CELEX: 62002CJ0434
2001/37/EK irányelv
Dohánytermékek gyártása, kiszerelése és árusítása
8. cikk
A szájon át fogyasztható dohánytermékek forgalmazásának tilalma
Érvényesség

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a tagállamoknak a dohánytermékek gyártására, kiszerelésére és árusítására vonatkozó
törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezései közelítéséről szóló, 2001. június 5‑i 2001/37/EK európai parlamenti és
tanácsi irányelv (HL L 194., 26. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet , 6. kötet, 147. o.) 8. cikkének érvényességére
vonatkozik.
A kérelmet az Arnold André GmbH & Co. KG (a továbbiakban: Arnold André) és a Kreises Herford-i Landrat közötti jogvita keretében
a Swedish Match importőr szájon át fogyasztható dohánytermékeinek németországi forgalmazása kapcsán terjesztették elő.

Jogi háttér
Az 1992. május 15‑i 92/41/EGK tanácsi irányelvvel (HL L 158., 30. o.) módosított, a tagállamoknak a dohánytermékek gyártására,
kiszerelésére és árusítására vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezései közelítéséről szóló, 1989. november
13‑i 89/622/EGK tanácsi irányelv (HL L 359., 1. o.) (a továbbiakban: 89/622 irányelv) 8a. cikke előírja, hogy a tagállamok
megtiltják azoknak a szájon át fogyasztható dohánytermékeknek a forgalmazását, melyeket az irányelv 2. cikkének (4) bekezdése
az alábbiak szerint határoz meg: „minden szájon át fogyasztott termék, kivéve a szívásra és rágásra szántakat, amely részben
vagy teljes egészében dohányból készült, porított vagy szemcsés szerkezetű, vagy e formák kombinációiból áll, különösen azok,
amelyeket zacskós kiszerelésben vagy porózus zacskókban, illetve egyéb, élelmiszerre emlékeztető formában hoznak forgalomba”.
A 92/41 irányelv tizenegyedik preambulumbekezdése kimondja: „bizonyított, hogy a füstmentes dohánytermékek nagyobb kockázati
tényezőt jelentenek a rák tekintetében, és e kockázattal kapcsolatban a termékeken különleges feliratnak kell szerepelnie”.
Ugyanezen irányelv tizenkettedik preambulumbekezdése szerint „tudományos kutatóknak az a véleményük, hogy a dohányfogyasztás
által okozott függés veszéllyel jár, amely különleges figyelmeztető feliratot követel meg minden egyes dohányterméken”.
A 92/41 irányelv tizenharmadik preambulumbekezdésének értelmében:
„[…] az egyes tagállamok piacán megjelenő új szájon át fogyasztható dohánytermékek különösen a fiatalok számára vonzóak, és
[…] az ennek leginkább kitett tagállamok már teljes mértékben betiltották ezeket az új termékeket, vagy ezek betiltása szándékukban
áll”.
Ugyanezen irányelv tizennegyedik preambulumbekezdése kifejti:
„[…] e termékek vonatkozásában az egyes tagállamok törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezései között eltérések léteznek,
ezért e rendelkezéseket közös szabályoknak kell alávetni”.
A 92/41 irányelv tizenötödik preambulumbekezdése értelmében:
„[…] valós a kockázata annak, hogy az új szájon át fogyasztható termékeket mindenekelőtt a fiatalok fogják fogyasztani, így
ez nikotinfüggőség kialakulásához vezethet, hacsak időben nem alkalmaznak megszorító intézkedéseket”.
A fent nevezett irányelv tizenhatodik preambulumbekezdése szerint:
„[…] a Nemzetközi Rákkutató Ügynökség által készített tanulmányok következtetései szerint a szájon át fogyasztható dohány
különösen nagy mennyiségben tartalmaz rákkeltő anyagokat, […] ezek az új termékek különösen a szájban okoznak rákot”.
Ugyanezen irányelv tizenhetedik preambulumbekezdésének értelmében:
„[…] a már három tagállam által elfogadott ilyen dohányra vonatkozó árusítási tilalomnak közvetlen hatása van a belső piac
megteremtésére és működésére, […] szükséges tehát a tagállamok törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseinek közelítése
e területen, az egészségvédelem magas szintjének alapul vétele mellett […] az egyetlen alkalmas intézkedés a teljes tilalom;
[…] mindazonáltal e tilalom nem érinti a régi hagyománnyal rendelkező szájon át fogyasztható dohánytermékeket, melyekre továbbra
is a 89/622/EGK irányelvnek a jelen irányelv által módosított, a füstmentes dohánytermékekre alkalmazandó rendelkezései vonatkoznak.”
Az Osztrák Köztársaság, a Finn Köztársaság és a Svéd Királyság csatlakozási feltételeiről és az Európai Uniót létrehozó szerződések
módosításairól szóló okmány 151. cikkének (1) bekezdése (HL 1994. C 241., 21. o. és HL 1995. L 1., 1. o., a továbbiakban:
csatlakozási okmány) előírja:
„Jelen okmány XV. mellékletében felsorolt rendelkezések az ezen mellékletben előírt feltételek mellett alkalmazhatóak az új
tagállamok tekintetében.”
