CELEX: 62008CJ0442
Liikmesriigi kohustuste rikkumine
EMÜ-Ungari assotsiatsioonileping
Tollivormistusjärgne läbivaatamine
Päritolureeglite rikkumine
Ekspordiriigi ametiasutuste otsus
Kaebus
Komisjoni kontrollmissioon
Tollimaksud
Tollivormistusjärgne sissenõudmine
Omavahendid
Kättesaadavaks tegemine
Viivitusintress

Euroopa Ühenduste Komisjon palub oma hagiavalduses Euroopa Kohtul tuvastada, et kuna Saksamaa Liitvabariik lasi hoolimata
vastastikuse abi teatise saamisest aeguda tollivõlast tulenevatel nõuetel, kandis hilinenult üle sellest tulenevad tasumisele
kuuluvad omavahendid ning keeldus tasumast kohaldatavat viivitusintressi, siis on Saksamaa Liitvabariik rikkunud nõukogu 29. mai
1989. aasta määruse (EMÜ, Euratom) nr 1552/89, millega rakendatakse ühenduste omavahendite süsteemi käsitlev otsus 88/376/EMÜ,
Euratom (EÜT L 155, lk 1), artiklitest 2, 6 ja 9–11 ning nõukogu 22. mai 2000. aasta määruse (EÜ, Euratom) nr 1150/2000, millega
rakendatakse ühenduste omavahendite süsteemi käsitlev otsus 94/728/EÜ, Euratom (EÜT L 130, lk 1; ELT eriväljaanne 01/03, lk 169),
samadest artiklitest tulenevaid kohustusi.

Õiguslik raamistik

EMÜ‑Ungari assotsiatsioonileping
Ühelt poolt Euroopa ühenduste ja nende liikmesriikide ning teiselt poolt Ungari Vabariigi vahel assotsiatsiooni loomiseks
sõlmitud Euroopa leping kirjutati alla Brüsselis 16. detsembril 1991 ning kiideti Euroopa ühenduste nimel heaks nõukogu ja
komisjoni 13. detsembri 1993. aasta otsusega 93/742/Euratom, ESTÜ, EÜ (EÜT L 347, lk 1, edaspidi „EMÜ‑Ungari assotsiatsioonileping”).
Selle lepingu protokoll nr 4, mida on muudetud Euroopa ühenduste ja nende liikmesriikide ning Ungari Vabariigi vahelise assotsiatsiooninõukogu
28. detsembri 1996. aasta otsusega nr 3/96 (EÜT 1997, L 92, lk 1, edaspidi „protokoll nr 4”) sisaldab artiklis 16 „Üldtingimused”
järgmisi sätteid:
„1. Lepingust tulenevalt laieneb nii ühenduse päritolu toodetele Ungarisse importimisel kui Ungari päritolu toodetele ühendusse
importimisel sooduskohtlemine, kui esitatakse:
a)      kaupade liikumissertifikaat EUR.1, mille näidis on esitatud III lisas;
[…]”. [Siin ja edaspidi on osundatud protokolli tsiteeritud mitteametlikus tõlkes.]
Protokolli nr 4 artikkel 17 „Kaupade liikumissertifikaadi EUR.1 väljastamise menetlus”, näeb lõigetes 1 ja 5 ette:
„1. Ekspordiriigi toll annab kaupade liikumissertifikaadi EUR.1 välja eksportija või eksportija vastutusel tema volitatud
esindaja esitatud kirjaliku avalduse alusel.
[…]
5. Sertifikaate EUR.1 väljastavad tolliasutused võtavad kõik vajalikud meetmed, et kontrollida toodete päritolustaatust ning
vastavust käesoleva protokolli teistele tingimustele. Sel eesmärgil on neil õigus nõuda kõiki tõendavaid dokumente ja kontrollida
eksportija kogu raamatupidamisarvestust või teostada ükskõik millist muud kontrolli, mida nad peavad vajalikuks. Sertifikaate
EUR.1 väljastavad tolliasutused tagavad ka selle, et lõikes 2 nimetatud vormid oleksid nõuetekohaselt täidetud. Tolliasutused
kontrollivad eelkõige seda, kas toodete kirjeldamiseks ettenähtud lahter on täidetud nii, et sinna ei ole võimalik pettuse
eesmärgil midagi lisada.”
Nimetatud protokolli artikkel 31 „Vastastikune abi” näeb lõikes 2 ette:
„Käesoleva protokolli korrektse kohaldamise tagamiseks abistavad ühendus ja Ungari Vabariik teineteist vastavate tolliasutuste
vahendusel sertifikaatide EUR.1 või arvedeklaratsioonide ehtsuse ja nendes dokumentides esitatud teabe täpsuse kontrollimisel.”
Protokolli nr 4 artikkel 32 „Päritolutõendite kontroll” sätestab:
„1. Päritolutõendite tollivormistusjärgne läbivaatamine viiakse läbi pisteliselt või siis, kui impordiriigi tollil tekib põhjendatud
kahtlus dokumentide ehtsuses, kõnealuste toodete päritolustaatuses või käesoleva protokolli muude nõuete täitmises.
[…]
3. Läbivaatamist teostab ekspordiriigi toll. Selleks on tollil õigus nõuda kõiki tõendeid, kontrollida eksportija raamatupidamist
või teostada ükskõik millist muud kontrolli, mida ta peab vajalikuks.
4. Kui impordiriigi toll otsustab läbivaatamise tulemuste saamiseni asjakohaste toodete sooduskohtlemise peatada, pakub ta
importijale võimalust, et tooted vabastatakse, kui eelnevalt on kasutusele võetud vajalikud ettevaatusabinõud.
5. Läbivaatamist taotlenud tolli teavitatakse võimalikult kiiresti selle tulemustest. Teabes peab selgelt kajastuma, kas dokumendid
on ehtsad ja kas kõnealuseid tooteid võib käsitada ühenduse, Ungari või mõne muu artiklis 4 nimetatud riigi päritolu toodetena
ning kas need vastavad muudele käesolevas protokollis ette nähtud tingimustele.
6. Põhjendatud kahtluse korral ja juhul, kui kümne kuu möödumisel läbivaatamise taotlemisest ei ole vastust saadud või kui
vastus ei sisalda piisavalt teavet, et tuvastada kõnealuse dokumendi ehtsus või toodete tegelik päritolu, keeldub läbivaatamist
taotlenud toll soodustuse kohaldamisest, välja arvatud erakorraliste asjaolude esinemisel.”
Protokolli nr 4 artikli 33 esimene taane sätestab, et artiklis 32 nimetatud läbivaatamisest tulenevad vaidlused, mida ei ole
võimalik lahendada läbivaatamist taotlenud tolli ja läbivaatamise teostamise eest vastutava tolli vahel, või mis tõstatavad
käesoleva protokolli tõlgendamise küsimuse, suunatakse assotsiatsioonikomiteele.

