CELEX: 62004CJ0289
Muutoksenhaku
Kilpailu
Kartelli tai muu yhteisjärjestely
Grafiittielektrodit
EY 81 artiklan 1 kohta
Sakot
Sakkojen määrän laskennasta annetut suuntaviivat
Yhteistyöstä annettu tiedonanto
Ne bis in idem -periaate

1       Showa Denko KK (jäljempänä SDK) vaatii valituksessaan Euroopan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen yhdistetyissä
asioissa T-236/01, T-239/01, T-244/01–T-246/01, T-251/01 ja T-252/01, Tokai Carbon ym. vastaan komissio, 29.4.2004 antaman
tuomion (Kok. 2004, s. II-1181; jäljempänä valituksenalainen tuomio) osittaista kumoamista siltä osin kuin siinä vahvistettiin
EY:n perustamissopimuksen 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan soveltamisesta – asia COMP/E‑1/36.490 – Grafiittielektrodit
18 päivänä heinäkuuta 2001 tehdyllä komission päätöksellä 2002/271/EY (EYVL 2002, L 100, s. 1; jäljempänä riidanalainen päätös)
määrätyn sakon suuruudeksi 10 440 000 euroa.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Asetus N:o 17
2       Asetuksen N:o 17 (perustamissopimuksen [81] ja [82] artiklan ensimmäinen täytäntöönpanoasetus), joka on annettu 6 päivänä
helmikuuta 1962 (EYVL 1962, 13, s. 204), 15 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.      Komissio voi päätöksellään määrätä yrityksille tai yritysten yhteenliittymille vähintään 100 ja enintään 5 000 laskentayksikön
sakon, jos ne tahallaan tai tuottamuksesta:
– –
b)      antavat virheellisiä tietoja vastatessaan 11 artiklan 3 tai 5 kohdan – – nojalla tehtyyn tietojensaantipyyntöön – –
– –
2.      Komissio voi päätöksellään määrätä yrityksille tai yritysten yhteenliittymille sakon, joka on vähintään 1 000 ja enintään
1 000 000 laskentayksikköä taikka tätä suurempi mutta enintään 10 prosenttia kunkin rikkomukseen osallisen yrityksen edellisen
tilikauden liikevaihdosta, jos ne tahallaan tai tuottamuksesta:
a)      rikkovat perustamissopimuksen [81] artiklan 1 kohtaa tai [82] artiklaa – –
– –
Sakon suuruutta määrättäessä on otettava huomioon rikkomuksen vakavuuden lisäksi sen kesto.
– – .”

Suuntaviivat
3       Komission tiedonannon, jonka otsikkona on ”Suuntaviivat asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen
65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa” (EYVL 1998, C 9, s. 3; jäljempänä suuntaviivat), johdanto-osassa
todetaan seuraavaa:
” – – suuntaviivoissa esitettyjen periaatteiden tarkoituksena on varmistaa komission päätösten avoimuus ja objektiivisuus
suhteessa yrityksiin kuin myös yhteisöjen tuomioistuimeen; samalla vahvistetaan lainsäätäjän komissiolle jättämä liikkumavara
harkintavallalle, jonka perusteella komissio voi määrätä sakoksi enintään 10 prosenttia yrityksen kokonaisliikevaihdosta.
Tätä liikkumavaraa on kuitenkin sovellettava yhtenäisen ja syrjimättömän politiikan linjan mukaisesti, joka vastaa kilpailusääntöjen
rikkomisen estämiselle asetettuja tavoitteita.
Sakon uusi laskutapa perustuu tästedes jäljempänä esitettyyn kaavaan, joka pohjautuu perusmäärään, jota korotetaan raskauttavien
olosuhteiden perusteella ja alennetaan lieventävien olosuhteiden perusteella.”

Ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehty yleissopimus
4       Roomassa 4.11.1950 allekirjoitetun ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn yleissopimuksen seitsemännen lisäpöytäkirjan
4 artiklassa määrätään seuraavaa:
”Kielto syyttää tai rangaista kahdesti
Ketään ei saa saman valtion tuomiovallan nojalla tutkia uudelleen tai rangaista oikeudenkäynnissä rikoksesta, josta hänet
on jo lopullisesti vapautettu tai tuomittu syylliseksi kyseisen valtion lakien ja oikeudenkäyntimenettelyn mukaisesti.
Edellisen kappaleen määräykset eivät estä ottamasta juttua uudelleen tutkittavaksi asianomaisen valtion lakien ja oikeudenkäyntimenettelyn
mukaisesti, jos on näyttöä uusista tai vasta esiin tulleista tosiseikoista tai jos aiemmassa prosessissa on tapahtunut sellainen
perustavaa laatua oleva virhe, joka voisi vaikuttaa lopputulokseen.
Tästä artiklasta ei saa poiketa yleissopimuksen 15 artiklan perusteella.”

Asian tausta ja riidanalainen päätös
5       Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin esitti valituksenalaisessa tuomiossa kyseisessä tuomioistuimessa nostetun kanteen taustalla
olevat tosiseikat seuraavasti:
”1      – – päätöksessä 2002/271/EY – – komissio totesi eri yritysten osallistuneen grafiittielektrodialalla joukkoon EY 81 artiklan
1 kohdassa ja Euroopan talousalueesta [2.5.1992] tehdyn sopimuksen ([EYVL 1994, L 1, s. 3;] jäljempänä ETA-sopimus) 53 artiklan
1 kohdassa tarkoitettuja sopimuksia ja yhdenmukaistettuja menettelytapoja.