E melléklet „Egyebek” elnevezésű X. fejezete, mely a csatlakozási okmány 151. cikkében előírt felsorolást tartalmazza, így
rendelkezik:
„a)      A 89/622/EGK módosított irányelv 8a. cikkében előírt, […] az irányelv 2. cikkének (4) bekezdésében meghatározott termék forgalmazására
vonatkozó tilalom az élelmiszertermékhez hasonló formában történő forgalmazás tilalmának kivételével nem alkalmazható a Svéd
Királyságra,
b)      A Svéd Királyság minden olyan szükséges intézkedést meghoz, mely biztosítja, hogy az a) pontban meghatározott termék ne kerüljön
olyan más tagállamok piacára, melyekre a 89/622/EGK és a 92/41/EGK irányelv teljes mértékben alkalmazhatóak.
[...]”
A 2001/37 irányelvet az EK 95. és EK 133. cikk alapján fogadták el, és célja a 89/622 irányelv és a tagállamoknak a cigaretták
kátránytartalmának maximális mértékére vonatkozó törvényi, rendeleti, és közigazgatási rendelkezéseinek közelítéséről szóló,
1990. május 17‑i 90/239/EGK tanácsi irányelv (HL L 137., 36. o.) újraalkotása.
A 2001/37 irányelv huszonnyolcadik preambulumbekezdése szerint:
„A 89/622/EGK irányelv megtiltotta a szájon át fogyasztható egyes dohánytermékek értékesítését a tagállamokban. A […] csatlakozási
okmány 151. cikke felhatalmazza a Svéd Királyságot, hogy e tekintetben eltérjen a 89/622/EGK irányelv említett rendelkezéseitől.”
A 2001/37 irányelv „Fogalommeghatározások” elnevezésű 2. cikke így rendelkezik:
„Ennek az irányelvnek az alkalmazásában:
1)       »dohánytermék«: olyan termék, amelyet dohányzás, tubákolás, szopogatás vagy rágás céljából gyártanak, még abban az esetben
is, ha csupán részben tartalmaz dohányt, akár géntechnológiával módosított formában, akár nem;
[…]
4)       »szájon át fogyasztott dohány«: minden szájon át fogyasztott termék, kivéve a szívásra és rágásra szántakat, amely részben
vagy teljes egészében dohányból készült, porított vagy szemcsés szerkezetű, vagy e formák kombinációiból áll, különösen azok,
amelyeket zacskós kiszerelésben vagy porózus zacskókban, illetve bármely egyéb, élelmiszerre emlékeztető formában hoznak forgalomba;
[...]”
Ugyanezen irányelv 5. cikkének (4) bekezdése szerint:
„A szájon át fogyasztott dohányt, ha árusítása a 8. cikk értelmében engedélyezett, valamint a füstmentes dohánytermékeket
a következő figyelmeztető felirattal kell ellátni:
»Ez a dohánytermék károsíthatja az Ön egészségét, és függőséghez vezet.«
[...]”
A 2001/37 irányelv „Szájon át fogyasztott dohány” elnevezésű 8. cikke előírja:
„A tagállamok […] a csatlakozási okmánya 151. cikkének sérelme nélkül megtiltják a szájon át fogyasztható dohány forgalmazását.”
A fent nevezett irányelv 13. cikkének (1) bekezdése értelmében:
„A tagállamok, a cigaretták kátrány-, nikotin- vagy szénmonoxid-tartalmának korlátozására, az egészségügyi figyelmeztető feliratokra,
és más jelzésekre, vagy az ezen irányelv egyéb rendelkezéseire alapozott megfontolásokból nem tilthatják meg, illetve nem
korlátozhatják az olyan dohánytermékek importját, árusítását, illetve fogyasztását, amelyek megfelelnek ezen irányelv előírásainak,
kivéve a 4. cikkben szolgáltatott adatok hitelességének igazolása céljából.”
Ugyanezen irányelv 15. cikke különösen úgy rendelkezik, hogy a 89/622 irányelv hatályát veszti, és az erre az irányelvre
történő hivatkozásokat a 2001/37 irányelvre történő hivatkozásoknak kell tekinteni.

Az alapügy és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
Az Arnold André egy németországi székhelyű vállalkozás, amely szivarokat, pipadohányokat, valamint egy „snus” elnevezésű,
szájon át fogyasztható, hagyományos svéd dohányt forgalmaz. A „snus” apróra őrölt vagy vágott, ömlesztve vagy kis kiszerelésű
zacskókban árusított, az íny és az ajak közé helyezve fogyasztható dohány.
