CELEX: 62005FJ0052
Közszolgálat
Tisztviselők

Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2005. július 4‑én benyújtott keresetlevelében a felperes lényegében elsősorban azon határozat
megsemmisítését kéri, amelyben az Európai Közösségek Bizottsága hallgatólagosan elutasította a felperes segítségnyújtás iránti
kérelmét, másodsorban a 2003. január 1‑jétől október 31‑ig és a 2003. november 1‑jétől december 31‑ig terjedő időszakra vonatkozó
szakmai előmeneteli jelentéseinek (a továbbiakban: 2003. évi szakmai előmeneteli jelentések) megsemmisítését, harmadsorban
a Bizottság kötelezését arra, hogy felperes részére kártérítést fizessen.

Jogi háttér
A 2004. május 1‑jén hatályba lépett, az Európai Közösségek tisztviselői személyzeti szabályzatának, valamint a Közösségek
egyéb alkalmazottai alkalmazási feltételeinek módosításáról szóló, 2004. március 22‑i 723/2004/EK, Euratom tanácsi rendelet
(HL L 124., 2004. április 27., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 2. kötet, 130. o.; a továbbiakban: személyzeti
szabályzat) 12a. cikke kimondja:
„(1) A tisztviselő tartózkodik a pszichológiai [helyesen: lelki] vagy szexuális zaklatás minden formájától.
(2) Azt a tisztviselőt, aki pszichológiai [helyesen: lelki] vagy szexuális zaklatás áldozatává vált, az intézmény részéről
nem érheti sérelmes hatás. Azt a tisztviselőt, aki pszichológiai [helyesen: lelki] vagy szexuális zaklatásra vonatkozó bizonyítékkal
szolgál, az intézmény részéről nem érheti sérelmes hatás, feltéve hogy a tisztviselő tisztességesen járt el.
(3) „Pszichológiai zaklatás [helyesen: lelki zaklatás]”: bármely olyan helytelen magatartás, amely egy időszak során ismétlődően
vagy rendszeresen előfordul, és olyan fizikai magatartást [helyesen: olyan magatartást], szóbeli vagy írott nyelvhasználatot,
gesztusokat vagy más cselekvéseket tartalmaz, amelyek szándékosak, és alkalmasak arra, hogy bármely másik személy személyiségét,
méltóságát, fizikai vagy pszichológiai integritását [helyesen: testi vagy lelki épségét] aláássák.
(4) „Szexuális zaklatás”: olyan, szexuális magatartás, amely azon személy számára, akire irányul, nemkívánatos, és amelynek
célja vagy hatása az említett személy megsértése [helyesen: személy méltóságának a megsértése], illetve megfélemlítő, ellenséges,
bántó vagy zavarba ejtő közeg megteremtése. A szexuális zaklatást nemen alapuló megkülönböztetésként kell kezelni.”
A személyzeti szabályzat 24. cikke értelmében:
„A Közösségek segítséget nyújtanak minden tisztviselőnek, különösen olyan személy elleni eljárásban, aki a tisztviselő vagy
családtagjai sérelmére, a tisztviselő beosztása vagy feladatainak ellátása miatt fenyegetést, becsületsértést, rágalmazást,
illetve bármely személy vagy vagyon elleni támadást követett el.
A Közösségek egyetemlegesen megtérítik a tisztviselőnek az ilyen esetben elszenvedett kárt, amennyiben azt nem a tisztviselő
szándékos vagy súlyosan gondatlan magatartása okozta, és az elkövetőtől nem tudott kártérítést kapni.”
A Bizottság 2003. október 22‑én tudomásul vette a Bizottság tagjának, N. Kinnocknak „A lelki zaklatás elleni politikáról”
szóló közleményét (a továbbiakban: lelki zaklatásról szóló 2003. évi közlemény).
A lelki zaklatásról szóló 2003. évi közlemény 4.1.1. pontjának „sürgősségi intézkedések” elnevezésű i) alpontja kimondja:
„A lelki zaklatás legcsekélyebb gyanúja esetén lehetőség van távoltartás alkalmazására. Ezen intézkedés célja a szembenálló
felek elkülönítése, és nem tévesztendő össze a mobilitási politikával. […] Az ideiglenes intézkedésekre vonatkozóan, e távoltartás
független a betöltetlen álláshely lététől.
A távoltartási intézkedések, melyeknek tekintettel kell lenniük a különleges helyzetekre, lehetnek azonnaliak és szükség esetén
véglegesek. Céljuk, hogy a feltételezett áldozat számára a távolságtartás elősegítése révén lehetővé tegyék a felépülést.”
2006. április 26‑án a Bizottság határozatot hozott az emberi méltóság védelméről, valamint a lelki és szexuális zaklatás elleni
küzdelemről (a továbbiakban: lelki és szexuális zaklatásról szóló 2006. évi határozat). E határozat, amely hatályon kívül
helyezte a lelki zaklatásról szóló 2003. évi közleményt, és annak helyébe lépett, a 2.5. pontjában kimondja:
„A személyzeti szabályzat szerinti lelki zaklatás csak akkor valósul meg, ha a feltételezett zaklató magatartása visszaélésszerű,
szándékos, ismétlődő, tartós vagy rendszeres, és annak célja például az érintett személy lejáratása vagy megalázása. E feltételeknek
együttesen kell fennállniuk. […]”
Az Európai Közösségek tisztviselői személyzeti szabályzata 2004. április 30‑ig hatályos változatának (a továbbiakban: korábbi
személyzeti szabályzat) 43. cikke értelmében:
„A tisztviselők alkalmasságáról, teljesítményéről és feladataik teljesítése során tanúsított magatartásáról […] rendszeresen,
de legalább minden második évben egyszer az egyes intézmények által […] meghatározott feltételek szerint értékelést kell készíteni.”
2004. március 3‑án a Bizottság határozatot hozott a korábbi személyzeti szabályzat 43. cikkének általános végrehajtási rendelkezéseiről
(a továbbiakban: általános végrehajtási rendelkezések).
Az általános végrehajtási rendelkezések 1. cikkének (1) és (2) bekezdése kimondja:
„(1)      A […] [korábbi] személyzeti szabályzat 43. cikkével összhangban minden év elején értékelési eljárás lefolytatására kerül sor.
Az értékeléshez alapul vett referencia‑időszak az előző év január 31‑étől december 31‑ig terjed.
Ebből a célból a […] személyzeti szabályzat [1.] cikke értelmében minden olyan tisztviselőről szakmai előmeneteli jelentésnek
nevezett éves értékelés készül, aki a referencia‑időszak alatt legalább egy hónapot megszakítás nélkül aktív vagy szolgálati
érdekből történő kirendeléssel betöltött állományban töltött. […]
(2)      Az értékelési eljárás célja többek között az állást betöltő személy teljesítményének, képességeinek és hivatali magatartásának
értékelése. A tisztviselő mindhárom jellemző értékelése alapján érdempontokat kap, ahogyan az a II. mellékletet képező jelentésmintában
szerepel.”
Az értékelési eljárás résztvevői egyrészt az értékelő, aki főszabály szerint az egységvezető mint az értékelt tisztviselő
közvetlen hivatali felettese (az általános végrehajtási rendelkezések 2. cikkének (2) bekezdése, valamint 3. cikkének (1)
és (3) bekezdése), másrészt az ellenjegyző, aki főszabály szerint az igazgató mint az értékelő közvetlen hivatali felettese
(az általános végrehajtási rendelkezések 2. cikkének (3) bekezdése és 3. cikkének (1) bekezdése), harmadrészt pedig a fellebbviteli
értékelő, aki főszabály szerint a főigazgató mint az ellenjegyző közvetlen hivatali felettese (az általános végrehajtási rendelkezések
2. cikkének (3) bekezdése és 3. cikkének (1) bekezdése).
Az általános végrehajtási rendelkezések 4. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy az éves jelentés mellett közbenső értékelő
jelentést kell készíteni, különösen akkor, ha az állást betöltő személy feladatainak természete jelentős mértékben változik
a referencia‑időszak során.
