandmise ja sinna jätmise põhjendatuse kontrollimiseks vajalikke andmeid, eeskätt ei olnud neil võimalik
kontrollida kõnealuse loetellu kandmise ja sinna jätmise aluseks olnud tõendite täpsust ja asjakohasust, samas kui just nimelt
asjaomasesse loetellu kandmine ning sinna jätmine aitas põhistada nende vastu esitatud süüdistusakti. Kohtuistungil tunnistas
nõukogu, et sellist loetellu kandmist ja sinna jätmist põhjendavate tõendite teadmise õigus on ka nimetatud süüdistatavatel.
Nimetatud loetellu kandmise ja sinna jätmise põhjendamatus takistab ka asjakohase kohtuliku kontrolli teostamist selle sisulise
õiguspärasuse üle, mis seisneb eeskätt loetellu kandmise ja sinna jätmise põhjendamiseks esitatud asjaolude, tõendite ja teabe
kontrollimises. Nagu rõhutas F kohtuistungil, on sellise kontrolli teostamise võimalus aga vältimatult vajalik selleks, et
oleks võimalik tagada õiglane tasakaal rahvusvahelise terrorismi vastase võitluse nõuete ning põhivabaduste ja -õiguste vahel.
Generalbundesanwalt leiab siiski, et kuigi DHKP‑C kandmine määruse nr 2580/2001 artikli 2 lõikes 3 nimetatud loetellu ei olnud
29. juunile 2007 eelneval ajavahemikul kehtiv, muudeti nimetatud loetellu kandmine igal juhul tagasiulatuvalt kehtivaks otsuse 2007/445
vastuvõtmisel järgitud menetlusega, mille raames esitati sellise kande põhjendused.
Kuid isegi eeldusel, et otsust 2007/445 vastu võttes soovis nõukogu heastada kõnealusesse loetellu kandmise ja sinna jätmise
põhjenduste puudumist 29. juunile 2007 eelneval ajavahemikul, ei oleks see otsus saanud mingil juhul olla koostoimes AWG § 34
lõikega 4 aluseks kriminaalkorras süüdimõistmisele sel ajavahemikul toimepandud tegude eest; vastasel juhul oleks eiratud
sellist laadi süüdimõistmise aluseks olevate sätete tagasiulatuva jõu puudumise põhimõtet (vt analoogia alusel 10. juuli 1984. aasta
otsus kohtuasjas 63/83: Kirk, EKL 1984, lk 2689, punktid 21 ja 22; 13. novembri 1990. aasta otsus kohtuasjas C‑331/88: Fedesa jt,
EKL 1990, lk I‑4023, punkt 44, ning 3. mai 2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑387/02, C‑391/02 ja C‑403/02: Berlusconi jt,
EKL 2005, lk I‑3565, punktid 74–78).
Nimelt, kui otsusega 2007/445 oleks põhikohtumenetlusega seoses võimalik esitada põhjendused käesoleva kohtuotsuse punktis 20
määratletud otsuste jaoks, mis olid 29. juunile 2007 eelneval ajavahemikul tühised, aitaks see tegelikult kaasa kriminaalkorras
süüdimõistmise põhistamisele nimetatud ajavahemikul toimepandud tegude eest, vaatamata sellele, et esimesena nimetatud otsust
asjaomasel ajavahemikul olemas ei olnud.
Neil asjaoludel peab siseriiklik kohus jätma põhikohtumenetluse raames kohaldamata käesoleva kohtuotsuse punktis 20 nimetatud
sätted, mis ei saa seega kaasa aidata süüdistatavate vastu algatatud kriminaalmenetluse põhistamisele seoses 29. juunile 2007
eelneva ajavahemikuga.
Eelnevaid kaalutlusi arvestades tuleb esimesele eelotsuse küsimusele vastata, et DHKP‑C kandmine määruse nr 2580/2001 artikli 2
lõikes 3 nimetatud loetellu on tühine ning sellest tulenevalt ei saa see aidata kaasa selle määruse väidetava rikkumise eest
kriminaalkorras süüdimõistmise põhistamisele 29. juunile 2007 eelneva ajavahemiku osas.

Teine ja kolmas küsimus
Teise ja kolmanda küsimusega, mida on sobilik uurida koos, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada saada,
kas määruse nr 2580/2001 artikleid 2 ja 3 tuleb tõlgendada nii, et nendega peetakse silmas selle määruse artikli 2 lõikes 3
nimetatud loetellu kantud juriidilisele isikule, rühmitusele või üksusele selliste rahaliste vahendite, muu finantsvara või
majandusressursside üleandmist kõnealuse juriidilise isiku, rühmituse või üksuse liikme poolt, mis on kogutud või saadud isikutelt,
kes ei ole juriidilise isiku, rühmituse või üksuse liikmed.
Arvestades eelotsusetaotluses sisalduva teabega, soovitakse nende kahe küsimusega teada, kas sellised toimingud nagu need,
mille abil süüdistatavad andsid DHKP‑C liikmetena viimasele ning täpsemalt selle kõige kõrgematele juhtivatele instantsidele
üle kolmandatelt isikutelt iga-aastaste annetuskampaaniate, meeleavalduste ning trükiväljaannete müügi raames saadud rahalised
vahendid, tähendavad seda, et kõnealused rahalised vahendid anti nimetatud organisatsiooni käsutusse määruse nr 2580/2001
tähenduses.
