CELEX: 62006CJ0262
Telekommunikatsioonisektor
Universaalteenus ja kasutajate õigused -"Kohustused", mis tuleb ajutiselt säilitada
Direktiivi 2002/21/EÜ artikli 27 esimene lõik (raamdirektiiv) ja direktiivi 2002/22/EÜ artikli 16 lõike 1 punkt a (universaalteenuse direktiiv)
Kõnesideteenuste tariifid
Kohustus saada ametiasutuse luba

Eelotsusetaotlus käsitleb Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiivi 2002/21/EÜ elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste ühise reguleeriva raamistiku kohta (raamdirektiiv) (
EÜT L 108, lk 33
; ELT eriväljaanne 13/29, lk 349; edaspidi „raamdirektiiv”) artikli 27 esimese lõigu ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu . aasta direktiivi 2002/22/EÜ universaalteenuse ning kasutajate õiguste kohta elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste puhul (universaalteenuse direktiiv) (
EÜT L 108, lk 51
; ELT eriväljaanne 13/29, lk 367; edaspidi „universaalteenuse direktiiv”) artikli 16 lõike 1 punkti a tõlgendamist.
Eelotsusetaotlus on esitatud kassatsioonimenetluses, mille poolteks on Saksamaa Liitvabariik, keda esindab Bundesnetzagentur für Elektrizität, Gas, Telekommunikation, Post und Eisenbahnen (föderaalne elektri-, gaasi-, telekommunikatsiooni- ja raudteevõrkude agentuur; edaspidi „reguleeriv asutus”) ja Deutsche Telekom AG (edaspidi „Deutsche Telekom”), kus vaidluse all on 8. juuni 2004. aasta otsus, milles reguleeriv asutus tuvastas, et Deutsche Telekomi kasutatavad tariifid ja asjaomaste müügi üldtingimuste sätted sisaldasid mõnede „teenuspakettide” puhul loa saamise kohustust . aasta Telekommunikationsgesetz’i (telekommunikatsiooniseadus;
BGBl.
1996 I, lk 1120; edaspidi „TKG 1996”) § 25 lõike 1 tähenduses.
Õiguslik raamistik
Ühenduse õigusnormid
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. veebruari 1998. aasta direktiivi 98/10/EÜ avatud võrgu pakkumise kohaldamise kohta kõneside suhtes ja telekommunikatsiooni universaalteenuse kohta konkurentsitingimustele vastavas keskkonnas (
EÜT L 101, lk 24
) artikkel 17 kehtestab järgmised tariifipõhimõtted:
„1.   Ilma, et see piiraks artikli 3 tariifide taskukohasuse kohta käivate erisätete või lõike 6 sätete kohaldamist, tagavad riigi reguleerivad asutused, et ettevõtjad, kes pakuvad kõnesideteenust ning kellel on märkimisväärne turujõud või kes on määratud vastavalt artiklile 5 ja kes omavad märkimisväärset turujõudu, vastavad käesolevas artiklis sätestatud tingimustele.
2.   Üldkasutatava püsitelefonsidevõrgu ja üldkasutatava püsitelefonsideteenuse kasutamise tariifide puhul tuleb lähtuda direktiivi 90/387/EMÜ II lisas sätestatud kuludele orienteerituse põhimõttest.
3.   Ilma, et see piiraks [Euroopa Parlamendi ja nõukogu 30. juuni 1997. aasta] direktiivi 97/33/EÜ vastastikuse sidumise kohta [telekommunikatsioonisektoris seoses universaalteenuse ja koostalitlusvõime tagamisega avatud võrguteenuse osutamise põhimõtete kohaldamise teel (
EÜT L 199, p 32
)] artikli 7 lõike 3 kohaldamist, ei sõltu üldkasutatava püsitelefonsidevõrgu juurdepääsu ja kasutamise tariifid rakenduse tüübist, mida kasutaja kasutab, välja arvatud juhul, kui nad nõuavad erinevaid teenuseid või lisavahendeid.
4.   Lisavahendite tariifid, mis lisanduvad üldkasutatava püsitelefonsidevõrguga ühendamise teenusele ja üldkasutatava püsitelefonside teenustele, peavad vastavalt ühenduse õigusele olema piisavalt eraldatud nii, et kasutajal ei tule maksta lisavahendite eest, mis ei ole vajalikud taotletud teenuse osutamiseks.