Az értékelési eljárás konkrét menetére vonatkozóan az általános végrehajtási rendelkezések az éves jelentésre és a közbenső
értékelő jelentésre is alkalmazandó 8. cikkének (4) bekezdése kimondja, hogy az értékelő erre vonatkozó kérését követő nyolc
munkanapon belül az állást betöltő személy önértékelést készít, amelyet a szakmai előmeneteli jelentéshez csatolnak. Az önértékelés
megérkezésétől számított tíz munkanapon belül az értékelő és az állást betöltő személy hivatalos megbeszélést tart, amely
az általános végrehajtási rendelkezések 8. cikke (5) bekezdésének negyedik albekezdése értelmében három területre vonatkozik:
az állást betöltő személy referencia‑időszak alatti értékelésére, a referencia‑időszakot követő év célkitűzéseinek meghatározására
és a továbbképzési terv rögzítésére. A tisztviselő és az értékelő közötti megbeszélést követően az értékelő és az ellenjegyző
elkészíti a szakmai előmeneteli jelentést. Ha az állást betöltő személy nem fogadja el a szakmai előmeneteli jelentést, egyeztet
az ellenjegyzővel, aki megváltoztathatja vagy jóváhagyhatja a szakmai előmeneteli jelentést. Az értékelt tisztviselő ismét
elutasíthatja az így módosított vagy jóváhagyott szakmai előmeneteli jelentést, aminek az általános végrehajtási rendelkezések
9. cikkében szereplő paritásos értékelési bizottság összehívása a következménye, amely ellenőrzi, hogy az értékelést méltányosan
és objektíven, vagyis a lehetséges mértékben tényekre alapozva, és az általános végrehajtási rendelkezéseknek, valamint az
értékelési útmutatónak megfelelően készítették‑e el. A paritásos értékelési bizottság indokolt véleményt ad, amelynek alapján
a fellebbviteli értékelő megváltoztatja vagy jóváhagyja a szakmai előmeneteli jelentést. Ha a fellebbviteli értékelő eltér
az e véleményben megfogalmazott ajánlásoktól, döntését indokolni köteles.
Az általános végrehajtási rendelkezések II. mellékletét képező jelentésminta szerint az értékelés minden rovatánál jegyet
kell adni és hozzá tartozó értékelést kell írni. Ami a jegyet illeti, a „Teljesítmény” elnevezésű 6.1. rovatban legfeljebb
10, az „Alkalmasság (képességek)” elnevezésű 6.2. rovatban legfeljebb 6, a „Hivatali magatartás” elnevezésű 6.3. rovatban
pedig legfeljebb 4 pont adható. Az értékelés a „Teljesítmény” elnevezésű 6.1. rovatban és az „Alkalmasság (képességek)” elnevezésű
6.2. rovatban „elégtelen”, „nagyon jó” vagy akár „kivételes” is lehet, a közbenső értékelés pedig emelkedő sorrendben „gyenge”,
„kielégítő” vagy „jó”.
2002 júliusában a Bizottság az intraneten közzétett egy dokumentumot „Útmutató a személyi állomány szakmai előmenetellel kapcsolatos
értékelési rendszeréről” (a továbbiakban: értékelési útmutató) címmel. Ezen útmutató pontosítja a szakmai előmeneteli jelentés
elkészítésének módját.
Az értékelési útmutatónak „Az eredmények értékelése” elnevezésű 6.2. pontja többek között a teljesítmény értékelésére vonatkozóan
kimondja:
„A célkitűzések a különböző változásokra tekintettel természetesen változhatnak az év során, az kizárt azonban, hogy az állást
betöltő személyt hátrány érje azért, mert külső körülmények miatt nem tudta teljesíteni a célkitűzéseket. Ilyen helyzetben
arra kell helyezni a hangsúlyt, amit az érdekeltnek ténylegesen módjában állt teljesíteni, és arra, ahogyan a helyzetet kezelte.
Ugyanezek az elvek alkalmazandók, ha az érintettnek év közben távoznia kell. Például amikor beteg, vagy szülési szabadságra
megy, vagy külső kötelezettség teljesítése esetén, mint amilyen az esküdtszék összehívása […].”
A személyzeti szabályzat 57. cikkének első bekezdése kimondja, hogy a tisztviselők naptári évenként legalább 24 munkanap és
legfeljebb 30 munkanap éves szabadságra jogosultak.
A személyzeti szabályzat 59. cikke (1) bekezdésének első albekezdése értelmében az a tisztviselő, aki bizonyítja, hogy betegség
vagy baleset miatti munkaképtelensége folytán feladatait nem tudja ellátni, betegszabadságra jogosult.

A jogvita alapjául szolgáló tényállás
A –
A 2000., 2001. és 2002. év
A korábban Svédországban közigazgatási bíróként tevékenykedő felperest 47 esztendős korában 2000. július 16‑i hatállyal próbaidős
tisztviselővé nevezték ki A5 besorolási fokozatba, és beosztották a Bizottság Személyzeti és igazgatási főigazgatósága Jogok
és kötelezettségek; szociálpolitika és szociális intézkedések elnevezésű B igazgatóságának (a továbbiakban: B igazgatóság)
alárendelt B2, Európai közszolgálat, személyzeti szabályzat és fegyelmi ügyek egységéhez (a továbbiakban: B2 egység).
2001. március 16‑án a B igazgatóság igazgatója a B2 egység vezetőjével folytatott konzultációt követően próbaidő végi értékelő
jelentést készített a 2000. július 16. és 2001. április 15. közötti időszakról (a továbbiakban: első próbaidő végi értékelő
jelentés). A B igazgatóság igazgatója ebben megjegyezte, hogy a felperes „nem tudta ésszerű határidőn belül elvégezni, egy
alkalommal pedig egyáltalán nem tudta elvégezni a rá bízott egyes fontos feladatokat”, valamint azt, hogy a felperesnek „bizonyos
nehézségei vannak a szervezeten belüli kapcsolatokkal”. Az igazgató rámutatott továbbá „a Bizottság jelenlegi igazgatási és
szervezeti rendjében való jártasság hiányára”. Végezetül a jelentés összegzéseként javasolta a felperes próbaidejének meghosszabbítását,
„egy másik szervezeti egységnél való beosztásban”.
2001. március 22‑én a felperes észrevételeket fogalmazott meg az első próbaidő végi értékelő jelentéssel szemben. Ebben többek
között az általa a próbaidő alatt végzett munka fontosságára és minőségére emlékeztetett, és pontosította, hogy soha semmilyen
bírálat nem érte a teljesítményét. Ezért kérte, hogy próbaidő végi értékelő jelentését „a negatív állításokra vonatkozó részében
vizsgálják felül”, felajánlva, hogy [saját maga] tanúskodik az értékelésekért felelős bizottság előtt, és/vagy más tanúkat
állít, ha ez szükséges [volna].
Az első próbaidő végi értékelő jelentést és a felperes észrevételeit továbbították a kinevezésre jogosult hatóságnak, amely
azokat 2001. március 27‑én az értékelésekért felelős bizottság elnöke elé terjesztette.
Az értékelésekért felelős bizottság elnöke még 2001. március 27‑én feljegyzésben továbbította az első próbaidő végi értékelő
jelentést és a felperes észrevételeit az értékelésekért felelős bizottság többi tagjának, és javasolta, hogy írásbeli eljárás
keretében 2001. április 6‑ig hagyják jóvá a feljegyzéséhez csatolt véleménytervezetet.
Mivel az értékelésekért felelős bizottság tagjai 2001. április 6‑ig nem tettek az értékelésekért felelős bizottság titkárságánál
megjegyzést a bizottság elnökének véleménytervezetére vonatkozóan, a kinevezésre jogosult hatóság 2001. április 9‑én határozatot
hozott a felperes próbaidejének a 2001. április 16‑tól 2001. október 15‑ig terjedő időszakra történő meghosszabbításáról (a
továbbiakban: a próbaidő meghosszabbításáról szóló határozat).
A felperest 2001. április 16‑tól a Személyzeti és igazgatási főigazgatóságnak alárendelt B4, Díjazás és kifizetések egységhez,
majd 2001. május 21‑től a 03, Szociális párbeszéd egységgé (a továbbiakban: Szociális párbeszéd egység) átalakult 001‑es egységhez
osztották be, amely szintén a Személyzeti és igazgatási főigazgatóság B igazgatósága alá tartozott.
A felperes 2001. május 21‑én a személyzeti szabályzat 90. cikkének (2) bekezdése alapján panaszt nyújtott be az első próbaidő
végi értékelő jelentéssel és a próbaidő meghosszabbításáról szóló határozattal szemben.
2001. szeptember 20‑i határozatában a kinevezésre jogosult hatóság elutasította a felperes 2001. május 21‑i panaszát. Mindazonáltal
a kinevezésre jogosult hatóság elismerte, hogy az értékelésekért felelős bizottságot tévedésből arról tájékoztatták, hogy
„[a felperes] elfogadta próbaidejének meghosszabbítását egy másik egységnél”, és pontosította, hogy „e tévedést az okozta,
hogy a felperes a próbaidő vele közölt meghosszabbításának keretében javasolta [a B4 egységhez való] újrabeosztását, amellett
hogy nem tudott egyetérteni a meghosszabbítással”. Az érdekelt később semmilyen keresetet nem indított a közösségi bíróság
előtt az első próbaidő végi értékelő jelentéssel és a próbaidő meghosszabbításáról szóló határozattal szemben.