Seoses sellega tuleb kohe alustuseks ja Prantsuse valitsusega sarnaselt märkida, et miski selle määruse artiklite 2 ja 3 sõnastuses
ei võimalda asuda seisukohale, et kõnealused sätted ei ole sellist laadi toimingute suhtes kohaldatavad.
Vastupidi, määruse nr 2580/2001 artikli 2 lõike 1 punktis b kehtestatud keeld on sõnastatud erakordselt laialt (vt analoogia
alusel 11. oktoobri 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑117/06: Möllendorf ja Möllendorf‑Niehuus, EKL 2007, lk I‑8361, punkt 50).
Väljendi „käsutusse [andma]” tähendus on lai, see hõlmab kõiki neid toiminguid, mis on vajalikud selleks, et määruse nr 2580/2001
artikli 2 lõikes 3 nimetatud loetellu kantud isikul, rühmitusel või üksusel tekiks tõepoolest õigus käsutada täieõiguslikult
asjaomaseid rahalisi vahendeid, muud finantsvara või majandusressursse (vt analoogia alusel eespool viidatud kohtuotsus Möllendorf
ja Möllendorf‑Niehuus, punkt 51).
Selline tähendus on sõltumatu sellest, kas kõnealuse käsutusseandmise toimingu tegija ja adressaadi vahel esinevad suhted
või mitte. Nagu märkis Generalbundesanwalt ja vastupidi F-i kaitstavale seisukohale ei sisalda määrus nr 2580/2001 oma eri
keeleversioonides ühtegi elementi, mis välistaks sellest tähendusest kõnealuses loetelus sisalduva organisatsiooni liikme
poolt sellele organisatsioonile rahaliste vahendite üleandmise kui sellise.
Mõistel „rahalised vahendid ja muu finantsvara või majandusressursid” määruse nr 2580/2001 tähenduses on nimetatud määruse
artikli 1 punktis 1 antud määratlusega arvestades samuti lai tähendus, mis hõlmab igasugust vara, olenemata selle saamisviisist.
Seoses sellega ei ole tähtsust asjaolul, kas tegemist on omavahenditega või kolmandate isikute käest kogutud või neilt saadud
vahenditega.
On oluline lisada, et määruse nr 2580/2001 tõlgendamisel tuleb arvestada ühise seisukoha 2001/931 teksti ja eesmärgiga, mida
kõnealuse määrusega vastavalt selle põhjendusele 5 rakendatakse.
Kuid selle ühise seisukoha artiklis 3 sätestatud keeld on sõnastatud samu üldisi mõisteid kasutades, kui on määruse nr 2580/2001
artikli 2 lõike 1 punktis b kasutatud mõisted. Lisaks annab selle ühise seisukoha artikli 1 lõige 3, millele kõnealuse määruse
artikli 1 punkt 4 viitab, mõistele „terroriakt” laia tähenduse, mis hõlmab selle punkti iii alapunkti k kohaselt terrorirühmituse
„tegevuse mis tahes viisil rahastamis[t]”.
Nagu märkis Euroopa Komisjon, on määruse nr 2580/2001 tõlgendamisel vaja arvestada ka resolutsiooni 1373 (2001) sõnastuse
ja eesmärgiga, millele viitab kõnealuse määruse põhjendus 3 (vt analoogia alusel eespool viidatud kohtuotsus Möllendorf ja
Möllendorf‑Niehuus, punkt 54, ning 29. aprilli 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑340/05: M jt, kohtulahendite kogumikus veel
avaldamata, punkt 45).
Nimetatud resolutsiooni punkti 1 alapunktis d on sätestatud üldine keeld anda eeskätt rahalisi vahendeid selliste isikute
või üksuste käsutusse, kes panevad toime või üritavad toime panna terroriakte. Sama resolutsiooni punkti 1 alapunktis b on
lisaks ette nähtud, et riigid „muudavad kriminaalkorras karistatavaks oma kodanike teostatud või oma territooriumil toimuva
mis tahes rahaliste vahendite teadliku otsese või kaudse hankimise või kogumise selleks, et kasutada neid vahendeid terroriaktide
toimepanekuks, või teades, et neid vahendeid kavatsetakse sel eesmärgil kasutada”.
Käesoleva kohtuotsuse punktides 71 ja 73 viidatud sätete lai ning ühetähenduslik sõnastus kinnitab seda, et määruse nr 2580/2001
artikli 3 lõike 1 punkt b hõlmab sellist tegevust, nagu peetakse silmas teises ja kolmandas küsimuses.
Nagu märkis komisjon, ei sea eespool toodud analüüsi kahtluse alla süüdistatavate väide, et kui kõnealused vahendid olid nende
käsutuses, olid need kaudselt juba ka DHKP‑C käsutuses, mistõttu nende hilisem edasiandmine selle organisatsiooni juhtivatele
instantsidele ei kujutanud endast vahendite nimetatud organisatsiooni käsutusse andmist määruse nr 2580/2001 tähenduses.