A Kreises Herford-i Landrat elsősorban a 89/622 irányelv 8a. cikkét a német jogba átültető Verordnung über Tabakerzeugnisse
(Tabakverordnung) (BGBl 1996 I, 460. o., a továbbiakban: dohányrendelet) 5a. cikke alapján 2002. szeptember 12‑i döntésével
megtiltotta az Arnold André számára a vállalkozásnak a Swedish Match importőr Röda Lacket-Snus, Ljunglöfs Ettan-Snus és a
General Snus márkamegjelölésű dohánytermékeinek forgalmazásához kapcsolódó tevékenységeinek gyakorlását. Kötelezte az Arnold
Andrét, hogy pénzbírság terhe mellett vonja be az érintett termékeket és a hozzájuk kapcsolódó tájékoztató anyagokat. A 2002.
szeptember 12‑i döntés azonnali végrehajtását rendelték el.
2002. szeptember 27‑én az Arnold André közigazgatási úton fellebbezést nyújtott be, majd 2002. szeptember 30‑án kérte a Verwaltungsgericht
Mindentől fent nevezett döntés azonnali végrehajtásának felfüggesztését.
A kérdést előterjesztő bíróság a 2001/37 irányelv 8. cikkének, melynek átültetéséről a dohányrendelet 5a. cikke gondoskodik,
a közösségi joggal való összhangjára kérdez rá. Azt kérdezi, hogy ez a 8. cikk nem ellentétes‑e az EK 28. cikkel és az EK 95. cikkének
(1) bekezdésével, továbbá az egyenlőség és az arányosság elveivel.
A Verwaltungsgericht Minden úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és a következő kérdést előzetes döntéshozatalra
terjeszti a Bíróság elé:
„A 2001/37 irányelv 8. cikke […], melynek értelmében tilos […] a csatlakozási okmány 151. cikke rendelkezéseinek sérelme nélkül
szájon át fogyasztható termékek forgalomba hozatala, ellentétes‑e magasabb szintű közösségi rendelkezésekkel?”

Az elsősorban a főtanácsnoki indítványra válaszoló észrevételek benyújtására, másodsorban a szóbeli szakasz újbóli megnyitására
irányuló kérelmekről
A Bíróság hivatalához 2004. október 6‑án benyújtott beadványában Arnold André kérte a Bíróságot, hogy:
–        elsősorban engedélyezze, hogy a főtanácsnok indítványára írásban észrevételeket nyújthasson be;
–        másodsorban rendelje el az eljárási szabályzat 61. cikkének alkalmazásával a szóbeli eljárás újbóli megnyitását.
Az Arnold André a főtanácsnoknak a 2001/37 irányelv hatásainak esetleges fenntartásához kapcsolódó javaslatairól kíván nyilatkozni,
miután a Bíróság annak érvénytelenségét ismeri majd el.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság alapokmánya és eljárási szabályzata nem teszi lehetővé a felek számára,
hogy a főtanácsnok által benyújtott indítványra válaszként észrevételeket nyújtsanak be (lásd a C‑17/98. sz. Emesa Sugar ügyben
2000. február 4‑én hozott végzés [EBHT 2000., I‑655. o.] 2. pontját). Ezért a Bíróság a főtanácsnok indítványára válaszként
írásbeli észrevételek benyújtására irányuló kérelmet elutasítja.
Egyébként a Bíróság hivatalból, a főtanácsnok javaslatára vagy a felek kérelmére eljárási szabályzatának 61. cikkével összhangban
elrendelheti a szóbeli szakasz újbóli megnyitását, ha úgy ítéli meg, hogy nem kapott elegendő felvilágosítást, vagy az ügyet
olyan érv alapján kell eldöntenie, melyet a felek nem vitattak meg (l. a C‑309/99. sz., Wouters és társai ügyben 2002. február
19‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑1577. o.] 42. pontját és a C‑470/00. P. sz., Parlament kontra Ripa di Meana és társai ügyben
hozott ítélet [EBHT 0000., 0. o.] 33. pontját). Mindazonáltal jelen ügyben a Bíróság a főtanácsnok meghallgatása után úgy
ítéli meg, hogy minden szükséges tény a rendelkezésére áll ahhoz, hogy a feltett kérdéseket megválaszolja. Következésképpen
a szóbeli szakasz újbóli megnyitására vonatkozó kérelmet el kell utasítani.

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés a 2001/37 irányelv 8. cikkének érvényességére vonatkozik. Ennek vizsgálatához
szükséges ellenőrizni azt, hogy az EK 95. cikk jogalapként szolgálhatott-e e cikk megalkotásához, vagy e cikket az EK 28.
és az EK 253. cikk, valamint az arányosság és a hátrányos megkülönböztetés tilalmának sérelmével alkották-e meg.