Otsus 94/728
Nõukogu 31. oktoobri 1994. aasta otsuse 94/728/EÜ, Euratom Euroopa ühenduste omavahendite süsteemi kohta (EÜT L 293, lk 9)
artikli 2 lõikest 1 tuleneb, et ühenduste eelarvesse kavandatud omavahendite hulka kuuluvad eelkõige nn „traditsioonilised”
vahendid, mis pärinevad järgmistest allikatest: ühise tollitariifistiku maksumäärad ja muud tollimaksud, mille ühenduste institutsioonid
on kehtestanud või kehtestavad kolmandate riikidega kauplemise suhtes ning Euroopa Söe- ja Teraseühenduse asutamislepingus
käsitletud toodete suhtes kehtestatud tollimaksud.
Otsuse 94/728 artikli 2 lõige 3 sätestab:
„Liikmesriigid jätavad sissenõudmiskuludena endale 10% lõike 1 punktide a ja b alusel makstavatest summadest.” [Siin ja edaspidi
on osundatud otsust tsiteeritud mitteametlikus tõlkes.]
Otsuse 94/728 artikli 8 lõige 1 näeb ette:
„Liikmesriigid nõuavad artikli 2 lõike 1 punktides a ja b nimetatud ühenduste omavahendid sisse vastavalt siseriiklikele õigusaktidele,
mida kohandatakse vajaduse korral ühenduse eeskirjade nõuete kohaselt. Komisjon kontrollib regulaarselt siseriiklikke õigusnorme,
mis liikmesriigid on talle saatnud, edastab liikmesriikidele kohandused, mida ta peab ühenduse eeskirjade täitmisel vajalikuks,
ja annab aru eelarvepädevatele institutsioonidele. Liikmesriigid annavad artikli 2 lõike 1 punktides a–d ette nähtud vahendid
komisjoni käsutusse.”

Määrus nr 1552/89 ja määrus nr 1150/2000
Määruse nr 1552/89 põhjendus 2, mis on sarnane määruse nr 1150/2000 põhjendusega 2, näeb ette:
„[Nõukogu 24. juuni 1988. aasta] otsuse 88/376/EMÜ, Euratom [ühenduste omavahendite süsteemi kohta (EÜT L 185, lk 24)] artiklis 2
märgitud omavahendid peavad olema ühenduse kasutatavad võimalikult headel tingimustel […]”. [Siin ja edaspidi on osundatud
otsust tsiteeritud mitteametlikus tõlkes.]
Hoolimata asjaolust, et määrus nr 1552/89 viitab eelkõige otsusele 88/376 ja määrus nr 1150/2000 viitab otsusele 94/728, on
mõlema määruse artiklid 2, 6, 9–11 ning artikli 17 lõige 1 sisuliselt identsed.
Määruse nr 1552/89 artikkel 2 sätestab:
„1. Käesoleva määruse kohaldamisel määratakse otsuse 88/376/EMÜ, Euratom artikli 2 lõike 1 punktides a ja b märgitud ühenduse
omavahendite maks kindlaks niipea, kui liikmesriigi pädev talitus on võlgnikule teatanud tasumisele kuuluva summa. Teatis
esitatakse niipea, kui võlgnik on selgunud, ning pädevatel haldusasutustel on võimalik kooskõlas kõigi ühenduse asjakohaste
sätetega arvutada tollimaksu summa.
2. Lõiget 1 kohaldatakse juhul, kui teatist on tarvis parandada.”
Seda sätet muudeti alates 14. juulist 1996 nõukogu 8. juuli 1996. aasta määrusega (EÜ, Euratom) nr 1355/96 (EÜT L 175, lk 3)
ning sama sisu on võetud määruse nr 1150/2000 artiklisse 2, sätestades:
„1. Käesoleva määruse kohaldamisel määratakse otsuse 88/376/EMÜ, Euratom artikli 2 lõike 1 punktides a ja b märgitud ühenduse
omavahendite maks kindlaks niipea, kui tollieeskirjades ettenähtud maksu arvestuskande ja võlgniku teavitamisega seotud tingimused
on täidetud.
1a Lõikes 1 märgitud kindlaksmääramise kuupäev on tollieeskirjades ettenähtud arvestusregistrisse kandmise kuupäev.
[…]”.
Määruse nr 1552/89 artikli 6 lõiked 1 ja 2, nüüd määruse nr 1150/2000 artikli 6 lõiked 1 ja 3, sätestavad:
„1.       Omavahendite raamatupidamisarvestust peab iga liikmesriigi riigikassa või iga liikmesriigi määratud asutus ning see jaguneb
vastavalt vahendite liigile.
2.       a)     Vastavalt artiklile 2 kindlaks määratud maksud tuleb kanda raamatupidamisarvestusse hiljemalt esimesel tööpäeval pärast maksu
kindlaksmääramise kuule järgneva teise kuu 19. kuupäeva, kui käesoleva lõike punktist b ei tulene teisiti.
b)      Kindlaksmääratud maksud, mis ei ole punktis a märgitud raamatupidamisarvestusse kantud, sest on veel sisse nõudmata ning mille
kohta ei ole antud tagatist, kantakse punktis a ette nähtud aja jooksul eraldi raamatupidamisarvestusse. Liikmesriigid võivad
kasutada seda korda juhul, kui kindlaksmääratud maksud, mille kohta on antud tagatis, vaidlustatakse ning need võivad vaidluste
lahendamise tulemusena muutuda.”
Määruste nr 1552/89 ja nr 1150/2000 artikli 9 lõike 1 kohaselt:
„Iga liikmesriik kannab omavahendid artiklis 10 ette nähtud korras kontole, mis avatakse komisjoni nimel liikmesriigi riigikassas
või liikmesriigi määratud asutuses.”
Määruste nr 1552/89 ja nr 1150/2000 artikli 10 lõige 1 on sõnastatud järgmiselt:
„Pärast 10% mahaarvamist sissenõudmiskuludeks [otsuste 88/376 ja 94/728] artikli 2 lõikes 3 ette nähtud korras tehakse kanne
kõnealuse otsuse artikli 2 lõike 1 punktides a ja b märgitud omavahendite kohta hiljemalt maksu käesoleva määruse artiklis 2
ette nähtud korras kindlaksmääramise kuule järgneva teise kuu 19. kuupäevale järgneval esimesel tööpäeval.
[...]”.
Nimetatud määruste artikkel 11 sätestab:
„Asjaomased liikmesriigid peavad kõikide viivituste eest ülekannete tegemisel artikli 9 lõikes 1 märgitud kontole maksma intressi
liikmesriigi rahaturul lühiajaliste finantstehingute maksetähtpäeval kehtiva intressimäära alusel, mida on tõstetud kahe protsendi
võrra. Intressimäärale lisandub 0,25 protsenti iga viivitatud kuu kohta. Suurendatud määra kohaldatakse kogu viivitusaja suhtes.”
Nimetatud määruste artikli 17 lõige 1 näeb ette:
„Liikmesriigid võtavad kõik vajalikud meetmed, et tagada artiklis 2 kindlaks määratud maksudele vastavate summade komisjonile
kasutatavaks tegemine käesolevas määruses ette nähtud korras.”

