CELEX: 62006CJ0409
EY 43 ja EY 49 artikla
Sijoittautumisvapaus
Palvelujen tarjoamisen vapaus
Osavaltion tasolla julkisen monopolin tehtäväksi annettu urheiluvedonlyöntien järjestäminen
Bundesverfassungsgerichtin ratkaisu, jonka mukaan tällaiseen monopoliin liittyvä säännöstö on ristiriidassa Saksan perustuslain kanssa mutta jossa kuitenkin pidetään tämä säännöstö voimassa siirtymäajan, jotta se voidaan saattaa perustuslain mukaiseksi
Unionin oikeuden ensisijaisuuden periaate
Tämäntyyppisen siirtymäajan hyväksyttävyys ja mahdolliset edellytykset, kun asianomainen kansallinen säännöstö on ristiriidassa myös EY 43 ja EY 49 artiklan kanssa

Ennakkoratkaisupyyntö koskee EY 43 ja EY 49 artiklan tulkintaa sekä yhteisön oikeuden ensisijaisuuden periaatteeseen liittyviä
seurauksia.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat Winner Wetten GmbH (jäljempänä WW) ja Bürgermeisterin der Stadt
Bergheim (Bergheimin kaupungin pormestari) ja joka koskee tämän jälkimmäisen päätöstä kieltää WW:tä harjoittamasta toimintaansa
eli urheiluvedonlyöntien tarjoamista.

Asiaa koskevat kansalliset oikeussäännöt

Kansallinen säännöstö
Perustuslain (Grundgesetz) 12 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Kaikilla saksalaisilla on oikeus valita vapaasti ammattinsa, työpaikkansa ja koulutuspaikkansa. Ammatin harjoittamista voidaan
säännellä lailla tai lain perusteella.”
Liittovaltion perustuslakituomioistuimesta annetun lain (Bundesverfassungsgerichtsgesetz) 31 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1)      Bundesverfassungsgerichtin ratkaisut sitovat perustuslaissa tarkoitettuja liittovaltion ja osavaltioiden elimiä sekä kaikkia
tuomioistuimia ja viranomaisia.
2)      – – Bundesverfassungsgerichtin ratkaisu on yleisesti sitova – – kun Bundesverfassungsgericht toteaa, että laki on perustuslain
mukainen tai että se on perustuslain vastainen tai mitätön. Jos laki todetaan perustuslain tai liittovaltion oikeuden muiden
säännösten mukaiseksi tai vastaiseksi tai mitättömäksi, tuomion tuomiolauselma on julkaistava Bundesgesetzblattissa – –”
Liittovaltion perustuslakituomioistuimesta annetun lain 35 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Bundesverfassungsgericht voi ratkaisussaan päättää, kuka panee sen täytäntöön; se voi myös yksittäistapauksissa säädellä
sitä, millä tavalla täytäntöönpano toteutetaan.”
Rikoslain (Strafgesetzbuch) 284 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1)      Joka järjestää tai ylläpitää julkisesti onnenpeliä ilman viranomaisten myöntämää lupaa tai toimittaa tätä tarkoitusta varten
tarvittavia laitteita, on tuomittava vankeuteen enintään kahdeksi vuodeksi tai sakkoon.
– –
3)      Joka toimii 1 momentissa tarkoitetuissa tapauksissa
1.      ammattimaisesti – –
– –
on tuomittava vankeuteen vähintään kolmeksi kuukaudeksi ja enintään viideksi vuodeksi.
– –”
Arpajaisia Saksassa koskevalla osavaltiosopimuksella (Staatsvertrag zum Lotteriewesen in Deutschland, jäljempänä LottStV),
joka tuli voimaan 1.7.2004, osavaltiot loivat yhtenäiset puitteet onnenpelien kaupalliselle järjestämiselle, pelattavana pitämiselle
ja välittämiselle kasinoja lukuun ottamatta.
LottStV:n 1 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Osavaltiosopimuksen tarkoituksena on
1.      suunnata väestön luonnollista peliviettiä säänneltyihin ja valvottuihin pelimuotoihin ja erityisesti välttää sen suuntautumista
onnenpeleihin, joille ei ole myönnetty lupaa,
2.      estää liiallinen houkuttelu pelaamiseen,
3.      sulkea pois pelivietin hyödyntäminen yksityisessä tai kaupallisessa ansaitsemistarkoituksessa,
4.      taata, että onnenpelit järjestetään sääntöjen mukaisesti ja ymmärrettävällä tavalla, sekä
5.      taata, että merkittävä osa onnenpelien tuotosta käytetään julkisten tavoitteiden edistämiseen tai sellaisiin tarkoituksiin,
jotka ovat verotuksellisesti etuoikeutetussa asemassa yleisistä verosäännöksistä annetussa laissa tarkoitetulla tavalla.”
LottStV:n 5 §:n 1 ja 2 momentissa säädetään seuraavaa:
”1.      Edellä 1 §:ssä tarkoitettujen tavoitteiden yhteydessä osavaltioilla on velvollisuus varmistaa onnenpelien riittävä tarjonta.
2.      Lain perusteella osavaltiot voivat täyttää tämän tehtävän itse tai julkisoikeudellisen oikeushenkilöiden tai sellaisten yksityisoikeudellisten
yhtiöiden välityksellä, jotka ovat suoraan tai välillisesti julkisoikeudellisten oikeushenkilöiden määräysvallassa.”
Nordrhein-Westfalenin osavaltiossa (jäljempänä NRW) LottStV on pantu täytäntöön urheiluvedonlyöntejä koskevalla lailla (Sportwettengesetz
Nordrhein‑Westfalen), joka annettiin 3.5.1955 (jäljempänä SWG NRW) ja jonka 1 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Osavaltion hallitus voi antaa vedonlyöntiyrityksille luvan urheiluvedonlyöntitoiminnan harjoittamiseen. Kyseisten vedonlyöntiyritystoiminnan
harjoittajina on oltava julkisoikeudellinen oikeushenkilö tai yksityisoikeudellinen oikeushenkilö, jonka enemmistön omistavat
julkisoikeudelliset oikeushenkilöt. – –”
NRW:ssä on myönnetty ainoastaan yksi tämäntyyppinen lupa, ja luvan on saanut Westdeutsche Lotterie & Co. OHG.