2001. szeptember 25‑én a B igazgatóság igazgatója a Szociális párbeszéd egység vezetőjével folytatott konzultációt követően
próbaidő végi értékelő jelentést készített a 2001. április 16. és 2001. október 15. közötti időszakról (a továbbiakban: második
próbaidő végi értékelő jelentés). Az igazgató javasolta a felperes véglegesítését.
2001. október 24‑i határozatában a kinevezésre jogosult hatóság 2001. október 16‑i hatállyal véglegesítette a felperest.
Mivel 2001 végén a felperes jelezte, hogy el kívánja hagyni a Személyzeti és igazgatási főigazgatóságot, és egy másik főigazgatóságon
szeretne dolgozni, 2002. február 1‑jével az A2, Felvételi politika egységhez osztották be, amely később a Személyzeti és igazgatási
főigazgatóság A4, Felvételi politika (az EPSO előtt) egységévé alakult át.
B –
A 2003. év
2003. január 1‑jétől a felperest a 01, Kapcsolat az intézményekkel, ABM és iratkezelés egységhez (a továbbiakban 01‑es egység)
osztották be, amely később átalakult a Személyzeti és igazgatási főigazgatóság D, Erőforrások igazgatósága alá tartozó D2 egységgé
(a továbbiakban: D2 egység).
2003‑ban a felperes február 5–28. és március 10–14. között betegszabadságon volt, március 17. és április 28. között orvosi
okból félmunkaidős tevékenységet végzett, június 30. és július 4., valamint szeptember 1‑je és november 14. között betegszabadságon
volt, majd november 17. és december 19. között ismét félmunkaidőben dolgozott.
Annak ellenére, hogy 2003. január 1‑jétől az 01‑es egységhez volt beosztva, a felperes 2003 júniusáig megtartotta azt az irodát,
amelyet akkor használt, amikor az A4 csoporthoz volt beosztva, és amely a Bizottság rue Montoyer alatti épületében található
Brüsszelben (a továbbiakban: Montoyer 34 épület), miközben az 01‑es egység többi irodáját a Bizottság rue de la Science 11
alatti (a továbbiakban: Science 11 épület) brüsszeli épületébe költöztették át.
2003 júniusától 2004 nyaráig a felperes a Science 11 épület földszintje és első emelete közötti félemeleten kapott irodát.
2003. június 10‑én elkészült a felperes munkaköri leírása, és azt közölték vele.
2003. július 2‑án a D2 egység egységvezető‑helyettese a következő elektronikus levelet küldte a felperesnek:
„Tárgyaltam az irodákkal kapcsolatos problémáról a [a Személyzeti és igazgatási főigazgatóság D3, Emberi és pénzügyi erőforrások
ADMIN, IAS, Kabinetek] egységgel. A kérésünknek megfelelő megoldásról indult vita, mely szerint a D2 egységet két emeleten
helyeznék el. Mivel e vita sok más változtatással egyidejűleg zajlik, egyelőre nincs azonnali megoldás, de jó esélyeink vannak.
Úgy vélem, meg fogjuk kapni, amit szeretnénk.
Az Ön irodája kérdésének azonnali megoldására a D3 [egység] azt javasolta, hogy Ön ideiglenesen költözzön a [Science 11 épület]
7. emelet[é]re, a […] mellé, […]‑tal együtt egy nagy irodába (jelenleg az irattár helye).
Tudatná velem, hogy elfogadja‑e ezt az ajánlatot?”
2003. július 7‑én a felperes a következő bekezdést tartalmazó elektronikus levelet küldte válaszul a D2 egység egységvezető‑helyettesének:
„Ami az iroda kérdését illeti, őszintén szólva, nem tudom. Július 18‑án szabadságra megyek, és augusztus 18‑án jövök vissza.
Lehet, hogy várnunk kellene, hátha sikerül végleges megoldást találni augusztus táján.”
2003. szeptember 11‑én a D2 egység egységvezető‑helyettese a Személyzeti és igazgatási főigazgatóság D3 Emberi és pénzügyi
erőforrások ADMIN, IAS, Kabinetek egységnél a leltárba vett vagyontárgyak kezelésével megbízott tisztviselőnek (a továbbiakban:
leltárba vett vagyontárgyakat kezelő tisztviselő) a következő elektronikus levelet küldte:
„Emlékszik arra a beszélgetésünkre, melynek lényege, hogy [a felperes számára] megfelelő irodát [kell találnunk], és amelyet
megállapodásunk szerint a nyári szünet után kell folytatnunk? Úgy tűnik, hosszú távú megoldás [amit] a D2 egység [egészének]
9. és 10. emeleten történő elhelyezése [jelentene], nem valósítható meg azonnal. Arra kérem tehát, szíveskedjen az egységünk
rendelkezésére bocsátani a [felperesnek] megfelelő irodát, a lehető legközelebb [Science 11 épület] a 9. és 10. emeletéhez.
Az ügy meglehetősen sürgős, mivel a [felperesnek] a [Science 11 épület] földszintjén található jelenlegi irodájának nem megfelelő
elhelyezése, úgy tűnik, jelentősen hátráltatja a [felperes] teljesítményét, és azonnali megoldást igényel.
Várom válaszát.”
Mivel a leltárba vett vagyontárgyakat kezelő tisztviselő az előző pontban említett elektronikus levél továbbításakor szabadságon
volt, a D2 egység egységvezető‑helyettese 2003. szeptember 30‑án ismételten felhívta a figyelmet a felperes irodájával kapcsolatos
problémára.
C –
A 2004. év
2004. február 2‑án a felperes éves rendes szabadság iránti kérelmet nyújtott be a 2004. március 1‑je és március 5. közötti
időszakra. E kérelmet 2004. február 3‑án elfogadták.
2004. április 29‑én kelt levelében, amely május 3‑án érkezett meg a Személyzeti és igazgatási főigazgatóság panaszügyekkel
foglalkozó egységéhez, a felperes „a […] személyzeti szabályzat 24. cikkére alapított, a személyzeti szabályzat 90. cikke
(1) bekezdésének értelmében vett kérelemnek is minősülő, lelki zaklatás miatti segítségnyújtás iránti kérelmet” intézett a
Bizottsághoz (a továbbiakban: segítségnyújtás iránti kérelem). E kérelemben a felperes több olyan tényre panaszkodott, amelyeket
lelki zaklatásnak minősített, és kérte, hogy a Személyzeti és igazgatási főigazgatóságtól különálló, „semleges hatóság” indítson
közigazgatási vizsgálatot. Végezetül a felperes 100 000 euró kártérítést kért az állítólagos lelki zaklatás miatt őt ért kár
megtérítéseként (a továbbiakban: kártérítési kérelem).
Azt követően, hogy a felperes bemutatott egy 2004. április 16.–június 11. közötti időszakra vonatkozó orvosi igazolást, az
adminisztráció orvosi vizsgálatra küldte az érdekeltet, akiről az intézmény orvosszakértője 2004. május 7‑én készült véleményében
megállapította, hogy „2004. május 10‑től munkára 100%‑osan alkalmas”, de „[a felperes] egészsége érdekében kívánatos lenne
beosztásának megváltoztatása”.
2004. május 7‑i levelében a felperes újra benyújtotta azt a segítségnyújtás iránti kérelmet, amelyet 2004. április 29‑i levelében
megfogalmazott. Emellett az előző pontban említett orvosi véleményre hivatkozva kérte „azonnali megelőző intézkedések meghozatalát,
így ideiglenes újrabeosztását vagy áthelyezését” más főigazgatósághoz, mint a Személyzeti és igazgatási főigazgatóság, annak
érdekében, hogy védve legyen hivatali feletteseinek „visszaéléseitől”. Végezetül a felperes kéri a hivatali feletteseinek
felrótt magatartás anyagi következményeinek jóvátételét is.
Ugyancsak 2004. május 7‑én, 14 óra 53 perckor a felperes a következő szövegrészeket tartalmazó elektronikus levelet küldte
a D2 egység új, 2004. február 16‑án szolgálatba lépett vezetőjének:
„Megpróbáltam éves rendes szabadságot kérni a 2004. május 10–június 30. közötti időszakra a […] Sic Congéban [a szabadságok
intézésének megkönnyítésére szolgáló informatikai rendszer], de nem jártam sikerrel (a […] Sic Congé szerint már betegszabadságon
vagyok).
[…]
Az ideiglenes intézkedésekre várva úgy érzem, (egészségem és biztonságom érdekében) távol kell tartanom magam a munkahelyemtől.
Emiatt kérek éves rendes szabadságot.