Tolliseadustik
Nõukogu 12. oktoobri 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik (EÜT L 302, lk 1;
ELT eriväljaanne 02/04, lk 307; edaspidi „tolliseadustik”) artikli 78 lõige 3 näeb ette:
„Kui tollideklaratsiooni kontrollimine või tollivormistusjärgne läbivaatamine näitab, et asjaomaseid tolliprotseduure reguleerivaid
sätteid on kohaldatud ebaõige või mittetäieliku teabe alusel, võtab toll kooskõlas ettenähtud sätetega olukorra lahendamiseks
vajalikud meetmed, arvestades tema käsutuses olevat uut teavet.”
Tolliseadustiku artikli 201 lõike 1 punkti a kohaselt tekib tollivõlg impordil, kui kaup, millelt tuleb tasuda imporditollimaks,
lubatakse vabasse ringlusse.
Tolliseadustiku artikli 217 lõike 1 esimene lõik sätestab:
„Iga tollivõlast tuleneva impordi- või eksporditollimaksu summa […] arvutab toll niipea, kui on saanud vajalikud andmed, ja
märgib selle arvestusdokumentidesse või mõnele muule samaväärsele teabekandjale (arvestuskanne).”
Tolliseadustiku artikli 220 lõige 1 näeb ette:
„Kui tollivõlast tuleneva maksusumma kohta ei ole arvestuskannet tehtud kooskõlas artiklitega 218 ja 219 või kanne on tehtud
tollivõla tekkimisel seaduse alusel tasumisele kuuluva tollimaksu summast väiksema summa kohta, tehakse tasumisele kuuluva
või tasuda jääva tollimaksu summa kohta arvestuskanne kahe päeva jooksul alates kuupäevast, kui toll olukorrast teada saab
ning kui tollil on võimalik tollivõla tekkimisel tasumisele kuuluv maksusumma välja arvutada ja võlgnik määrata (järelarvestuskanne).
Tähtaega võib kooskõlas artikliga 219 pikendada.”
Tolliseadustiku artikkel 221 näeb ette:
„1.      Niipea kui arvestuskanne on tehtud, teatatakse võlgnikule tollimaksu summa vastava korra kohaselt.
[…]
3.      Võlgnikule ei teatata tollimaksu summat pärast seda, kui tollivõla tekkimise kuupäevast on möödunud kolm aastat. [...]”
Tolliseadustiku artikkel 224 sätestab:
„Kui tollimaksu summa, mille asjaomane isik tasuma peab, on seotud kaubaga, mis on deklareeritud sellise tollimaksu tasumist
nõudvale tolliprotseduurile, lubab toll kõnealuse isiku taotluse korral selle summa tasumise edasi lükata artiklites 225,
226 ja 227 ettenähtud tingimustel.”
Tolliseadustiku artikkel 236 näeb ette:
„1.      Impordi- või eksporditollimaks makstakse tagasi, kui on kindlaks tehtud, et selle summa tasumise ajal ei tulenenud see summa
seadusest või selle summa kohta tehti arvestuskanne vastuolus artikli 220 lõikega 2.
Impordi- või eksporditollimaksu vähendatakse, kui on kindlaks tehtud, et selle kohta arvestuskande tegemise ajal ei tulenenud
see summa seadusest või selle summa kohta tehti arvestuskanne vastuolus artikli 220 lõikega 2.
Tollimaksu ei maksta tagasi ega vähendata, kui seadusest tulenevast tollimaksu summast erineva summa tasumise või sellest
erineva summa kohta arvestuskande tegemise tingis asjaomase isiku tahtlik tegevus.
2.      Impordi- või eksporditollimaks makstakse tagasi või seda vähendatakse taotluse alusel, mis tuleb esitada asjakohasele tolliasutusele
kolme aasta jooksul arvestades kuupäevast, kui selle tollimaksu summa võlgnikule teatati.
Seda tähtaega võib pikendada, kui asjaomane isik tõendab, et taotluse esitamist ettenähtud tähtaja jooksul takistasid ettenägematud
asjaolud või vääramatu jõud.
Kui toll ise avastab nimetatud tähtaja jooksul lõike 1 esimeses või teises alapunktis kirjeldatud olukorra, maksab ta tollimaksu
summa tagasi või vähendab seda omal algatusel.”
Tolliseadustiku artikkel 244 näeb ette:
„Kaebuse esitamine ei peata vaidlusaluse otsuse täitmist.
Toll peatab otsuse täitmise osaliselt või täielikult, kui on põhjust arvata, et vaidlustatud otsus ei ole kooskõlas tollialaste
õigusaktidega või et asjaomast isikut ähvardab korvamatu kahju.
Kui vaidlustatud otsuse alusel nõutakse sisse impordi- või eksporditollimaksu, võib otsuse täitmise peatada, kui on esitatud
või esitatakse tagatis. Tagatise esitamist ei nõuta, kui see tekitaks võlgniku olukorda arvestades tõsiseid majanduslikke
või sotsiaalseid raskusi.”

Määrus (EÜ) nr 515/97
Nõukogu 13. märtsi 1997. aasta määruse (EÜ) nr 515/97 liikmesriikide haldusasutuste vastastikusest abist ning haldusasutuste
ja komisjoni vahelisest koostööst tolli- ja põllumajandusküsimusi käsitlevate õigusaktide nõutava kohaldamise tagamiseks (EÜT L 82,
lk 1; ELT eriväljaanne 02/08, lk 217) III jaotis reguleerib liikmesriikide tolliasutuste suhteid komisjoniga. Nimetatud määruse
artikli 17 lõige 2 näeb ette, et komisjon edastab iga liikmesriigi pädevatele asutustele mis tahes teabe, mis aitab neil tagada
tolli- või põllumajandusalaste õigusaktide täitmise, niipea kui kõnealune teave osutub talle kättesaadavaks.
Määruse artikli 20 lõigete 1 ja 3 kohaselt teavitab komisjon siis, kui ta viib ellu ühenduse haldus- ja uurimiskoostöö missioone
kolmandates riikides, liikmesriike nende missioonide tulemustest.

Vaidluse taust
Alates 1994. aastast imporditi Ungari Vabariigist Saksamaale mootorsõidukeid Suzuki ja Subaru. Importimine toimus EMÜ‑Ungari
assotsiatsioonilepingus ette nähtud tariifse sooduskohtlemise raames, mis tähendas 0% maksumäära kohaldamist, kui esitati
kaupade liikumissertifikaadid EUR.1, mis tõendasid sõidukite Ungari päritolu.
Vastastikuse abi teatisega, mille ingliskeelne versioon edastati Saksa ametiasutustele 13. juunil 1996 ja saksakeelne versioon
28. novembril 1996, hoiatas komisjoni pettuste tõkestamise kooskõlastusüksus (UCLAF) Saksa ametiasutusi oma kahtlustest selle
kohta, kas nende sõidukite importimisel on kinni peetud päritolureeglitest. UCLAF kutsus neid üles taotlema Ungari ametiasutustelt
päritoludeklaratsioonide tollivormistusjärgset läbivaatamist, nõudma maksetagatise andmist või tollimaksude deponeerimist
ja õigustoimingute tegemist, mis katkestaksid aegumistähtaja kulgemise ja tagaksid võimaluse maksude tollivormistusjärgseks
sissenõudmiseks. Seejärel teostas komisjon ise täiendavaid kontrolle ning viis eelkõige läbi kontrollmissiooni Ungaris.
