CELEX: 62003TJ0141
Valsts atbalsts
Dalības aizdevums
Interese prasības iesniegšanā
Nepieņemamība

Fakti, process un lietas dalībnieku prasījumi
1
Sniace, SA
ir sabiedrība ar oficiālo adresi Madridē (Spānija), un tās rūpnieciskās iekārtas un administrācija atrodas Torrelavegā, Kantabrijā
(Spānija). Tā darbojas mežsaimniecības un papīra ražošanas, kā arī sintētisko šķiedru un ķīmisko blakusproduktu ražošanas
sektorā. No 1992. līdz 1996. gadam
Sniace
maksājumi bija apturēti. Ieinteresēto personu 1996. gadā apstiprināta sanācijas plāna ietvaros uzņēmums noslēdza vienošanās
ar kreditoriem par saviem parādiem.
2       Šajā situācijā
Caja de Ahorros de Santander y Cantabria
(turpmāk tekstā – “
Caja Cantabria
”) – bezpeļņas kredītiestāde, kurai ir privāta fonda juridiskais statuss – 1998. gada janvārī nolēma
Sniace
izsniegt aizdevumu uz astoņiem gadiem EUR 12 020 242 apmērā.
3       Ir runa par dalības aizdevumu, kas saistīts ar dalību peļņā un jāatmaksā tikai pēc termiņa beigām un kas uzņēmuma bankrota
gadījumā ierindojas pēc parastiem kredītiem, bet pirms akcionāru tiesībām. Procenti sastāv no fiksētās daļas 2 % apjomā no
atmaksājamās summas, kura jāmaksā reizi ceturksnī, un mainīgās daļas, kura atkarīga no uzņēmuma peļņas un tiek aprēķināta
katra finanšu gada beigās. Šo aizdevumu var konvertēt akcijās vai dalības obligācijās, ja puses tā nolemj.
4       Pēc
Sniace
konkurenta sūdzības Komisija ar 1998. gada 13. marta vēstuli uzaicināja Spānijas iestādes sniegt tai informāciju par šo aizdevumu.
Uzskatīdama, ka sniegtā informācija ir nepietiekama, Komisija nolēma sākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procedūru un uzaicināja
ieinteresētās personas sniegt savus apsvērumus par attiecīgo atbalstu (OV 2000, C 162, 15. lpp.). Pēc šīs procedūras beigām
Komisija 2002. gada 11. decembrī pieņēma Lēmumu 2003/284/EK par Spānijas sniegto atbalstu
Sniace, SA
(OV 2003, L 108, 35. lpp., turpmāk tekstā – “Apstrīdētais lēmums”).
5       Šis lēmums, kas adresēts Spānijas Karalistei, tika paziņots
Sniace
2003. gada 14. februārī, un tā 1. pantā noteikts:
“Spānijas sniegtais valsts atbalsts
Sniace
, kura maksimālais apmērs ir EUR 7 388 258, ir saderīgs ar kopējo tirgu Līguma 87. panta 2. punkta c) apakšpunkta izpratnē.”
6       2003. gada 14. aprīlī
Sniace
iesniedza šo prasības pieteikumu ar šādiem prasījumiem Pirmās instances tiesai:
–       atzīt prasību par pieņemamu;
–       atcelt Apstrīdētā lēmuma 1. pantu, ciktāl tajā paziņots, ka Spānija tai ir sniegusi valsts atbalstu, kura maksimālais apmērs
ir EUR 7 388 258;
–       pakārtoti – atstāt spēkā Apstrīdētā lēmuma 1. pantu tiktāl, ciktāl tajā pasludināts, ka valsts atbalsts ir saderīgs ar kopējo
tirgu;
–       izdot rīkojumu Komisijai iesniegt pievienošanai lietas materiāliem administratīvos sagatavošanas dokumentus, uz kuriem balstīts
Apstrīdētais lēmums, un citus administratīvos dokumentus, kas attiecas uz Komisijas politiku attiecībā uz Spānijas krājkasēm;
–       piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
7       Savukārt Komisijas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
–       atzīt prasību par nepieņemamu;
–       pakārtoti – prasību noraidīt kā nepamatotu;
–       piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
8       Ar iesniegumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2003. gada 7. augustā, Spānijas Karaliste lūdza atļauju iestāties
lietā prasītājas prasījumu atbalstam. Ar 2003. gada 15. septembra rīkojumu Pirmās instances tiesas trešās palātas priekšsēdētājs
šo lūgumu apmierināja.