5.   Tariifide muudatused jõustuvad alles pärast seda, kui üldsuse teavitamisest on möödunud piisav aeg, mille pikkuse on kehtestanud riigi reguleeriv asutus.
6.   Ilma, et see piiraks tariifide taskukohasust puudutava artikli 3 kohaldamist, võib liikmesriik volitada oma reguleerivat asutust jätma kõnealuse artikli lõiked 1, 2, 3, 4 või 5 teatava geograafilise ala suhtes juhul kohaldamata, kui on kindlaks tehtud, et sellel üldkasutatavate püsitelefonsideteenuste turul on tegelik konkurents.” [Mitteametlik tõlge]
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiivi 2002/19/EÜ elektroonilistele sidevõrkudele ja nendega seotud vahenditele juurdepääsu ja vastastikuse sidumise kohta (juurdepääsu käsitlev direktiiv) (
EÜT L 108, lk 7
; ELT eriväljaanne 13/29, lk 323; edaspidi „juurdepääsu direktiiv”) kaheteistkümnenda põhjenduse kohaselt peab telekommunikatsioonivaldkonna uus õiguslik raamistik selleks, et tagada kehtiva korra järjepidevus ja vältida õiguslünka, säilitama varasemate õigusnormidega kehtestatud kohustused seni, kuni need tunnistatakse kehtetuks.
Raamdirektiivi artikli 16 lõige 1 näeb ette, et riigi reguleerivad asutused analüüsivad võimalikult kiiresti pärast soovituse vastuvõtmist või selle ajakohastamist asjaomaseid turge, võttes täiel määral arvesse suuniseid. Liikmesriigid tagavad, et selline analüüsimine toimub vajaduse korral koostöös riigi konkurentsiasutustega.
Raamdirektiivi artikli 27 esimene lõik sätestab:
„Liikmesriigid säilitavad kõik [juurdepääsu direktiivi] artiklis 7 ja [universaalteenuse direktiivi] artiklis 16 osutatud siseriiklike õigusnormide kohased kohustused, kuni riigi reguleeriv asutus teeb kõnealuste kohustuste kohta oma otsuse käesoleva direktiivi artikli 16 kohaselt.”
Juurdepääsu direktiivi artikkel 7 on sõnastatud järgmiselt:
„Varasemate juurdepääsu- ja vastastikuse sidumise kohustuste läbivaatamine
1.   Liikmesriigid säilitavad kõik üldkasutatavaid sidevõrke ja/või juurdepääsu ja vastastikuse sidumisega seotud teenuseid pakkuvate ettevõtjate kohustused, mis olid jõus enne käesoleva direktiivi jõustumist vastavalt direktiivi [97/33] artiklitele 4, 6, 7, 8, 11, 12 ja 14, direktiivi [98/10] artiklile 16 ja direktiivi 92/44/EMÜ [avatud võrgu pakkumise kohaldamise kohta püsiliinide suhtes (
EÜT L 165, lk 27
)] artiklitele 7 ja 8, kuni need kohustused jõutakse läbi vaadata ja teha lõike 3 kohased otsused.
2.   Komisjon teatab lõikes 1 nimetatud kohustuste jaoks olulised turud esialgses soovituses asjaomaste toote- ja teenuseturgude kohta ja [raamdirektiivi] artikli 15 kohaselt vastuvõetavas otsuses, millega määratakse kindlaks riikidevahelised turud.
3.   Liikmesriigid tagavad, et võimalikult kiiresti pärast käesoleva direktiivi jõustumist ja korrapäraselt pärast seda kohustuvad riigi reguleerivad asutused tegema turuanalüüsi [raamdirektiivi] artikli 16 kohaselt, et teha kindlaks, kas säilitada kõnealused kohustused, muuta neid või tühistada need. Isikutele, keda selline kohustuste muutmine või tühistamine mõjutab, teatatakse sellest piisavalt vara.”
Universaalteenuse direktiivi artikkel 16 sätestab:
„Kohustuste läbivaatamine
1.   Liikmesriigid säilitavad kõik kohustused, mis on seotud järgmisega:
a)
jaemüügitariifid, mis on kehtestatud vastavalt [direktiivi 98/10] artiklile 17;
b)
operaatori valik või eelvalik, mis on sätestatud direktiivis [97/33];
[…]” [Täpsustatud tõlge]
Sireriiklikud õigusnormid
TKG 1996 § 24 näeb ette, et tariifid peavad põhinema tõhusa teenuse osutamisega seonduvatel kuludel ning peavad vastama kolmele tingimusele: ei tohi sisaldada Gesetz gegen Wettbewerbsbeschränkungen’i (konkurentsipiirangute vastane seadus;
BGBl.
