CELEX: 62003CJ0028
Apdrošināšana
Pirmās direktīvas 73/239/EEK 15. un 16. pants
Pirmās direktīvas 79/267/EEK 17. un 18. pants
Apdrošināšanas sabiedrības likvidācijas procedūra pēc darbības licences atsaukšanas
Prasījumu saistībā ar darba algas parādiem un ar apdrošināšanu saistītu prasījumu prioritāšu pakāpe

Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 15. un 16. pantu Padomes 1973. gada 24. jūlija Pirmajā direktīvā
73/239/EEK par normatīvo un administratīvo aktu koordināciju attiecībā uz uzņēmējdarbības sākšanu un veikšanu tiešās apdrošināšanas
nozarē, kas nav dzīvības apdrošināšana (OV L 228, 3. lpp.), kas grozīta ar Padomes 1988. gada 22. jūnija Otro direktīvu 88/357/EEK
par normatīvo un administratīvo aktu koordināciju attiecībā uz tiešo apdrošināšanu, kas nav dzīvības apdrošināšana, par noteikumiem
pakalpojumu sniegšanas brīvības efektīvākai izmantošanai, ar kuru groza Direktīvu 73/239/EEK (OV L 172, 1. lpp.), un Padomes
1992. gada 18. jūnija Direktīvu 92/49/EEK par normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu attiecībā uz tiešo apdrošināšanu,
kas nav dzīvības apdrošināšana, ar ko groza Direktīvu 73/239/EEK un Direktīvu 88/357/EEK (Trešā apdrošināšanas, kas nav dzīvības
apdrošināšana, direktīva) (OV L 228, 1. lpp.). Tas arī ir par to, kā interpretēt 17. un 18. pantu Padomes 1979. gada 5. marta
Pirmajā direktīvā 79/267/EEK par normatīvo un administratīvo aktu koordināciju attiecībā uz uzņēmējdarbības sākšanu un veikšanu
tiešajā dzīvības apdrošināšanā (OV L 63, 1. lpp.), kas grozīta ar Padomes 1990. gada 8. novembra Otro direktīvu 90/619/EEK
par normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu attiecībā uz tiešo dzīvības apdrošināšanu, par noteikumiem pakalpojumu sniegšanas
brīvības efektīvākai izmantošanai un par grozījumiem Direktīvā 79/267/EEK (OV L 330, 50. lpp.) un Padomes 1992. gada 10. novembra
Direktīvu 92/96/EEK par normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu attiecībā uz tiešo dzīvības apdrošināšanu, un ar ko
groza Direktīvu 79/267/EEK un Direktīvu 90/619/EEK (Trešā dzīvības apdrošināšanas direktīva) (OV L 360, 1. lpp.).
Lūgums tika iesniegts prāvā starp
Epikouriko kefalaio
(Drošības fonds ceļu negadījumu atbildības apdrošināšanai) un Grieķijas attīstības ministru sakarā ar ministra lēmumu par
Grieķijas apdrošināšanas sabiedrības
Intercontinental AE
(turpmāk tekstā – "
Intercontinental
") garantijas fonda daļas atbrīvošanu, lai apmaksātu prasījumus saistībā ar darba algas parādiem.

Atbilstošās tiesību normas

Kopienas tiesības
Direktīva 73/239 un 79/267, kas ir attiecīgi grozītas ar Direktīvu 92/49 un Direktīvu 92/96, nosaka vienas licences [atļaujas]
(abu direktīvu 6. un 7. pants) un tikai tās dalībvalsts, kurā atrodas sabiedrības galvenā vadība (izcelsmes dalībvalsts),
pārraudzības principus tiktāl, ciktāl tie attiecas uz šīs sabiedrības finanšu pārraudzību (Direktīvas 73/239 13. pants un
Direktīvas 79/267 15. pants).