26. juuni 1998. aasta vastastikuse abi teatisega teavitas UCLAF „liikmesriike sellest, et Ungari toll oli saatnud 1998. aasta
juunis komisjonile Ungaris teostatud kontrolli tulemused, mis puudutasid ühendusse sertifikaatide EUR.1 alusel eksporditud
sõidukite [Magyar Suzuki rt, edaspidi „Magyar Suzuki”] päritolustaatust”. Ungari toll oli „tuvastanud, et 58 006 sõidukit
ei saa pidada Ungari päritolu toodeteks […] ning nende suhtes olid sertifikaadid EUR.1 välja antud õigusvastaselt”. Selle
teatise lisast nähtub, et Saksamaale imporditud sõidukite osas ei olnud kokku 19 123 sõiduki puhul – 14 440 Suzuki marki ja
4683 Subaru marki – kinni peetud päritolureeglitest.
Samas teatises täpsustas UCLAF, et tal on „ühenduse koostöömissioonide käigus saadud tõendavad dokumendid” ning ühtlasi „Ungari
Tolliameti ametlik vastus koos täiendavate tõenditega (failid ja dokumendid)”, ning et liikmesriigid, „kes taotlesid sertifikaatide
EUR.1 tollivormistusjärgse läbivaatamise teostamist [protokolli nr 4] raames saavad otse neid puudutavad vastused”.
UCLAF edastas ühtlasi nimetatud impordist puudutatud 14-le liikmesriigile „1998. aasta juuni teatise koopia koos kõigi lisatud
failide ja dokumentidega”, „Ungari Tolliametiga peetud kirjavahetuse tõlked” ning „failid – riikide kaupa nende tehingute
koondväljavõtted, mis UCLAF oli Ungari originaalfaili põhjal koostanud”.
UCLAF edastas need dokumendid ja failid kirjaga, mille ingliskeelse versiooni said Saksa ametiasutused 13. juulil 1998 ning
saksakeelse tõlke 18. augustil 1998. Saksa ametivõimudele saadeti seega nimelt 26. mai 1998. aasta kiri, millega Ungari ametiasutused
saatsid UCLAF‑ile oma kontrolli järeldused ning samuti dokumendid ja failid, milles olid kindlaks määratud need sõidukid,
mille puhul ei peetud kinni päritolureeglitest.
26. mai 1998. aasta kirjast nähtub, et Ungari ametiasutused olid 15. mail 1998 viinud lõpule läbivaatamise, mis puudutas Magyar
Suzuki toodetud sõidukite päritolu ning samuti sertifikaatides EUR.1 sisaldunud andmeid. Läbivaatamise tulemusel tuvastasid
nimetatud ametiasutused, et päritolureeglitest ei peetud kinni teatud hulga imporditud sõidukite osas. Siiski märkisid need
ametiasutused, et Magyar Suzuki on pöördunud seoses päritolureeglite kohaldamisega kohtusse. Peale selle täpsustasid Ungari
ametiasutused, et nad teavitavad liikmesriike, kes taotlesid teatavate sertifikaatide EUR.1 tollivormistusjärgset läbivaatamist
protokolli nr 4 alusel, selle tulemustest otse.
Pärast 18. augusti 1998. aasta kirja saamist nõudis Saksamaa Liitvabariik korduvalt, et komisjon esitaks Ungaris läbi viidud
kontrollmissiooni lõpparuande. Selle aruande sai ta 2. märtsil 1999.
Saksa ametiasutused alustasid 15. aprillil 1999 tollimaksu arvestuskannete tegemist sõidukite kohta, mille puhul Ungari ametivõimude
andmetel ei olnud järgitud päritolureegleid. Siiski ei saanud enne 15. aprilli 1996 imporditud sõidukitelt tasutavat tollimaksu
kindlaks määrata asjaolu tõttu, et tolliseadustiku artikli 221 lõike 3 esimene lause näeb ette kolmeaastase tähtaja, mille
jooksul tuleb võlgnikku teavitada. Nimetatud ajavahemikuga seonduvaid omavahendeid ei kantud raamatupidamisarvestusse ega
tehtud neid komisjonile kättesaadavaks.
Euroopa Pettustevastane Amet (OLAF), UCLAF‑i õigusjärglane alates 1. juunist 1999, teavitas 27. oktoobri 1999. aasta vastastikuse
abi teatisega liikmesriike sellest, et Ungari ametiasutused olid 23. juulil 1999 andnud seoses toimikuga [Magyar Suzuki] teada
oma uue seisukoha, mis võeti pärast Ungari pädeva kohtu otsust. Uue seisukoha kohaselt tuli osa sõidukeid, mille osas olid
Ungari ametiasutused varem tuvastanud, et nende puhul on rikutud päritolureegleid, siiski pidada Ungari päritolu toodeteks.
Sellega seoses meenutas OLAF, et UCLAF oli saatnud 1998. aasta juulis Ungari ametiasutuste järeldused, mis koostati „1998. aasta
esimese kolme kuu jooksul ühenduse missiooni käigus läbiviidud ühise ja põhjaliku uurimise” tulemusel ning saatnud 1999. aasta
veebruaris samuti „tema uurimise üldaruande, mis sisaldas tema enda hinnangut ja järeldusi nende dokumentide ja tõendite põhjal,
mis ta oli saanud Ungaris või sellest väljaspool ning mis olid kooskõlas Ungari ametiasutuste järeldustega”.
OLAF leidis, et „Ungari kohtu otsustel, mis on tehtud Ungari tolli ja Ungari eksportija vahelises vaidluses, ei ole vahetut
õiguslikku mõju liikmesriikide tolliasutuste poolt läbiviidavale uurimisele, mis puudutab ühenduse ettevõtjate imporditud
kaupade päritolustaatust”.
OLAF vaidlustas „mitu aastat pärast uurimiste algust ja mitu kuud pärast põhjalikku läbivaatamist esitatud uute tõendite vastuvõetavuse”,
lükkas formaalselt tagasi Ungari tootja väited ning kinnitas oma analüüsi, mis oli lisatud 1999. aasta veebruari uurimisaruandele.
Selle tulemusel kutsus OLAF liikmesriike sõnaselgelt üles alustama sissenõudmismenetlust ning „tuginema oma tegevuses 1999. aasta
veebruari ühenduse aruande järeldustele”.
Saksamaa ametiasutused tagastasid seejärel imporditollimaksu nende sõidukite eest, mille Ungari päritolu olid ekspordiriigi
ametiasutused pärast selles riigis tehtud kohtuotsuseid kinnitanud.