2      Grafiittielektrodeja käytetään ensi sijassa teräksen valmistamiseen valokaariuuneissa. Teräksen valmistaminen näissä uuneissa
on itse asiassa kierrätysprosessi, jossa romuteräs muunnetaan uudeksi teräkseksi, toisin kuin klassisessa tuotantomenetelmässä,
jossa terästä valmistetaan rautamineraaleista korkeauuneissa hapettamalla. Romun sulattamiseen tarkoitetussa sähköuunissa
käytetään yhdeksää elektrodia, jotka on yhdistetty kolmen elektrodin palkeiksi. Sulamisprosessin intensiteetti huomioon ottaen
elektrodeja käytetään keskimäärin yksi yksikkö jokaista kahdeksaa tuntia kohden. Elektrodin valmistus kestää noin kaksi kuukautta.
Kyseisessä tuotantoprosessissa grafiittielektrodeja ei voida korvata millään muulla tuotteella.
3      Grafiittielektrodien kysyntä liittyy suoraan teräksen valmistukseen valokaariuunissa. Asiakkaat ovat pääosin teräksentuottajia,
joiden osuus kysynnästä on noin 85 prosenttia. Vuonna 1998 maailman raakateräksen tuotanto oli 800 miljoonaa tonnia, josta
280 tonnia tuotettiin valokaariuuneissa. – –
– –
5      1980-luvulla teknologian kehittyminen johti elektrodien käyttömäärän huomattavaan supistumiseen tuotettua terästonnia kohden
laskettuna. Terästeollisuudessa tehtiin tällöin myös huomattavia rakenneuudistuksia. Elektrodien kysynnän aleneminen johti
maailman elektroditeollisuuden rakenteen uudistamiseen. Useita tehtaita suljettiin.
6      Vuonna 2001 grafiittielektrodeja toimitti Euroopan markkinoille yhdeksän länsimaista valmistajaa – – .
7      Komission virkamiehet tekivät – – asetuksen N:o 17 – – 14 artiklan 3 kohdan perusteella 5.6.1997 ennalta odottamattomia samanaikaisia
tarkastuksia [tiettyjen grafiittielektrodien tuottajien tiloissa].
8      Samana päivänä Federal Bureau of Investigationin (FBI) virkamiehet suorittivat Yhdysvalloissa etsintöjä useiden valmistajien
tiloissa. Näiden etsintöjen johdosta – – SDK:ta – – vastaan aloitettiin kiellettyä kartellia koskeva rikosoikeudenkäynti.
Kaikki syytetyt myönsivät niitä vastaan esitetyt tosiseikat oikeiksi ja suostuivat maksamaan sakot, joiden määräksi vahvistettiin
– – SDK:n osalta 32,5 miljoonaa [Yhdysvaltain dollaria] – – .
– –
10      Yhdysvalloissa nostettiin ostajaryhmän puolesta – – SDK:ta vastaan kolminkertaista vahingonkorvausta (triple damages) koskevat
kanteet.
11      – – Teräksenvalmistajat nostivat vuoden 1998 kesäkuussa – – SDK:ta vastaan Kanadassa kiellettyä kartellia koskevat siviilikanteet.
12      Komissio lähetti 24.1.2000 tutkinnan kohteena oleville yrityksille väitetiedoksiannon. Hallinnollisen menettelyn päätteeksi
tehtiin 18.7.2001 [riidanalainen] päätös, jonka mukaan kantajayritykset – – olivat maailmanlaajuisesti vahvistaneet hinnat
ja jakaneet relevantit kansalliset ja alueelliset tuotemarkkinat ’kotimaista tuottajaa’ koskevan periaatteen mukaan. Näin
ollen – – SDK [oli] vastuussa Japanista ja tietyistä Kaukoidän osista – – .
13      [Riidanalaisen] päätöksen mukaan sopimuksen perusperiaatteet olivat seuraavat:
–       Grafiittielektrodien hinnat olisi asetettava maailmanlaajuisesti.
–       Ainoastaan kunkin yrityksen hallituksen puheenjohtaja tai toimitusjohtaja tekisi hinnoittelua koskevat päätökset.
–       ’Kotimainen tuottaja’ asettaisi markkinahinnat kotimarkkinoillaan, ja muiden tuottajien olisi seurattava tätä hinnoittelua.
–       Muilla kuin kotimarkkinoilla eli markkinoilla, joilla ei ollut ’kotimaista’ tuottajaa, hinnat olisi asetettava yhteisymmärryksessä.
–       Muiden kuin kotimaisten tuottajien ei pitäisi kilpailla aggressiivisesti, ja niiden olisi vetäydyttävä muiden ’kotimarkkinoilta’.
–       Kapasiteettia ei laajennettaisi (japanilaisten tuottajien oli määrä vähentää kapasiteettiaan).
–       Teknologiaa ei pitäisi siirtää muille kuin kartelliin osallistuville valmistajille.
14      [Riidanalaisessa] päätöksessä todetaan tämän jälkeen, että edellä mainitut perusperiaatteet pantiin täytäntöön kartellikokouksissa,
joita pidettiin usealla eri tasolla, joita olivat ’ylimmän johdon’ kokoukset, ’työskentelytason’ kokoukset, eurooppalaisten
tuottajien ryhmäkokoukset (ilman japanilaisia yrityksiä), tiettyjä markkinoita koskevat kansalliset tai alueelliset tapaamiset
ja yritysten kahdenväliset yhteydet.
– –
16      [Riidanalaisessa] päätöksessä tehtyjen tosiseikkoja koskevien toteamusten ja oikeudellisten arviointien pohjalta komissio
on määrännyt tutkimuksen kohteena olleille yrityksille sakkoja, joiden määrä on laskettu asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan
ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa noudatettavissa suuntaviivoissa
– – ja sakkojen määräämättä jättämisestä tai lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa annetussa tiedonannossa – – esitetyn
metodologian mukaisesti.