Kā nosaka Direktīvas 73/239 15. pants un Direktīvas 79/267 17. pants, katra izcelsmes dalībvalsts lūdz uzņēmumu nodrošināt
pietiekamas tehniskās rezerves attiecībā uz visiem darījumiem. Aktīviem, kas nodrošina šīs rezerves, piemēro noteikumus, kas
paredzēti ieguldīšanas dažādošanas nodrošināšanai.
Saskaņā ar Direktīvas 73/239 16. pantu un Direktīvas 79/267 18. pantu katra izcelsmes dalībvalsts liek uzņēmumiem izveidot
pietiekamas maksātspējas rezerves to darījumiem kopumā un atbilstoši apdrošināšanas sabiedrības brīvajiem līdzekļiem. Saskaņā
ar Direktīvas 73/239 18. pantu un Direktīvas 79/267 21. pantu dalībvalstis neparedz nekādus noteikumus attiecībā uz to aktīvu
izvēli, kuri pārsniedz tehniskās rezerves.
Direktīvas 73/239 22. pants un Direktīvas 79/267 26. pants nosaka virkni gadījumu, kuros izcelsmes dalībvalsts kompetentā
iestāde var atsaukt licenci, un noteic, ka šādos gadījumos iestādei ir jāveic visi vajadzīgie pasākumi, lai nodrošinātu apdrošināto
intereses un ierobežotu uzņēmuma aktīvu brīvu pieejamību.
2001. gada 19. martā tika pieņemta Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2001/17/EK par apdrošināšanas sabiedrību sanāciju
un likvidāciju (OV L 110, 28. lpp.).

Valsts tiesības
Šā sprieduma 1. punktā minētās direktīvas Grieķijas tiesībās tika transponētas ar prezidenta dekrētu Nr. 118/1985 (FEK A 35)
un Nr. 252/1996 (FEK A 186), kas grozīja likumdošanas dekrētu Nr. 400/1970 par privāto apdrošināšanu (FEK A 10; turpmāk tekstā
"likumdošanas dekrēts").
Likumdošanas dekrēta 3. panta 1. punkts noteic, ka, lai veiktu darbības, apdrošināšanas sabiedrībai, kuras galvenā vadība
atrodas Grieķijā, ir jāsaņem tirdzniecības ministra izdota licence. Saskaņā ar likumdošanas dekrēta 3. panta 3. un 5. punktu
licences atsaukšanai – pilnīgai vai daļējai, galīgai vai uz laiku – likumdošanas dekrēta noteiktajos gadījumos ir jānotiek,
pamatojoties uz motivētu tirdzniecības ministra lēmumu. Saskaņā ar 3. panta 7. punktu galīga licences atsaukšana ietver automātisku
dibināšanas licences atsaukšanu un apdrošināšanas sabiedrības likvidāciju.
Saskaņā ar likumdošanas dekrēta 7. pantu apdrošināšanas sabiedrībām, kuru galvenā vadība atrodas Grieķijā, tiek prasīts ieviest
pietiekamas tehniskās rezerves attiecībā uz visa veida komercdarbību, ko šīs sabiedrības veic. Šīs tehniskās rezerves veido
ekvivalentas vērtības aktīvi, kas ir izteikti tajā pašā valūtā.
Atbilstoši likumdošanas dekrēta 8. panta 1. punktam apdrošināšanas sabiedrībām, kuru galvenā vadība atrodas Grieķijā, ir jāizveido
garantijas fonds, kurā Grieķijā vai kādā citā Eiropas Savienības vai Eiropas ekonomikas zonas dalībvalstī tiek ieskaitīti
tie aktīvi, kas nodrošina personu ar tiesībām gūt labumu saskaņā ar apdrošināšanas līgumu intereses. Saskaņā ar šo pašu normu
garantijas fonds ietver aktīvus, kuri nosedz tehniskās rezerves, uz kurām atsaucas likumdošanas dekrēta 7. pantā ietvertie
tehniskie noteikumi, un aktīvus, kas veido vienu ceturtdaļu no minimuma, uz ko atsaucas likumdošanas dekrēta 20. panta 2. punkta
