CELEX: 61990TJ0025
Tjenestemænd
annulation af en forfremmelse
sammenligning af fortjenester
begrundelsespligt

Faktiske omstaendigheder
1 Sagsoegeren, der er tjenestemand ved Det OEkonomiske og Sociale Udvalg (herefter benaevnt "OESU"), blev ansat den 15. maj 1979 som hjaelpeansat. Fra den 1. maj 1980 blev han midlertidigt ansat. Sagsoegeren blev ansat som tjenestemand paa proeve den 1. februar 1981 og den 1. november 1981 fastansat i loenklasse LA7. Den 1. oktober 1984 blev sagsoegeren forfremmet til loenklasse LA6.
2 Ved meddelelse om ledig stilling nr. 10/89 opslog OESU den 25. maj 1989 en stilling som ledende oversaetter (LA5/4) ved Generaldirektoratet, Direktorat E "Den Tyske Oversaettelsesafdeling". Stillingsopslaget fremkaldte tre ansoegninger, herunder sagsoegerens.
3 Den 12. juni 1989 afgav Det Paritetiske Forfremmelsesudvalg en udtalelse om forfremmelser til hoejere stillingsgrupper for regnskabsaarene 1988 og 1989, hvori udvalget enstemmigt foreslog at forfremme Thomson og med flertal og i naevnte raekkefoelge Schoenherr og Vingborg (ex aequo) samt Anastassiadis og Weiler (ex aequo).
4 Den 28. juni 1989 sendte OESU' s generalsekretaer direktoeren for Direktorat E, Vermeylen, en notits om besaettelse af den ledige stilling nr. 10/89, hvor han anfoerte navnene paa de tjenestemaend, der havde ansoegt om forfremmelse; han bad Vermeylen om at lade ham vide, hvilken af disse tjenestemaend der ville kunne udnaevnes til den ledige stilling.
5 Ved notits af 7. juli 1989 meddelte Vermeylen OESU' s generalsekretaer, at han ville anbefale Di Carlo, og at ogsaa den naermeste foresatte var af samme mening.
6 Den 1. august 1989 udfyldte OESU' s generalsekretaer den rubrik, der nederst paa ovenstaaende notits af 28. juni 1989 var beregnet til at rumme den afgoerelse, som skulle traeffes af den kompetente myndighed (herefter benaevnt "ansaettelsesmyndigheden") om besaettelse af den ledige stilling, med Di Carlo' s navn og sin egen underskrift. Samme dag blev Di Carlo ved afgoerelse nr. 259/89 A fra OESU' s formand forfremmet til loenklasse LA5 med virkning fra 1. juli 1989. Endvidere underrettede OESU' s formand samme dag skriftligt sagsoegeren om, at hans ansoegning ikke var blevet imoedekommet.
7 Ved skrivelse af 26. oktober 1989 til OESU' s generalsekretaer indgav sagsoegeren en klage i henhold til artikel 90, stk. 2, i vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber (herefter benaevnt "vedtaegten") over ovennaevnte afgoerelse nr. 259/89 A, som var truffet af OESU' s formand. Ved notits af 12. februar 1990, som sagsoegeren modtog den 15. februar 1990, afviste OESU' s generalsekretaer denne klage.
Retsforhandlinger
8 Ved staevning indleveret til Rettens Justitskontor den 8. maj 1990 har sagsoegeren anlagt denne sag.
9 Den skriftlige forhandling er forloebet forskriftsmaessigt.
10 Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Femte Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling. Retten har endvidere opfordret sagsoegte til at fremlaegge visse dokumenter, herunder samtlige akter, der ligger til grund for ansaettelsesmyndighedens afgoerelse. Som svar paa denne opfordring har OESU fremlagt den notits, som OESU' s generalsekretaer den 28. juni 1989 sendte til direktoeren for Direktorat E, og som er omtalt i det foregaaende. Retten har endvidere opfordret OESU til skriftligt at besvare forskellige spoergsmaal vedroerende den virkning, som notitsen af 7. juli 1989 fra direktoeren for Direktorat E til OESU' s generalsekretaer kan have haft.