17      [Riidanalaisen] päätöksen päätösosan 3 artiklassa määrätään seuraavat sakot:
– –
SDK: 17,4 miljoonaa euroa
– – .
18      Päätösosan 4 artiklassa asianomaiset yritykset määrätään maksamaan sakot kolmen kuukauden kuluessa [riidanalaisen] päätöksen
tiedoksiantamisesta 8,04 prosentin suuruisen koron maksamisen uhalla.”

Asian käsittely ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
6       SDK ja eräät muut yritykset, joille riidanalainen päätös on osoitettu, nostivat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa
kumoamiskanteita mainitusta päätöksestä.
7       Valituksenalaisen tuomion tuomiolauselmassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa muun muassa seuraavaa:
” – –
4)      Asiassa T-245/01, Showa Denko vastaan komissio:
–       kantajalle päätöksen 2002/271 3 artiklassa määrätyn sakon määräksi vahvistetaan 10 440 000 euroa
–       kanne hylätään muilta osin
– – .”

Asianosaisten vaatimukset yhteisöjen tuomioistuimessa
8       SDK vaatii, että yhteisöjen tuomioistuin
–       kumoaa valituksenalaisen tuomion osittain
–       alentaa valittajalle määrättyä sakkoa 6 960 000 euroon tai harkintavaltansa perusteella asianmukaiseksi katsomallaan määrällä
–       toteuttaa kaikki muut asianmukaisiksi katsomansa toimenpiteet
–       velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
9       Komissio vaatii, että yhteisöjen tuomioistuin
–       hylkää valituksen
–       velvoittaa valittajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Valituksen tarkastelu
10     SDK vetoaa valituksensa tueksi seuraaviin neljään valitusperusteeseen: maailmanlaajuiseen liikevaihtoon perustuvan niin sanotun
ehkäisevän vaikutuksen kertoimen virheellinen huomioon ottaminen, ehkäisevän vaikutuksen kertoimen määrittämiseen liittyvien
kriteerien virheellinen soveltaminen, oikeudellinen virhe ja puutteelliset perustelut, jotka liittyvät valittajalle kolmansissa
valtioissa määrättyjen sakkojen ja velvoitteiden huomioon ottamiseen, sekä valittajan oikeudenmukaista oikeudenkäyntiä koskevan
perusoikeuden loukkaaminen.

Ensimmäinen valitusperuste, joka liittyy maailmanlaajuiseen liikevaihtoon perustuvan ehkäisevän vaikutuksen kertoimen soveltamiseen
Asianosaisten lausumat
11     SDK väittää, että komissio oli ottanut huomioon yrityksen koon sekä sen maailmanlaajuisen liikevaihdon eikä liikevaihtoa,
joka oli toteutunut kartellin osapuolten sopimuksissa kyseessä olevilla tuotteilla, jo siinä vaiheessa, kun se vahvisti kolme
ryhmää niiden sakkojen perusmäärälle, jotka se aikoi määrätä kyseessä oleville eri yrityksille. Näillä tekijöillä ei siis
voitu perustella sakon erityistä lisäkorotusta. Lisäksi ehkäisevän vaikutuksen kerrointa voidaan soveltaa ainoastaan ehkäisevän
vaikutuksen aikaansaamiseksi.
12     SDK arvioi, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei esitellyt valituksenalaisen tuomion 241, 242 ja 370 kohdassa teoriaa,
jonka mukaan maailmanlaajuinen liikevaihto eikä liikevaihto, jota yritysten väliset sopimukset koskevat, on otettava huomioon
ehkäisevän vaikutuksen kerrointa laskettaessa. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin esitti joitakin syitä, jotka eivät sisälly
suuntaviivoihin ja joista yksikään ei koske ehkäisevää vaikutusta.
13     Komissio väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi perustellusti valituksenalaisen tuomion 241 ja 242 kohdassa,
että valittajalle määrätyn sakon oli mahdollista perustua sen maailmanlaajuiseen liikevaihtoon.
14     Komissio muistuttaa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi, että suurilla yrityksillä on yleensä enemmän taloudellisia
resursseja ja paremmat tiedot kilpailuoikeudesta kuin pienemmillä yrityksillä. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin viittasi
näin ollen sääntöön, jonka mukaan kilpailusääntöjen rikkomisesta, johon on syyllistynyt yritys, jolla on huomattavat taloudelliset
resurssit, voidaan lähtökohtaisesti määrätä korkeampi suhteellinen sakko kuin sakko, joka määrätään yritykselle, joka on syyllistynyt
samaan rikkomiseen mutta jolla ei ole tällaisia resursseja.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
15     Aluksi on korostettava, että kuten julkisasiamies totesi ratkaisuehdotuksensa 24 ja 34 kohdassa, komissio otti huomioon maailmanlaajuisen
liikevaihdon ainoastaan, kun se vahvisti ehkäisevän vaikutuksen kertoimen. Sitä vastoin sakon perusmäärän vahvistamisessa
komissio otti huomioon vain kartellin kohteena olevia tuotteita koskevan maailmanlaajuisen liikevaihdon.
16     Ehkäisevän vaikutuksen käsitteen osalta on muistutettava, että se on yksi huomioon otettavista seikoista sakon määrää laskettaessa.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan (ks. mm. yhdistetyt asiat 100/80–103/80, Musique Diffusion française ym. v. komissio,
tuomio 7.6.1983, Kok. 1983, s. 1825, Kok. Ep. VII, s. 133, 105 ja 106 kohta) sakoilla, jotka määrätään EY 81 artiklan rikkomisista
ja joista säädetään asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa, on tarkoitus sekä rangaista asianomaisia yrityksiä lainvastaisesta
käyttäytymisestä että estää asianomaisia yrityksiä ja muita taloudellisia toimijoita rikkomasta yhteisön oikeuden kilpailusääntöjä
tulevaisuudessa. Siten komissio voi laskiessaan sakon määrää ottaa huomioon muun muassa kyseessä olevan yrityksen koon ja
sen taloudellisen vallan (ks. em. yhdistetyt asiat Musique diffusion française ym. v. komissio, tuomion 119–121 kohta).