Az EK 95. cikk jogalapul való választásáról
Az EK 95. cikk (1) bekezdése kimondja, hogy a Tanács meghozza a tagállamok belső piac megteremtésére és működésére vonatkozó
törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseinek közelítésével kapcsolatos intézkedéseket.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a nemzeti szabályozások közötti eltérések egyszerű megállapítása nem elegendő az
EK 95. cikkre való hivatkozás igazolásához (ebben az értelemben lásd a C‑376/98. sz., Németország kontra Parlament és Tanács
ügyben 2000. október 5‑én hozott ítélet [EBHT 2000., I‑8419. o.] 84. pontját), más azonban a helyzet a tagállamok törvényi,
rendeleti és közigazgatási rendelkezései közötti olyan eltérések esetén, melyek természetüknél fogva akadályozhatják az alapvető
szabadságokat, és így közvetlen hatással lehetnek a belső piac működésére (ebben az értelemben lásd a fent hivatkozott Németország
kontra Parlament és Tanács ügyben hozott ítélet 95. pontját és a C‑491/01. sz., British American Tobacco (Investments) és
az Imperial Tobacco ügyben hozott 2002. december 10‑i ítélet [EBHT 2002., I‑11453. o.] 60. pontját).
Szintén a Bíróság ítélkezési gyakorlatából következik, hogy ha az EK 95. cikkre mint jogalapra való hivatkozás lehetséges
a kereskedelmi forgalom azon jövőbeli akadályainak megelőzésére, melyek a nemzeti törvényhozások heterogén fejlődésének következményei,
ezeknek az akadályoknak valószínűeknek kell lenniük, és a szóban forgó intézkedés tárgya ezek megelőzése kell, hogy legyen
(ebben az értelemben lásd a C‑350/92. sz., Spanyolország kontra Tanács ügyben 1995. július 13‑án hozott ítélet [EBHT 1995.,
I‑1985. o.] 35. pontját; a fent hivatkozott Németország kontra Parlament és Tanács ügyben hozott ítélet 86. pontját; a C‑377/98. sz.,
Hollandia kontra Parlament és Tanács ügyben 2001. október 9‑én hozott ítélet [EBHT 2001., I‑7079. o.] 15. pontját, valamint
a fent hivatkozott British American Tobacco (Investments) és az Imperial Tobacco ügyben hozott ítélet 61. pontját).
A Bíróság egyébként úgy ítélte meg, hogy amint fennállnak az EK 95. cikkre mint jogalapra való hivatkozás feltételei, a közösségi
jogalkotó nem lehet akadályoztatva abban, hogy e jogalapra hivatkozzon abból a tényből kifolyólag, hogy a közegészség védelme
meghatározó a fellépés kiválasztásakor (a fent hivatkozott British American Tobacco (Investments) és az Imperial Tobacco ügyben
hozott ítélet 62. pontja).
Másfelől ki kell emelni, hogy az EK 152. cikk (1) bekezdésének első albekezdése előírja, hogy az emberi egészség magas szintű
védelmét biztosítani kell a Közösség minden politikájának és akciótervének meghatározásakor és végrehajtásakor, és az EK 95. cikkének
(3) bekezdése kifejezetten megköveteli, hogy az elvégzett jogharmonizáció során a személyek egészségének magas szintű védelmét
biztosítsák (a fent hivatkozott British American Tobacco (Investments) és Imperial Tobacco ügyben hozott ítélet 62. pontja).
Az előzőekből az következik, hogy amennyiben a kereskedelmi forgalom akadályai fennállnak, vagy valószínűsíthető, hogy a jövőben
ilyen akadályok jönnek létre abból a tényből kifolyólag, hogy a tagállamok olyan eltérő intézkedéseket hoztak vagy készülnek
meghozni egy termék vagy termékcsoport vonatkozásában, olyan módon, hogy a védelem eltérő szintjét biztosítják, és ezáltal
megakadályozzák az érintett termék vagy termékek szabad mozgását a Közösségen belül, az EK 95. cikk felhatalmazza a közösségi
jogalkotót, hogy egyrészt a fent nevezett cikk (3) bekezdésének, másrészt a szerződésben felsorolt vagy az ítélkezési gyakorlat
által kidolgozott jogelveknek, különösen az arányosság elvének betartása mellett, a megfelelő intézkedések meghozatalával
beavatkozzon.
A körülmények függvényében e megfelelő intézkedések kötelezhetik a tagállamok összességét az érintett termék vagy termékek
forgalmazásának engedélyezésére, az ilyen engedélyezési kötelezettséget bizonyos feltételekhez köthetik, vagy akár ideiglenesen
vagy véglegesen megtilthatják egyes termék vagy termékek forgalmazását (lásd a termékek általános biztonságáról szóló 92/59/EGK
tanácsi irányelvvel összefüggésben (HL L 228., 24. o.) a C‑359/92. sz., Németország kontra Tanács ügyben 1994. augusztus 9‑én
hozott ítélet [EBHT 1994., I‑3681. o.] 4. és 33. pontját).
Ezeknek az elveknek a fényében ellenőrizni kell, hogy az EK 95. cikkre mint jogalapra való hivatkozás feltételei fennállnak‑e
a 2001/37 irányelv 8. cikkének esetében.
Előzetesen ki kell emelni, hogy fent említett 8. cikk csupán a 89/622 irányelv 8a. cikkének rendelkezéseit veszi át, mely
szerint a tagállamok megtiltják a szájon át fogyasztható dohányok forgalmazását. E dohányokat a 2001/37 irányelv, valamint
a 89/622 irányelv így határozzák meg: „minden szájon át fogyasztott termék, kivéve a szívásra és rágásra szántakat, amely
részben vagy teljes egészében dohányból készült, porított vagy szemcsés szerkezetű, vagy e formák kombinációiból áll, különösen
azok, amelyeket zacskós kiszerelésben vagy porózus zacskókban, illetve bármely egyéb, élelmiszerre emlékeztető formában hoznak
forgalomba”.