Bundesverfassungsgerichtin 28.3.2006 antama tuomio
Bundesverfassungsgericht katsoi 28.3.2006 antamassaan tuomiossa säännöstöstä, jolla LottStV pannaan täytäntöön Baijerin osavaltiossa,
että kyseisessä osavaltiossa olemassa olevalla julkisella urheiluvedonlyöntimonopolilla rikotaan perustuslain 12 §:n 1 momenttia,
jossa taataan ammatin harjoittamisen vapaus. Kyseinen tuomioistuin katsoi muun muassa, että kun kyseisessä monopolissa suljetaan
pois yksityisten toimijoiden vedonlyöntitoiminnan järjestäminen ilman, että siihen liittyy säännöstöä, joka on omiaan varmistamaan
rakenteellisesti ja asiallisesti sekä oikeudellisella että tosiasiallisella tasolla, että sillä todella pyritään pelihimon
vähentämistä ja peliriippuvuuden torjumista koskevaan tavoitteiseen, se loukkaa suhteettomasti tällä tavalla taattua ammatin
harjoittamisen vapautta.
Korostettuaan, että lainsäätäjällä on useita keinoja tällä tavalla todetun perustuslain vastaisuuden korjaamiseen, eli joko
monopolin järjestelmällinen organisointi edellä mainitun tavoitteen saavuttamiseksi tai sellaisten lupaehtojen vahvistaminen
lailla, jotka koskevat yksityisten yhtiöiden kaupallisesti tapahtuvaa vedonlyöntien järjestämistä, Bundesverfassungsgericht
päätti olla kumoamatta asianomaista säännöstöä ja pysyttää sen vaikutukset 31.12.2007 saakka ja se täsmensi, että kyseiseen
päivämäärään mennessä lainsäätäjän oli pitänyt käyttää harkintavaltaansa ja muuttaa perustuslain vastaisiksi katsottuja sääntöjä
siten, että niiden perustuslainmukaisuus taataan.
Bundesverfassungsgericht katsoi myös, että olemassa oleva oikeudellinen tilanne voitiin kuitenkin pysyttää tällä tavoin tilapäisesti
ainoastaan sillä edellytyksellä, että saatiin viipymättä aikaan tiettyä johdonmukaisuutta pelihimon rajoittamisen ja peliriippuvuuden
torjumisen tavoitteiden sekä monopolin varsinaisen käytön välille. Asetetun siirtymäajan kuluessa oli erityisesti kiellettyä
lisätä vedonlyöntitarjontaa ja harjoittaa mainontaa, joka ylittää tiedottamisen tarjottujen vedonlyöntien luonteesta ja toimintatavasta.
Lisäksi oli välittömästi ryhdyttävä aktiiviseen tiedottamistoimintaan vedonlyönteihin liittyvistä vaaroista.

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
WW:llä on Bergheimissa (Saksa) liiketila, jossa se harjoittaa urheiluvedonlyöntien välitystoimintaa Tipico Co. Ltd:n, joka
on Maltalle sijoittautunut yhtiö, lukuun.
Bürgermeisterin der Stadt Bergheim kielsi 28.6.2005 tekemällään päätöksellä WW:tä harjoittamasta tätä toimintaa sen liiketilan
sulkemisen ja sinetöimisen uhalla.
Landrat des Rhein‑Erft‑Kreises (Rhein-Erftin piirikunnan piirineuvos) hylkäsi 22.9.2005 tekemällään päätöksellä WW:n tekemän
oikaisuvaatimuksen 28.6.2005 tehdystä päätöksestä, koska jos WW ei kyseisellä toiminnalla syyllistynytkään avunantoon onnenpelien
järjestämisessä, joka on rikoslain 284 §:n mukaista rangaistavaa toimintaa, se syyllistyi ainakin SWG NRW:n 1 §:n, jonka mukaan
kaikkien urheiluvedonlyöntien järjestäminen edellyttää NRW:n ennakolta myöntämän luvan saamista, rikkomiseen.
WW nosti Verwaltungsgericht Kölnissä (Kölnin hallintotuomioistuin) kanteen kyseisestä päätöksestä ja 28.6.2005 tehdystä päätöksestä
ja väitti, että NRW:ssä voimassa oleva julkinen urheiluvedonlyöntimonopoli, johon näissä toimissa tukeudutaan, on ristiriidassa
EY 49 artiklassa taatun palvelujen tarjoamisen vapauden kanssa.
Verwaltungsgericht Köln toteaa, että WW:llä tai Tipico Co. Ltd:llä ei ole SWG NRW:n 1 §:n mukaisesti vaadittua lupaa pääasiassa
kyseessä olevan toiminnan harjoittamiseen ja että tällaista lupaa ei sitä paitsi voida niille myöntää NRW:ssä voimassa olevassa
säännöstössä asetetun monopolin olemassaolon vuoksi.
Verwaltungsgericht Köln katsoo tämän osalta kuitenkin, että asiassa C-243/01, Gambelli ym., 6.11.2003 annetusta tuomiosta
(Kok., s. I‑13031) ilmenee, että kyseisen monopolin kaltainen rajoittava toimenpide ei voi esillä olevassa asiassa olla oikeutettu
sen väitetyn tavoitteen valossa, joka koskee peleihin liittyvään liialliseen tuhlaamiseen houkuttelun estämistä ja peliriippuvuuden
torjumista, koska on kiistatonta, että kansalliset toimijat, joilla on lupa järjestää urheiluvedonlyöntejä, rohkaisevat niihin
osallistumiseen ja että näin ollen kyseinen toimenpide ei myötävaikuta vedonlyöntitoiminnan rajoittamiseen johdonmukaisella
ja järjestelmällisellä tavalla.