17     Lisäksi on todettava, kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 239 kohdassa, että yhteisöjen
tuomioistuin on korostanut erityisesti sen merkityksellisyyttä, että kunkin kartelliin kuuluvan yrityksen kokonaisliikevaihto
otetaan huomioon sakon määrää vahvistettaessa (ks. vastaavasti asia C-291/98 P, Sarrió v. komissio, tuomio 16.11.2000, Kok.
2000, s. I-9991, 85 ja 86 kohta ja asia C-57/02 P, Acerinox v. komissio, tuomio 14.7.2005, Kok. 2005, s. I-6689, 74 ja 75
kohta).
18     Näin ollen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin arvioi perustellusti valituksenalaisen tuomion 241 kohdassa, että ”valtavan”
kokonaisliikevaihtonsa avulla SDK hankki muihin kartellin jäseniin nähden helpommin sakon maksamisen kannalta välttämättömät
varat, mikä oikeutti soveltamaan kerrointa sakon riittävän ehkäisevän vaikutuksen varmistamiseksi.
19     SDK:n ensimmäinen valitusperuste on näin ollen hylättävä.

Toinen valitusperuste, joka liittyy ehkäisevän vaikutuksen kertoimen soveltamiseen
20     SDK väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei esittänyt mitään asian kannalta merkityksellistä kriteeriä, jolla
voidaan perustella tapa, jolla ehkäisevän vaikutuksen kerrointa sovellettiin valittajaan. Valitusperuste jakautuu neljään
osaan.
Ensimmäinen osa: sakkojen korottamista koskevat kriteerit
–       Asianosaisten lausumat
21     SDK väittää, että sakkoja olisi pitänyt korottaa ehkäisevän vaikutuksen varmistamiseksi ainoastaan kohtuullisesti ja ainoastaan
sellaisista syistä, joilla on asian kannalta merkitystä. Esillä olevaan asiaan liittyy nimittäin erityisiä olosuhteita, joiden
vuoksi on perusteltua määrätä sakko, joka on suuruudeltaan määrättyä alhaisempi.
22     Komissio korostaa, että sakon ehkäisevällä vaikutuksella ja mahdollisuudella soveltaa kerrointa on tarkoituksena erityisesti
estää muita yrityksiä rikkomasta yhteisön kilpailusääntöjä tulevaisuudessa. Näin ollen sakon ehkäisevää vaikutusta ei voida
määrittää pelkästään kyseessä olevan yrityksen erityistilanteen mukaan.
–       Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
23     On todettava, että kuten vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ja julkisasiamiehen ratkaisuehdotuksesta ilmenee (ks. kyseisen ratkaisuehdotuksen
53–55 kohta), yritykselle määrättävä sakko voidaan laskea niin, että laskutoimitukseen sisällytetään ehkäisevän vaikutuksen
tekijä, ja kyseistä tekijää on arvioitava ottaen huomioon useita seikkoja eikä pelkästään kyseessä olevan yrityksen erityistilanne.
24     Näin ollen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei tehnyt oikeudellista virhettä, kun se arvioi valituksenalaisen tuomion
241–243 kohdassa kriteereitä, joiden perusteella komissio oli määrittänyt ehkäisevän vaikutuksen kertoimen, jota sovellettiin
valittajalle määrättyyn sakkoon.
25     Valitusperusteen ensimmäistä osaa ei siis voida hyväksyä.
Toinen osa: yrityksen kohtelu eri tavalla ehkäisevän vaikutuksen varmistamiseksi
–       Asianosaisten lausumat
26     SDK väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei havainnollistanut olosuhteita, joiden perusteella valittajaa oli
mahdollista kohdella eri tavalla sille määrätyn sakon korottamiseksi ehkäisevän vaikutuksen varmistamiseksi. Tarvetta kohdella
yritystä eri tavalla tällaisessa tarkoituksessa on nimittäin arvioitava kyseiselle yritykselle ominaisen asenteen eikä sen
koon perusteella.
27     Komissio toteaa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin otti asianmukaisesti huomioon valittajan erityisolosuhteet, joiden
perusteella vahvistettiin sakon määrä ehkäisevän vaikutuksen varmistamiseksi. Tässä tapauksessa kyseessä olevan yrityksen
koko ja sillä oleva valta ovat huomioon otettavia seikkoja, joilla on asian kannalta merkitystä.
–       Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
28     Aluksi on muistutettava, että valituksenalaisen tuomion 241–247 kohdasta ilmenee oikeudellisesti riittävällä tavalla, että
komissio otti huomioon valittajan erityisolosuhteet arvioissaan, jotka liittyivät sakon korottamiseen ehkäisevän vaikutuksen
varmistamiseksi.
29     On myös todettava, että kuten yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, kyseessä olevan yrityksen koko on yksi
tekijöistä, jotka voidaan ottaa huomioon sakkoa laskettaessa ja näin ollen ehkäisevän vaikutuksen kertoimen vahvistamisessa
(ks. mm. em. yhdistetyt asiat Musique Diffusion française ym. v. komissio ja yhdistetyt asiat C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02
P–C-208/02 P ja C-213/02 P, Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomio 28.6.2005, Kok. 2005, s. I-5425, 242 ja 243 kohta).