9       Savā iestāšanās rakstā, kas iesniegts 2003. gada 28. oktobrī, Spānijas Karaliste lūdz Pirmās instances tiesu:
–       prasību apmierināt;
–       piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums

Lietas dalībnieku argumenti
10     Savā iebildumu rakstā Komisija, lai arī neizvirza formālu iebildumu par nepieņemamību, izsaka nopietnas šaubas par to, vai
prasītāja ir tieši ieinteresēta celt šo prasību.
11     Komisija uzskata, ka EKL 230. pantā paredzēto prasību var iesniegt tikai pret nelabvēlīgu aktu. Beznosacījuma valsts atbalsta
atļauju par tādu nevar uzskatīt. Katrā ziņā prasītāja nemaz nav pierādījusi, ka lēmums ir konkrēti un faktiski ietekmējis
tās tiesisko stāvokli.
12     Prasītāja uzskata, ka Komisija, lai arī neformāli, ir iesniegusi iebildumu par prasības nepieņemamību Pirmās instances tiesas
Reglamenta 114. panta 1. punkta izpratnē. Tā atstāj Pirmās instances tiesas ziņā izlemt, vai šis iebildums ir nepieņemams
formas trūkumu dēļ.
13     Prasītāja apgalvo, ka Komisija ir kļūdaini atzinusi attiecīgo aizdevumu par valsts atbalstu. Šis atzinums konkrēti un faktiski
ietekmē tās tiesisko stāvokli.
14     Faktiski, pasākuma pielīdzināšana valsts atbalstam, apgalvojums, ka tas ir sniegts nelikumīgi, un atzinums, ka tas spēj izkropļot
konkurenci, prasītājai rada risku, ka trešās personas, ko skar atbalsts, var vērsties Kopienu tiesā, lai pārbaudītu Apstrīdētā
lēmuma likumību, kas varētu novest pie lēmuma par nesaderību un pat pie nelikumīgi saņemtā atbalsta atmaksāšanas.
15     Pēc prasītājas domām, trešā persona, ko skar atbalsts, varētu pat vērsties Spānijas tiesās, lai konstatētu
ipso jure
aizdevuma piešķiršanas akta spēkā neesamību, jo tas ir piešķirts, pārkāpjot EKL 88. panta 3. punktu.
16     Turklāt fakts, ka Komisija atzinusi
Caja Cantabria
par valsts uzņēmumu, maina prasītājas stāvokli attiecībā pret šo institūciju un nosaka turpmāko tās komercattiecību ar šo
kredītiestādi raksturu.
17     Prasītāja arī apgalvo, ka ir cietusi reālus un noteiktus zaudējumus, kas vēl jāaprēķina, jo administratīvā procedūra ilga
vairākus gadus un lika tai izmantot gan iekšējus, gan ārējus cilvēkresursus un tehniskos un finanšu resursus, kas principā
nav paredzēti uzņēmuma parastās darbības ietvaros.
18     Turklāt uzņēmums ir cietis morālu kaitējumu, kas radies tādēļ, ka administratīvās procedūras norises dēļ tas ir zaudējis savu
partneru, akcionāru, piegādātāju un klientu uzticību.
19     Spānijas Karaliste nav izteikusi savu viedokli par prasības pieņemamību.

Pirmās instances tiesas vērtējums
20     Ievadam jāatzīmē, ka Komisija saskaņā ar Reglamenta 114. pantu nav izteikusi iebildumu par nepieņemamību. Šī panta 1. punktā
paredzēts: “Lietas dalībnieks, kas vēršas Pirmās instances tiesā ar lūgumu pieņemt lēmumu par nepieņemamību, [..], neaplūkojot
lietu pēc būtības, pieteikumu iesniedz kā atsevišķu dokumentu.” Tādējādi attiecīgajam lietas dalībniekam nav pienākuma pieņemamību
apstrīdēt ar atsevišķu dokumentu.