Továbbra is fennáll, hogy e termékek vonatkozásában, ahogyan azt a 92/41 irányelv tizennegyedik preambulumbekezdése jelzi,
ez utóbbi irányelv elfogadásakor a tagállamok között a törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések eltértek. Ugyanis
közülük kettő már tiltotta e termékek forgalmazását, és a harmadik pedig olyan rendelkezéseket fogadott el, melyek, még ha
nem is léptek hatályba, ugyanezt a célt szolgálták. E rendelkezések célja megalkotóik szerint, hogy megállítsák az olyan egészségre
ártalmas termékek fogyasztásának elterjedését, melyek a tagállamok piacán újak voltak, és amelyek arról voltak nevezetesek,
hogy különösen a fiatalok számára vonzóak.
Minthogy a dohánytermékek piaca olyan piac, melyen a tagállamok közötti kereskedelmi forgalom viszonylag jelentős (lásd a
fent hivatkozott British American Tobacco (Investments) és Imperial Tobacco ügyben hozott ítélet 64. pontját), ezek a forgalmazást
tiltó intézkedések ennek a piacnak a heterogén fejlődését okozták, és így természetüknél fogva akadályát képezték az áruk
szabad mozgásának.
Egyébként figyelembe véve, hogy a vásárlóközönség egyre inkább tudatában van a dohánytermékek fogyasztása egészségre káros
jellegének, valószínű, hogy e termékek szabad mozgásával szembeni akadályok annak következtében jöttek létre, hogy a tagállamok
e fejlődést leképező új szabályokat fogadtak el, melyek célja, hogy hatékonyabban tántorítsanak el e termékek fogyasztásától
(a fent hivatkozott British American Tobacco (Investments) és Imperial Tobacco ügyben hozott ítélet 67. pontja).
A 2001/37 irányelv 8. cikke olyan összefüggésben született, mely a dohánytermékek piacán a különböző tagállamokban a szájon
át fogyasztható dohánytermékekre vonatkozó forgalmazási feltételek heterogén fejlődése miatt létező, a termékek szabad mozgásával
szembeni akadályok tekintetében nem különbözik a 89/622 irányelv 8a. cikkének elfogadásakor fennállt összefüggéstől. Fontos
hozzátenni, hogy a csatlakozási okmány semmilyen hatással nem járt ezen összefüggés megítélésére. Ugyanis ez az okmány nem
csupán kiemeli a Svéd Királyságot a fent nevezett 8a. cikk alkalmazási köréből, hanem megköveteli azt is, hogy e tagállam
minden ahhoz szükséges intézkedést meghozzon, mely biztosítja, hogy a szájon át fogyasztható dohánytermékek ne kerüljenek
más tagállamok piacára.
A közösségi jogalkotónak az EK 95. cikken alapuló beavatkozása a szájon át fogyasztható dohánytermékek vonatkozásában igazolást
nyert.
Az előzőekből az következik, hogy az EK 95. cikk alapján meghozhatták a 2001/37 irányelv 8. cikke által tartalmazott tiltó
intézkedést. Távolabbról meg kell még vizsgálni, hogy ennek az intézkedésnek a meghozatala az EK 95. cikk (3) bekezdésének
és a kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdésben említett jogelveknek tiszteletben tartása mellett történt-e.
Az EK 95. cikk (3) bekezdéséről és az arányosság elvéről
Az EK 95. cikk (3) bekezdése úgy rendelkezik, hogy mind a Bizottság, mind a Parlament és a Tanács a személyek magas szintű
egészségvédelmét vegye alapul különös figyelemmel minden tudományos tényeken alapuló új fejlődésre.
Emlékeztetni kell egyébként arra, hogy az arányosság elve, mely egyike a közösségi jog általános elveinek, megköveteli, hogy
a közösségi rendelkezés által létrehozott eszközök alkalmasak legyenek az elérni kívánt cél megvalósítására, és ne menjenek
túl azon, ami annak eléréséhez szükséges (lásd különösen a 137/85. sz. Maizena-ügyben 1987. november 18‑án hozott ítélet [EBHT 1987.,
4587. o.] 15. pontját; a C‑339/92. sz., ADM Ölmühlen ügyben 1993. december 7‑én hozott ítélet [EBHT 1993., I‑6473. o.] 15. pontját,
és a C‑210/00. sz., Käserei Champignon Hofmeister ügyben 2002. július 11‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑6453. o.] 59. pontját).