Edellä mainitusta Bundesverfassungsgerichtin 28.3.2006 antamasta tuomiosta, joka on annettu Baijerin osavaltion säännöstöstä,
ja vastaavasta päätöksestä, jonka sama tuomioistuin teki 2.8.2006 NRW:n tähän verrattavissa olevasta säännöstöstä, ilmenee
Verwaltungsgericht Kölnin mukaan, että tässä jälkimmäisessä osavaltiossa voimassa oleva julkinen urheiluvedonlyöntimonopoli
on perustuslain 12 §:n 1 momentin vastainen, koska voimassa oleva säännöstö ei ole omiaan takaamaan oikeudellisesti eikä tosiasiallisesti,
että sillä todella pyritään pelihimon vähentämistä ja peliriippuvuuden torjumista koskevaan tavoitteeseen.
Sen mukaan Bundesverfassungsgericht korosti kyseisessä tuomiossa lisäksi nimenomaisesti, että edellä mainittuun perustuslain
säännökseen ja unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöön ja erityisesti edellä mainitussa asiassa Gambelli ym. annettuun tuomioon
perustuvat vaatimukset ovat tämän osalta samat.
Verwaltungsgericht Kölnin mukaan kaikesta edellä esitetystä seuraa, että NRW:ssä olemassa olevaa monopolia on pidettävä sekä
yhteisön oikeuden että perustuslain vastaisena, kuten Oberverwaltungsgericht Nordrhein‑Westfalen (Nordrhein-Westfalenin ylin
hallintotuomioistuin) on sen mukaan sitä paitsi myös jo katsonut.
Tämän jälkimmäisen tuomioistuimen mukaan se, että Westdeutsche Lotterie & Co. OHG on edellä mainitun Bundesverfassungsgerichtin
28.3.2006 antaman tuomion julistamisen jälkeen pyrkinyt muuttamaan käytäntöään Bunderverfassungsgerichtin asettamien siirtymäkauden
vaatimusten, jotka esitettiin tämän tuomion 14 kohdassa, täyttämiseksi, ei riitä tämän yhteisön oikeuden laiminlyönnin päättämiseen,
koska tätä varten tarvitaan voimassa olevien oikeussääntöjen muuttamista.
Verwaltungsgericht Köln huomauttaa kuitenkin, että huolimatta siitä, että Oberverwaltungsgericht Nordrhein-Westfalen katsoi,
että NRW:n säännöstö ei ole yhteisön oikeuden mukainen, tämä jälkimmäinen tuomioistuin katsoi, että siihen on sovellettava
samoja siirtymätoimenpiteitä, joista Bundesverfassungsgericht päätti edellä mainitussa 28.3.2006 antamassaan tuomiossa, eli
– kuten tämän tuomion 13 ja 14 kohdasta ilmenee – sen vaikutusten pysyttämistä 31.12.2007 saakka.
Oberverwaltungsgericht Nordrhein-Westfalenin mukaan oikeusvarmuuden yleinen periaate ja tarve olla luomatta oikeusaukkoa,
joka uhkaisi olennaista yleistä etua, edellyttivät itse asiassa kyseisen edun asettamista tilapäisesti sen edun edelle, joka
yksityisillä vedonlyöntien tarjoajilla on päästä vapaasti markkinoille, siten, että vahvistettiin yhteisön oikeuden ensisijaisuuden
periaatteesta poiketen siirtymäaika, jonka kuluessa asianomaista säännöstöä voitiin edelleen soveltaa.
Verwaltungsgericht Kölnillä on epäilyjä tällaisen siirtymäajan käyttöönoton yhteensopivuudesta niiden vaatimusten kanssa,
jotka perustuvat yhteisön oikeuden ensisijaisuuden periaatteeseen, joka edellyttää ehdottomasti, että EY 43 tai EY 49 artiklan
kanssa ristiriidassa oleva kansallinen säännöstö jätetään välittömästi soveltamatta, kuten ilmenee asiassa 106/77, Simmenthal,
9.3.1978 annetusta tuomiosta (Kok., s. 629, Kok. Ep. IV, s. 73).
Tässä tilanteessa Verwaltungsgericht Köln on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat
ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Onko EY 43 ja EY 49 artiklaa tulkittava siten, että valtion urheiluvedonlyöntimonopolia koskevaa kansallista lainsäädäntöä,
joka sisältää lainvastaisia rajoituksia EY 43 artiklassa vahvistettuun sijoittautumisvapauteen ja EY 49 artiklassa vahvistettuun
palvelujen tarjoamisen vapauteen, koska sillä ei edistetä johdonmukaisella ja järjestelmällisellä tavalla vedonlyöntitoiminnan
rajoittamista yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön (em. asia Gambelli ym.) mukaisesti, voidaan edelleen poikkeuksellisesti
soveltaa siirtymäajan välittömästi sovellettavan yhteisön lainsäädännön lähtökohtaisesta ensisijaisuudesta huolimatta?
2)      Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi, minkä edellytysten on täytyttävä, jotta tästä ensisijaisuuden periaatteesta
voidaan poiketa, ja miten siirtymäaika on määritettävä?”

Ennakkoratkaisukysymysten tutkittavaksi ottaminen
Norjan hallitus katsoo, että ennakkoratkaisukysymykset ovat luonteeltaan hypoteettisia. Ennakkoratkaisupyynnön esittämisestä
tehdystä päätöksestä nimittäin ilmenee sen mukaan, että tutkimatta itse NRW:ssä käyttöön otettua monopolia yhteisön oikeuden
valossa ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin olettaa, että kyseinen monopoli on ristiriidassa EY:n perustamissopimuksen
sääntöjen kanssa, tyytymällä viittaamaan edellä mainittuun Bundesverfassungsgerichtin 28.3.2006 antamaan tuomioon. Yhtäältä
kyseisessä tuomiossa Bundesverfassungsgericht totesi sen mukaan nimenomaisesti, että sillä ei ollut toimivaltaa lausua siitä,
oliko asianomainen monopoli yhteisön oikeuden mukainen. Toisaalta se, että Bundesverfassungsgericht katsoi, että kyseinen
monopoli oli perustuslain vastainen, ei vaikuta mitenkään siihen, että se ei mahdollisesti ole yhteisön oikeuden mukainen.