Kohtueelne menetlus
Komisjoni töötajad tuvastasid 2000. aasta mais Saksamaal läbi viidud omavahendite kontrolli käigus, et Saksamaa ametiasutused
ei olnud tollimaksu tollivormistusjärgselt sisse nõudnud kohe pärast seda, kui Ungari ametiasutused olid kõnealuste imporditud
sõidukite päritoludeklaratsioonid kehtetuks tunnistanud, ning ei olnud seega omavahendeid üle kandnud.
Tegelikult saatsid Saksamaa ametiasutused ajavahemikus 1996. aasta detsembrist kuni 1997. aasta novembrini toimunud impordi
osas esimesed imporditollimaksu tollivormistusjärgse sissenõudmise nõuded alles 15. aprillil 1999, ning 1996. aasta aprillist
kuni novembrini toimunud impordi osas 20. aprillil 1999. Kuna enne 15. aprilli 1996 toimunud impordist tulenev tollivõlg oli
juba aegunud, jäid sellega seotud omavahendid kindlaks määramata.
Nimetatud ametiasutused selgitasid 14. septembri 2001. aasta kirjas, et kindlaks ei määratud seda tollivõlga, mis oli aegunud
selleks ajaks, kui alustati tollivormistusjärgse sissenõudmise menetlust.
Komisjon leidis 12. juuni 2003. aasta istungi protokollis ning oma 23. oktoobri 2003. aasta kirjas, et puudutatud liikmesriikidel,
sh Saksamaa Liitvabariigil, oli võimalik tuvastada võlgnik ning tasumisele kuuluv tollimaksu summa hiljemalt 18. augustil 1998,
st kuupäeval, millal edastati 26. juuni 1998. aasta vastastikuse abi teatisega seotud dokumentide ja failide viimane keeleversioon.
Järelikult need liikmesriigid, kes ei olnud tegevusse asunud kolme kuu jooksul alates sellest kuupäevast, pidid kandma aegunud
tollimaksu summad üle alates 18. novembrist 1998.
Lisaks nõudis komisjon kõnealustelt liikmesriikidelt, et need esitaksid talle asjaomaseid imporditollimakse puudutava täpsema
info. Komisjon teatas, et esitab järgnevalt ametliku märgukirja. Lõpuks märkis komisjon, et imporditollimaksu tasumine ettenähtud
tähtaja jooksul võimaldab vältida viivitusintresside arvutamist.
Saksamaa Liitvabariik teatas 30. märtsi 2005. aasta kirjas komisjonile, et asjaomaste imporditollimaksude summa on 408 735,53
eurot.
Komisjon nõudis nimetatud liikmesriigilt, et see teeks kahe kuu jooksul selle summa komisjonile kättesaadavaks ning juhtis
tähelepanu sellele, et pärast nimetatud summa saamist arvutab ta maksmisele kuuluva viivitusintressi.
Saksamaa Liitvabariik teavitas 8. novembri 2005. aasta kirjas komisjoni sellest, et makse oli tehtud 31. oktoobril 2005 „tingimusel,
et Euroopa Kohus teeb otsuse, mis kinnitab komisjoni õiguslikku seisukohta”, ning et makse tegemise eesmärk oli vältida viivitusintressi
tasumist.
Saksamaa Liitvabariik keeldus 13. juuni 2006. aasta kirjas maksmast komisjoni määratud viivitusintressi summas 571 011,21
eurot, korrates, et ta vaidlustab nii tollivõla tekkimise kui ka selle sissenõudmise kohustuse.
Komisjon alustas 18. oktoobri 2006. aasta kirjaga EÜ artikli 226 alusel liikmesriigi kohustuste rikkumise menetlust ning palus
märgukirjas esitada Saksamaa Liitvabariigil oma seisukoht.
Kuna komisjon pidas 19. veebruaril 2006 saabunud kirja ebapiisavaks, siis saatis ta 29. juunil 2007 põhjendatud arvamuse,
millele nimetatud liikmesriik vastas 24. augusti 2007. aasta kirjaga.
Kuna komisjoni see vastus ei rahuldanud, otsustas ta esitada käesoleva hagi.

Hagi

Poolte argumendid
Komisjon heidab Saksamaa Liitvabariigile sisuliselt ette, et viimane jättis kõnealuse tollivõla sisse nõudmata, viivitas sellega
seotud omavahendite kättesaadavaks tegemisega ning keeldus tasumast kohaldatavat viivitusintressi.
Mis puudutab omavahendite hilinenud kättesaadavaks tegemist, meenutab komisjon, et määrused nr 1552/89 ja nr 1150/2000 ning
tolliseadustik panevad liikmesriikidele kohustuse nõuda sisse seaduse alusel tasumisele kuuluv tollimaksu summa ning määrata
sellega seotud omavahendid kindlaks ja kanda need üle niipea kui neil on olemas vajalik info, et määrata kindlaks võlgnik
ja tasumisele kuuluv maksusumma.
Käesoleval juhul teavitati Saksamaa ametiasutusi teatavate päritoludeklaratsioonide kehtetuks tunnistamisest 18. augusti 1998. aasta
kirjas, mis koos varasemate teatiste ja dokumentidega sisaldas kogu vajalikku infot kõnealuste tollivõlgade sissenõudmiseks.
Saksamaa Liitvabariik oleks pidanud enne kolmekuulise tähtaja möödumist pärast nimetatud kirja edastamist tegema kindlaks
seaduse alusel tasumisele kuuluva summa ning teavitama sellest võlgnikke, seejärel oleks ta pidanud Ungaris poolelioleva kohtumenetluse
tõttu loobuma ajutiselt maksu sissenõudmisest või tagastama saadud summad. Omavahendid oleks tulnud kanda ühenduste kontole
hiljemalt 20. jaanuaril 1999.
Seoses viivitusintressiga meenutab komisjon, et määruste nr 1552/89 ja nr 1150/2000 artikli 11 kohaselt peavad liikmesriigid
maksma viivitusintressi, isegi kui nende tegevusetuse tõttu ei saa omavahendite maksu enam kindlaks määrata. Saksamaa Liitvabariik
pidi seega maksma intressi ajavahemiku 20. jaanuarist 1999 kuni 31. oktoobrini 2005 eest, ilma et see liikmesriik saaks tugineda
õiguspärase ootuse kaitse põhimõttele.
Saksamaa Liitvabariik väidab esiteks, et kohaldamisele kuuluvad protokolli nr 4 artikli 32 lõiked 1 ja 5 ning mitte määrused
nr 1552/89 ja nr 1150/2000.
Vastupidi nimetatud artikli nõuetele ei nähtunud Ungari ametiasutuste järeldustest selgelt, kas ekspordidokumendid olid ehtsad
ja kas asjaomased tooted olid Ungari päritolu. Peale selle viitasid Ungari ametiasutused Magyar Suzuki kaebuse alusel alustatud
kohtumenetlusele ning andsid üksnes teada, et läbivaatamise lõplikud tulemused saadetakse hiljem.