30     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei näin ollen tehnyt oikeudellista virhettä, kun se katsoi valituksenalaisen tuomion
242 kohdassa, että valittaja oli vedonnut seikkoihin, jotka olivat hypoteettisia ja liian epäluotettavia yrityksen todellisten
taloudellisten resurssien arvioimiseksi, väittäessään, että kohtuullisella sakolla voidaan pyrkiä ainoastaan hyvittämään vapaalle
kilpailulle aiheutunut vahinko ja että tässä tarkoituksessa on arvioitava kartellin paljastumisen todennäköisyyttä sekä niitä
voittoja, joita kartellin jäsenet uskoivat saavansa.
31     Toisen valitusperusteen toinen osa on siis hylättävä.
Kolmas osa: sovelletun ehkäisevän vaikutuksen kertoimen mielivaltaisuus ja perusteettomuus
–       Asianosaisten lausumat
32     SDK huomauttaa, että ehkäisevän vaikutuksen taloudellinen analyysi osoittaa, että sovellettu ehkäisevän vaikutuksen kerroin
on mielivaltainen ja perusteeton. Jos nimittäin sakkoa on perusteltua korottaa ehkäisevän vaikutuksen varmistamiseksi, tällaisen
vaikutuksen saavuttamiseen tarvittava sakko on laskettava sen hyödyn tai niiden voittojen perusteella, joita kyseessä oleva
yritys saattoi odottaa saavansa kilpailusääntöjen rikkomisesta, jos lainvastainen käyttäytyminen ei olisi paljastunut, ja
tämän paljastumisen todennäköisyyden perusteella.
33     SDK katsoo, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ottanut huomioon sitä, että sakot vaikuttavat suuriin monialayrityksiin
– riippumatta siitä, onko niillä taloudellista valtaa – aivan yhtä voimakkaasti kuin yhteen tuotteeseen keskittyviin yrityksiin.
Talousteoriat nimittäin osoittavat, että oikeudellisten korvausten ja muiden kustannusten minimointi on suurille yrityksille
vähintään yhtä tärkeää kuin kooltaan pienemmille yrityksille. Ehkäisevän vaikutuksen kerroin on siis perusteltavissa ainoastaan
kyseessä olevan yrityksen tosiasiallisen ja toteennäytetyn asenteen mukaan. SDK ei kuitenkaan osallistunut kartelliin aktiivisesti
eikä kehittänyt mitään strategioita kilpailun poistamiseksi kyseessä olevalla alalla.
34     Komissio väittää, että valittajan argumenteilla ei ole asian kannalta merkitystä ja että yrityksen käyttäytyminen on seikka,
joka otetaan huomioon sakon määrittämisprosessin myöhemmässä vaiheessa joko raskauttavana tai lieventävänä asianhaarana.
35     Komissio arvioi, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin osoitti asianmukaisesti, että kilpailusääntöjen rikkomisesta odotetut
voitot ja kyseisen rikkomisen paljastumisen todennäköisyys ovat aivan liian epämääräisiä ja spekulatiivisia seikkoja muodostaakseen
perustan ehkäisevän vaikutuksen kertoimen vahvistamiselle.
–       Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
36     On muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan komissiolla on erityisen laaja harkintavalta silloin, kun se valitsee
sakon suuruutta määrittäessään huomioon ottamiaan tekijöitä, joihin kuuluvat erityisesti asiaan liittyvät erityisolosuhteet,
asiayhteys ja sakkojen ennaltaehkäisevä vaikutus, eikä sellaisista kriteereistä, jotka on välttämättä otettava huomioon, ole
vahvistettu sitovaa tai tyhjentävää luetteloa (ks. mm. asia C-137/95 P, SPO ym. v. komissio, määräys 25.3.1996, Kok. 1996,
s. I-1611, 54 kohta ja asia C-219/95 P, Ferriere Nord v. komissio, tuomio 17.7.1997, Kok. 1997, s. I-4411, 33 kohta).
37     Lisäksi valittajan sen argumentin osalta, jonka mukaan ehkäisevän vaikutuksen kertoimen soveltaminen ei ole perusteltua, koska
valittaja ei osallistunut kartelliin aktiivisesti, on muistutettava, että kuten julkisasiamies totesi perustellusti ratkaisuehdotuksensa
65 kohdassa, tällainen seikka – mikäli se oletettaisiin toteen näytetyksi – otetaan huomioon sakon määrittämisprosessin myöhemmässä
vaiheessa, mutta se ei sellaisenaan vaikuta millään tavalla arviointiin, joka koskee kartellin vakavuutta sinänsä.
38     Tästä seuraa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei tehnyt oikeudellista virhettä valituksenalaisen tuomion 242 ja
243 kohtaan sisältyvissä arvioissaan, jotka liittyvät valittajan tilanteeseen.
39     Toisen valitusperusteen kolmas osa on siis hylättävä.
Neljäs osa: sakon korottamisen suhteettomuus
–       Asianosaisten lausumat
40     SDK väittää, että sakon korotuksen määrä oli suhteeton, kun otetaan huomioon sen pieni markkinaosuus ETA:ssa. Lisäksi mukautetun
sakon perusmäärän analyysistä ilmenee, että SDK:lle määrätty sakko on suhteeton verrattuna muille kartelliin osallistuneille
määrättyihin sakkoihin.
41     Komissio selittää, että valittajan perusteluissa nojaudutaan mukautetun sakon perusmäärän vertailuun muiden osanottajien sakkoihin
ja valittajan vuotuiseen liikevaihtoon ETA:ssa. Näillä vertailuilla ei kuitenkaan ole asian kannalta merkitystä, koska esitetyt
laskelmat perustuvat kokonaisuudessaan siihen virheelliseen lähtökohtaan, jonka mukaan valittajan taloudellinen valta olisi
pitänyt arvioida kyseessä olevan tuotteen markkinoilla ETA:ssa toteutuneen liikevaihdon perusteella.