21     Tādējādi Komisija savā iebildumu rakstā pirms lietas būtības pārbaudes varēja aprobežoties ar nopietnu šaubu izteikšanu par
prasības pieņemamību un atstāt Pirmās instances tiesas ziņā iespēju to pasludināt par nepieņemamu. Tādējādi saskaņā ar Reglamenta
114. pantā paredzēto procedūru nav jālemj ne par lūguma pieņemamību, kas iesniegts, pamatojoties uz šo pantu, ne par tā pamatotību.
22     Katrā ziņā Pirmās instances tiesa saskaņā ar Reglamenta 113. pantu jebkurā brīdī pēc savas iniciatīvas var pārbaudīt, vai
nepastāv kāds absolūts šķērslis tiesas procesam, tāds kā intereses celt prasību trūkums.
23     Jāatzīmē, ka ar šo prasību iesniedzēja, neapstrīdot ne paziņojumu par saderīgumu, kas ietverts Apstrīdētā lēmuma rezolutīvajā
daļā, ne arī paziņojumu par formālas pārbaudes procedūras uzsākšanu, uzskata, ka lēmums tai kaitē, jo tajā atzīts, ka attiecīgais
pasākums ir valsts atbalsts EKL 87. panta 1. punkta izpratnē.
24     Šajā sakarā Pirmās instances tiesa jautājumā par koncentrāciju jau ir lēmusi, ka pats par sevi fakts, ka lēmums pasludina
koncentrāciju par saderīgu ar kopējo tirgu un tādējādi koncentrācijas pusēm principā nenodara kaitējumu, Pirmās instances
tiesu neatbrīvo no pienākuma pārbaudīt, vai apstrīdētie secinājumi, kas atkārtoti motīvu daļā, rada saistošas juridiskas sekas,
kuras var ietekmēt viņu intereses (Pirmās instances tiesas 2000. gada 22. marta spriedums lietā T‑125/97 un T‑127/97
Coca‑Cola
/Komisija,
Recueil
, II‑1733. lpp., 79. punkts).
25     Pārbaudot šīs prasības pieņemamību, jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru prasība atcelt tiesību aktu, ko ir iesniegusi
fiziska vai juridiska persona, ir pieņemama tikai tad, ja šī persona ir ieinteresēta Apstrīdētā lēmuma atcelšanā (Pirmās instances
tiesas 1995. gada 14. septembra spriedums lietā T‑480/93 un T‑483/93
Antillean Rice Mills
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑2305. lpp
.
, 59. punkts, 1999. gada 25. marta spriedums lietā T‑102/96
Gencor
/Komisija,
Recueil
, II‑753. lpp., 40. punkts, un 2002. gada 30. janvāra spriedums lietā T‑212/00
Nuove Industrie Molisane
/Komisija,
Recueil
, II‑347. lpp., 33. punkts). Šai interesei jārodas un jāpastāv (Pirmās instances tiesas 1992. gada 17. septembra spriedums
lietā T‑138/89
NBV
un
NVB
/Komisija,
Recueil
, II‑2181. lpp., 33. punkts), un tā tiek novērtēta attiecībā uz dienu, kad prasība tiek celta (Tiesas 1963. gada 16. decembra
spriedums lietā 14/63
Forges de Clabecq
/Augstā iestāde,
Recueil
, 719., 748. lpp., un Pirmās instances tiesas 2001. gada 24. aprīļa spriedums lietā T‑159/98
Torre
u.c./Komisija,
Recueil FP
, I‑A‑83. un II‑395. lpp
.
, 28. punkts).
26     Jāpiebilst – ja interese, uz kuru atsaucas prasītājs, attiecas uz tiesisko situāciju nākotnē, tam jāpierāda, ka aizskārums
šajā situācijā turpmāk ir konkrēts. Tādējādi prasītājs nevar atsaukties uz nekonkrētām situācijām nākotnē, lai pamatotu savu
interesi prasīt atcelt apstrīdēto aktu (iepriekš 25. punktā minētais spriedums lietā
NBV
un
NVB
/Komisija, 33. punkts).