11 Den mundtlige forhandling fandt sted den 12. juli 1991, og formanden erklaerede den for afsluttet ved retsmoedets ophoer.
Parternes paastande
12 Sagsoegeren har nedlagt foelgende paastande:
"1) Annullation af den af Det OEkonomiske og Sociale Udvalgs formand den 1. august 1989 trufne afgoerelse nr. 259/89 A, hvorved Giovanni Di Carlo udnaevntes til stillingen som ledende oversaetter.
Subsidiaert
2) Det paalaegges modparten at fremlaegge
a) notitsen af 14. marts 1989 fra direktoeren for Direktorat E vedroerende de ansoegninger, der blev indgivet i forbindelse med stillingsopslag nr. 10/89
b) udtalelsen fra Det Paritetiske Forfremmelsesudvalg af 12. juni 1989
c) alle de dokumenter og isaer Det Paritetiske Forfremmelsesudvalgs regler, som generelt har vaeret grundlag og berettigelse for naevnte Paritetiske Forfremmelsesudvalgs udtalelse af 12. juni 1989
d) notitsen af 7. juli 1989 fra direktoeren for Direktorat E til generalsekretaeren.
3) Modparten tilpligtes at betale sagens omkostninger."
13 Sagsoegeren har i replikken anmodet Retten om at opfordre modparten til ydermere at fremlaegge Forfremmelsesudvalgets akter vedroerende stillingsopslag nr. 10/89 og isaer den af udvalget udarbejdede moedeprotokol.
14 OESU har nedlagt foelgende paastande:
1) Frifindelse.
2) Spoergsmaalet om sagens omkostninger afgoeres efter gaeldende regler.
15 Sagsoegeren har udviklet syv anbringender til stoette for paastandene i staevningen. Det foerste anbringende bygger paa, at afgoerelsen af 12. februar 1990, hvori hans klage afvises, ikke stammer fra den kompetente ansaettelsesmyndighed. Som andet anbringende har sagsoegeren anfoert, at ansaettelsesmyndigheden ikke tog hensyn til udtalelsen fra Det Paritetiske Forfremmelsesudvalg. Det tredje anbringende tager udgangspunkt i den kendsgerning, at direktoeren for Direktorat E den 7. juli 1989 sendte OESU' s generalsekretaer en notits, hvori han anbefalede at vaelge Di Carlo, uden at notitsen blev formidlet til Det Paritetiske Forfremmelsesudvalg, som ellers havde kunnet give sin mening til kende om denne anbefaling. Det fjerde anbringende hviler paa det forhold, at rigtigheden af udsagnet i notitsen fra direktoeren for Direktorat E gaaende ud paa, at sagsoegerens overordnede var af samme mening, ikke er blevet paavist; dette udsagn var desuden af en saadan art, at det fik afgoerende indflydelse paa ansaettelsesmyndighedens afgoerelse. Som det femte anbringende har sagsoegeren anfoert at have konstateret, at henvisningen i naevnte notits af 7. juli 1989 til hans overordnedes samstemmende udtalelse var i modstrid med en erklaering, som denne skulle have fremsat over for ham. Som det sjette anbringende har han anfoert, at ansaettelsesmyndigheden ikke foretog nogen sammenligning af de ansoegende tjenestemaends fortjenester. Endelig har han som det syvende anbringende gjort gaeldende, at ansaettelsesmyndigheden ikke undersoegte, om ansoegerne havde de fornoedne kvalifikationer til den ledige stilling i henhold til stillingsopslag nr. 10/89.