Mivel […] nem tudtam éves rendes szabadságot kérni [a Sic Congéban], kérem, legyen kedves a lehető leghamarabb, és legkésőbb
ma délután 4‑[órá]ig [elektronikus levélben] megerősíteni a 2004. május 10.–június 30. közötti időszakra vonatkozó szabadság
iránti kérelmem jóváhagyását.”
Szintén 2004. május 7‑én, 16 óra körül a felperes beszélgetést folytatott a D2 egység vezetőjével az éves rendes szabadság
iránti kérelemről. A felperes szerint az egységvezető beleegyezett, hogy a felperes május 10‑től szabadságra menjen.
Ugyancsak 2004. május 7‑én, 18 óra 1 perckor a D2 egység vezetője a következő szövegrészeket tartalmazó elektronikus levelet
küldte a felperesnek:
„Bizonyos önnel kapcsolatos kérdéseket sürgősen meg kell oldani, ezért arra kérem – a szolgálat érdekében, és feltéve, hogy
még nem kezdte meg szabadságát – szíveskedjen megjelenni hétfő reggel az irodában.
A szabadságával kapcsolatos kérdéseket is akkor beszéljük meg.”
Még mindig 2004. május 7‑én, 18 óra 24 perckor a felperes a következő elektronikus levélben válaszolt a D2 egység vezetőjének:
„Az Ön irodájában ma 16‑[óra]kor folytatott beszélgetésünkre hivatkozom, melynek során Ön biztosított róla, hogy nincs akadálya
annak, hogy május 10. […] hétfőtől szabadságra menjek, és nyugodtan töltsem a hétvégét, anélkül hogy hétfőn be kellene mennem.
Csupán a [Sic Congéval] volt gond, és az […] aláírásokat kellett elintézni. Mostanra már repülőjegyet vettem Svédországba,
egy kicsit későbbre.
[Az] orvos […] megígérte, hogy megpróbál más megoldást találni, ha az éves rendes szabadság iránti kérelmemet nem fogadnák
el ma délután. Mivel Ön ma este értesít döntése megváltoztatásáról, [az] […] [o]rvost már nem lehet elérni. Ezért hétfő reggel
közvetlenül az orvosi szolgálatra megyek, hogy megpróbáljak beszélni [az] […] [o]rvossal vagy egy másik doktorral.”
2004. május 10‑én az előző pontban említett elektronikus levélre válaszolva a D2 egység vezetője a következő szövegrészeket
tartalmazó elektronikus levelet küldte a felperesnek:
„Csupán meg szeretném erősíteni, hogy [a D igazgatóság igazgatója] találkozni kíván Önnel a nap folyamán, hogy beszéljenek
többek között az Ön esetleges intézményen belüli áthelyezéséről, amelyet az orvosi szolgálat [2004. május 7‑i pénteki] véleményében
javasolt, és folytassa a korábban az Ön érdekében tett lépéseket.”
Ugyancsak 2004. május 10‑én a felperes találkozott a D igazgatóság igazgatójával. A felperes szerint ennek során megállapodtak,
hogy a felperes 2004. május 19‑től három hét éves rendes szabadságra mehet.
2004. május 11‑én a felperes elektronikus levelet küldött a D igazgatóság igazgatójának asszisztense számára, amelyben kérte,
hogy a lehető leghamarabb erősítsék meg az igazgatóság jóváhagyását a 2004. május 19. és június 8. között kivenni kívánt szabadság
tárgyában, hozzátéve, hogy az ezen időszaknak megfelelő menetjegyfoglalást legkésőbb másnap, 2004. május 12‑én ki kell fizetni.
A felperes 2004. május 11‑i elektronikus levelére válaszolva a D igazgatóság igazgatójának asszisztense ugyanazon a napon
több elektronikus levelet is küldött a felperesnek, melyekben jelezte, hogy mielőtt a felperes szabadságra mehetne, találkoznia
kell a D2 egység vezetőjével az általános végrehajtási rendelkezések 8. cikkének (5) bekezdésében előírt hivatalos megbeszélés
céljából, és hogy a D igazgatóság igazgatója és a D2 egység vezetője el tudják készíteni az érdekelt 2003. január 1‑je és
október 31. közötti időszakra vonatkozó szakmai előmeneteli jelentését (a továbbiakban: 2003. január–október közötti szakmai
előmeneteli jelentés). Másfelől a felperesnek 2004. május 12‑én küldött elektronikus levélben a D igazgatóság igazgatójának
asszisztense hozzátette, hogy az igazgató semmiféle garanciát nem adhat a felperesnek az éves rendes szabadság jóváhagyására
vonatkozóan, mivel e jóváhagyáshoz több személy közreműködése szükséges, köztük a felperesé.
E választ követően a felperes 2004. május 12‑én elektronikus levélben tudatta a D igazgatóság igazgatójának asszisztensével,
hogy visszavonja a 2004. május 19. és június 8. közötti időszakra vonatkozó éves rendes szabadság iránti kérelmét, és 2004.
június 7. és július 23. között kér szabadságot.
2004. május 13‑án a 2004. június 7–július 23. közötti időszakra vonatkozó éves rendes szabadság iránti kérelmet hivatalosan
átvezették a Sic Congéba, és május 19‑én jóváhagyták. Mindazonáltal a felperes, aki úgy vélte, hogy a jóváhagyásról csak 2004.
május 24‑én, vagyis késedelmesen tájékoztatták, visszavonta éves rendes szabadság iránti kérelmét.
Szintén 2004. május 13‑án a D igazgatóság igazgatója öt főigazgatóságnak (Energiaügyi és Közlekedési Főigazgatóság, OLAF,
Bel‑ és igazságügyi Főigazgatóság, Egészségügyi és Fogyasztóvédelmi Főigazgatóság, Versenyjogi Főigazgatóság) továbbította
a felperes életrajzát. Az önéletrajz kísérőlevelében, amelyet a fent említett főigazgatóságok szintén megkaptak, a D igazgatóság
igazgatója pontosította, hogy a felperes az érintett főigazgatóság tevékenységi körébe tartozó terület iránt érdeklődik, és
a Személyzeti és igazgatási főigazgatóság hozzájárul az érdekelt újrabeosztásához.
2004. május 18‑án a pszichiáter, akit az orvosi szolgálat a felperesről pszichiátriai szakértői vélemény elkészítésével bízott
meg, véleményében hangsúlyozta, hogy „a probléma közösségi jellegű (az intézményen belüli konfliktusból ered), ezért azt közösségi
szinten kell megoldani (egy másik főigazgatóságon történő újrabeilleszkedéssel)”.
2004. május 24‑én a felperes újból előterjesztette „azonnali, állandó vagy ideiglenes áthelyezése iránti kérelmét [egy másik
főigazgatósághoz], amelynek semmi köze a [Személyzeti és igazgatási] főigazgatósághoz vagy [az említett főigazgatóság főigazgatójához]”,
kifejtve, hogy „az [őt ért] lelki zaklatás nyilvánvalóan nem szűnt meg”.
2004. június 7‑én a felperes orvosi igazolást állíttatott ki magának a 2004. június 8. és július 2. közötti időszakra.
2004. június 8‑án a felperes elektronikus levelet küldött a D2 egység vezetőjének, amelyben arról tájékoztatta, hogy „nem
képes a jelenlegi beosztásában dolgozni” 2004. június 8. és július 2. között. Azt is közölte, hogy a Sic Congéban éves rendes
szabadság iránti kérelmet nyújtott be a 2004. július 5. és augusztus 13. közötti időszakra nézve.
2004. június 9‑én a D igazgatóság igazgatója a következő elektronikus levelet küldte a felperesnek:
„Sajnálattal értesültem betegségéről. Megpróbáltam Önt otthon elérni, mivel június 8‑ra beszéltünk meg találkozót, és szerettem
volna Önnel megbeszélni a mostani teendőket.
Ön kérelmezte [a 2003. január–október közötti szakmai előmeneteli jelentésének] felülvizsgálatát, és ezt mihamarabb el kellene
végezni, de mindenesetre még azelőtt, hogy éves rendes szabadságra menne. Az értékelési eljárás befejezése az egész [Személyzeti
és igazgatási] főigazgatóságot érinti, mivel amíg ezen eljárás nem ér véget, addig egyetlen elsőbbségi pontot sem kapunk,
így a személyi állomány egészének előmenetele kerül veszélybe. […]
Tudna egyeztetni egy másik időpontot a titkárnőmmel? […]”
2004. június 11‑i levelében a Vizsgálati és Fegyelmi Hivatal igazgatója (a továbbiakban: VFH) jelezte a Bizottság főtitkárának,
hogy a felperes által segítségnyújtás iránti kérelmében felhozott tények kellően súlyosnak tűnnek ahhoz, hogy közigazgatási
vizsgálatot indítson, „akár az egyéni felelősség megállapítására, akár az alaptalanul megvádolt tisztviselők becsületének
tisztázására”. A VFH igazgatója hozzátette, hogy a Személyzeti és igazgatási főigazgatóság teljes vezetésének – ideértve a
főigazgatót – megvádolására tekintettel számára célszerűnek tűnik, hogy a közigazgatási vizsgálat során a Bizottság főtitkára
lássa el a kinevezésre jogosult hatóság feladatait, és a Személyzeti és igazgatási igazgatóságon kívül álló személyt nevezzenek
ki e vizsgálat meghallgatási tisztviselőjévé.