27     Jāsecina, ka prasītāja nav pierādījusi, ka dienā, kad tā cēla prasību, tai bija radusies un pastāvoša interese atcelt apstrīdēto
aktu, jo tas bez nosacījumiem vai laika ierobežojumiem atļauj attiecīgo pasākumu viņas labā.
28     Pirmkārt, prasītāja nekādā veidā nav pierādījusi, ka šajā lietā risks par vēršanos tiesā judikatūras izpratnē bija radies
un pastāvēja.
29     Ir taisnība, ka Komisija uzsāka pārbaudes procedūru pēc prasītājas konkurenta sūdzības, lai arī nebija Spānijas valdības paziņojums.
Trešās personas, tādas kā
Sniace
konkurents, kas iesniedza sūdzību Komisijā, tādējādi būtu varējušas valsts tiesās atsaukties uz EKL 88. panta 3. punkta pēdējā
teikuma tiešo iedarbību, lai liktu attiecīgajai dalībvalstij atgūt nelikumīgi piešķirto valsts atbalstu (skat. Tiesas 1991. gada
21. novembra spriedumu lietā C‑354/90
Fédération nationale du commerce extérieur des produits alimentaires
u.c.,
Recueil
, I‑5505. lpp., 14.–17. punkts).
30     Tomēr prasītāja nav apgalvojusi, ka Spānijas tiesās izskatīšanā būtu atradušās prasības, kas pamatojas uz EKL 88. panta 3. punkta
pēdējo teikumu. Savos rakstveida dokumentos tā aprobežojusies ar hipotētisku apgalvojumu, ka šādas prasības varētu celt.
31     Jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru prasītājai ir jāiesniedz pierādījumi par savām tiesībām celt prasību, kas ir pirmais
un būtiskais nosacījums, vēršoties tiesā (Tiesas otrās palātas priekšsēdētāja 1989. gada 31. jūlija rīkojums lietā C‑206/89 R
S.
/Komisija,
Recueil
, 2841. lpp., 8. punkts).
32     Otrkārt, valsts atbalsta atzīšanas apgalvotās sekas saistībā ar prasītājas attiecībām ar atbilstošo kredītiestādi ir uzskatāmas
par tādam, kas attiecinātas uz nākotni, ir hipotētiskas un nekonkrētas.
33     Pretēji prasītājas apgalvotajam, fakts, ka Komisija šajā lietā ir atzinusi
Caja Cantabria
par valsts uzņēmumu, nerada pienākumu tai nākotnē paziņot par jebkuru šīs kredītiestādes pasākumu, kas tiek veikts prasītājas
labā.
34     Pirmkārt, visas valsts uzņēmuma piešķirtās priekšrocības obligāti neveido valsts atbalstu EKL 87. panta 1. punkta izpratnē.
35     Otrkārt, lai novērtētu
Caja Cantabria
nākotnē iespējami veikto pasākumu likumību, Komisija nekādā gadījumā nevarētu pamatoties tikai uz Apstrīdētā lēmuma motīviem.
Tai būtu jāveic jauns novērtējums, ņemot vērā apstākļus, kādi pastāvētu šīs pēdējās pārbaudes laikā.
36     Turklāt dalībvalstu paziņošanas pienākums attiecas uz valsts atbalstiem. No tā izriet, ka katrā gadījumā tām ir jāizvērtē,
vai pasākums veido valsts atbalstu vai ne, un attiecīgi jārīkojas. Nosacījumi, kas var šāda valsts uzņēmuma veikta pasākuma
paziņošanu padarīt obligātu, var mainīties. Tādējādi jebkuri vēlāki grozījumi valsts uzņēmuma statusā, kā rezultātā tas zaudē
šo īpašību, var mainīt veikto pasākumu kvalifikāciju, šādi zūdot pienākumam paziņot Komisijai par šiem pasākumiem.
37     Tādējādi prasītāja kļūdaini apgalvo, ka
Caja Cantabria
atzīšana par valsts uzņēmumu maina tās stāvokli attiecībā pret šo institūciju un nosaka turpmāko tās komercattiecību raksturu
ar šo uzņēmumu.