Nimelt, arvestades eeskätt DHKP‑C struktuuriga, mis vastavalt Generalbundesanwalti kohtuistungil esitatud väidetele koosneb
keskjuhtimisorganitest ning neljast põhiüksusest, mis omakorda koosnevad riiklikest, piirkondlikest ja kohalikest allüksustest,
siis ei ole asjaolu, et kõnealuse organisatsiooni liikmete käsutuses on sellistelt isikutelt, kes ei ole organisatsiooni liikmed,
saadud rahalised vahendid, piisav asumaks seisukohale, et nimetatud rahalised vahendid on määruse nr 2580/2001 artikli 2 lõikes 3
silmas peetud loetelus nimetatud organisatsiooni esindavate juhtimisorganite endi käsutuses. Käesoleval juhul oli kõnealuste
vahendite üleandmine nimetatud instantsidele vajalik selleks, et DHKP‑C‑l tekiks tõepoolest õigus – mida tal seni ei olnud
– käsutada neid täieõiguslikult oma eesmärkide saavutamiseks.
Mis puudutab asjaolu, millele süüdistatavad tuginevad ja mis seisneb selles, et ei ole tõendatud, et DHKP‑C kasutas üleantud
rahalisi vahendeid tõepoolest oma terroristliku tegevuse rahastamiseks, siis tuleb rõhutada, et nii määruse nr 2280/2001 artikli 1
punktis 1 sisalduv määratlus kui ka määruse artikli 2 lõike 1 punkti b sõnastus muudavad selle väite asjakohatuks. Selle määruse
artikli 2 lõikes 3 nimetatud loetellu kantud organisatsiooni käsutusse antud rahalised vahendid tingivad iseenesest ohu, et
neid rahalisi vahendeid kasutatakse kuritarvitavalt nimetatud tegevuse toetamiseks (vt analoogia alusel eespool viidatud kohtuotsus
M jt, punkt 57). Sellist käsutusseandmist peetakse seega silmas nimetatud artikli 2 lõike1 punktis b sätestatud keeluga ja
see on kriminaalkorras karistatav vastavalt kohaldatavale siseriiklikule õigusele ning seda sõltumata sellest, kas on tõendatud,
et asjaomane organisatsioon kasutas nimetatud rahalisi vahendeid tõepoolest sellist laadi tegevuse jaoks.
Euroopa Kohtule esitatud märkustes väidab F ka seda, et asjaolu, et erinevalt resolutsioonist 1373 (2001) ei ole ühises seisukohas 2001/931
ega määruses nr 2580/2001 silmas peetud rahaliste vahendite kogumist sellise isiku, rühmituse või üksuse tarvis, kes on kantud
kõnealuse määruse artikli 2 lõikes 3 nimetatud loetellu, annab tunnistust liidu seadusandja tahtest jätta sellist laadi tegevus
välja kõnealuse määruse kohaldamisalast.
Nagu tuleneb eelotsusetaotlusest ning nagu kinnitas Generalbundesanwalt kohtuistungil, ei tugine süüdistusakt siiski mitte
rahaliste vahendite kogumisele kui sellisele, vaid sellest tegevusest tuleneva tulu edasiandmisele organisatsioonile, mille
liikmed süüdistatavad on.
Eelnevaid kaalutlusi arvestades tuleb teisele ja kolmandale küsimusele vastata, et määruse nr 2580/2001 artikli 2 lõike 1
punkti b tuleb tõlgendada nii, et sellega peetakse silmas selle määruse artikli 2 lõikes 3 nimetatud loetellu kantud juriidilisele
isikule, rühmitusele või üksusele selle juriidilise isiku, rühmituse või üksuse liikme poolt selliste rahaliste vahendite,
muu finantsvara või majandusressursside üleandmist, mis on kogutud või saadud isikutelt, kes ei ole liikmed.

Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud,
ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (suurkoda) otsustab:
1.
Devrimci Halk Kurtulus Partisi‑Cephesi (DHKP‑C) kandmine nõukogu 27. detsembri 2001. aasta määruse (EÜ) nr 2580/2001 (teatavate
isikute ja üksuste vastu suunatud eripiirangute kohta terrorismivastaseks võitluseks) artikli 2 lõikes 3 nimetatud loetellu
on tühine ning sellest tulenevalt ei saa see aidata kaasa selle määruse väidetava rikkumise eest kriminaalkorras süüdimõistmise
põhistamisele 29. juunile 2007 eelnevat ajavahemikku puudutavalt.
2.
Määruse nr 2580/2001 artikli 2 lõike 1 punkti b tuleb tõlgendada nii, et sellega peetakse silmas selle määruse artikli 2 lõikes 3
nimetatud loetellu kantud juriidilisele isikule, rühmitusele või üksusele selle juriidilise isiku, rühmituse või üksuse liikme
poolt selliste rahaliste vahendite, muu finantsvara või majandusressursside üleandmist, mis on kogutud või saadud isikutelt,
kes ei ole liikmed.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: saksa.