2004. június 14‑én a 2004. július 5. és augusztus 13. közötti időszakra vonatkozó szabadság iránti kérelmet a D2 egység vezetője
hivatalosan elutasította.
2004. június 18‑án az orvosi szolgálat megállapította, hogy a felperest „július 16‑ig igazoltan távolmaradónak [kell tekinteni]”.
2004. június 21‑én a felperes a Sic Congén keresztül éves rendes szabadság iránti kérelmet nyújtott be a 2004. július 19.
és augusztus 27. közötti időszakra vonatkozóan.
2004 nyarától a felperes irodát kapott a Science 11 épület nyolcadik emeletén.
2004. július 1‑jén a Bizottság főtitkára tájékoztatta a VFH igazgatóját, hogy vállalja a kinevezésre jogosult hatóság feladatait
a közigazgatási eljárásban, és megadta az általa e vizsgálat lefolytatására kiválasztott meghallgatási tisztviselő nevét.
Ugyancsak 2004. július 1‑jén a felperes azon az alapon, hogy 2004. július 19. és augusztus 27. közötti időszakra vonatkozó
éves rendes szabadság iránti kérelmét nem fogadták el, elektronikus levelet küldött a B2 egység egy tisztviselőjének, amelyben
arra panaszkodott, hogy „éves rendes szabadság iránti kérelmeit sorra elutasítják, vagy azokat nem írják alá ésszerű határidőn
belül”, továbbá arra kérte, „segítsen, hogy [2004 nyarán] nyaralni mehessen”.
2004. július 5‑én a felperes orvosi igazolást nyújtott be a 2004. július 17. és augusztus 27. közötti időszakra vonatkozóan.
Ezt az igazolást az adminisztráció nem vitatta.
2004. augusztus 2‑án a Bizottság elfogadta a július 19. és augusztus 27. közötti időszakra vonatkozó éves rendes szabadság
iránti kérelmet. E kérelmet szeptember 3‑án „törölték”, mivel az érintett 2004. július 17. és augusztus 27. között betegszabadságon
volt.
2004. szeptember 1‑jén a felperes orvosi igazolást mutatott be a 2004. augusztus 28. és szeptember 25. közötti időszakra vonatkozóan.
2004. szeptember 6‑án az orvosi vizsgálat – amelynek a felperest a 2004. augusztus 28. és szeptember 25. közötti időszakra
vonatkozó orvosi igazolásának bemutatását követően alávetették – megállapította, hogy az érintett „az adott időpontban 100%‑osan
munkaképes”, azonban megismételte a felperest 2004. május 18‑án megvizsgáló pszichiáter által tett észrevételt, mely szerint
„[a felperes] egészsége érdekében kívánatos a beosztás megváltoztatása”.
2004. szeptember 7‑én a felperes, aki úgy vélte, hogy a 2004. szeptember 6‑i orvosi vizsgálat megállapításai orvosilag nem
megalapozottak, a Bizottsághoz fordult, hogy a személyzeti szabályzat 59. cikke (1) bekezdésének ötödik albekezdése értelmében
ügyét független orvos elé terjesszék.
2004. szeptember 8‑án a felperes kérésére indult közigazgatási vizsgálat keretében a Bizottság főtitkára által kijelölt meghallgatási
tisztviselő feljegyzésben megbízást kapott a főtitkártól „a megfogalmazott állítások valóságtartamának, többek között az iratokban
említett tisztviselő vagy tisztviselők magatartásának kivizsgálására, amely lehetővé teszi a tényleges helyzet megállapítását
és adott esetben a szükséges következtetések levonását”.
2004. szeptember 15‑én az orvosi szolgálat tájékoztatta az Emberi erőforrások, ADMIN, belső reformok egység vezetőjét, hogy
„[a felperes kezelését végző orvossal] közös megegyezéssel kijelöltek egy szakértőt, aki dönteni fog az ügyben”.
A felperes kérelmére az ügy eldöntésére felkért független orvosszakértő (a továbbiakban: független orvosszakértő) által 2004.
október 6‑án végzett pszichológiai vizsgálatról készített jelentés megállapította, hogy „az érdekelt képes a munka újbóli
felvételére, de egy másik [főigazgatóságon]”, és pontosította, hogy „az érdekelt visszahelyezése a korábbi állásába csupán
felelevenítené az átélt lelki zaklatást, és elbizonytalanítaná az érdekeltet”.
2004. október 14‑i feljegyzésében a Személyzeti és igazgatási főigazgatóság C, Szociálpolitika, luxemburgi személyi állomány,
egészség, higiénia igazgatóságának (a továbbiakban: C igazgatóság) igazgatója tájékoztatta a D igazgatóság igazgatóját a független
orvosszakértő következtetéseiről, és azt javasolta számára, hogy „kezdeményezze [a felperes] áthelyezését az említett főigazgatóságon
kívülre, hogy [az érdekelt] a lehető leghamarabb újra munkába állhasson”.
2004. november 5‑én kelt, a felperes segítségnyújtás iránti kérelmére hivatkozó feljegyzésében a Személyzeti és igazgatási
főigazgatóság panaszügyekkel foglalkozó egységének vezetője tájékoztatta az érdekeltet, hogy a Bizottság főtitkára vizsgálatot
indított, amelynek lefolytatását a [Személyzeti és igazgatási] főigazgatóságon kívül álló meghallgatási tisztviselőre bízta,
és a kinevezésre jogosult hatóság a vizsgálatról készült jelentés alapján, annak tartalma függvényében fog határozni a segítségnyújtás
iránti kérelemről.
A panaszügyekkel foglalkozó egységhez 2004. november 30‑án eljuttatott, 2004. november 26‑án kelt feljegyzésében a felperes
panaszt nyújtott be „a segítségnyújtás és védelem iránti, azonnali megelőző intézkedések iránti, valamint kártérítés iránti
kérelmeit hallgatólagosan elutasító határozatokkal szemben” (a továbbiakban: 2004. november 26‑i panasz).
A felperest 2004. december 21‑én 2005. január 1‑jei hatállyal áthelyezték a Személyzeti és igazgatási főigazgatóság alá tartozó
C5, Munkahelyi biztonság és higiénia egységhez (a továbbiakban: C5 egység).
D –
A 2005. év
2005. január 6‑án a felperes megbeszélést folytatott a C5 egység vezetőjével, amelyet követően többé nem jelent meg munkahelyén.
2005. március 21‑én a közigazgatási vizsgálatról a meghallgatási tisztviselő által készített jelentést továbbították a Bizottság
főtitkárának. Jelentését a meghallgatási tisztviselő a következő következtetésekkel zárta:
„1. A jelen jelentésben említett egyik eseményt sem lehet önmagában [a felperes] által megvádolt személyek részéről kifejtett,
[az érdekelt] személyét, méltóságát, testi vagy lelki épségét sértő szándékos, visszaélésszerű magatartásként értékelni.
Néha az volt az érzésem, hogy a felperessel szembeni bizonyos cselekmények vagy magatartások a visszaélés határán jártak,
pontosabban a személyzeti szabályzat angol változatának szóhasználatával élve a vele szembeni »improper behaviourrel« voltak
határosak. Úgy vélem, hogy ezen a határon néha túl is mehettek. Mindazonáltal soha nem éreztem úgy, hogy a szóban forgó magatartás
vagy cselekmények az azt tanúsító személyek részéről szándékosan [a felperes] személyének, méltóságának vagy épségének sérelmére
irányultak volna.
[…]
3. Az ezen eljárás során végzett meghallgatások megértették velünk, hogy [a felperes] lelki zaklatás áldozatának érzi magát,
amely magyarázatot ad arra, hogy olyan szándékot tulajdonít feletteseinek, amellyel azok véleményünk szerint nem rendelkeznek.