38     Visbeidzot, ne finansiālo, ne morālo kaitējumu, ko, saskaņā ar prasītājas teikto, tai radījusi administratīvās procedūras
norise, nevar saistīt ar Apstrīdētajā lēmumā ietverto valsts atbalsta kvalifikāciju.
39     Visbeidzot jāatzīmē, ka prasītāja pamatoti atsaucas uz savām tiesībām uz efektīvu tiesas aizsardzību. Jāatgādina, ka Eiropas
Kopiena ir tiesiska kopiena, kurā tās institūcijas ir pakļautas to izdoto aktu atbilstības Līgumam un vispārējiem tiesību
principiem, tai skaitā pamattiesībām, kontrolei. Tādējādi privātpersonām jābauda efektīva savu tiesību, kas tām izriet no
Kopienu tiesiskās kārtības, tiesas aizsardzība, jo tiesības uz šādu aizsardzību pieder pie vispārējiem tiesību principiem,
kas izriet no dalībvalstīm kopīgām konstitucionālām tradīcijām. Šīs tiesības nostiprina arī Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību
aizsardzības konvencijas 6. un 13. pants (Tiesas 1986. gada 15. maija spriedums lietā 222/84
Johnston
,
Recueil
, 1651. lpp., 18. punkts, 2001. gada 27. novembra spriedums lietā 424/99 Komisija/Austrija,
Recueil,
I‑9285. lpp., 45. punkts, un 2002. gada 25. jūlija spriedums lietā C‑50/00 P
Unión de Pequeños Agricultores
/Padome,
Recueil
, I‑6677. lpp., 38. un 39. punkts).
40     Tomēr jāuzsver – pat ja, neraugoties uz laiku, kas pagājis pēc tam, kad pieņemts Apstrīdētais lēmums un tajā ietvertais paziņojums
par saderību, valsts tiesās vēl iesniegtu prasības, prasītājai nekādā veidā netiktu liegta efektīva tiesas aizsardzība. Pirmkārt,
tā varētu atsaukties uz visiem aizstāvības pamatiem, kas izriet no valsts tiesībām, lai iebilstu pret atbalsta atmaksāšanu.
Otrkārt, tā kā šī prasība būtu atzīta par nepieņemamu, nekas tai neliegtu prāvas valsts tiesā ietvaros iesniegt lūgumu sniegt
prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, lai apšaubītu lēmuma spēkā esamību, ciktāl tajā konstatēts, ka attiecīgais
pasākums ir atbalsts (Tiesas 1994. gada 9. marta spriedums lietā C‑188/92
TWD Textilwerke Deggendorf
,
Recueil
, I‑833. lpp., 17. un 18. punkts; attiecībā uz vispārpiemērojamiem aktiem skat. iepriekš 39. punktā minēto spriedumu lietā
Unión de Pequeños Agricultores
/Padome, 40. punkts, un Tiesas 2004. gada 1. aprīļa spriedumu lietā C‑263/02 P Komisija/
Jégo‑Quéré
,
Recueil
, I‑3425. lpp., 30.–35. punkts).
41     No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka prasītāja nav pierādījusi, ka tai radušās un pastāv tiesības celt prasību.
Tādējādi prasība jāpasludina par nepieņemamu.

Par tiesāšanās izdevumiem
42     Saskaņā ar Reglamenta 87. panta 2. punktu lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums nav labvēlīgs, tai
jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Komisijas prasījumiem.
43     Saskaņā ar Reglamenta 87. panta 4. punktu dalībvalstis un iestādes, kas iestājušās lietā, savus tiesāšanās izdevumus sedz
pašas.
Ar šādu pamatojumu
PIRMĀS INSTANCES TIESA
(trešā palāta paplašinātā sastāvā)
nospriež:
1)
prasību noraidīt kā nepieņemamu;
2)
prasītāja atlīdzina tiesāšanās izdevumus;
3)
Spānijas Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
Azizi                                              Jaeger                                     Dehousse
Cremona                                                                         Czúcz
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2005. gada 14. aprīlī.
Sekretārs

Priekšsēdētājs
H. Jung

J. Azizi
*
Tiesvedības valoda – spāņu.