Saksan ja Belgian hallitus sekä Euroopan komissio väittivät puolestaan, että sen sijaan, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin
päätteli, että pääasiassa kyseessä oleva monopoli ei ole yhteisön oikeuden mukainen yksinomaan Bundesverfassungsgerichtin
edellä mainitussa 28.3.2006 antamassaan tuomiossa esittämien toteamusten perusteella, sen olisi pitänyt tutkia, jatkuiko tämä
tilanne, kun otetaan huomioon tämän tuomion 14 kohdassa kuvaillut edellytykset, jotka Bundesverfassungsgericht tässä ratkaisussa
asetti sille, että asianomaisen säännöstön vaikutukset pysytetään tilapäisesti.
Belgian hallitus ja komissio katsovat, että tällaisen tutkimuksen puuttuessa ennakkoratkaisukysymysten merkitystä pääasian
riidan ratkaisemiseksi ei ole osoitettu. Saksan hallitus ehdottaa puolestaan, että unionin tuomioistuin muotoilee ennakkoratkaisukysymykset
uudelleen ja vastaa niihin, että tällä tavoin tilapäisesti uudelleen järjestelty monopoli on niiden vaatimusten mukainen,
jotka edellä mainitussa asiassa Gambelli ym. annetussa tuomiossa asetetaan.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin halusi reagoida näihin huomautuksiin, ja se lähetti unionin tuomioistuimelle 11.5.2007
päivätyn kirjeen, jossa se täsmensi, että voidakseen ratkaista pääasian sen on otettava huomioon oikeudellinen ja tosiasiallinen
tilanne, joka vallitsi pääasiassa kyseessä olevan päätöksen tekohetkellä eli 22.9.2005, joten edellä mainitun Bundesverfassungsgerichtin
28.3.2006 antaman tuomion seurauksena tehtyjä mahdollisia muutoksia ei voida ottaa huomioon pääasian ratkaisemiseksi.
Tämän kirjeen sisällön valossa unionin tuomioistuin lähetti työjärjestyksensä 104 artiklan 5 kohdan perusteella 16.7.2008
ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle kirjeen, jossa se kehotti tätä ilmoittamaan sille, oliko vastaus ennakkoratkaisukysymyksiin
edelleen tarpeen pääasian ratkaisemiseksi Bundesverfassungsgerichtin 22.11.2007 antamassa ratkaisussa tällä välin esittämien
täsmennysten valossa. Kyseisessä ratkaisussa Bundesverfassungsgericht katsoi säännöstöstä, josta oli kyse asiassa, joka johti
sen edellä mainittuun, 28.3.2006 antamaan tuomioon, että tämän säännöstön vaikutusten pysyttäminen, mistä kyseisessä tuomiossa
päätettiin, ei ollut omiaan poistamaan ennen kyseisen tuomion antamista tehtyjen hallinnollisten päätösten ristiriitaisuutta
perustuslain kanssa.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin täsmensi 8.8.2008 antamassaan vastauksessa, että vastaus ennakkoratkaisukysymyksiin
oli edelleen tarpeen, koska toisin kuin se oli aiemmin todennut, sen oli otettava huomioon oikeudellinen ja tosiasiallinen
tilanne, joka vallitsi 31.12.2007, lausuakseen pääasiassa kyseessä olevan päätöksen laillisuudesta. Sen mukaan oikeuskäytäntö
oli nimittäin kehittynyt siten, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen päätöksen laillisuutta oli vastaisuudessa tarkasteltava
ottaen huomioon päivä, jona tuomioistuin antaa ratkaisunsa. Pääasiassa huomioon otettava päivämäärä on kuitenkin sen mukaan
31.12.2007, koska uusi säännöstö, joka on olennaisesti erilainen aikaisempaan säännöstöön nähden ja jolla ei ole minkäänlaista
taannehtivaa vaikutusta, tuli voimaan 1.1.2008.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Ensiksi on muistutettava, että unionin tuomioistuimen asiana ei ole ottaa kantaa kansallisten säännösten tulkintaan, koska
tämä kuuluu kansallisten tuomioistuinten yksinomaiseen toimivaltaan. Kun näin ollen kansallinen tuomioistuin saattaa asian
unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi ennakkoratkaisupyynnöllä, unionin tuomioistuimen on pitäydyttävä kansallisen oikeuden
tulkinnassa, jonka kyseinen tuomioistuin on sille esittänyt (asia C-115/08, ČEZ, tuomio 27.10.2009, 57 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen,
ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Toiseksi vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 267 artiklassa käyttöön otetussa menettelyssä yksinomaan kansallisen tuomioistuimen,
jossa asia on vireillä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä on asian erityispiirteiden perusteella harkita,
onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen unionin tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä
asian kannalta. Kun esitetyt kysymykset koskevat unionin oikeuden tulkintaa, unionin tuomioistuimen on tämän vuoksi lähtökohtaisesti
ratkaistava ne (ks. mm. asia C-379/98, PreussenElektra, tuomio 13.3.3001, Kok., s. I‑2099, 38 kohta ja asia C-169/07, Hartlauer,
tuomio 10.3.2009, Kok., s. I‑1721, 24 kohta).
Kansallisen tuomioistuimen esittämään ennakkoratkaisukysymykseen vastaamasta kieltäytyminen on mahdollista ainoastaan, jos
on ilmeistä, että pyydetyllä unionin oikeuden tulkitsemisella ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän
asian tosiseikkoihin tai kohteeseen, jos kyseinen ongelma on luonteeltaan hypoteettinen tai jos unionin tuomioistuimella ei
ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen
sille esitettyihin kysymyksiin (ks. em. asia PreussenElektra, tuomion 39 kohta ja em. asia Hartlauer, tuomion 25 kohta).