Realiteten
Andet, sjette og syvende anbringende samt den anfaegtede afgoerelses begrundelse
16 Sagsoegeren har i forbindelse med sit andet anbringende udtalt, at ansaettelsesmyndigheden ikke tog hensyn til Det Paritetiske Forfremmelsesudvalgs udtalelse af 12. juni 1989, hvori det enstemmigt foreslog at forfremme Thomson samt med flertal og i naevnte raekkefoelge Schoenherr og Vingborg (ex aequo) samt Anastassiadis og Weiler (ex aequo). Sagsoegeren har i tilknytning til sit sjette anbringende gjort gaeldende, at OESU ikke overholdt bestemmelserne i vedtaegtens artikel 45. I denne forbindelse goer sagsoegeren gaeldende, at det ikke er paavist, at ansaettelsesmyndigheden sammenlignede tjenestemaendenes fortjenester, og paapeger, at han er aeldre og har stoerre anciennitet baade med hensyn til tjeneste og loenklasse end Di Carlo. Sagsoegeren bemaerker endvidere, at han oversaetter fra fire sprog til tysk, og at han er bankuddannet, har statsautorisation som tolk og oversaetter, samt at han har fuldfoert studier i oekonomisk videnskab ved Koelns Universitet. I forbindelse med det syvende anbringende anfoerer sagsoegeren, at ansaettelsesmyndigheden ikke kontrollerede, om ansoegerne havde de noedvendige kvalifikationer til den ledige stilling i henhold til stillingsopslag nr. 10/89.
17 Til sagsoegerens andet anbringende har OESU svaret, at vedtaegten ikke kraever etablering af en konsultationsprocedure i forbindelse med forfremmelser. Det staar ansaettelsesmyndigheden frit for, om den vil indlede en saadan procedure. OESU finder, at naar ansaettelsesmyndigheden ikke oensker at foelge Det Paritetiske Forfremmelsesudvalgs udtalelse, har den ingen forpligtelse til specifikt at begrunde sine afgoerelser om forfremmelse, og man finder endvidere, at saadanne afgoerelser, ligesom afgoerelser om omplacering af en tjenestemand, heller ikke skal begrundes. OESU fremhaever, at ansaettelsesmyndigheden i denne forbindelse har et frit skoen. Hvad det sjette anbringende angaar, finder OESU, at sagsoegeren ikke fremfoerer det mindste bevis til stoette for sin paastand. OESU goer desuden gaeldende, at ansaettelsesmyndigheden har et frit skoen ved bedoemmelsen af ansoegernes kvalifikationer. Som svar paa sagsoegerens syvende anbringende udtaler OESU, at han ikke giver nogen oplysning til stoette for sin paastand.
18 Retten bemaerker, at disse tre anbringender i det vaesentlige bygger paa en paastaaet kraenkelse af vedtaegtens artikel 45, og den finder det derfor rettest at behandle dem samlet i forbindelse med spoergsmaalet om begrundelsen for den anfaegtede afgoerelse, idet den har pligt til ex officio at undersoege, om OESU har opfyldt sin forpligtelse til at begrunde sin afgoerelse (jf. Rettens dom af 20.9.1990, sag T-37/89, Hanning mod Europa-Parlamentet, Sml. II, s. 463, praemis 38).
19 Retten skal paapege, at i henhold til vedtaegtens artikel 45, stk. 1, sker forfremmelsen udelukkende paa grundlag af en udvaelgelse blandt de tjenestemaend, der har en minimumsanciennitet i deres loenklasse; udvaelgelsen sker blandt de tjenestemaend, der kan komme i betragtning ved forfremmelsen, efter sammenligning af deres fortjenester og de afgivne udtalelser om dem.