–       Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
42     On huomautettava, että kuten julkisasiamies totesi perustellusti ratkaisuehdotuksensa 68 kohdassa, valittajan perusteluissa
nojaudutaan siihen virheelliseen lähtökohtaan, jonka mukaan ehkäisevän vaikutuksen kerroin ei voi perustua kyseessä olevan
yrityksen kokonaisliikevaihtoon.
43     On huomautettava lisäksi, että kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi perustellusti valituksenalaisen tuomion
198 kohdassa, komissio olisi palkinnut valittajaa, jos se olisi laskenut sakon perusmäärän SDK:n ETA:ssa toteutuneen vähäisen
liikevaihdon perusteella, koska mainittu yritys oli suostunut riidanalaisen kartellin yhteydessä siihen, että se ei ryhtyisi
kilpailemaan kyseisillä markkinoilla, minkä johdosta muiden tuottajien oli mahdollista sopia näillä markkinoilla noudatettavista
hinnoista.
44     Näin ollen myöskään valitusperusteen neljättä osaa ei voida hyväksyä.
45     Toinen valitusperuste on näin ollen hylättävä kokonaisuudessaan.

Kolmas valitusperuste, joka liittyy oikeudelliseen virheeseen ja puutteellisiin perusteluihin valittajalle kolmansissa valtioissa
määrättyjen sakkojen ja velvoitteiden huomioon ottamisen yhteydessä
Asianosaisten lausumat
46     SDK väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, kun se katsoi, että komissio sai yhtäältä
laskea sakon perusmäärän ja ehkäisevän vaikutuksen kertoimen maailmanlaajuisen liikevaihdon perusteella ja toisaalta olla
ottamatta huomioon sen, että valittaja oli jo joutunut vastaamaan syytteisiin Yhdysvalloissa, Kanadassa ja Japanissa ja että
sille oli jo määrätty sakkoja kyseisissä maissa.
47     Valittaja on sitä mieltä, että jos maailmanlaajuinen liikevaihto oli merkityksellinen ehkäisevän vaikutuksen kannalta, sakot,
jotka on maksettava muissa valtioissa, olisi pitänyt ottaa huomioon määriteltäessä riittävän ehkäisevän vaikutuksen aikaansaamiseen
tarvittavaa ylimääräistä sakkoa. Ehkäisevä vaikutus nimittäin riippuu lainvastaisen käyttäytymisen kokonaiskustannuksista,
joihin sisältyvät ETA:ssa määrättyjen sakkojen lisäksi muuallakin määrätyt sakot.
48     SDK katsoo näin ollen, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, kun se hyväksyi sakon, johon
sisältyy kaksinkertainen laskenta ja joka ei ole oikeassa suhteessa mihinkään perusteltuun ehkäisevään vaikutukseen nähden.
49     Komissio huomauttaa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei loukannut ne bis in idem ‑periaatetta. Se toteaa, että
kolmansien valtioiden viranomaisten määräämät sakot on määrätty kyseisten valtioiden kilpailulakien rikkomisista, eikä kyse
ole päällekkäisyydestä sen kanssa, että komissiolla on toimivalta määrätä yrityksille sakkoja kilpailun rajoittamisesta yhteismarkkinoilla.
Komissio ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ottavat nimittäin kantaa ainoastaan mainittuun rajoittamiseen, eikä kolmansiin
valtioihin liittyvä toiminta kuulu yhteisön oikeuden soveltamisalaan.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
50     Aluksi on muistutettava, että ne bis in idem ‑periaate, joka vahvistetaan myös ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi
tehdyn yleissopimuksen seitsemännen lisäpöytäkirjan 4 artiklassa, on yhteisön oikeuden perusperiaate, jonka noudattamisen
tuomioistuimet varmistavat (ks. mm. yhdistetyt asiat 18/65 ja 35/65, Gutmann v. komissio, tuomio 5.5.1966, Kok. 1966, s. 149,
erityisesti s. 172 ja yhdistetyt asiat C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P–C-252/99 P ja C-254/99 P,
Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio, tuomio 15.10.2002, Kok. 2002, s. I-8375, 59 kohta).
51     Sen arvioimiseksi, onko mainitun periaatteen loukkaamista koskeva valitusperuste perusteltu, on myös todettava, että kuten
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi perustellusti valituksenalaisen tuomion 140 kohdassa, yhteisöjen tuomioistuin
ei ole vielä ratkaissut sitä kysymystä, onko komissiolla velvollisuus ottaa vähennyksenä huomioon seuraamus, jonka kolmannen
valtion viranomaiset ovat määränneet, jos teot, jotka komissio ja kyseiset viranomaiset ovat ottaneet yritystä vastaan huomioon,
ovat samat, mutta yhteisöjen tuomioistuin on katsonut, että se, että komission ja kolmannen valtion viranomaisten huomioon
ottamat teot ovat samat, on edellä mainittua kysymystä edeltävä ehto.
52     Sen osalta, sovelletaanko ne bis in idem ‑periaatetta tilanteisiin, joissa kolmannen valtion viranomaiset ovat ryhtyneet niillä
mainitun valtion alueella sovellettavan kilpailuoikeuden alalla olevien, seuraamusten määräämistä koskevien valtuuksien nojalla
toimenpiteisiin, on muistutettava, että riidanalainen kartelli on kansainvälinen, ja tälle kansainväliselle asiayhteydelle
on ominaista muun muassa se, että kunkin kolmannen valtion alueella näiden valtioiden oikeusjärjestyksissä puututaan tähän
kartelliin.