Ennakkoratkaisupyynnön esittämisen oikeutuksena ei nimittäin ole intressi saada neuvoa-antavia lausuntoja yleisistä tai hypoteettisista
kysymyksistä vaan se, että kysymys on tarpeen riita-asian todelliseksi ratkaisemiseksi (ks. mm. asia C-459/07, Elshani, tuomio
2.4.2009, Kok., s. I‑2759, 42 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Näiden eri seikkojen osalta on kuitenkin muistutettava ensiksi, että oikeuskäytännöstä ilmenee, että kansallisten tuomioistuinten
ja unionin tuomioistuimen tehtävien jaon valossa ei voida edellyttää, että ennen kuin kansallinen tuomioistuin esittää ennakkoratkaisupyynnön
unionin tuomioistuimelle, se tekee kaikki sille sen tuomioistuintehtävän perusteella kuuluvat tosiseikkoja ja oikeudellisia
seikkoja koskevat arvioinnit. On nimittäin riittävää, että ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee pääasian kohde ja yhteisön oikeusjärjestyksen
kannalta merkityksellisimmät seikat, jotta jäsenvaltiot voivat esittää huomautuksensa Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön
23 artiklan mukaisesti ja osallistua tehokkaasti menettelyyn unionin tuomioistuimessa (ks. asia C-42/07, Liga Portuguesa de
Futebol Profissional ja Bwin International, tuomio 8.9.2009, 41 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Toiseksi on todettava, että ennakkoratkaisupyynnön esittämisestä tehdyssä päätöksessä olevista täsmennyksistä ilmenee, että
Oberverwaltungsgericht Nordrhein-Westfalen, joka on tuomioistuin, joka lausuu valituksista, jotka on tehty ennakkoratkaisua
pyytäneen tuomioistuimen antamista ratkaisuista, on jo katsonut yhtäältä, että pääasiassa kyseessä oleva monopoli ei ole unionin
oikeuden mukainen, ja toisaalta, että edellä mainitussa Bundesverfassungsgerichtin 28.3.2006 antamassa tuomiossa asetetut
siirtymäkauden vaatimukset, jotka toistettiin tämän tuomion 14 kohdassa, eivät voi riittää poistamaan tällaista ristiriitaa
unionin oikeuden kanssa.
Kaiken edellä esitetyn valossa ei ole ilmeistä, että pyydetyllä tulkinnalla ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa
käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen tai että kyseinen ongelma on luonteeltaan hypoteettinen. Tästä seuraa, että
ennakkoratkaisukysymykset on otettava tutkittavaksi.

Asian kannalta merkityksellisten unionin oikeuden määräysten yksilöinti
Komissio on esittänyt epäilyjä sen viittauksen merkityksellisyydestä, joka ensimmäisessä kysymyksessä tehdään EY 43 artiklaan,
ja se väittää, että yksinomaan EY 49 artiklaa sovelletaan pääasiassa kyseessä olevan kaltaiseen tilanteeseen.
Tämän osalta on muistutettava, kuten vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että toiminta, jossa käyttäjien annetaan vastiketta
vastaan osallistua rahapeliin, on EY 49 artiklassa tarkoitettua palvelutoimintaa (ks. mm. asia C-275/92, Schindler, tuomio
24.3.1994, Kok., s. I‑1039, Kok. Ep. XV, s. I-79, 25 kohta ja asia C-67/98, Zenatti, tuomio 21.10.1999, Kok., s. I‑7289, 24
kohta). Sama koskee rahapelien mainostamista ja välittämistä, koska tällainen toiminta on ainoastaan niiden pelien, joihin
se liittyy, järjestämiseen ja toimintaan liittyvä konkreettinen yksityiskohta (ks. mm. em. asia Schindler, tuomion 22 ja 23
kohta).
Pääasiassa kyseessä olevan kaltaiset palvelut voivat näin ollen kuulua EY 49 artiklan soveltamisalaan, jos ainakin yksi palvelujen
tarjoajista on sijoittautunut muuhun kuin siihen jäsenvaltioon, jossa palvelu tarjotaan, kuten on pääasiassa (ks. mm. em.
asia Zenatti, tuomion 24 kohta), paitsi jos näihin palveluihin sovelletaan EY 43 artiklaa.
EY 43 artiklasta on muistutettava, että tässä määräyksessä kielletään rajoitukset, jotka koskevat jäsenvaltion kansalaisen
vapautta sijoittautua toisen jäsenvaltion alueelle, mukaan lukien rajoitukset, jotka estävät perustamasta kauppaedustajan
liikkeitä, sivuliikkeitä ja tytäryhtiöitä (ks. em. asia Gambelli ym., tuomion 45 kohta).
Oikeuskäytännöstä ilmenee tämän osalta, että sijoittautumisen käsite on hyvin laaja ja se merkitsee yhteisön kansalaisen mahdollisuutta
osallistua pysyvästi ja jatkuvasti muun kuin sen jäsenvaltion, josta hän on peräisin, taloudelliseen elämään ja hyötyä tästä
osallistumisesta edistäen näin itsenäisten ammattien harjoittamisen alalla taloudellista ja sosiaalista vuorovaikutusta Euroopan
yhteisössä (ks. mm. asia C-55/94, Gebhard, tuomio 30.11.1995, Kok., s. I‑4165, 25 kohta). Se, että jäsenvaltioon sijoittautunut
yritys on pysyvästi läsnä toisessa jäsenvaltiossa, voi näin ollen kuulua perustamissopimuksen sijoittautumisvapautta koskevien
määräysten soveltamisalaan siinäkin tapauksessa, ettei kyseistä läsnäoloa ole toteutettu sivuliikkeen tai kauppaedustajan
liikkeen muodossa, vaan se hoidetaan yksinkertaisesti toimistossa, jota johtaa mahdollisesti itsenäinen henkilö, jolla on
kuitenkin valtuudet toimia pysyvästi tämän yrityksen puolesta samoin kuin toimisi kauppaedustajan liike (ks. asia 205/84,
komissio v. Saksa, tuomio 4.12.1986, Kok., s. 3755, Kok. Ep. VIII, s. 769, 21 kohta).