20 Ved vurderingen af, hvad der er i tjenestens interesse, og hvilke fortjenester der skal tages i betragtning, naar der traeffes afgoerelse om forfremmelse i henhold til vedtaegtens artikel 45, har ansaettelsesmyndigheden et vidt skoen, og faellesskabsdommerens kontrol paa dette omraade boer vaere begraenset til spoergsmaalet, om administrationen paa baggrund af den fulgte fremgangsmaade og de forhold, den kan have lagt til grund for vurderingen, kan antages at have holdt sig inden for graenser, som ikke kan anfaegtes, og ikke har anvendt sine befoejelser aabenbart fejlagtigt (jf. bl.a. Domstolens dom af 3.12.1981, sag 280/80, Bakke d' Aloya mod Raadet, Sml. s. 2887, praemis 10).
21 Skoent ansaettelsesmyndigheden ikke efter vedtaegtens artikel 45 har pligt til at begrunde afgoerelser om forfremmelse, isaer over for de forbigaaede ansoegere (jf. bl.a. Domstolens dom af 13.7.1972, sag 90/71, Benardi mod Parlamentet, Sml. s. 603, af 30.10.1974, sag 188/73, Grassi mod Raadet, Sml. s. 1099, af 12.2.1987, sag 233/75, Bonino mod Kommissionen, Sml. s. 739, og af 16.12.1987, sag 111/86, Delauche mod Kommissionen, Sml. s. 5345), er den ikke desto mindre i henhold til vedtaegtens artikel 90, stk. 2, pligtig at begrunde en afvisning af en klage over en forfremmelse. Da forfremmelser imidlertid i henhold til vedtaegtens artikel 45 foretages efter udvaelgelse, kan begrundelsen kun vedroere spoergsmaalet, om de retlige betingelser, vedtaegten stiller for forfremmelsens lovlighed, er opfyldt. Heri ligger altsaa ikke, at den paagaeldende institution i detaljer skal redegoere for, paa hvilken baggrund den har vurderet, at den udnaevnte ansoeger opfyldte betingelserne i stillingsopslaget (jf. bl.a. Domstolens dom af 30.10.1974, ovennaevnte sag 188/73, Grassi, praemis 13 og 14, og af 17.12.1981, sag 151/80, De Hoe mod Kommissionen, Sml. s. 3161, praemis 13).
22 Formaalet med pligten til at begrunde en anfaegtet afgoerelse om forfremmelse - i det mindste naar klagesagen afgoeres - er at goere det muligt for faellesskabsdommeren at udoeve sin kontrol af lovligheden af afgoerelsen om forfremmelse og give klageren oplysninger, der er tilstraekkelige til at fastslaa, hvorvidt afgoerelsen er korrekt eller behaeftet med mangler, hvorefter dens lovlighed kan anfaegtes. Begrundelsespligten er altsaa et vaesentligt princip i faellesskabsretten, som kun kan fraviges af tvingende hensyn (jf. senest Rettens dom af 20.3.1991, sag T-1/90, Perez-Minguez Casariego mod Kommissionen, Sml. II, s. 143, praemis 73, og Domstolens dom af 21.11.1991, sag C-269/90, Technische Universitaet Muenchen, Sml. I, s. 5469, praemis 26).
23 I den foreliggende sag skal Retten fastslaa, at der i skrivelsen af 1. august 1989, hvori OESU' s formand meddelte sagsoegeren, at hans ansoegning ikke var blevet imoedekommet, ingen begrundelse gives, medens notitsen af 12. februar 1990, hvori OESU' s generalsekretaer afviste sagsoegerens klage, kun indeholder den generelle bekraeftelse af, at alle ansoegningerne inklusive sagsoegerens, som var indsendt i henhold til det offentliggjorte stillingsopslag nr. 10/89, havde vaeret underkastet en grundig sammenligning i henhold til vedtaegtens artikel 45, og at ansaettelsesmyndigheden derefter havde besluttet, at den ikke kunne efterkomme den uforpligtende udtalelse fra Det Paritetiske Forfremmelsesudvalg og derefter foretrak en kollega til sagsoegeren, som man fandt bedre fortjent til den ledige stilling. Heller ikke denne notits indeholder saaledes nogen begrundelse over for sagsoegeren.