E tekintetben csupán sajnálkozásunkat tudjuk kifejezni az [érdekeltet] ért ügyetlenségek miatt. A próbaidejének meghosszabbítását,
a [D2] egységhez való megérkezését vagy irodájának elszigeteltségét övező körülmények hozzájárultak a [felperes] és hivatali
felettesei közötti konfliktus kialakulásához. Tekintettel arra, hogy e konfliktus már évek óta tart, nem hisszük, hogy azt
a kölcsönös megértés irányába tett erőfeszítéssel meg lehetne oldani. Kizárólag a [felperes] gyors, a Személyzeti és igazgatási
főigazgatóságon kívülre történő áthelyezése nyújthat neki – általa megragadandó – esélyt az újrakezdésre.”
2005. március 29‑én a kinevezésre jogosult hatóság elutasította a 2004. november 26‑i panaszt. Hangsúlyozta, hogy „a felperes
különböző kérelmeire a tények jellegének figyelembevételével, azok jelentőségével és a rendelkezésre álló tényekkel arányosan
válaszolt, időben elhatározva a tények feltárására irányuló vizsgálat megindítását, amely folyamatban van.” Végezetül a kinevezésre
jogosult hatóság pontosította, hogy „a folyamatban lévő vizsgálat lezárásakor annak eredményeit közölni fogják [a felperessel]”,
és „ezen eredmények függvényében fog szükség esetén sor fog kerülni a szükségesnek mutatkozó intézkedések meghozatalára, a
személyzeti szabályzat 24. cikke alapján.”
2005. április 15‑én a felperes rokkanttá nyilvánítását kérte. Kérelmében kifejtette, hogy „évek óta lelki zaklatás áldozata
a [Személyzeti és igazgatási] főigazgatóságon”, és „ez a helyzet súlyos következményekkel járt az egészségére nézve”.
2005. június 13‑án a kinevezésre jogosult hatóság a rokkantsági bizottsághoz fordult a felperes ügyében.
A Bizottsághoz intézett 2005. július 11‑i levelében a felperes a rokkanttá nyilvánítása iránti 2005. április 15‑i kérelmére
való hivatkozást követően jelezte, hogy „megerősíti annak elismerése iránti kérelmét, hogy a vele szembeni zaklatás következtében
kialakult betegségek foglalkozási eredetűek”.
2005. július 26‑i ülésén a rokkantsági bizottság megállapította, hogy „a felperes végleges rokkantságban szenved […], és emiatt
fel kell[ett] függesztenie tevékenységét a Bizottságnál”. A rokkantsági bizottság pontosította, hogy nem nyilatkozott arról
a kérdésről, hogy a rokkantság a tisztviselő feladatainak ellátása során bekövetkezett baleset vagy foglalkozási megbetegedés
következménye‑e.
2005. augusztus 23‑i határozatával a Bizottság rokkantság miatt 2005. augusztus 31‑i hatállyal nyugdíjazta a felperest, és
számára „a […] személyzeti szabályzat 78. cikke [harmadik] bekezdésének megfelelően” rokkantsági támogatást állapított meg.
A felperesnek címzett 2005. szeptember 16‑i levelében a kinevezésre jogosult hatóság kifejezetten elutasította a felperes
segítségnyújtás iránti kérelmét, mivel úgy vélte, hogy a közigazgatási vizsgálat következtetései alapján a lelki zaklatásra
vonatkozó állítások nem megalapozottak, vagy azokat nem tudták bizonyítani.
Az orvosi szolgálathoz 2005. október 7‑én telefax útján eljuttatott feljegyzésében a rokkantsági bizottság úgy ítélte meg,
hogy „a rokkantságot előidéző betegség állandó jellegére tekintettel nincs szükség orvosi felülvizsgálatra”.
2005. október 17‑én benyújtott kérelmében a felperes „szorongásos‑depressziós zavara” foglalkozási eredetének elismerését
kérte a Bizottságtól. A jelen ügyben kitűzött tárgyalás időpontjában ez az eljárás még folyamatban volt.
E –
A 2003. évre vonatkozó szakmai előmeneteli jelentéssel kapcsolatos tények
2004. május 12‑én a 2003. január–október közötti időszakra vonatkozó szakmai előmeneteli jelentés elkészítése céljából sor
került az általános végrehajtási rendelkezések 8. cikkének (5) bekezdésében előírt hivatalos megbeszélésre a felperes és a
D2 egység vezetői tisztségét 2003. október 31‑ig betöltő tisztviselő között.
2004. május 18‑án a D2 egység vezetői tisztségét 2003. október 31‑ig betöltő tisztviselő a felperes értékelőjeként elkészítette
a 2003. január–október közötti időszakra vonatkozó szakmai előmeneteli jelentés tervezetét. Ebben összességében 8/20 pontot
adott a felperesnek: 4/10 pontot a teljesítményre, 3/6 pontot a szakértelemre és 1/4 pontot a hivatali magatartásra.
Az értékelő a 2003. január–október közötti időszakra vonatkozó szakmai előmeneteli jelentés „Teljesítmény” elnevezésű 6.1. rovatában
rámutatott arra, hogy – szerinte a felperes „motiváltságának hiánya” miatt – a felperesnek nehézséget jelentett a munkakörének
megszokása, majd jelezte: 2003. szeptember 3‑án tájékoztatta a felperest arról, hogy az Emberi erőforrások, ADMIN, belső reformok
egységhez, valamint az orvosi szolgálathoz fordul azzal a kérdéssel, hogy „a felperes egészségügyi állapota a jövőben lehetővé
teszi‑e munkájának normális ellátását”. Az értékelő azt is hangsúlyozta, hogy „2003. szeptember 3. és 2003 októberének vége
között nem észleltek javulást a felperes teljesítményében”.
2004. május 18‑án a D igazgatóság igazgatója ellenjegyzői minőségében ellenjegyezte a 2003. január–október közötti időszakra
vonatkozó szakmai előmeneteli jelentés tervezetét.
2004. május 27‑én a felperes a 2003. január–október közötti időszakra vonatkozó szakmai előmeneteli jelentés felülvizsgálatát
kérte.
Az általános végrehajtási rendelkezések 8. cikkének (10) bekezdésében előírt, az ellenjegyző és a felperes között tartandó
megbeszélésre nem került sor, az ellenjegyző szerint „[a felperes] elhúzódó távolléte miatt”.
2004. július 14‑én az ellenjegyző elvégezte a 2003. január–október közötti időszakra vonatkozó szakmai előmeneteli jelentés
„hivatalos lezárását”. Másnap az Emberi erőforrások, ADMIN, belső reformok egység vezetője jóváhagyta a jelentés hivatalos
lezárását, „hivatkozva az értékelő és az ellenjegyző észrevételeire, a felperes összes jogának biztosítása érdekében.”
2004. július 8‑án került sor a 2003. november 1‑je és december 31. közötti időszakra vonatkozó szakmai előmeneteli jelentés
(a továbbiakban: 2003. november–decemberi szakmai előmeneteli jelentés) tervezetének a felperes értékelője általi elkészítésére,
amely feladatot már nem a D2 egység vezetője látta el, hanem a D igazgatóság igazgatója. E tervezetben, amely anélkül készült
el, hogy a felperes előzetesen önértékelést végzett volna, a felperes összességében ismételten 8/20 pontot kapott: 4/10 pontot
a teljesítményre, 3/6 pontot a szakértelemre és 1/4 pontot a hivatali magatartásra.
A 2003. november–decemberi szakmai előmeneteli jelentés „Teljesítmény” elnevezésű 6.1. rovatában az értékelő arra a megállapításra
jutott, hogy „a referencia‑időszak semmiféle értékelhető eredményt nem hozott, semmilyen eredményt nem sikerült elérni, noha
azok [a felperes] számára elérhetők voltak”. Az értékelő hozzátette, hogy „álláspontja szerint ennek oka [a felperes] motiváltságának
hiánya és magatartása”.
2004. július 13‑án a felperes ellenjegyzője ellenjegyezte a 2003. november–decemberi szakmai előmeneteli jelentés tervezetét;
e feladatot a Személyzeti és igazgatási főigazgatóság igazgatója látta el. Az ellenjegyző elvégezte az említett szakmai előmeneteli
jelentés hivatalos lezárását is.
2004. szeptember 21‑i levelében az Emberi erőforrások, ADMIN, belső reformok egység vezetője tájékoztatta a felperest, hogy
a Személyzeti és igazgatási főigazgatóság igazgatója úgy döntött, hogy a 2004. évi előléptetési időszakra egyetlen elsőbbségi
pontot sem ad a felperesnek. E levélben az is szerepelt, hogy a 2003. évi előléptetési időszakban a felperes összesített jegye
8/20 volt.
2004. december 20‑án a felperes a személyzeti szabályzat 90. cikkének (2) bekezdése alapján panaszt nyújtott be, amelyben
kérte a 2003. január–októberi és 2003. november–decemberi szakmai előmeneteli jelentés megsemmisítését.