1989 I, lk 2486) § 19 tähenduses lisasid, mille vastaval telekommunikatsiooniturul turgu valitsevat seisundit omav ettevõtja on määranud ainuüksi tänu oma seisundile; tariifid ei tohi olla alandatud nii, et nad kahjustaksid teiste ettevõtjate konkurentsivõimalusi telekommunikatsiooniturul; ei tohi anda kasutajatele soodustusi võrreldes teiste sarnaste või identsete telekommunikatsiooniteenuste kasutajatega asjaomasel telekommunikatsiooniturul, välja arvatud juhul, kui selleks on tõendatud objektiivne põhjendus.
TKG 1996 § 25 sätestab:
„1)
Vastavalt käesoleva seaduse §-dele 24 ja 27–31 tuleb tariifide ja tariifidega seonduvate üldtingimuste sätete jaoks, mis puudutavad kolmanda ja neljanda klassi ülekandeliinide ja kõnesideteenuste pakkumist § 6 tähenduses, taotleda reguleeriva asutuse luba juhul, kui litsentsisaajal on asjaomasel turul turgu valitsev seisund konkurentsipiirangute vastase seaduse § 22 tähenduses.
2)
Tariifide ja tariifidega seonduvate üldtingimuste sätete suhtes, mis puudutavad muid kui §-s 1 viidatud telekommunikatsiooniteenuseid, mida osutavad ettevõtjad, kellel on asjaomasel turul turgu valitsev seisund konkurentsipiirangute vastase seaduse § 22 tähenduses, viiakse § 24, § 27 lõike 4 ja § 31 alusel läbi §-s 30 ette nähtud menetlus.
3)
Lõikeid 1 ja 2 kohaldatakse analoogia alusel tariifide ja tariifidega seonduvate üldtingimuste sätete suhtes, mida kasutab ettevõtja, kes moodustab lõike 1 tähenduses litsentsisaajaga või lõike 2 tähenduses ettevõtjaga ühe ja sama ettevõtja. Ühe ja sama ettevõtja moodustavad ettevõtjad, kes on omavahel seotud konkurentsipiirangute vastase seaduse § 36 lõike 2 ja § 37 lõigete 1 ja 2 tähenduses.”
22. juuni 2004. aasta Telekommunikationsgesetz’i (telekommunikatsiooniseadus,
BGBl.
2004 I, lk 1190), muudetud . aasta seadusega (
BGBl.
2005 I, lk 1970; edaspidi „TKG 2004”), § 150 sätestab tariifide kohta järgmist:
„1)
Reguleeriva asutuse poolt enne käesoleva seaduse kehtima hakkamist kindlaks määratud turgu valitsevad seisundid ja nendest tulenevad kohustused jäävad kehtima seni, kuni need asendatakse uute otsustega vastavalt osale 2. Sama kehtib ka juhul, kui turgu valitsevad seisundid on kindlaks määratud vaid haldusdokumendi põhjendustes. Esimest lauset kohaldatakse analoogia põhjal [TKG 1996] §-des 36, 37 ja 39, teises alternatiivis, viidatud kohustustele.
[…]”
Vaidlus põhikohtuasjas ja eelotsuse küsimused
Deutsche Telekom müüs 2003. aastal erinevaid telekommunikatsiooniteenuste „pakette”, mis hõlmasid nii teenuseid, milleks oli vaja saada TKG 1996 § 25 lõikes 1 ette nähtud reguleeriva asutuse luba, kui ka teenuseid, milleks seda vaja ei olnud.
Reguleerivale asutusele esitatud kaebuste alusel algatati detsembris 2003 uurimine, et teha kindlaks, kas nimetatud kohustus oli kõigi pakettide puhul täidetud.
Reguleeriv asutus tuvastas 8. juuni 2004. aasta otsusega, et tariifide ja tariifidega seonduvad üldtingimuste sätete jaoks on vaja TKG 1996 §-s 25 ette nähtud luba.
Deutsche Telekom esitas selle otsuse peale Verwaltungsgericht Kölnile kaebuse ja ajutiste meetmete kohaldamise taotluse.