A. apakšpunkta e) daļa.
Saskaņā ar likumdošanas dekrēta 9. panta 1. punktu, ja apdrošināšanas sabiedrība nepilda 7. un 8. panta noteikumus par tehniskajam
rezervēm, tirdzniecības ministrs var, vispirms paziņojot savu nodomu jebkuras dalībvalsts kompetentajām iestādēm, kur sabiedrība
darbojas caur filiālēm vai saskaņā ar pakalpojumu sniegšanas brīvību, ar Grieķijas Republikas Oficiālajā Vēstnesī publicētu
lēmumu veikt dažādus pasākumus. Tādējādi viņš var ieskaitīt daļu vai visus sabiedrības pieejamos līdzekļus garantijas fondā,
aizliegt brīvu rīcību ar daļu vai visiem tās aktīviem, uz laiku vai galīgi atsaukt darbības licenci dažiem vai visiem apdrošināšanas
veidiem un veikt jebkādus citus piemērotus pasākumus ar mērķi nodrošināt apdrošināto personu vai jebkuru citu personu, kam
ir tiesības uz apdrošināšanas izmaksu, intereses.
Likumdošanas dekrēta 10. panta 1. punkta 1. rindkopa, kas grozīta ar likuma Nr. 2496/1997 35. panta 9. punktu (FEK A 87),
nosaka:
"Personām, kurām ir tiesības uz apdrošināšanas izmaksu, un visu vai noteiktu to tiesību mantiniekiem ir prioritāte attiecībā
uz garantijas fondu, kam ir prioritāte pār jebkuru citu vispārīgu vai noteiktu priekšrocību, izņemot 12.a panta 8. punktā
minēto prioritāti un prioritāti attiecībā uz prasījumiem saistībā ar darba algas parādiem, izņemot personu, kuras izmanto
tiesības vadīt un pārvaldīt apdrošināšanas sabiedrību, prasījumus".
Likumdošanas dekrēta 12.a panta 8. punkts nodrošina prioritāti attiecībā uz visiem sabiedrības aktīviem likvidatora vai maksātnespējas
procesa administratora atlīdzībai un izdevumiem un apdrošināšanas portfeļa likvidatora atlīdzībai un izdevumiem.
Ar prezidenta dekrētu Nr. 27/1996 (FEK A 19) pilnvaras pārraudzīt apdrošināšanas sabiedrības tika nodotas attīstības ministram.

Pamata prāva un prejudiciālais jautājums

Epikouriko kefalaio
ir iestāde, kura izveidota ar likumu Nr. 489/1976 (FEK A 331) un kurā piedalās sabiedrības, kuras piedāvā autotransporta
līdzekļu civiltiesiskās atbildības apdrošināšanu Grieķijā. Tās funkcijas ietver kompensāciju izmaksu ceļu satiksmes negadījumos
cietušajiem (cietušajiem un viņu mantiniekiem) gadījumos, kad sabiedrība, kas ir apdrošinājusi negadījumu izraisījušās personas
civiltiesisko atbildību, kļūst par maksātnespējas procesa subjektu vai tai ir atsaukta licence. Uzreiz pēc kompensācijas izmaksas
saskaņā ar minēto likumu tā ar subrogāciju iegūst visas likumdošanas dekrēta 10. pantā par negadījumu atbildīgajai apdrošinātajai
personai noteiktās priekšrocību tiesības.
1995. gadā tirdzniecības ministrs, kurš atsauca
Intercontinental
licenci, nolēma, ka visi šīs sabiedrības kustamie un nekustamie aktīvi ir jāieskaita tās garantijas fondā.
Ar 1998. gada 4. novembra lēmumu Nr. K3-9086 (Oficiālais Vēstnesis, Publisko un privāto sabiedrību ar ierobežotu atbildību
sējums, 1998. gada 10. novembris, 8649. lpp.; turpmāk tekstā – "apstrīdētais lēmums") attīstības ministrs atbrīvoja īpašumu,
kura vērtība saskaņā ar
Intercontinental
garantijas fondu bija GRD 28 967 185, lai saskaņā ar augstākminētajā 13. punktā norādītajiem noteikumiem apmierinātu priekšrocības
prasījumus saistībā ar darba algas parādiem.