2005. május 4‑i határozatában, amelyet a felperes június 7‑én vett kézhez, a kinevezésre jogosult hatóság elutasította e panaszt.

Az eljárás és a felek kérelmei
A jelen keresetet eredetileg T‑252/05. számon vette nyilvántartásba az Elsőfokú Bíróság Hivatala.
2005. december 15‑i végzésével az Elsőfokú Bíróság a Közszolgálati Törvényszék felállításáról szóló, 2004. november 2‑i 2004/752/EK
tanácsi határozat (HL L 333., 7. o.) 3. cikkének (3) bekezdése alapján áttette az ügyet a Közszolgálati Törvényszékhez. A
Közszolgálati Törvényszék Hivatala F‑52/05. számon vette nyilvántartásba a keresetet.
A felperes azt kéri, hogy a Közszolgálati Törvényszék:
„–      nyilvánítsa a jelen keresetet elfogadhatónak;
–        szükség esetén […] semmisítse meg a 2005. március 29‑i határozatot, amelyben a Bizottság elutasította a […] 2004. november
29‑én, a személyzeti szabályzat 24. cikkén alapuló […] segítségnyújtás iránti […] és kártérítési kérelmet, valamint a 2004.
május 7‑én és 2004. május 24‑én benyújtott azonnali megelőző intézkedések elrendelése iránti kérelmet hallgatólagosan elutasító
határozattal szemben benyújtott panaszt;
–        […] semmisítse meg a Bizottság 2005. május 4‑i, a felperes 2004. december 20‑i panaszára adott választ tartalmazó határozatot,
valamint a 2003. január 1‑je és 2003. december 31. közötti időszakra vonatkozóan róla készített szakmai előmeneteli jelentést;
–        […] állapítsa meg az Európai Közösségnek a fent hivatkozott határozatok meghozataláért és a felperes szakmai előmeneteli jelentésének
elkészítéséért fennálló felelősségét;
–        a felperes számára ítéljen meg 250 000 euró kártérítést az őt ért károkért;
–        a Bizottságot kötelezze az összes költség viselésére”.
A Bizottság azt kéri, hogy a Közszolgálati Törvényszék:
–        utasítsa el a keresetet;
–        a jogszabályoknak megfelelően határozzon a költségekről.
A két fél azon megállapodását követően, hogy kísérletet tesznek a peren kívüli megegyezésre, az előadó bíró informális megbeszélésre
hívta őket, amelyre 2006. október 9‑én került sor a Közszolgálati Törvényszék előtt. 2006. október 17‑én az előadó bíró peren
kívüli egyezségről szóló javaslatot továbbított a feleknek. 2006. október 24‑én a Bizottság elutasította e javaslatot.
Az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata – amelyet a 2004/752 határozat 3. cikkének (4) bekezdése értelmében
mutatis mutandis
alkalmazni kell a Törvényszékre is – 64. cikke 3. §‑ának a) pontja alapján a Közszolgálati Törvényszék kérdéseket intézett
a felekhez. A felek eleget tettek a Közszolgálati Törvényszék kérésének.
A Közszolgálati Törvényszék Hivatalához 2007. június 17‑én érkezett telefaxában a felperes 781 906,43 euróban számszerűsítette
vagyoni kárát, amely egyrészt azon díjazása és nyugdíja, amelyet akkor kapott volna, ha nem nyilvánították volna rokkanttá,
másrészt a neki fizetett rokkantsági támogatás és a neki a jövőben fizetendő nyugdíj közötti különbségből adódik.
2007. szeptember 26‑i végzésében a Közszolgálati Törvényszék elutasította a Bizottság arra irányuló kérelmét, hogy töröljék
a közigazgatási vizsgálat iratainak mellékleteiben szereplő mondatokat.

A jogkérdésről
A –
A jogvita tárgyára vonatkozó előzetes észrevételek
A kereset tárgya a felperes által bemutatott alakban a következő észrevételek megtételét igényli.
Először a felperes második jogalapjában egyértelműen azt kéri, hogy „semmisítsék meg a 2005. március 29‑i határozatot, amelyben
a Bizottság elutasította a […] 2004. november 29‑én, a személyzeti szabályzat 24. cikkén alapuló […] segítségnyújtás iránti
[…] és kártérítési kérelmet, valamint a 2004. május 7‑én és 2004. május 24‑én benyújtott azonnali megelőző intézkedések elrendelése
iránti kérelmet hallgatólagosan elutasító határozattal szemben benyújtott panaszt”. A felperes szerint tehát három különböző
hallgatólagosan elutasító határozat született, melyek közül az első a 2004. április 29‑i feljegyzésben megfogalmazott segítségnyújtás
iránti kérelmet, a második az ugyanebben a feljegyzésben szereplő kártérítési kérelmet, a harmadik pedig a 2004. május 7‑i
és május 24‑i levelekben megfogalmazott, a Személyzeti és igazgatási főigazgatóságról történő áthelyezés iránti kérelmet utasította
el.
E tekintetben nyilvánvaló, hogy a panaszügyekkel foglalkozó egységhez 2004. május 3‑án érkezett április 29‑i levélben a felperes
a Bizottsághoz intézte „a […] személyzeti szabályzat 24. cikkére alapított, a személyzeti szabályzat 90. cikke (1) bekezdésének
értelmében vett kérelemnek is minősülő, lelki zaklatás miatti segítségnyújtás iránti kérelmet”. E kérelemben a felperes több
olyan tényre panaszkodott, amelyeket lelki zaklatásnak minősített, és kérte, hogy a Személyzeti és igazgatási főigazgatóságtól
különálló, „semleges hatóság” indítson közigazgatási vizsgálatot. A felperes e feljegyzésben az állítólagos lelki zaklatás
miatt őt ért kár megtérítését is kérte.
Másfelől a felperes a 2004. április 29‑i feljegyzést követően további két levelet is küldött a Bizottságnak 2004. május 7‑én
és 24‑én, amelyekben „azonnali megelőző intézkedések” meghozatalát, így a Személyzeti és igazgatási főigazgatóságról történő
„ideiglenes újrabeosztását vagy áthelyezését” kérte. Mindazonáltal e levelekben a felperes kifejezetten utalt a 2004. április
29‑i feljegyzésre, és áthelyezése iránti kérelmét az őt a beosztása szerinti főigazgatóságon ért állítólagos lelki zaklatással
indokolta. Úgy kell tehát tekinteni, hogy e két levél nem újabb, a segítségnyújtás iránti kérelemtől elkülönülő kérelem, hanem
annak az azonnali megelőző intézkedésre vonatkozó pontosítása, a jelen esetben áthelyezés iránti kérelem formájában.
Ilyen körülmények között úgy kell tekinteni, hogy a felperes a segítségnyújtás iránti kérelem keretében három intézkedés meghozatalát
kérte: egyrészt közigazgatási vizsgálat megindítását és lefolytatását, másrészt azonnali áthelyezését még a közigazgatási
eljárás eredményének megismerése előtt, harmadrészt minden olyan intézkedés meghozatalát, amelyek a lelki zaklatás megállapítását
követően a végleges védelmét szolgálják.
Mivel az adminisztráció a 2004. április 29‑i feljegyzés 2004. május 3‑án történt kézhezvételét követő négy hónapos határidő
lejárta előtt nem válaszolt sem a segítségnyújtás iránti kérelemre, sem a kártérítési kérelemre, a válasz hiányát a személyzeti
szabályzat 90. cikkének (1) bekezdése értelmében két hallgatólagos elutasító határozatnak kell tekinteni, melyek közül az
első a segítségnyújtás iránti kérelmet, a második a kártérítési kérelmet utasította el.
Másodszor a kérelem harmadik pontjának megfogalmazásából kiderül, hogy a felperes szerint a Bizottság 2003‑ra vonatkozóan
csupán egyetlen szakmai előmeneteli jelentést készített. Mindazonáltal egyértelmű, hogy az általános végrehajtási rendelkezések
4. cikkének (1) bekezdése alapján a Bizottság a felperes számára két jelentést készített, melyek közül az első a 2003. január
1‑je és október 31. közötti (2003. január–októberi szakmai előmeneteli jelentés), a második pedig a 2003. november 1‑je és
december 31. közötti időszakra (2003. november–decemberi szakmai előmeneteli jelentés) vonatkozott.
A fent kifejtett pontosításokra, és arra az ítélkezési gyakorlatra tekintettel, amely szerint a panaszt elutasító határozat
megsemmisítése iránti kérelem alapján a közösségi bíróság azt a sérelmet okozó határozatot vizsgálja felül, amely ellen a
panasz irányul (a Bíróság 293/87. sz., Vainker kontra Parlament ügyben 1989. január 17‑én hozott ítéletének [EBHT 1989., 23. o.]