24 OESU' s repraesentant har i retsmoedet forklaret om den maade, hvorpaa man sammenlignede fortjenester og udtalelser vedroerende de tjenestemaend, der stod for en forfremmelse. Han gjorde herom gaeldende, dels at ansaettelsesmyndigheden havde baseret sin afgoerelse paa samtlige oplysninger, som administrationen raadede over, herunder bedoemmelsen af ansoegerne, og dels at ansaettelsesmyndigheden havde bedt Vermeylen om at foretage en sammenligning af de forskellige ansoegeres bedoemmelse. Imidlertid havde Vermeylen blot meddelt generalsekretaeren resultatet af sine overvejelser uden at fremlaegge nogen detaljeret, grundig og sammenlignende analyse af udtalelserne, som derfor havde vaeret de eneste skriftlige akter i den dokumentation, ansaettelsesmyndigheden havde lagt til grund. Idet OESU' s repraesentant understregede, at OESU er en mindre institution med en "enmands-betjent" ansaettelsesmyndighed, som efter OESU' s egne ord kan traeffe afgoerelser uden unyttige formaliteter, praeciserede han tillige, at ansaettelsesmyndigheden, inden den traf sin afgoerelse, havde indhentet mange udtalelser, haft adskillige samtaler og raadfoert sig med den kompetente direktoer.
25 Det bemaerkes, at ganske vist har ansaettelsesmyndigheden i forbindelse med forfremmelser et vidt skoen, men udoevelsen heraf forudsaetter en opmaerksom gennemgang af det ansoegningsmateriale, der skal sammenlignes. Stillet over for en raekke tilstraekkeligt samstemmende indicier til stoette for sagsoegerens argumentation for, at der ikke er foretaget en reel sammenligning af ansoegningerne, skal den sagsoegte institution imidlertid fremlaegge bevis - i form af objektive oplysninger, der kan proeves judicielt - for, at den har overholdt garantierne i vedtaegtens artikel 45 over for de tjenestemaend, der staar over for forfremmelse, og at den har foretaget en saadan sammenligning.
26 Retten finder, at hverken de faktiske oplysninger, sagsoegte har fremlagt, eller den eneste udtalelse - fremsat helt abstrakt og uden stoette i nogen form for belaeg i de sagsakter, der er fremlagt ved Retten - hvoraf det fremgaar, at ansoegningsmaterialet til stillingsopslag nr. 10/89 gjorde det muligt for ansaettelsesmyndigheden at sammenligne ansoegernes fortjenester, og at den virkelig foretog en saadan sammenligning, kan betragtes som tilstraekkeligt bevis paa, at ansaettelsesmyndigheden i den foreliggende sag reelt har foretaget en sammenlignende gennemgang af ansoegernes fortjenester.
27 Vedroerende den liste, som Det Paritetiske Forfremmelsesudvalg udarbejdede den 12. juni 1989 i henhold til artikel 4 i OESU' s afgoerelse nr. 2903/81 A af 1. december 1981 om Forfremmelsesudvalgets sammensaetning og befoejelser, skal Retten paapege, dels at det i henhold til denne beslutnings artikel 5 kraeves, at ansaettelsesmyndigheden foretager forfremmelser, efter at den har gjort sig bekendt med en saadan liste, og dels at en institution med nedsaettelsen af et Raadgivende Udvalg i institutionen selv, der ikke er omtalt i tjenestemandsvedtaegten, og som ved besaettelsen af forskellige stillinger skal hoeres om ansoegernes kvalifikationer og egnethed i forhold til de kvalifikationer, der kraeves, har oensket som ansaettelsesmyndighed at raade over et bedre grundlag for at foretage den sammenligning af ansoegernes fortjenester, der kraeves ifoelge tjenestemandsvedtaegtens artikel 45 (jf. Domstolens dom af 9.7.1987, forenede sager 44/85, 77/85, 294/85 og 295/85, Hochbaum og Rawes mod Kommissionen, Sml. s. 3259, praemis 16).