1998. gada 16. decembrī
Epikouriko kefalaio
, kas izmaksāja apdrošināšanu, ko
Intercontinental
bija parādā, iesniedza prasību
Simvoulio tis Epikratias
(Valsts padome, Grieķija) par apstrīdētā lēmuma atcelšanu, pamatojoties uz to, ka lēmums skar līdzekļus, kas varētu nosegt
ar subrogāciju iegūto prasību attiecībā uz
Intercontinental
.

Simvoulio tis Epikratias
uzsver, ka apdrošināto personu aizsardzība ir Kopienas tiesību pamatmērķis, un piezīmē, ka apdrošināšanas sabiedrību pienākums
izveidot tehniskās rezerves un likumdošanas dekrēta 9. panta 1. punkts ir paredzēti šā mērķa sasniegšanai. Tā uzskata, ka
likuma 2496/1997 35. panta 9. punkts pārkāpj Kopienas noteikumus, uz kuriem atsaucas šā sprieduma 4., 5. un 6. punkts, tiktāl,
ciktāl tas noteic, ka maksātnespējas procesa, likvidācijas vai analoga maksātnespējas stāvokļa gadījumā priekšrocībām, ko
no garantijas fonda var iegūt apdrosināšanas sabiedrības darbinieki attiecībā uz to prasījumiem saistībā ar darba algas parādiem,
ir prioritāte attiecībā pret priekšrocībām, ko varētu iegūt apdrošinātās personas un viņu mantinieki attiecībā uz to pašu
garantijas fondu. Kā uzskata
Simvoulio tis Epikratias
, apstrīdētais lēmums līdz ar to ir jāatceļ.
Tomēr, ņemot vērā to, ka šāda interpretācija radīja šaubas,
Simvoulio tis Epikratias
nolēma atlikt lietas izskatīšanu un uzdot Tiesai šādu prejudiciālo jautājumu:
"Ņemot vērā Direktīvas 73/239 [..] 15. un 16. pantu un [..] Direktīvas 79/267 [..] 17. un 18. pantu [..], vai valsts likumdevējs
var noteikt, ka, ja apdrošināšanas sabiedrība ir maksātnespējas procesa subjekts, tiek likvidēta vai kā citādi ir analogā
maksātnespējas stāvoklī, prasījumi saistībā ar darba algas parādiem tiek apmierināti no aktīviem, kas veido tās tehniskās
rezerves, pirms personu, kurām ir tiesības uz apdrošināšanas izmaksu, un visu viņu tiesību vai noteiktu tiesību mantinieku
prasījumiem?"

Par prejudiciālo jautājumu
Ar šo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Kopienas noteikumi, kas nosaka apdrošināšanas sabiedrību pienākumu izveidot
pietiekamas tehniskās rezerves un pietiekamas maksātspējas rezerves attiecībā uz visu to darbību, iestājas pret valsts noteikumiem,
kuru sekas ir tādas, ka, ja apdrošināšanas sabiedrība ir maksātnespējas procesa subjekts, tiek likvidēta vai kā citādi ir
maksātnespējas stāvoklī, aktīvi, kas veido tehniskās rezerves, tiek izmantoti prasījumu saistībā ar darba algas parādiem apmierināšanai
pirms apdrošināšanas prasījumu apmierināšanas.