Teiseks meenutab Saksamaa Liitvabariik, et UCLAF‑i uurimisaruanne on määruse nr 515/97 alusel teostatud kontrollmissiooni
tulemus. Nimetatud missioonil mitteosalenud liikmesriigina oli Saksamaa Liitvabariigil õigus enne sissenõudmismenetluse alustamist
oodata ära missiooni aruanne vastavalt määruse nr 515/97 kohaselt läbiviidud ühenduse kontrollmissioonide kohta käivate komisjoni
suuniste punktile 4.5, mille kohaselt küsivad liikmesriigid, kes missioonil ei osale, enne importijate suhtes tegevusse asumist
uurimisaruannet. Peale selle kutsus OLAF oma 27. oktoobri 1999. aasta vastastikuse abi teatises ise liikmesriike üles tuginema
oma tegevuses nimetatud uurimisaruandele.
Kolmandaks väidab Saksamaa Liitvabariik 9. veebruari 2006. aasta otsusele liidetud kohtuasjades C‑23/04–C‑25/04: Sfakianakis
(EKL 2006, lk I‑1265, punkt 21) viidates, et tal ei olnud õigust tollimakse sisse nõuda enne, kui ta ei teadnud Ungaris poolelioleva
kohtumenetluse tulemust. Seetõttu on tollivõla aegumine teatud juhtudel vältimatu.
Seoses viivitusintressiga väidab Saksamaa Liitvabariik, et kuna tal ei olnud omavahendite kättesaadavaks tegemise kohustust,
siis ei ole see kõrvalnõue põhjendatud.
Teise võimalusena väidab nimetatud liikmesriik, et komisjoni tegevuse tulemusel tekkis tal õiguspärane ootus, et viivitusintressi
ei tule tasuda, sest komisjon teatas 2. juulil 2003 toimunud omavahendite komitee koosolekul jaotatud dokumendis, et „makse
tegemine määratud tähtaja jooksul võimaldab vältida viivitusintressi arvutamist”.
Lisaks leiab Saksamaa Liitvabariik, et kuna määruses nr 1150/2000 puudub selle kohta spetsiaalne säte, siis on komisjon see,
kes määrab kontole kandmise aegumise tähtaja juhul, kui tollivõla summa ei ole sisse nõutud. Käesoleval juhul määras komisjon
omavahendite kättesaadavaks tegemise tähtaja alles 12. juuni 2003. aasta dokumendis. Seega tuleb alles alates selle tähtaja
lõppemisest arvutada viivitusintressi.

Euroopa Kohtu hinnang
Omavahendite kättesaadavaks tegemine
Kõigepealt tuleb meenutada, et protokolli nr 4 artikli 16 lõike 1 kohaselt laieneb Ungari päritolu toodete ühendusse importimisel
neile sooduskohtlemine, kui esitatakse sertifikaadi EUR.1 vormis päritolutõend.
Nimetatud protokolli rakendamise tagamiseks on ette nähtud halduskoostöö süsteem ühelt poolt Ungari ametiasutuste ja teiselt
poolt ühenduse ning liikmesriikide asutuste vahel.
See süsteem tugineb samal ajal nii ülesannete jaotusele kui ka asjaomaste liikmesriikide ja Ungari Vabariigi ametiasutuste
vastastikusele usaldusele (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Sfakianakis, punkt 21).
Nimetatud ülesannete jaotuse raames on Ungari ametiasutuste pädevuses kontrollida Ungarist pärit toodete päritolustaatust.
Kuna viidatud ametiasutustel on parimad võimalused kontrollida vahetult asjaomaste kaupade päritolu määravaid asjaolusid,
siis on neil protokolli nr 4 artikli 17 lõigete 4 ja 5 ning artikli 32 lõike 3 kohaselt kohustus kontrollida päritolureeglitest
kinnipidamist nii sertifikaatide EUR.1 väljastamisel kui ka tollivormistusjärgse läbivaatamise käigus.
Protokolliga nr 4 loodud halduskoostöö süsteem saab siiski toimida ainult siis, kui importiva riigi toll tunnustab eksportiva
riigi ametiasutuste õiguspäraselt tehtud otsuseid (vt eespool viidatud kohtuotsus Sfakianakis, punkt 23).
Selles osas peavad impordiriigi ametiasutused ühelt poolt tunnustama toodete Ungari päritolu tõendavate sertifikaatide EUR.1
kehtivust (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Sfakianakis, punkt 37). Teiselt poolt on Ungari ametiasutuste poolt
tollivormistusjärgse läbivaatamise käigus tehtud järeldused impordiriigi ametiasutustele siduvad.
Järelikult, kui Ungari ametiasutused märgivad pärast tollivormistusjärgset läbivaatamist selgelt vastavalt protokolli nr 4
artikli 32 lõikele 5, et kõnealuseid sõidukeid ei saa pidada Ungari päritolu toodeteks ning annavad seega impordiriigi ametiasutustele
piisavalt teavet järeldamaks, et asjaomased sertifikaadid on tunnistatud kehtetuks, siis ei saa impordiriigi ametiasutused
kohaldada asjaomaste kaupade suhtes protokolli nr 4 artikli 16 lõikes 1 sätestatud sooduskohtlemist.
Peale selle peavad sellistel asjaoludel impordiriigi ametiasutused määruste nr 1550/89 ja nr 1150/2000 ning tolliseadustiku
kohaselt tagama, et ühenduse omavahendid tehakse kiiresti ja tõhusalt kättesaadavaks, ning asuma viivitamatult tollimakse
tollivormistusjärgselt sisse nõudma ja nendega seotud omavahendeid kindlaks määrama.
Tegelikult on liikmesriigid kohustatud ühenduste omavahendite maksu kindlaks määrama siis, kui nende ametiasutustel on võimalik
tollivõlast tulenev maksusumma arvutada ja võlgnik määrata (vt selle kohta 15. novembri 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑392/02:
komisjon
vs.
Taani, EKL 2005, lk I‑9811, punkt 61). Nimetatud liikmesriigid on seega kohustatud kandma need maksud määruse nr 1552/89
artiklis 6 sätestatud tingimustel raamatupidamisarvestusse (vt 5. oktoobri 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑312/04: komisjon
vs.
Madalmaad, EKL 2006, lk I‑9923, punkt 61).
Käesoleval juhul väidab Saksamaa Liitvabariik, nagu märgitud ka käesoleva otsuse punktis 62, et Ungari ametiasutused ei märkinud
selgelt, et on tuvastatud Saksamaale imporditud sõidukite päritolureeglite rikkumine, mistõttu pidi Saksamaa säilitama tariifse
sooduskohtlemise kõnealuste toodete suhtes.
Sellise argumendiga ei saa nõustuda. Nagu käesoleva otsuse punktis 35 meenutatud, märkisid Ungari ametiasutused pärast seda,
kui nad olid viinud lõpule teatavate liikmesriikide ja komisjoni taotlusel teostatud tollivormistusjärgse läbivaatamise, oma
26. mai 1998. aasta kirjas selgelt, et Saksamaale imporditud nende sõidukite puhul, mis olid välja toodud lisatud dokumentides
ja failides, ei olnud kinni peetud päritolureeglitest, mistõttu oli impordiriigi ametiasutustel piisavalt infot järeldamaks,
et kõnealused sertifikaadid on kehtetuks tunnistatud. Need järeldused olid selle kirja kohaselt lõplikud.