Pelien ja vedonlyöntien alan osalta yhteisöjen tuomioistuin katsoi edellä mainitussa asiassa Gambelli ym. antamassaan tuomiossa,
että EY 43 artiklaa sovelletaan tilanteeseen, jossa tiettyyn jäsenvaltioon sijoittautuneen yrityksen läsnäolo toisessa jäsenvaltiossa
perustuu kaupallisiin sopimuksiin, joita se on tehnyt talouden toimijoiden tai välittäjien kanssa sellaisten tiedonvälityskeskusten
perustamisesta, joissa tarjotaan käyttäjien saataville televiestimiä ja kerätään ja kirjataan lyötävät vedot ja välitetään
ne kyseiselle yritykselle. Kun yritys harjoittaa vetojen keräämistoimintaa tällaisen toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneista
liikkeistä muodostuvan organisaation välityksellä, näiden liikkeiden toimintaa koskevat rajoitukset muodostavat esteen sijoittautumisvapaudelle
(ks. em. asia Gambelli ym., tuomion 14 ja 46 kohta sekä yhdistetyt asiat C‑338/04, C‑359/04 ja C‑360/04, Placanica ym., tuomio
6.3.2007, Kok., s. I‑1891, 43 kohta).
Esillä olevassa asiassa ennakkoratkaisupyynnön esittämisestä tehdyssä päätöksessä olevien tietojen, jotka koskevat Tipico
Co. Ltd:n ja WW:n välistä suhdetta, perusteella ei voida vahvistaa eikä sulkea pois sitä, että tätä jälkimmäistä on pidettävä
EY 43 artiklassa tarkoitettuna tytäryhtiönä, sivuliikkeenä tai kauppaedustajan liikkeenä.
Tässä tilanteessa on muistutettava, että SEUT 267 artiklassa, joka perustuu kansallisten tuomioistuimien ja unionin tuomioistuimen
tehtävien selkeään jakoon, tarkoitetussa menettelyssä pääasian tosiseikaston arvioiminen kuuluu yksinomaan kansallisen tuomioistuimen
toimivaltaan (ks. mm. asia C-326/00, IKA, tuomio 25.2.2003, Kok., s. I‑1703, 27 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Lisäksi on niin, kuten tämän tuomion 36 kohdassa muistutettiin, että yksinomaan kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on harkita,
onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen unionin tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä
asian kannalta.
Näin ollen ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on määritettävä esillä olevan asian olosuhteiden valossa, kuuluuko pääasiassa
kyseessä oleva tilanne EY 43 vai EY 49 artiklan soveltamisalaan.
Edellä esitetyn valossa ennakkoratkaisukysymyksiä on tarkasteltava samanaikaisesti sekä EY 43 artiklan että EY 49 artiklan
valossa.

Pääasia

Ensimmäinen kysymys
Aluksi on muistutettava, kuten vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että unionin oikeuden ensisijaisuuden periaatteesta
seuraa, että välittömästi sovellettavat perustamissopimuksen määräykset ja toimielinten antamat säännökset aiheuttavat suhteessaan
jäsenvaltioiden sisäiseen oikeuteen sen, että nämä oikeussäännöt jo pelkällä voimaantulollaan estävät kaikkien niiden kanssa
ristiriidassa olevien kansallisten säännösten soveltamisen (ks. mm. em. asia Simmenthal, tuomion 17 kohta ja asia C-213/89,
Factortame ym., tuomio 19.6.1990, Kok., s. I‑2433, Kok. Ep. X, s. 453, 18 kohta).
Kuten unionin tuomioistuin on korostanut, välittömästi sovellettavien unionin oikeuden sääntöjen, joiden perusteella syntyy
välittömästi oikeuksia ja velvollisuuksia kaikille, joita ne koskevat, riippumatta siitä, onko kyse jäsenvaltioista tai yksityisistä
oikeussubjekteista, jotka ovat osapuolia oikeussuhteissa, joihin sovelletaan unionin oikeutta, on aikaansaatava täydet vaikutuksensa
yhdenmukaisella tavalla kaikissa jäsenvaltioissa näiden oikeussääntöjen voimaantulosta lähtien ja koko niiden voimassaolon
ajan (ks. vastaavasti em. asia Simmenthal, tuomion 14 ja 15 kohta ja em. asia Factortame ym., tuomion 18 kohta).
Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee myös, että EY 10 artiklassa määrättyä yhteistyöperiaatetta soveltaen kaikkien kansallisten
tuomioistuinten velvollisuutena on niiden toimivaltaan kuuluvissa asioissa jäsenvaltion elimen ominaisuudessa soveltaa välittömästi
sovellettavissa olevaa unionin oikeutta kokonaisuudessaan ja suojata unionin oikeudessa yksityisille annettuja oikeuksia ja
jättää soveltamatta kaikkia sellaisia kansallisia oikeussääntöjä, jotka mahdollisesti ovat ristiriidassa unionin oikeuden
kanssa, riippumatta siitä, onko nämä kansalliset oikeussäännöt annettu aikaisemmin vai myöhemmin kuin kyseinen unionin oikeussääntö
(ks. vastaavasti mm. em. asia Simmenthal, tuomion 16 ja 21 kohta ja em. asia Factortame ym., tuomion 19 kohta).
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että unionin oikeuden luonteesta johtuvien vaatimusten kanssa ovat yhteensopimattomia kaikki
sellaiset kansallisen oikeusjärjestyksen oikeussäännöt tai lainsäädännölliset, hallinnolliset taikka tuomioistuinten käytännöt,
jotka heikentäisivät unionin oikeuden tehokkuutta estämällä sen, että unionin oikeuden soveltamiseen toimivaltainen tuomioistuin
voi jo unionin oikeuden soveltamisajankohtana tehdä kaiken tarpeellisen sellaisten kansallisten säännösten syrjäyttämiseksi,
jotka mahdollisesti estävät välittömästi sovellettavien unionin oikeussääntöjen täyden tehokkuuden (em. asia Simmenthal, tuomion
22 kohta ja em. asia Factortame ym., tuomion 20 kohta).