Šis ir jautājums par tiesību aktiem, kuri nosaka prioritāti apdrošināšanas prasījumiem apdrošināšanas sabiedrības likvidācijas
gadījumā. Šo priekšrocību apmērs atbilst garantijas fonda apmēram. Priekšrocība ir piemērojama attiecībā uz sabiedrības garantijas
fondu un attiecas uz papildu aktīviem, kas sedz tehniskās rezerves, kā arī uz citiem šīs sabiedrības aktīviem. Ar ministra
lēmumu to var paplašināt, kā tas ir šajā gadījumā, attiecībā uz visiem pieejamajiem sabiedrības aktīviem. Šādai priekšrocībai
ir prioritāte attiecībā pret jebkuru vispārīgo priekšrocību vai speciālo priekšrocību, izņemot likvidācijas izmaksu prasījumus
un prasījumus, kas saistīti ar darba algas parādiem, izņemot to personu prasījumus, kuras vada un pārvalda apdrošināšanas
sabiedrību.
Kā uzsver Grieķijas un Apvienotās Karalistes valdības un Komisija, ne Kopienas noteikumi par apdrošināšanas sabiedrību pienākumu
izveidot pietiekamas tehniskās rezerves un pietiekamas maksātspējas rezerves attiecībā uz visu to darbību, ne jebkādi citi
Direktīvas 73/239 un 79/267 noteikumi nesatur koordinējošus noteikumus par apdrošināšanas sabiedrības likvidāciju (šajā sakarā
skat. Direktīvas 2001/17 preambulas otro apsvērumu).
Protams, ka valstu noteikumu par apdrošināšanas sabiedrībām pieprasītajām finanšu garantijām, ko panāk jo sevišķi ar šī sprieduma
4. un 5. punktā norādītajiem Kopienas noteikumiem, koordinēšana ir paredzēta apdrošināto personu un trešo personu – labuma
guvēju – pietiekamai aizsardzībai visās Kopienas dalībvalstīs (skat. Direktīvas 73/239 preambulas otro apsvērumu un Direktīvas
79/267 preambulas pirmo apsvērumu). Jo sevišķi apdrošināšanas sabiedrībām uzliktais pienākums izveidot pietiekamas tehniskās
rezerves ir paredzēts, lai nodrošinātu, ka tām ir finanšu līdzekļi savu līgumsaistību pret apdrošinātajam personām izpildei
(skat. 1986. gada 4. decembra spriedumu lietā 205/84 Komisija/Vācija,
Recueil 1986
, 3755. lpp., 38. punkts; skat. arī Direktīvas 73/239 preambulas devīto apsvērumu un Direktīvas 79/267 preambulas septīto
apsvērumu, kā arī Direktīvas 92/49 preambulas divpadsmito apsvērumu un Direktīvas 92/96 preambulas trīspadsmito apsvērumu).
Neskatoties uz to, Kopienas noteikumus nevar interpretēt tādējādi, ka Kopienas likumdevējs ir uzskatījis, ka apdrošināšanas
sabiedrības likvidācijas gadījumā aktīvi, kas veido tehniskās rezerves, jebkuros apstākļos kā absolūta prioritāte ir piešķirami
tikai apdrošināšanas prasījumu apmierināšanai.
Šāda interpretācija nekādā veidā neatbilst Direktīvā 73/239 un Direktīvā 79/267 paredzētajam. Turklāt tā ir pretrunā ar Direktīvas
2001/17 10. panta 1. punktu, kurš, "lai nodrošinātu pienācīgu līdzsvaru starp apdrošināšanas kreditoru aizsardzību un citu
ar dalībvalstu tiesību aktiem aizsargātu privileģētu kreditoru aizsardzību" (četrpadsmitais apsvērums), atļauj dalībvalstīm
noteiktu kategoriju prasījumiem, jo sevišķi apdrošināšanas sabiedrības algoto darbinieku prasījumiem, piešķirt priekšrocību
attiecībā uz apdrošināšanas prasījumiem, tajā skaitā aktīviem, kas veido tehniskās rezerves, kur apdrošināšanas prasījumu
priekšrocība savā apmērā nav ierobežota ar aktīviem, kas veido šīs rezerves.