Seega, nagu märkis õigesti ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 64, tuleb konstateerida, et käesoleval juhul ei ole protokolli
nr 4 sätetega enam vastuolus see, kui Saksamaa ametiasutused keelduvad tariifsest sooduskohtlemisest kõnealuste toodete suhtes.
Peale selle tuleb järeldada, et Saksamaa ametiasutustel olid Ungari ametiasutuste edastatud info põhjal võimalik määrata kindlaks
võlgnik ja arvutada tollivõla summa.
Eeltoodud kaalutlusi silmas pidades tuleb järeldada, et pärast seda, kui Saksamaa Liitvabariik sai 18. augustil 1998 komisjoni
kirja, mis sisaldas Ungari ametiasutuste 26. mai 1998. aasta kirja saksakeelset tõlget ning sellega seotud dokumente ja faile,
oli Saksamaa Liitvabariik kohustatud tegema komisjoni määratud kolmekuulise tähtaja jooksul järelarvestuskande ja teavitama
võlgnikku seaduse alusel tasumisele kuuluvast imporditollimaksust.
Nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 66, siis asjaolu, et läbivaatamine Ungari ametiasutuste poolt viidi läbi mitte
Saksamaa ametiasutuste, vaid komisjoni taotlusel, ei mõjuta kuidagi impordiriigi ametiasutuste kohustust järgida nimetatud
läbivaatamise lõpptulemust. Euroopa Kohus leidis eespool viidatud kohtuotsuse Sfakianakis punktis 31, et läbivaatamine võib
toimuda nii impordiriigi kui ka komisjoni teenistuste taotlusel, kuivõrd komisjoni ülesanne on EÜ artikli 211 kohaselt tagada
EMÜ‑Ungari assotsiatsioonilepingu ja selle protokollide rakendamine.
Peale selle, ja vastupidi Saksamaa Liitvabariigi väidetele, ei ole käesoleval juhul kõnealuste tollimaksude hilinenud kättesaadavaks
tegemine õigustatud sellistel põhjustel nagu Ungari ametiasutustelt täiendava informatsiooni või Ungaris Magyar Suzuki algatusel
alustatud kohtumenetluses lõpliku otsuse ootamine, ning veelgi vähem põhjusel, et oodatakse lõpparuannet UCLAF‑i paralleelselt
läbi viidud uurimise kohta.
Kõigepealt tuleb välja tuua, nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 67, et kuigi Ungari ametiasutused teatasid oma
26. mai 1998. aasta kirjas, et nad saadavad individuaalsed vastused neile liikmesriikidele, kes taotlesid protokolli nr 4
alusel sertifikaatide EUR.1 tollivormistusjärgset läbivaatamist, ei ole vaidlust selles, et Saksamaa ametiasutused ei kuulunud
nende hulka, kes nõudsid sellist läbivaatamist, mistõttu nad ei saa väita, et ootasid sellist vastust.
Lisaks, mis puudutab Saksamaa Liitvabariigi eespool kohtuotsusest Sfakianakis tuletatud argumenti, mille kohaselt ei olnud
Saksamaa Liitvabariigil õigust nõuda tollimaksu sisse enne, kui talle oli teada Ungaris poolelioleva kohtumenetluse tulemus,
tuleb meenutada, et kohtuotsuse Sfakianakis aluseks olnud kohtuasi puudutas Kreeka ametiasutuste poolt nende tollimaksude
tollivormistusjärgset sissenõudmist, mis tuli maksta Suzuki marki sõidukite importimiselt Ungarist 1995. aastal. Nimetatud
sissenõudmine viidi läbi Ungari ametiasutuste poolt protokolli nr 4 alusel teostatud sertifikaatide EUR.1 tollivormistusjärgse
läbivaatamise järelduste põhjal, kusjuures neid järeldusi oli muudetud Ungari kohtute otsustest tulenevalt.
Neil asjaoludel järeldas Euroopa Kohus eespool viidatud kohtuotsuse Sfakianakis punktis 43, et EMÜ‑Ungari assotsiatsioonilepinguga
ette nähtud tollimaksude kaotamise kasuliku mõjuga on vastuolus haldusotsused, millega määratakse, et tuleb tasuda tollimaks
ning mille impordiriigi toll on teinud enne, kui talle teatati tollivormistusjärgse läbivaatamise järelduste kohta esitatud
kaebuse lahendamise lõplik tulemus ning ajal, mil ekspordiriigi ametiasutuste otsuseid, mille alusel sertifikaadid EUR.1 algselt
välja anti, ei olnud kehtetuks tunnistatud ega tühistatud.
Nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktides 56 ja 57, tuleb selle järelduse juures arvestada aga asjaoluga, et eespool
viidatud Sfakianakise kohtuotsuse aluseks olnud kohtuasjas ei olnud Kreeka ametiasutustel piisavalt teavet järeldamaks, et
asjaomased sertifikaadid EUR.1 ei olnud kehtetuks tunnistatud. Nimelt nähtub selle kohtuotsuse punktist 41, et Ungari ametiasutused
teavitasid Kreeka ametiasutusi selgelt sellest, et kehtetuks tunnistamise esemeks olid sertifikaadid EUR.1, mis puudutasid
neid sõidukeid, mille välismaist päritolu oli tootja selgelt tunnistanud. Seevastu ei teatanud Ungari ametiasutused midagi
sellist vaidluse esemeks olevate sertifikaatide kohta, ning nagu nähtub nimetatud kohtuotsuse punktist 11, palusid nad isegi
Kreeka pädevaid ametiasutusi tollimaksu sissenõudmisega oodata.
Tuleb tõdeda, et käesolevas kohtuasjas ei ole tegemist selliste asjaoludega. Tegelikult teatasid Ungari ametiasutused oma
26. mai 1998. aasta kirjas selgelt, et kõnealuseid sõidukeid ei saa käsitada Ungari päritolu toodetena ning andsid seega impordiriigi
ametiasutustele piisavalt infot järeldamaks, et asjaomased sertifikaadid olid kehtetuks tunnistatud. Siiski, nagu meenutatud
käesoleva kohtuotsuse punktis 73, on ekspordiriigi ametiasutuste tollivormistusjärgse läbivaatamise järeldused impordiriigi
ametiasutustele siduvad. Vastupidi seega Saksamaa Liitvabariigi väidetule ei saa asjaolu, et Ungari ametiasutused teatasid
samuti, et tollivormistusjärgse läbivaatamise järelduste peale on esitatud kaebus, mõjutada Saksamaa ametiasutuste kohustusi
teha arvestuskanne, teavitada asjaomasest tollivõlast ning määrata kindlaks sellega seotud omavahendid.