Az előző pontban említett feltételek bírósági ellenőrzésével kapcsolatban meg kell jegyezni, hogy a közösségi jogalkotó a
jelen esethez hasonló területen széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik , ez pedig olyan politikai, gazdasági és szociális
tényezők közötti választást követel meg, melyen belül összetett értékelést kell elvégezni. Csupán az e területen meghozott
intézkedésnek a hatáskörrel rendelkező intézmények által elérni kívánt céllal kapcsolatos nyilvánvalóan alkalmatlan jellege
lehet kihatással az ilyen intézkedés jogszerűségére (ebben az értelemben lásd a C‑84/94. sz., Egyesült Királyság kontra Tanács
ügyben 1996. november 12‑én hozott ítélet [EBHT 1994., I‑5755. o.] 58. pontját; a C‑233/94. sz., Németország kontra Parlament
és Tanács ügyben 1997. május 13‑án hozott ítélet [EBHT 1997., I‑2405. o.] 55. és 56. pontját; a C‑157/96. sz., National Farmers’
Union és társai ügyben 1998. május 5‑én hozott ítélet [EBHT 1998., I‑2211. o.] 61. pontját, valamint a fent hivatkozott British
American Tobacco (Investments) és Imperial Tobacco ügyben hozott ítélet 123. pontját).
A 89/622 irányelvbe a 92/41 irányelvvel beillesztett 8a. cikket illetően az utóbbi irányelv preambulumbekezdéseiből következik,
hogy a szájon át fogyasztható dohánytermékek forgalmazását betiltó intézkedés az egyetlen, mely alkalmas válasz lehetett arra
a valós veszélyre, hogy tudniillik ezeket az új termékeket a fiatalok használják, és így fent említett termékek nikotinfüggőséghez
vezetnek, miközben többek között szájrákot okoznak.
Az Arnold André tartalmilag azt emeli ki, hogy figyelembe véve azokat a tudományos adatokat, melyekkel a jogalkotó 2001‑ben,
a 2001/37 irányelv 8. cikkének elfogadásakor rendelkezett, és melyek alapján egyébként a fent említett irányelv 5. cikkének
(4) bekezdésében szereplő tájékoztatással kapcsolatos szabályokat is módosította, a szájon át fogyasztott dohánytermékek forgalmazására
vonatkozó tilalom fenntartása aránytalan volt az elérni kívánt célhoz képest, és nem vette figyelembe a fent hivatkozott tudományos
adatok változását.
E tekintetben azt kell válaszolni, hogy még ha a szakértők már 1999‑től kétségbe is vonhatták azt az állítást, mely szerint,
ahogyan azt a 92/41 irányelv tizenhatodik preambulumbekezdése is kimondja, „ezek az új termékek különösen szájrákot okoznak”,
minden ellentmondás nem oszlott el ezzel kapcsolatban a 2001/37 irányelv elfogadásakor. Egyébként még ha a tudományos közösség
egy része el is fogadta, hogy a szájon át fogyasztható dohánytermékeket a cigarettát helyettesítő termékekként használhatják,
annak egy másik része kétségbe vonta egy ilyen álláspont megalapozottságát. Ebből a helyzetből pedig arra kell következtetni,
hogy azok a tudományos adatok, melyekkel a jogalkotó 2001‑ben rendelkezett, nem tették lehetővé, hogy olyan következtetésre
jusson, mely szerint a kérdéses termékek fogyasztása veszélytelen a személyek egészségére.
Egyébként valamennyi más dohánytermékhez hasonlóan a szájon át fogyasztható termékek is tartalmaznak nikotint, amely függőséghez
vezet, és amelynek mérgező hatása nem vonható kétségbe.
Márpedig egyrészt a 2001/37 irányelv elfogadásakor nem bizonyították, hogy fent nevezett termékek ártalmas hatásai e tekintetben
más dohánytermékekénél kisebbek volnának. Másrészt kiderült, hogy súlyos veszélyt jelentenek az egészségre, ezt pedig a közösségi
jogalkotó köteles volt figyelembe venni.
Ilyen feltételek mellett pedig nem tartható fenn az az állítás, hogy az EK 95. cikk (3) bekezdésével ellentétesen a 2001/37
irányelv 8. cikkéből következő tilalmat a tudományos adatok változásának figyelmen kívül hagyásával fogadták el.
Egyébként a Bíróság előtt bemutatott egyetlen értékelendő tény sem teszi lehetővé olyan következtetés levonását, mely szerint
a szájon át fogyasztható dohánytermékek nem voltak új termékek a tagállamok piacán oly módon, ahogyan ez a 92/41 irányelv
elfogadásakor fennállt.
A közösségi jogalkotó, hogy megfeleljen annak a számára előírt kötelezettségnek, mely szerint az egészségvédelem tárgyában
magas szintet kell alapul vennie, az EK 95. cikk (3) bekezdésével összhangban úgy ítélhette meg – anélkül, hogy a tárgyban
hozzá tartozó mérlegelési jogkört túllépte volna – hogy a szájon át fogyasztott dohánytermékek forgalmazását tiltó intézkedés
szükséges, és különösen, hogy nem létezett olyan vagylagos intézkedés, mely lehetővé tenné ugyanennek a célnak ilyen hatékony
elérését.