53     Tältä osin on todettava, että näiden valtioiden viranomaisten, joiden tehtävänä on suojata vapaata kilpailua, valtuuksien
käyttöön alueellisen toimivaltansa puitteissa sovelletaan mainittujen valtioiden omia vaatimuksia. Seikkoihin, jotka ovat
muiden valtioiden oikeusjärjestysten taustalla kilpailun alalla, sisältyy nimittäin erityisiä päämääriä ja tavoitteita, minkä
lisäksi näitten seikkojen johdosta annetaan erityisiä aineellisia sääntöjä, ja ne johtavat – kun mainittujen valtioiden viranomaiset
ovat todenneet, että kilpailuoikeuden alalla sovellettavia sääntöjä on rikottu – hyvin erilaisiin oikeudellisiin seurauksiin
hallinto‑, rikos‑ ja siviilioikeuden alalla.
54     Oikeudellinen tilanne on sitä vastoin aivan toinen silloin, kun yritykseen sovelletaan kilpailuoikeuden alalla yksinomaan
yhteisön oikeutta ja yhden tai useamman jäsenvaltion oikeutta, eli silloin, kun kartelli rajoittuu yksinomaan Euroopan yhteisön
oikeuden alueellisen soveltamisalan sisäpuolelle.
55     Tästä seuraa, että kun komissio määrää seuraamuksia yrityksen lainvastaisesta käyttäytymisestä, jopa sellaisesta käyttäytymisestä,
joka perustuu kansainväliseen kartelliin, sen tarkoituksena on suojata sisämarkkinoilla käytävää vapaata kilpailua, joka on
EY 3 artiklan 1 kohdan g alakohdan nojalla yhteisön perustavoite. Yhteisön tasolla suojatun oikeushyvän erityisluonteen vuoksi
komission alaa koskevien toimivaltuuksiensa nojalla tekemät arviot voivat nimittäin poiketa huomattavasti kolmansien valtioiden
viranomaisten tekemistä arvioista.
56     Näin ollen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi perustellusti valituksenalaisen tuomion 134 kohdassa, että ne bis
in idem ‑periaatetta ei sovelleta tilanteisiin, joihin on puututtu kolmansien valtioiden oikeusjärjestyksissä ja joissa kyseisten
valtioiden viranomaiset ovat ryhtyneet toimenpiteisiin oman toimivaltansa puitteissa.
57     Lisäksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi myös perustellusti, että muita sellaisia oikeusperiaatteita ei ole olemassa,
joiden nojalla komissiolla voisi olla velvollisuus ottaa huomioon asian käsittely valittajan osalta kolmansissa maissa ja
siihen kohdistuneet seuraamukset kyseisissä kolmansissa maissa.
58     Tältä osin on todettava, että kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin huomautti perustellusti valituksenalaisen tuomion
136 kohdassa, ei ole olemassa kansainvälisen oikeuden periaatetta, joka kieltäisi eri valtioiden viranomaisia, tuomioistuimet
mukaan lukien, syyttämästä tai tuomitsemasta luonnollista tai oikeudellista henkilöä samoista teoista, joista kyseinen henkilö
on jo tuomittu toisessa valtiossa.  Ei ole myöskään olemassa kansainväliseen oikeuteen kuuluvaa sopimusta, jonka nojalla komissiolla
olisi, kun se määrää sakkoa asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan nojalla, velvollisuus ottaa huomioon kolmansien valtioiden
viranomaisten kilpailuoikeudellisen toimivaltansa puitteissa määräämät sakot.
59     On todettava lisäksi, että yhteisöjen ja Amerikan yhdysvaltojen hallituksen 23.9.1991 ja 4.6.1998 tekemissä sopimuksissa näkökantojen
huomioonottamisen periaatteen soveltamisesta niiden kilpailulainsäädäntöjen täytäntöönpanossa (EYVL 1995, L 95, s. 47 ja EYVL
1998, L 173, s. 28) rajoitutaan menettelyyn liittyviin käytännön kysymyksiin, kuten tietojenvaihtoon ja kilpailuviranomaisten
väliseen yhteistyöhön, eivätkä ne koske mainittujen sopimusten toisen sopimuspuolen määräämien sakkojen hyväksilukemista tai
huomioon ottamista.
60     Sen osalta, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin loukkasi suhteellisuusperiaatetta ja kohtuusperiaatetta, mihin valittaja
vetoaa toissijaisesti, on huomattava, että kolmannen valtion viranomaisten määräämiä sakkoja koskevat seikat voidaan ottaa
huomioon ainoastaan sen harkintavallan yhteydessä, joka komissiolla on sakkojen määräämisessä yhteisön kilpailuoikeuden rikkomisista.
Vaikka näin ollen on mahdollista, että komissio ottaa huomioon kolmansien valtioiden viranomaisten aikaisemmin määräämät sakot,
sillä ei kuitenkaan ole siihen velvollisuutta.
61     Estävyydellä, jota komissiolla on oikeus tavoitella sakon määrää vahvistaessaan, pyritään nimittäin varmistamaan se, että
yritykset noudattavat EY:n perustamissopimuksen kilpailusääntöjä harjoittaessaan toimintaansa yhteismarkkinoilla (ks. vastaavasti
asia 41/69, ACF Chemiefarma v. komissio, tuomio 15.7.1970, Kok. 1970, s. 661, Kok. Ep. I, s. 455, 173–176 kohta). Näin ollen
komissiolla ei ole velvollisuutta, kun se arvioi mainittujen sääntöjen rikkomisesta määrättävän sakon ehkäisevää vaikutusta,
ottaa huomioon yritykselle kolmansien valtioiden kilpailusääntöjen rikkomisesta mahdollisesti määrättyjä seuraamuksia.