Līdz ar to atbilde uz prejudiciālo jautājumu ir tāda, ka Direktīvas 73/239 15. un 16. pants un Direktīvas 79/267 17. un 18. pants
neaizliedz valsts tiesību normas, saskaņā ar kurām, ja apdrošināšanas sabiedrība ir maksātnespējas procesa subjekts, tiek
likvidēta vai kā citādi ir maksātnespējas stāvoklī, aktīvi, kas veido tehniskās rezerves, var tikt novirzīti prasījumu, kas
saistīti ar darba algas parādiem, apmierināšanai pirms apdrošināšanas prasījumu apmierināšanas, ja šīs tiesību normas piešķir
apdrošināšanas prasījumiem priekšrocību, kuras apmērs jebkurā gadījumā papildus aktīviem, kas veido tehniskās rezerves, ietver
citus sabiedrības aktīvus un var, balstoties uz ministra lēmumu, tikt paplašināts attiecībā uz visiem pieejamajiem sabiedrības
aktīviem.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies saistībā ar apsvērumu iesniegšanu Tiesā, izņemot minēto lietas dalībnieku
tiesāšanās izdevumus, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
15. un 16. pants Padomes 1973. gada 24. jūlija Pirmajā direktīvā 73/239/EEK par normatīvo un administratīvo aktu koordināciju
attiecībā uz uzņēmējdarbības sākšanu un veikšanu tiešās apdrošināšanas nozarē, kas nav dzīvības apdrošināšana, kas grozīta
ar Padomes 1988. gada 22. jūnija Otro direktīvu 88/357/EEK par normatīvo un administratīvo aktu koordināciju attiecībā uz
tiešo apdrošināšanu, izņemot dzīvības apdrošināšanu, par noteikumiem pakalpojumu sniegšanas brīvības efektīvākai izmantošanai
un par grozījumiem Direktīvā 73/239/EEK un ar Padomes 1992. gada 18. jūnija Direktīvu 92/49/EEK par normatīvo un administratīvo
aktu koordinēšanu attiecībā uz tiešo apdrošināšanu, kas nav dzīvības apdrošināšana, ar ko groza Direktīvu 73/239/EEK un Direktīvu
88/357/EEK (Trešā apdrošināšanas, kas nav dzīvības apdrošināšana, direktīva), un 17. un 18. pants Padomes 1979. gada 5. marta
Pirmajā direktīvā 79/267/EEK par normatīvo un administratīvo aktu koordināciju attiecībā uz uzņēmējdarbības sākšanu un veikšanu
tiešajā dzīvības apdrošināšanā, kas grozīta ar Padomes 1990. gada 8. novembra Direktīvu 90/619/EEK par normatīvo un administratīvo
aktu koordinēšanu attiecībā uz tiešo dzīvības apdrošināšanu, par noteikumiem pakalpojumu sniegšanas brīvības efektīvākai izmantošanai
un par grozījumiem Direktīvā 79/267/EEK un Padomes 1992. gada 10. novembra Direktīvu 92/96/EEK par normatīvo un administratīvo
aktu koordinēšanu attiecībā uz tiešo dzīvības apdrošināšanu, un ar ko groza Direktīvu 79/267/EEK un Direktīvu 90/619/EEK (Trešā
dzīvības apdrošināšanas direktīva), neaizliedz valsts tiesību normas, saskaņā ar kurām, ja apdrošināšanas sabiedrība ir maksātnespējas
procesa subjekts, tiek likvidēta vai kā citādi ir maksātnespējas stāvoklī, aktīvi, kas veido tehniskās rezerves, var tikt
novirzīti prasījumu, kas saistīti ar darba algas parādiem, apmierināšanai pirms apdrošināšanas prasījumu apmierināšanas, ja
šīs tiesību normas piešķir apdrošināšanas prasījumiem priekšrocību, kuras apmērs jebkurā gadījumā papildus aktīviem, kas veido
tehniskās rezerves, ietver citus sabiedrības aktīvus un var ar ministra lēmumu tikt paplašināts attiecībā uz visiem pieejamajiem
sabiedrības aktīviem.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – grieķu.