Ugyanis ahogyan azt a főtanácsnok indítványának 116–119. pontja kiemeli, minden más olyan intézkedés, melynek célja az lett
volna, hogy a termelők számára olyan technikai szabályokat állítson fel, melyek a termék ártalmasságát csökkentik, vagy e
termék csomagolásának címkézését és árusításának feltételeit különösen a kiskorúakkal kapcsolatban  szabályozzák, nem járt
volna megelőző hatással az egészségvédelemmel kapcsolatban, mivel lehetővé teszi, hogy a piacon olyan termék jelenjen meg
, melynek ártalmas hatása mindenképpen fennmarad.
Az előző megfontolásokból az következik, hogy a kétségbe vont tiltó intézkedés sem az EK 95. cikk (3) bekezdésének rendelkezéseiben
a közösségi jogalkotóra bízott cél – hogy a személyek egészségvédelmének magas szintjét biztosítsa –, sem az arányosság elve
tiszteletbe tartásának kötelezettsége szempontjából nem tekinthető nyilvánvalóan alkalmatlannak.
Az EK 28. cikkről
A töretlen ítélkezési gyakorlat szerint a mennyiségi korlátozásoknak, valamint az azonos hatású intézkedéseknek az EK 28. cikkben
előírt tilalma nem csupán a nemzeti intézkedésekre, hanem a közösségi intézményektől származó intézkedésekre is érvényes (ebben
az értelemben lásd különösen a 15/83. sz. Denkavit Nederland ügyben 1984. május 17‑én hozott ítélet [EBHT 1984., 2171. o.]
15. pontját; a C‑51/93. sz. Meyhui‑ügyben 1994. augusztus 9‑én hozott ítélet [EBHT 1994., I‑3879. o.] 11. pontját és a C‑114/96. sz.,
Kieffer és Thill-ügyben 1997. június 25‑én hozott ítélet [EBHT 1997., I‑3629. o.] 27. pontját).
Mindazonáltal, ahogy azt az EK 30. cikke is előírja, az EK 28. cikk rendelkezései nem akadályozzák az import-, export- vagy
tranzitforgalomnak különösen a személyek életének és egészségének védelmével igazolható tilalmát vagy korlátozását.
A szájon át fogyasztható dohánytermékek forgalmazásának a 2001/37 irányelvben előírt tilalma az EK 28. cikkben meghatározott
korlátozások egyik esetét képviseli, melyet, ahogyan azt jelen ítélet 56. pontjában a Bíróság megjegyezte, a személyek egészségvédelme
minden esetben igazol. Ezért pedig semmi esetre sem tekinthető az EK 28. cikk rendelkezéseinek megsértésével hozott rendelkezésnek.
Egyébként a Svéd Királyságot a szájon át fogyasztható dohánytermékeknek más tagállamok piacára kerülése vonatkozásában terhelő
tilalom a csatlakozási okmány XV. mellékletének X. fejezete b) pontjából, és nem a 2001/37 irányelv rendelkezéseiből származik.
Az EK 253. cikkről
Emlékeztetni kell arra, hogy az EK 253. cikkben megkövetelt indokolásnak világosan és nagyon is egyértelműen kell megjelenítenie
a közösségi hatóság, a szóban forgó jogi szabályozás alkotója  érveit, oly módon, hogy az lehetővé tegye az érdekeltek számára
a meghozott intézkedés indokainak megismerését és a Bíróság számára az intézkedés feletti ellenőrzés gyakorlását, mindazonáltal
azt nem követeli meg, hogy valamennyi releváns jogi és ténybeli részletet külön kifejtsen (lásd különösen a C‑122/94. sz.,
Bizottság kontra Tanács ügyben 1996. február 29‑én hozott ítélet [EBHT 1996., I‑881. o.] 29. pontját).
Az indokolási kötelezettséget egyébként nem csupán a jogi szabályozás szövegezésére, hanem annak összefüggésére, valamint
a szabályozás tárgyára vonatkozó jogi szabályok összességére tekintettel kell megítélni. Ha a kétséges jogi szabályozásból
kitűnik az intézmény által elérni kívánt cél lényege, fölösleges megkövetelni, hogy valamennyi általa felhasznált technikai
választást külön-külön megindokoljon (lásd különösen a C‑100/99. sz., Olaszország kontra Tanács és Bizottság ügyben 2001.
július 5‑én hozott ítélete [EBHT 2001., I‑5217. o.] 64. pontját, valamint ebben az értelemben a C‑184/02. és C‑223/02. sz.,
Spanyolország és Finnország kontra Parlament és Tanács ügyben hozott ítélet [ EBHT 0000., 0. o.] 79. pontját).