62     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei näin ollen tehnyt oikeudellista virhettä, kun se katsoi valituksenalaisen tuomion
144–148 kohdassa, että määrätyn sakon määrä vahvistettiin lainmukaisesti.
63     Kaiken edellä esitetyn perusteella kolmas valitusperuste on hylättävä kokonaisuudessaan.

Neljäs valitusperuste, joka liittyy valittajan oikeudenmukaista oikeudenkäyntiä koskevan perusoikeuden loukkaamiseen
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
64     SDK väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi virheellisesti ilman perusteluja ja selityksiä sen perustelut,
jotka koskivat mahdollisuutta tulla kuulluksi komission taholta ehkäisevän vaikutuksen kertoimen vahvistamisen osalta.
65     Komissio korostaa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei loukannut valittajan puolustautumisoikeuksia ja se perusteli
riittävästi ehkäisevän vaikutuksen kertoimen soveltamiseen liittyvää arviotaan.
66     Komissio väittää, ettei sakon tarkistaminen ylöspäin vastaavan ehkäisevän vaikutuksen varmistamiseksi ole minkään uuden kilpailupolitiikan
seurausta. On nimittäin tunnustettua, että yhteisön kilpailusääntöjen tehokas soveltaminen edellyttää, että komission voi
asetuksessa N:o 17 asetetuissa rajoissa milloin tahansa mukauttaa sakkojen tasoa kyseisen politiikan tarpeita vastaavaksi.
67     Komissio on samaa mieltä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kanssa siltä osin kuin se katsoi, että valittajalla oli tilaisuus
toimittaa kaikki asian kannalta merkitykselliset yrityksen kokoa ja taloudellisia resursseja koskeva tiedot, jotka oli otettava
huomioon arvioitaessa sakon ehkäisevää vaikutusta. Valittajalla oli riittävästi tietoja ollakseen tietoinen siitä, että sakon
perusmäärää voitiin tarkistaa ylöspäin suuntaviivojen mukaisesti.
Yhteisöjen tuomioistuimen arvio asiasta
68     On muistutettava, että puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen kaikissa sellaisissa menettelyissä, joissa voidaan määrätä
seuraamuksia – erityisesti sakkoja tai uhkasakkoja – on yhteisön oikeuden perusperiaate, jota on noudatettava myös luonteeltaan
hallinnollisessa menettelyssä (ks. asia 85/76, Hoffmann-La Roche v. komissio, tuomio 13.2.1979, Kok.1979, s. 461, Kok. Ep.
IV, s. 341, 9 kohta).
69     Tältä osin on huomautettava lisäksi, että komissio täyttää velvollisuutensa kuulla EY 81 artiklan mukaisen menettelyn kohteena
olevia yrityksiä silloin, kun se ilmoittaa väitetiedoksiannossa nimenomaisesti, että se aikoo tutkia, onko kyseessä oleville
yrityksille määrättävä sakkoja, ja kun se mainitsee ne tärkeimmät tosiseikat ja oikeudelliset seikat, jotka voivat johtaa
sakon määräämiseen, kuten oletetun rikkomisen vakavuuden ja keston (ks. mm. asia 322/81, Michelin v. komissio, tuomio 9.11.1983,
Kok. 1983, s. 3461, Kok. Ep. VII, s. 339, 19 ja 20 kohta).
70     Kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi, komissio rajasi väitetiedoksiannossa tosiseikat ja oikeudelliset seikat,
joihin se aikoi nojautua sakkojen suuruuden määrittämisessä. Näin menetellessään komissio kunnioitti kyseessä olevien yritysten
oikeutta tulla kuulluiksi sekä seuraamuksesta yleensä että kustakin seikasta, jonka komissio aikoi ottaa huomioon sakkojen
vahvistamisessa.
71     On todettava, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkää valituksenalaisen tuomion 240 kohdassa puolustautumisoikeuksiin
liittyvän kanneperusteen ja toteaa, että mikään ei estänyt valittajaa vetoamasta hallinnollisessa menettelyssä kokoonsa ja
taloudellisiin resursseihinsa ja ottamasta kantaa sen seuraamuksen ehkäisevään vaikutukseen, jonka komissio voisi sille määrätä.
72     On myös huomattava, että sitä, että komissio saattaisi joutua ottamaan huomioon ehkäisevän vaikutuksen sakon vahvistamisessa,
ei voida pitää seikkana, jolla voidaan perustella erityistoimenpiteisiin ryhtyminen komissiossa käytävän menettelyn kuluessa.
73     Lisäksi kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen toteamuksista ilmenee, valittaja oli tietoinen siitä, että komissio
oli ilmoittanut väitetiedoksiannossa suuntaviivojen mukaisesti, että se aikoi vahvistaa sakot riittävän korkeiksi asianmukaisen
ehkäisevän vaikutuksen aikaansaamiseksi.
74     Edellä esitetystä seuraa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei loukannut valittajan puolustautumisoikeuksia, kun
se hylkäsi valittajan tähän liittyvän kanneperusteen.
75     SDK:n neljättä valitusperustetta ei näin ollen voida hyväksyä.
76     Edelle esitetystä seuraa, että SDK:n valitus on hylättävä kokonaisuudessaan.

Oikeudenkäyntikulut
77     Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan, jota tämän työjärjestyksen 118 artiklan nojalla sovelletaan
valitusasiaan, mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä
vaatinut. Koska komissio on vaatinut SDK:n velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut ja koska SDK on hävinnyt asian, se
on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (toinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Valitus hylätään.
2)
Showa Denko KK velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: englanti.