28 Heraf foelger, at en liste udarbejdet af Forfremmelsesudvalget skal indgaa i de oplysninger, som institutionen laegger til grund for sin egen bedoemmelse af ansoegerne, og at ansaettelsesmyndigheden i den foreliggende sag havde pligt til at tage hensyn til Forfremmelsesudvalgets liste, selv om den ville undlade at foelge den. I oevrigt var brugen af denne liste saerlig vigtig, idet udvalget i sin udtalelse enstemmigt havde foreslaaet at forfremme Thomson og med flertal og i naevnte raekkefoelge Schoenherr og Vingborg (ex aequo) samt Anastassiadis og Weiler (ex aequo).
29 Retten skal fastslaa, at hverken OESU' s formands afgoerelse nr. 259/89 A om at forfremme Di Carlo eller hans skrivelse til sagsoegeren om, at hans ansoegning ikke var blevet imoedekommet, eller notitsen af 12. februar 1990 fra OESU' s generalsekretaer om, at sagsoegerens klage forkastedes, indeholder nogen reference til Det Paritetiske Forfremmelsesudvalgs udtalelse. Desuden goer de akter, der er fremlagt paa Rettens begaering, det ikke muligt at paavise, at ansaettelsesmyndigheden opfyldte sin pligt til at tage hensyn til denne udtalelse. Foelgelig maa Retten antage, at en saadan hensyntagen ikke er paavist, og at den anfaegtede afgoerelse ikke indeholder nogen form for begrundelse, skoent en saadan begrundelse ville have vaeret saerlig noedvendig i den foreliggende sag, hvor ansaettelsesmyndigheden mente at maatte se bort fra samtlige de forslag, der fremgik af Det Paritetiske Udvalgs udtalelse.
30 Retten skal tillige fastslaa - hvilket OESU' s repraesentant har erkendt i retsmoedet - at OESU ikke trods Rettens udtrykkelige opfordring fremlagde samtlige akter, som laa til grund, da ansaettelsesmyndigheden traf den anfaegtede afgoerelse. OESU har ikke efterkommet dette krav og har dermed undladt at opfylde sin pligt over for faellesskabsdommeren ved ikke at give Retten mulighed for til fulde at udoeve sin kontrol af den anfaegtede afgoerelses lovlighed.
31 Af de foregaaende betragtninger foelger, at i en saadan situation, hvor sagsoegerens anbringender er noejagtige og velbegrundede, hvor institutionen har undladt at opfylde sin pligt til at fremlaegge de akter, den havde fundet afgoerende, og hvor domsmyndigheden ikke har mulighed for at vurdere, om det reelt er ansaettelsesmyndigheden, dvs. formanden, der har udoevet sine befoejelser, eller om det, som det fremgaar af sagens akter, er en ubefoejet myndighed, nemlig OESU' s generalsekretaer, som i en foreloebig gennemgang foretog den anfaegtede udnaevnelse, samt hvor ingen begrundet afgoerelse er blevet meddelt sagsoegeren som svar paa hans klage, boer den anfaegtede afgoerelse annulleres, uden at det er noedvendigt at gennemgaa de oevrige anbringender, som sagsoegeren har paaberaabt sig til stoette for soegsmaalet, eller traeffe beslutning om de foranstaltninger til bevisoptagelse, han har anmodet om.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
32 I henhold til artikel 87, stk. 2 i Rettens procesreglement paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Da OESU har tabt sagen, paalaegges OESU at betale sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Femte Afdeling)
1) Den af Det OEkonomiske og Sociale Udvalgs formand den 1. august 1989 trufne afgoerelse nr. 259/89 A, hvorved Giovanni Di Carlo udnaevntes til stillingen som ledende oversaetter i henhold til meddelelsen om ledig stilling nr. 10/89, annulleres.
2) Det OEkonomiske og Sociale Udvalg betaler sagens omkostninger.