See kohus rahuldas Deutsche Telekomi taotluse 15. septembri 2005. aasta otsusega põhjendusel, et TKG 2004 § 150 lõikes 1 ette nähtud üleminekusäte puudutab ainult kohustusi, mis ei nõua rakendusakti ja mis on kohaldatavad just niisugustena, TKG 1996 § 25 lõige 1 ei vasta nendele tingimustele.
Reguleeriv asutus esitas selle kohtuotsuse peale kassatsioonkaebuse Bundesverwaltungsgerichtile, kes otsustas menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1)
Kas [raamdirektiivi] artikli 27 esimest lõiku ja [universaalteenuse direktiivi] artikli 16 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et ajutiselt tuleb säilitada varasema siseriikliku õigusega sätestatud kohustuse kehtivus, mille kohaselt peab asjaomasel turul turgu valitsevat seisundit omavatel ettevõtjatel olema lõppkasutajatele osutatavate kõnesideteenuste tariifide jaoks luba, ning seega ka seda sätestava haldusakti kehtivus?
Juhul kui esimesele küsimusele vastatakse eitavalt:
2)
Kas Euroopa Ühenduse õigus välistab niisuguse säilitamise?”
Eelotsuse küsimused
Esimeses küsimuses küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt seda, kas raamdirektiivi artikkel 27 ja universaalteenuse direktiivi artikkel 16 lubavad ajutiselt säilitada kehtivana varasema siseriikliku õigusega sätestatud kohustuse, mille kohaselt peab asjaomasel turul turgu valitsevat seisundit omavatel ettevõtjatel olema mõnede telefonisideteenuste tariifide jaoks luba, ning seda sätestava haldusakti.
On selge, et reguleeriv asutus ei ole teinud ühtegi otsust raamdirektiivi artikli 16 alusel, kuna vastav kõnesideteenuste turu analüüs ei olnud selleks ajaks veel valmis, kui algas menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus.
Raamdirektiivi artikli 27 ja universaaldirektiivi artikli 16 tõlgendamine
Mis puudutab raamdirektiivi artikli 27 grammatilist tõlgendamist, siis tuleb märkida, et säilitada tuleb „kõik kohustused”, mis on liikmesriikide õiguses ette nähtud ning juurdepääsu direktiivi artiklis 7 ja universaalteenuse direktiivi artiklis 16 nimetatud. Nimetatud artikkel 7 puudutab üldkasutatavaid sidevõrke ja/või juurdepääsu ja vastastikuse sidumisega seotud teenuseid pakkuvate ettevõtjate kohustusi, mis olid jõus enne raamdirektiivi jõustumist. Universaaldirektiivi artikli 16 lõike 1 punkt a näeb ette kõigi kohustuste säilitamise, mis seonduvad üldkasutatavale telefonivõrgule juurdepääsu pakkumise ja selle kasutamise jaemüügitariifidega.
Sellest tuleneb, et nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 30 märgib, tuleb nende olemusest sõltumata säilitada kõik viidatud ja enne õiguslikku raamistikku – mis tuleneb raamdirektiivist, juurdepääsu direktiivist, universaalteenuse direktiivist ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiivist 2002/20/EÜ elektrooniliste sidevõrkude ja -teenustega seotud lubade andmise kohta (loadirektiiv) (
EÜT L 108, lk 21
; ELT eriväljaanne 13/29, lk 337) (edaspidi „uus õiguslik raamistik”) – kehtinud liikmesriikide õigusnormidega kehtestatud kohustused.
Seda tõlgendust ei muuda asjaolu, et ajutise olukorra lõpetamise otsuse tegemine, mis sõltub raamdirektiivi artiklis 16 nimetatud turuanalüüsi läbiviimisest, on usaldatud reguleerivale asutusele, kuna see asutus ei tee midagi muud peale selle, et tagab kehtiva õigusega pandud kohustuste täitmise, mis tuleneb uuest õiguslikust raamistikust. Tegelikult määratleb nimetatud õiguslik raamistik need kohustused, mida muudetakse, säilitatakse või mis tunnistatakse kehtetuks.
Niisugune tõlgendus on kooskõlas ka uue õigusliku raamistiku loomise ja ülesehitusega.
Mis puudutab selle loomist, siis on teada, et 12. juuli 2000. aasta Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi ettepanekus elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste ühise reguleeriva raamistiku kohta (KOM(2000) 393 lõplik;
EÜT C 365 E, lk 198
) ei olnud ette nähtud ühtegi üleminekusätet.
Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee 24. jaanuari 2001. aasta arvamuse „Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi ettepanekus elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste ühise reguleeriva raamistiku kohta” (
EÜT C 123, lk 56
) punktis 4.4 on nimetatud vajadust „selgelt täpsustada, et olemasolevaid õigusnorme tuleb kohaldada vaid selle ajani, mil valmib vastavalt uuele direktiivile koostatud esimese turgude analüüsi kokkuvõte” [mitteametlik tõlge].
Nimetatud ettepanek võeti aluseks ka nõukogu 17. septembri 2001. aasta ühisele seisukohale (EÜ) nr 38/2001 eesmärgiga võtta vastu Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste ühise reguleeriva raamistiku kohta (raamdirektiiv) (
EÜT C 337, lk 34
), millest selgub, et nõukogu pidas oluliseks tagada õiguslik selgus ja võtta rohkem arvesse riikide olukordade erinevust.
Sellest tuleneb ilmselt, et ühenduse õiguslooja ei soovinud kitsendada raamdirektiivi artikli 27 esimeses lõigus viidatud kohustuste kategooriaid.
Mis puudutab uue õigusliku raamistiku ülesehitust, siis tuleb esiteks märkida, et asjaomasel turul turgu valitsevat seisundit omavale ettevõtjale pandud kohustused olid vana õigusliku raamistiku sõnastuses juba kindlaks määratud, kuid uues õiguslikus raamistikus on riigi reguleerivad asutused pädevad määrama kindlaks asjaomase turu ja kohaldama selle suhtes õigusnorme. Need ametiasutused teevad ka turuanalüüsi ja määravad kindlaks turujõuga ettevõtjad sellel turul.
Teiseks, juurdepääsu direktiivi artiklis 7 nimetatakse nende kohustuste hulgas, mis kehtisid enne selle direktiivi jõustumist ja mille liikmesriigid säilitavad, ühelt poolt direktiivi 97/33 artiklit 4, mis loob otseselt ettevõtjatele kohustused, ja teiselt poolt selle direktiivi artikleid 6–8, 11, 12 ja 14, direktiivi 98/10 artiklit 16 ning direktiivi 92/44 artikleid 7 ja 8, mis delegeerivad liikmesriikidele eespool nimetatud sätete rakendamise, mille tagavad riigi täitevvõimuorganid või reguleerivad asutused.
Kolmandaks tuleb rõhutada, et universaalteenuse direktiivi kahekümne 28. põhjenduses peetakse vajalikuks püsiliiniteenuste miinimumkogumit käsitlevate ühenduse telekommunikatsioonialaste õigusaktide, eelkõige direktiivi 92/44 kehtivate sätete jätkuva kohaldamise tagamist selle ajani, kui riikide reguleerivad asutused otsustavad, et sellised sätted ei ole enam vajalikud, sest asjaomase riigi territooriumil on tekkinud piisavalt konkurentsivõimeline turg.
Kõigepealt rakendatakse see järjepidevus sõnaselgelt universaaldirektiivi VII lisaga – artiklis 18 osutatud püsiliini miinimumkogumi tingimused – ja direktiivi artikli 16 lõike 1 punktiga c, mis näeb ette kohustuste säilitamise seoses püsiliinidega, mis on sätestatud direktiivi 92/44 artiklites 3, 4, 7 ja 10, mis seavad kohustusi liikmesriikidele, ning selle direktiivi artiklites 6 ja 8, mille normatiivses laadis ei ole kahtlust.
Seejärel näevad universaaldirektiivi artikli 16 lõike 1 punktid a ja b ette kohustuste säilitamise seoses jaemüügitariifidega, mis on kehtestatud direktiivi 98/10 artikliga 17, ja seoses operaatori valiku või eelvalikuga, mis on sätestatud direktiivis 97/33.
Eeltoodust tuleneb, et ülalmainitud kohustused puudutavad nii üksikakte kui ka ametiasutuse, kelle määramine sõltub iga liikmesriigi konstitutsioonilisest korrast, kohaldatavaid normatiivseid meetmeid.
Seda tõlgendust kinnitab ka kõnealuste sätete eesmärgi analüüs.
Juurdepääsu direktiivi 12. põhjendus ja artikkel 7 näevad ette vajaduse vältida õiguslünka vana ja uue õigusliku raamistiku vahel. Selleks on ette nähtud säilitada kõik olemasolevad kohustused, olenemata nende alusest.