Lõpuks, kuna Ungari ametiasutuste lõplik kinnitus päritolureeglite rikkumise kohta kujutas endast piisavat alust selleks,
et Saksamaa ametiasutused saaksid alustada kõnealuse tollivõla sissenõudmise menetlust, siis ei saa need ametiasutused sissenõudmise
ja sellega seotud omavahendite kättesaadavaks tegemise hilinemise õigustamisel viidata UCLAF‑i seisukoha puudumisele ning
eelkõige sellele, et puudub uurimise lõpparuanne Ungaris läbi viidud kontrollmissiooni kohta, mille UCLAF korraldas ise sama
impordi uurimiseks ning mis oli vahetult seotud Ungari ametiasutuste teostatud tollivormistusjärgse läbivaatamisega.
Peale selle ei saa nõustuda Saksamaa Liitvabariigi argumentidega, mille kohaselt kutsus OLAF oma 27. oktoobri 1999. aasta
vastastikuse abi teatises ise liikmesriike üles tuginema oma tegevuses UCLAF‑i uurimisaruandele. Nagu märkis kohtujurist oma
ettepaneku punktides 90 ja 91, tõlgendas see liikmesriik oma argumente sõnastades nimetatud teatist kitsalt, võtmata arvesse
teatise koostamise konteksti.
Nimelt tuleb meenutada, et pärast siseriiklike kohtute tehtud otsuseid muutsid Ungari ametivõimud oma seisukohta eksporditud
sõidukite päritolureeglite rikkumise osas. Selles kontekstis teatas OLAF oma 27. oktoobri 1999. aasta vastastikuse abi teatises,
et ta ei nõustu nende ametiasutuste seisukohaga, ning palus asjassepuutuvatel liikmesriikidel jätkata kõnealuse tollimaksu
sissenõudmist. OLAF viitas UCLAF‑i teostatud kontrolli järeldustele üksnes oma seisukoha toetamiseks.
Ühtlasi tuleb märkida, et Saksamaa ametiasutuste poolt kõnealuse tollimaksu sissenõudmine pärast seda, kui nad olid saanud
Ungari ametiasutuste järeldused selle kohta, et tuvastatud on päritolureeglite rikkumine, ei olnud oma olemuselt selline,
mis võiks pöördumatult kahjustada võlgniku huve. Nimelt oli tollil ühelt poolt tolliseadustiku artiklite 224–230 kohaselt
õigus teha võlgnikele maksmisel soodustusi. Teisalt, kui seejärel tehakse kindlaks, et tollimaksu summa ei tulenenud seadusest,
siis on toll tolliseadustiku artikli 236 alusel kohustatud selle summa tagasi maksma. Selles osas tuleb täpsustada, et käesolevas
asjas asusid need Saksamaa ametiasutused, kes olid hakanud tollimaksu sisse nõudma enne Ungari kohtuotsuste tulemuste ning
ekspordiriigi ametiasutuste uue seisukoha teadasaamist, tõepoolest tagasi maksma seda tollimaksu, mille summa ei tulenenud
seadusest.
Viivitusintress
Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et kohustus ühenduste omavahendid kindlaks määrata, kohustus need tähtaegselt komisjoni
arvele kanda ja kohustus tasuda viivitusintresse on lahutamatult seotud, kusjuures viivitusintressi tuleb maksta sõltumata
selle viivituse põhjusest, millega omavahendid komisjoni arvele kanti (vt eelkõige 21. septembri 1989. aasta otsus kohtuasjas 68/88:
komisjon
vs.
Kreeka, EKL 1989, lk 2965, punkt 17; 12. juuni 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑363/00: komisjon
vs.
Itaalia, EKL 2003, lk I‑5767, punktid 43 ja 44, ning 22. jaanuari 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑150/07: komisjon
vs.
Portugal, punkt 62).
Määruse nr 1552/89 artikli 11 alusel peab asjaomane liikmesriik kõikide viivituste eest ülekannete tegemisel sama määruse
artikli 9 lõikes 1 märgitud kontole maksma intressi kogu viivitatud aja eest (vt 14. aprilli 2005. aasta otsus kohtuasjas
C‑460/01: komisjon
vs.
Madalmaad, EKL 2005, lk I‑2613, punkt 91, ja 19. märtsi 2009.aasta otsus kohtuasjas C‑275/07: komisjon
vs.
Itaalia, EKL 2009, lk I‑2005, punkt 66).
Peale selle tuleneb nimetatud artikli 11 sõnastusest, et omavahendite kättesaadavaks tegemisega viivitamine ei saa sõltuda
komisjoni poolt nimetatud omavahendite kättesaadavaks tegemisele määratud tähtajast, nagu seda märgiti käesoleva otsuse punktis 67.
Samuti tuleb tagasi lükata Saksamaa Liitvabariigi argument, mille kohaselt olid tal õiguspärased põhjused eeldada, et tal
ei tule viivitusintressi maksta.
Nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktides 112–114, ei saanud Saksamaa Liitvabariik määruse nr 1552/89 artiklite 10
ja 11 selgeid ja üheseid sätteid, 12. juuni 2003. aasta istungi protokolli mitmeti mõistetavat sisu, tasumisele kuuluva intressi
märkimisväärset summat ning selle kohtuasja tausta arvestades järeldada, et talle anti sellised piisavalt täpsed, tingimusteta
ja üksteisega vastavuses olevad kinnitused, mille põhjal võis tekkida õiguspärane ootus.
Eeltoodust tuleneb, et kuna Saksamaa Liitvabariik lasi hoolimata vastastikuse abi teatise saamisest aeguda tollivõlast tulenevatel
nõuetel, kandis hilinenult üle sellest tulenevad tasumisele kuuluvad omavahendid ning keeldus tasumast kohaldatavat viivitusintressi,
siis on Saksamaa Liitvabariik rikkunud määruse nr 1552/89 artiklitest 2, 6 ja 9–11 ning määruse nr 1150/2000 samadest artiklitest
tulenevaid kohustusi.

Kohtukulud
Euroopa Kohtu kodukorra artikli 69 lõike 2 kohaselt on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool
on seda nõudnud. Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja Saksamaa Liitvabariik on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb
kohtukulud välja mõista kostjalt.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (neljas koda) otsustab:
1.
Kuna Saksamaa Liitvabariik lasi hoolimata vastastikuse abi teatise saamisest aeguda tollivõlast tulenevatel nõuetel, kandis
hilinenult üle sellest tulenevad tasumisele kuuluvad omavahendid ning keeldus tasumast kohaldatavat viivitusintressi, siis
on Saksamaa Liitvabariik rikkunud nõukogu 29. mai 1989. aasta määruse (EMÜ, Euratom) nr 1552/89, millega rakendatakse ühenduste
omavahendite süsteemi käsitlev otsus 88/376/EMÜ, Euratom, artiklitest 2, 6 ja 9–11 ning nõukogu 22. mai 2000. aasta määruse
(EÜ, Euratom) nr 1150/2000, millega rakendatakse ühenduste omavahendite süsteemi käsitlev otsus 94/728/EÜ, Euratom, samadest
artiklitest tulenevaid kohustusi.
2.
Mõista kohtukulud välja Saksamaa Liitvabariigilt.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: saksa.