A 92/41 irányelv preambulumbekezdései világosan kifejtik azokat az indokokat, amelyek miatt a szájon át fogyasztható dohánytermékek
forgalmazását megtiltó intézkedés bekerült a 89/622 irányelvbe. Egyébként a jogalkotók, különösen miután emlékeztetnek arra,
hogy a tudományos szakértők azon a véleményen vannak, hogy valamennyi dohánytermék kockázatot jelent az egészségre, és hogy
bizonyítást nyert, hogy a füstmentes dohánytermékek nagyobb kockázatot jelentenek a rák tekintetében, azt tapasztalták, hogy
az új, egyes tagállamok piacán megjelenő szájon át fogyasztható dohánytermékek különösen a fiatalok számára vonzóak, és így
ez a számukra a nikotin tekintetében függőség veszélyéhez vezet, hacsak időben nem alkalmaznak megszorító intézkedéseket.
Kiemelték továbbá, hogy a problémának leginkább kitett tagállamok már teljesen betiltották ezeket az új termékeket, vagy szándékukban
állt ezek betiltása.
Fontos továbbá megállapítani, hogy a 2001/37 irányelv 8. cikkében előírt, a szájon át fogyasztható dohánytermékekre vonatkozó
tilalom – a korábbi szövegek újraalkotásának keretében, mely a fent nevezett irányelv egyik célja – az 1992‑ben elfogadottal
megegyező intézkedés megerősítésére korlátozódik. Az 1992‑ben az e termékekre meghatározott, a többi füstmentes dohánytermékétől
eltérő szabályozás a tilalommal érintett termékeknek az akkori belső piacon tapasztalható új jellegét, a fiatalokra gyakorolt
vonzerejét és az egyes tagállamok nemzeti tiltó intézkedéseinek meglétét egyaránt magukban foglaló körülményekből származott.
E körülmények pedig 2001‑ben is ugyanazok maradtak. Bizonyára továbbra is fennáll, hogy a szájon át fogyasztható termékek
forgalmazása Svédországban hosszú hagyománnyal rendelkezik, és e termékek nem tekinthetőek újaknak az 1995‑ös csatlakozáskor
e tagállam területével megegyező piacon. Mindenesetre a csatlakozási okmány 151. cikke egyértelműen kizárta Svédországot az
1992‑ben elfogadott tilalom alkalmazása alól, ennek az államnak a területe nem jöhet számításba a 2001/37 irányelv 8. cikkében
érintett piac meghatározásánál, és következésképp e piac vonatkozásában azon termékek újszerű jellegének értékelésénél, melyek
forgalmazása fent nevezett cikk alkalmazásában tilos.
Minthogy a 2001/37 irányelv huszonnyolcadik preambulumbekezdésében kimondja, hogy a 89/622 irányelv tiltja a tagállamokban
bizonyos típusú szájon át fogyasztható dohánytermékek árusítását, a csatlakozási okmány pedig a Svéd Királyság számára ez
utóbbi irányelv rendelkezései alóli mentességet biztosított, nem tűnik úgy, hogy fent nevezett tilalomnak a 2001/37 irányelv
8. cikkében való megerősítése megkövetelte volna, hogy az irányelv további releváns jogi és ténybeli elemet határozzon meg
ahhoz, hogy eleget tegyen az EK 253. cikkből származó indokolási kötelezettségének.
E megállapításokból az következik, hogy a 2001/37 irányelv 8. cikke eleget tesz az EK 253. cikkben előírt indoklási kötelezettségnek.
A hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvéről
A töretlen ítélkezési gyakorlat szerint az egyenlő bánásmód elve azt követeli meg, hogy hasonló helyzeteket ne kezeljenek
eltérő módon, és hogy az eltérő helyzeteket ne kezeljék egyenlő módon, kivéve ha az ilyen bánásmód objektíven igazolható (ebben
az értelemben lásd a C‑304/01 sz., Spanyolország kontra Bizottság ügyben 2004. szeptember 9‑én hozott ítélet [EBHT 0000.,
0. o.] 31. pontját).
Márpedig a 2001/37 irányelv 2. cikkében meghatározott szájon át fogyasztott dohánytermékek, még ha összetételükben vagy felhasználásuk
módjában alapvetően nem is különböznek a rágásra szánt dohánytermékektől, nincsenek  ugyanabban a helyzetben, mint az utóbb
említett termékek. Ugyanis a 89/622 irányelv 8a. cikkében előírt és a 2001/37 irányelv 8. cikkében átvett tilalom által érintett
szájon át fogyasztható dohánytermékek az ezzel az intézkedéssel érintett tagállamok piacán újak voltak. Ez a különleges helyzet
engedett eltérő bánásmódot anélkül, hogy a hátrányos megkülönböztetés tilalma elvének megsértésére hatékonyan hivatkozhatnánk.
A fenti megfontolásokra tekintettel azt kell válaszolni, hogy az előterjesztett kérdés vizsgálata során nem merült fel olyan
bizonyíték, amely a 2001/37 irányelv 8. cikkének érvényességét érintené.

A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a nemzeti bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát
képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek,
az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (nagytanács), a következőképpen határozott:
Az előterjesztett kérdés vizsgálata során nem merült fel olyan bizonyíték, amely a tagállamoknak a dohánytermékek gyártására,
kiszerelésére és árusítására vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezései közelítéséről szóló, 2001. június
5‑i 2001/37/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 8. cikkének érvényességét érintené.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: német.