Yhteisöjen tuomioistuin on täsmentänyt, että näin olisi muun muassa silloin, kun siinä tilanteessa, että unionin oikeussäännöt
ja myöhemmin annettu kansallinen laki ovat ristiriidassa, tämän ristiriidan ratkaiseminen kuuluisi sen tuomioistuimen sijasta,
jonka tehtävänä on varmistaa unionin oikeuden soveltaminen, jollekin muulle elimelle, jolla olisi tältä osin omaa harkintavaltaa,
vaikka tästä aiheutuva este unionin oikeuden täydelle tehokkuudelle olisikin vain väliaikainen (em. asia Simmenthal, tuomion
23 kohta).
On lisäksi muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tehokasta oikeussuojaa koskeva periaate on jäsenvaltioiden
yhteisestä valtiosääntöperinteestä johtuva unionin oikeuden yleinen periaate, joka on vahvistettu ihmisoikeuksien ja perusvapauksien
suojaamisesta Roomassa 4.11.1950 allekirjoitetun yleissopimuksen 6 ja 13 artiklassa ja joka on myös ilmaistu Euroopan unionin
perusoikeuskirjan 47 artiklassa, ja että jäsenvaltioiden tuomioistuinten on tältä osin EY 10 artiklassa vahvistetun yhteistyöperiaatteen
mukaisesti varmistettava yksityisillä oikeussubjekteilla unionin oikeuden perusteella olevien oikeuksien oikeussuoja (asia
C-432/05, Unibet, tuomio 13.3.2007, Kok., s. I‑2271, 37 ja 38 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Esillä olevassa asiassa on todettava, että kun Bundesverfassungsgericht katsoi edellä mainitussa 28.3.2006 antamassaan tuomiossa
ja edellä mainitussa 2.8.2006 tekemässään päätöksessä, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa monopolissa ei oteta huomioon
perustuslain vaatimuksia, se ei lausunut siitä, onko tämä monopoli yhteisön oikeuden mukainen, vaan se päinvastoin korosti
kyseisessä tuomiossa, että se katsoi, ettei sillä ollut kyseisessä tapauksessa toimivaltaa tähän.
Kun Bundesverfassungsgericht oli todennut tämän ristiriidan perustuslain kanssa, se päätti tämän tuomion 13 ja 14 kohdassa
esitetyillä edellytyksillä pysyttää tilapäisesti kyseistä monopolia koskevan kansallisen säännöstön vaikutukset, ja tältä
osin tämän tuomion 53–58 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä ilmenee, että tämä seikka ei voi estää kansallista tuomioistuinta,
joka toteaa, että tämä säännöstö on ristiriidassa EY 43 ja EY 49 artiklan kaltaisten unionin oikeuden määräysten kanssa, joilla
on välitön oikeusvaikutus, päättämästä unionin oikeuden ensisijaisuutta koskevan periaatteen mukaisesti olla soveltamatta
kyseistä säännöstöä sen ratkaistavana olevassa asiassa (ks. vastaavasti asia C-314/08, Filipiak, tuomio 19.11.2009, 84 kohta,
ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Ei nimittäin voida hyväksyä sitä, että kansallisen oikeuden säännöt, edes perustuslailliset säännöt, loukkaisivat unionin
oikeuden yhtenäisyyttä ja tehokkuutta (ks. vastaavasti asia 11/70, Internationale Handelsgesellschaft, tuomio 17.12.1970,
Kok., s. 1125, Kok. Ep. I, s. 501, 3 kohta).
Ennakkoratkaisupyynnön esittämisestä tehdystä päätöksestä ja itse ensimmäisen ennakkoratkaisukysymyksen sanamuodosta ilmenee,
että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyrkii myös selvittämään, voidaanko yleisemmin ja siis Bundesverfassungsgerichtin
28.3.2006 antamasta tuomiosta riippumatta todeta, että kun kansallisen säännöstön katsotaan olevan EY 43 ja EY 49 artiklan
vastainen, sen syrjäyttämistä ensisijaisuuden periaatteen perusteella lykätään ajaksi, jota tarvitaan siihen, että tämä säännöstö
on saatettu perustamissopimuksen kyseisten määräysten mukaiseksi. Kuten tämän tuomion 26 kohdasta ilmenee, ennakkoratkaisua
pyytänyt tuomioistuin itse asiassa esitti tämän kysymyksen muun muassa siihen seikkaan liittyen, että vaikka Oberverwaltungsgericht
Nordrhein-Westfalen katsoi, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön perusteella pääasiassa kyseessä oleva säännöstö oli
ristiriidassa EY 43 ja EY 49 artiklan kanssa, se totesi, että tällainen lykkäys oli perusteltua kyseisen säännöstön osalta
siksi, että pakottavien syiden, jotka liittyvät yhteiskuntajärjestyksen ja kansalaisten suojaamiseen rahapeleihin liittyviltä
vaaroilta, takia on estettävä tilanne, jossa säännöstön välitön syrjäyttäminen aiheuttaisi oikeusaukon.
Kaikki huomautuksia esittäneet jäsenvaltiot ovat lähinnä väittäneet, että sellaisen periaatteen hyväksyminen, joka sallisi
poikkeustilanteissa välittömästi sovellettavan unionin oikeussäännön vastaiseksi katsotun kansallisen säännön vaikutusten
tilapäisen pysyttämisen, olisi oikeutettua, kun sovellettaisiin analogisesti unionin tuomioistuimen EY 231 artiklan toisen
kohdan perusteella kehittämää oikeuskäytäntöä, jonka mukaan unionin oikeuden säädösten, jotka unionin tuomioistuin on kumonnut
EY 230 artiklan perusteella tai joiden pätemättömyyden se on todennut EY 234 artiklan perusteella, vaikutukset voidaan tilapäisesti
pysyttää.