Samast, vana ja uue õigusliku raamistiku vahelise järjepidevuse tagamise eesmärgist – sõltumata ettevõtjatele pandud kohustuste laadist ja alusest – lähtub ka raamdirektiivi artikkel 27, viidates sõnaselgelt juurdepääsu direktiivi artiklile 7 ja universaalteenuse direktiivi artiklile 16.
TKG 1996 § 25 lõige 1
TKG 1996 § 25 lõige 1 nõuab, et asjaomasel turul turgu valitsevat seisundit omava ettevõtja tariifide jaoks, mille ta tarbijatele kõnesideteenuste osutamise eest kehtestab, oleks eelnev luba kooskõlas sama seaduse artiklitega 24 ja 27–31.
Universaaldirektiivi artikli 16 lõike 1 punktiga a sõnaselgelt kehtima jäetud direktiivi 98/10 artikli 17, millele raamdirektiivi artikkel 27 viitab, lõige 1 määratleb nii riigi reguleerivate asutuste ülesande kui ka turgu valitsevat mõju omavate litsentsisaajate kohustuse sellest artiklist lähtuda. Artikli 17 lõige 2 sätestab, et üldkasutatava püsitelefonsidevõrgu ja üldkasutatava püsitelefonsideteenuse kasutamise tariifid peavad lähtuma kuludele orienteerituse põhimõttest.
Vastavalt TKG 1996 §-le 24 peavad tariifid põhinema tõhusa teenuse osutamisega seonduvatel kuludel ning peavad vastama tingimustele, mis on sätestatud nimetatud paragrahvi lõikes 2, mis näeb muuhulgas ette, et tariifid ei tohi sisaldada lisasid, mille vastaval telekommunikatsiooniturul turgu valitsevat seisundit omav ettevõtja on määranud ainuüksi tänu oma seisundile.
Sellest järeldub, et niisugust sätet nagu TKG 1996 § 25, mis sisaldab üldist kohustust taotleda luba ja viitab samaaegselt ka kuludele orienteerituse põhimõttele, mis on sätestatud niisuguses sättes nagu nimetatud seaduse § 24, võib käsitleda direktiivi 98/10 artiklit 17 rakendavana.
Eeltoodust tuleneb, et niisugune kohustus, nagu on ette nähtud TKG 1996 §-s 25, kujutab endast kohustust universaaldirektiivi artikli 16 lõike 1 punkti a tähenduses ja seega tuleb see ajutiselt säilitada.
On tõsi, et Deutsche Telekom väidab, et riigi reguleeriv asutus võib niisugusel juhul asjaomase turu kohta analüüsi tegemata viivitada uute ühenduse õigusnormide rakendamist. Riigiasutused ja vajadusel pädevad kohtud peavad niisugusel juhul tegema sellest siiski järeldused ning komisjon peab kasutama oma pädevust, et tagada ühenduse õiguse täielik rakendamine.
Kõike eeltoodut arvestades tuleb esimesele küsimusele vastata, et raamdirektiivi artikli 27 esimest lõiku ja universaalteenuse direktiivi artikli 16 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et ajutiselt tuleb säilitada enne uut õiguslikku raamistikku kehtinud siseriikliku õigusega sätestatud niisuguse kohustuse kehtivus, nagu on ette nähtud TKG 1996 §-s 25, mille kohaselt peab asjaomasel turul turgu valitsevat seisundit omavatel ettevõtjatel olema lõppkasutajatele osutatavate kõnesideteenuste tariifide jaoks luba, ja ka seda sätestavate haldusaktide kehtivus.
Esimesele küsimusele antud vastust arvestades ei ole vaja teisele küsimusele enam vastata.
Kohtukulud
Et põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiivi 2002/21/EÜ elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste ühise reguleeriva raamistiku kohta (raamdirektiiv) artikli 27 esimest lõiku ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu . aasta direktiivi 2002/22/EÜ universaalteenuse ning kasutajate õiguste kohta elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste puhul (universaalteenuse direktiiv) artikli 16 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et ajutiselt tuleb säilitada enne uut õiguslikku raamistikku kehtinud siseriikliku õigusega sätestatud niisuguse kohustuse kehtivus, nagu on ette nähtud TKG 1996 §-s 25, mille kohaselt peab asjaomasel turul turgu valitsevat seisundit omavatel ettevõtjatel olema lõppkasutajatele osutatavate kõnesideteenuste tariifide jaoks luba, ja ka seda sätestavate haldusaktide kehtivus.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: saksa.