Tämän osalta on toki muistutettava, että EY 231 artiklan toisen kohdan, josta on tullut SEUT 264 artiklan toinen kohta ja
jota voidaan soveltaa vastaavasti myös pätevyyden arviointia koskevassa EY 234 artiklan, josta on tullut SEUT 267 artikla,
mukaisessa ennakkoratkaisumenettelyssä, perusteella unionin tuomioistuimelle on annettu harkintavalta kussakin yksittäistapauksessa
todeta, miltä osin unionin toimen, jonka se kumoaa tai toteaa pätemättömäksi, vaikutuksia on pidettävä pysyvinä (ks. mm. asia
C-333/07, Régie Networks, tuomio 22.12.2008, Kok., s. I‑10807, 121 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tätä toimivaltaa käyttäessään unionin tuomioistuin voi muun muassa joutua lykkäämään tällaisen toimen kumoamisen tai pätemättömäksi
julistamisen vaikutuksia siihen asti, kunnes annetaan uusi toimi, jolla korjataan todettu lainvastaisuus (ks. vastaavasti
kumoamisen osalta mm. yhdistetyt asiat C-402/05 P ja C-415/05 P, Kadi ja Al Barakaat International Foundation v. neuvosto
ja komissio, tuomio 3.9.2008, Kok., s. I‑6351, 373–376 kohta ja pätemättömäksi julistamisen osalta em. asia Régie Networks,
tuomion 126 kohta).
Kuten oikeuskäytännöstä ilmenee, kumotun tai pätemättömäksi julistetun unionin toimen vaikutusten voimassa pitäminen, jolla
pyritään siihen, ettei siihen asti, kunnes kumottu tai pätemättömäksi julistettu toimi on korvattu uudella toimella, synny
oikeudellisesti sääntelemätöntä tilannetta (ks. mm. asia C-157/02, Rieser International Transporte, tuomio 5.2.2004, Kok.,
s. I‑1477, 60 kohta), voidaan perustella oikeusvarmuutta koskevilla pakottavilla syillä, jotka johtuvat kaikista kyseessä
olevista julkisista ja yksityisistä eduista (ks. mm. em. asia Régie Networks, tuomion 122 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen),
ja näin on sellaisen ajan, joka on tarpeen tällaisen lainvastaisuuden korjaamiseksi (ks. vastaavasti em. yhdistetyt asiat
Kadi ja Al Barakaat International Foundation v. neuvosto ja komissio, tuomion 375 kohta sekä em. asia Régie Networks, tuomion
126 kohta).
Tästä riittää kuitenkin todeta, että vaikka seikkojen, jotka ovat samankaltaisia kuin kyseisen unionin toimia koskevan oikeuskäytännön
taustalla olevat seikat, perusteella voitaisiin analogisesti ja poikkeuksellisesti päätellä, että välittömästi sovellettavan
unionin oikeuden säännön syrjäyttävää vaikutusta sen kanssa ristiriidassa olevaan kansallisen oikeuden sääntöön lykättäisiin
tilapäisesti, tällainen lykkäys, jonka edellytykset voisi määrittää vain unionin tuomioistuin, on esillä olevassa asiassa
suljettava heti pois, koska sellaisia oikeusvarmuutta koskevia pakottavia syitä, joilla tämä voitaisiin oikeuttaa, ei ole.
Ennakkoratkaisupyynnön esittämisestä tehdystä päätöksestä ilmenee nimittäin, että tässä vaiheessa ennakkoratkaisua pyytänyt
tuomioistuin, joka on yksin toimivaltainen arvioimaan sen käsiteltäväksi saatetun asian tosiseikkoja, katsoi, että pääasiassa
kyseessä olevalla rajoittavalla säännöstöllä ei myötävaikuteta tehokkaasti vedonlyöntitoiminnan rajoittamiseen johdonmukaisella
ja järjestelmällisellä tavalla, joten unionin tuomioistuimen aikaisemmasta oikeuskäytännöstä ilmenee, että tällainen säännöstö,
jota ei voida oikeuttaa tavoitteella, joka koskee peleihin liittyvään liialliseen tuhlaamiseen houkuttelemisen estämistä ja
peliriippuvuuden torjuntaa, on ristiriidassa EY 43 ja EY 49 artiklan kanssa.
Kaiken edellä esitetyn valossa ensimmäiseen esitettyyn kysymykseen on vastattava, että välittömästi sovellettavan unionin
oikeuden ensisijaisuuden vuoksi kansallista säännöstöä, joka koskee julkista urheiluvedonlyöntimonopolia ja joka kansallisen
tuomioistuimen toteamusten mukaan sisältää rajoituksia, jotka eivät ole sijoittautumisvapauden ja palvelujen tarjoamisen vapauden
mukaisia, koska kyseiset rajoitukset eivät myötävaikuta urheiluvedonlyöntitoiminnan rajoittamiseen johdonmukaisella ja järjestelmällisellä
tavalla, ei voida soveltaa siirtymäajan.

Toinen kysymys
Ensimmäiseen kysymykseen annetun vastauksen valossa toista esitettyä kysymystä ei ole tarpeen tarkastella.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (suuri jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Välittömästi sovellettavan unionin oikeuden ensisijaisuuden vuoksi kansallista säännöstöä, joka koskee julkista urheiluvedonlyöntimonopolia
ja joka kansallisen tuomioistuimen toteamusten mukaan sisältää rajoituksia, jotka eivät ole sijoittautumisvapauden ja palvelujen
tarjoamisen vapauden mukaisia, koska kyseiset rajoitukset eivät myötävaikuta urheiluvedonlyöntitoiminnan rajoittamiseen johdonmukaisella
ja järjestelmällisellä tavalla, ei voida soveltaa siirtymäajan.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: saksa.