8. pontja, az Elsőfokú Bíróság T‑310/02. sz., Theodorakis kontra Tanács ügyben 2004. március 23‑án hozott ítéletének [EBHT‑KSZ 2004.,
I‑A‑95. o. és II‑427. o.] 19. pontja és T‑80/04. sz., Castets kontra Bizottság ügyben 2005. június 9‑én hozott ítéletének
[EBHT‑KSZ 2005., I‑A‑161. o. és II‑729. o.] 15. pontja), a jelen keresetet úgy kell tekinteni, mint amelynek célja lényegében:
–        a segítségnyújtás iránti kérelmet hallgatólagosan elutasító határozat megsemmisítése;
–        a 2003. évre vonatkozó szakmai előmeneteli jelentések megsemmisítése;
–        a Bizottság kötelezése arra, hogy a felperes számára kártérítést fizessen.
Mindazonáltal rá kell mutatni, hogy a felperes kérelmeinek és jogalapjainak alátámasztására lényegében azzal érvel, hogy feladatainak
ellátása körében őt lelki zaklatás érte.
Ennélfogva a Közszolgálati Törvényszék a felperes kérelmeinek elbírálása céljából legelőször a lelki zaklatás létére vonatkozó
állítások vizsgálatát tartja szükségesnek.
B –
A lelki zaklatásról
1.
A felek érvei
A felperes szerint hat csoportba sorolhatók azok a tények, amelyek a Személyzeti és igazgatási főigazgatóság vezetése részéről
őt ért lelki zaklatás valódiságát támasztják alá.
Először a B2 egység vezetője, amely egységhez a felperes a Bizottsághoz való felvételekor próbaidős tisztviselőként be lett
osztva, igazságtalan kritikát tartalmazó tájékoztatást szolgáltatott az érdekelt munkájának minőségéről a B igazgatóság igazgatójának,
aki az első, próbaidő végi értékelő jelentést készítette, noha a B2 egység vezetője a próbaidő első részének időtartama alatt
sohasem bírálta a felperest, és elégedetlenségének sem adott hangot, sőt elégedettségét fejezte ki. Ráadásul azzal az ürüggyel,
hogy a felperes elfogadta próbaidejének meghosszabbítását, az értékelésekért felelős bizottság nem hallgatta meg sem őt, sem
azokat a személyeket, akiknek meghallgatását kívánta. Végezetül a felperes megjegyzi, hogy egyik korábbi munkatársa kész lenne
tanúskodni a B2 egységnél tapasztalt munkakörülményekről.
Másodszor a felperes a később D2 egységgé vált 01 egységhez történő beosztásától kezdve szakmailag el volt szigetelve, ugyanis
ezen egység vezetője és egységvezetője módszeresen kerülték vele a kommunikációt, és 2004 nyaráig az egység többi részétől
térben távol lévő, felszereltségében hiányos irodát adtak neki.
Harmadszor semmilyen feladatot nem bíztak a felperesre 2003 januárja és júniusa között.
Negyedszer a felperes felettesei rágalmakat terjesztettek a felperes szakmai képességeivel kapcsolatban.
Ötödször a D igazgatóság igazgatója, valamint a D2 egység vezetője a felperes „pszichológiai elbizonytalanításának” érdekében
elutasították egyes éves rendes szabadság iránti bizonyos kérelmeit úgy, hogy az elutasításra bizonyos esetekben a szabadság
elvi jóváhagyása után került sor. Másfelől bizonyos kérelmeket késedelmesen hagytak jóvá, aminek következtében a felperes
kénytelen volt legalább egy esetben visszavonni szabadság iránti kérelmét és töröltetni foglalását.
Hatodszor a D igazgatóság igazgatója, valamint a D2 egység vezetője tévesen megalapozatlannak tekintettek több betegszabadságot,
különösen a 2004. szeptember 8. és 2005. március 31. közötti időszakban, aminek következtében a felperes a 2004. és 2005. évi
rendes szabadságából vesztett napokat, díjazásából pedig levontak.
A tárgyaláson a felperes emellett azt állította, hogy a Bizottság figyelmen kívül hagyta a független orvos véleményét, aki
2004. október 6‑án javasolta a felperes áthelyezését a Személyzeti és igazgatási főigazgatóságról.
Védekezésében a Bizottság emlékeztet arra, hogy a személyzeti szabályzat 12a. cikkének (3) bekezdése felsorolja azokat a feltételeket,
amelyeknek teljesülniük kell ahhoz, hogy lelki zaklatásról lehessen beszélni. E cikk szerint szükséges, hogy a magatartás
helytelen legyen, időben elhúzódjon, többé‑kevésbé rendszeresen ismétlődjön, és arra irányuljon, hogy az érintett személyiségét,
méltóságát, testi vagy lelki épségét aláássa. A tisztviselővel szembeni magatartás csak akkor tekinthető tehát lelki zaklatásnak,
ha e magatartás objektíve az adott személy lejáratására vagy munkakörülményeinek szándékos lerontására irányul. Következésképpen
a Bizottság szerint az ilyen magatartásnak objektíve szándékosnak kell lennie, amint az az ítélkezési gyakorlatból következik
(lásd ebben az értelemben az Elsőfokú Bíróság T‑7/98., T‑208/98. és T‑109/99. sz., De Nicola kontra EBB ügyben hozott 2001.
február 23‑i ítéletét [EBHT‑KSZ 2001., I‑A‑49. o. és II‑185. o.], a T‑136/03. sz., Schochaert kontra Tanács ügyben 2004. július
8‑án hozott ítéletét [EBHT‑KSZ 2004., I‑A‑215. o. és II‑957. o.], és a T‑144/03. sz., Schmit kontra Bizottság ügyben 2005.
május 4‑én hozott ítéletét [EBHT 2005., I‑A‑101. o. és II‑465. o.]).
Márpedig a Bizottság hangsúlyozza, hogy a jelen esetben a felperes által említett egyetlen körülmény sem utal arra, hogy munkatársai
vagy felettesei szándékosan kívánták volna lejáratni vagy munkakörülményeit rontani.
2.
A Közszolgálati Törvényszék álláspontja
Mindenekelőtt emlékeztetni kell arra, hogy a 2004. május 1‑jén hatályba lépett személyzeti szabályzat 12a. cikkének (3) bekezdése
kimondja, hogy „pszichológiai zaklatás [helyesen: lelki zaklatás]: bármely olyan helytelen magatartás, amely egy időszak során
ismétlődően vagy rendszeresen előfordul, és olyan fizikai magatartást [helyesen: olyan magatartást], szóbeli vagy írott nyelvhasználatot,
gesztusokat vagy más cselekvéseket tartalmaz, amelyek szándékosak, és alkalmasak arra, hogy bármely másik személy személyiségét,
méltóságát, fizikai vagy pszichológiai integritását [helyesen: testi vagy lelki épségét] aláássák.”
Másfelől a lelki zaklatásról szóló 2003. évi közlemény, amely a belső iránymutatás jogi erejével bír, és amely a kötelező
a Bizottságra nézve, ha az nem nyilvánította ki indokolással ellátott részletes határozatban az attól való eltérés szándékát
(lásd ebben az értelemben a Bíróság 148/73. sz., Louwage kontra Bizottság ügyben 1974. január 30‑án hozott ítéletének [EBHT 1974.,
81. o.] 12. pontját, 190/82. sz. Blomefield kontra Bizottság ügyben 1983. december 1‑jén hozott ítéletének [EBHT 1983., 3981. o.]
20. pontját, az Elsőfokú Bíróság T‑246/04. és T‑71/05. sz., Wunenburger kontra Bizottság ügyben 2007. február 6‑án hozott
ítéletének [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 127. pontját), kiemeli, hogy a lelki zaklatás jelensége „különböző formákat
ölthet: lehet sanyargatás, negatív hozzáállás, nyomásgyakorlás, kellemetlenkedés vagy akár a kommunikáció megtagadása is,
vagyis olyan különféle cselekmények, amelyek ha egyszer‑egyszer valósulnak meg, és annak ellenére, hogy nem elfogadhatók,
különösebb következmény nélkülinek tűnhetnek, azonban ismétlődésük súlyos károkat okozhat annak a személynek, akire irányulnak”.
A lelki zaklatásról szóló 2003. évi közlemény azt is pontosítja, hogy „a sérelmezett magatartás a hatalommal való visszaélés
vagy az érzelmi kizsákmányolás körébe tartozik”, és „egy személy vagy személyek csoportja is megvalósíthatja”.
Hangsúlyozni kell, hogy a lelki zaklatás az időben szükségszerűen folyamatként jelenik meg, és ismétlődő vagy folyamatos cselekvést
feltételez. A személyzeti szabályzat 12a. cikkének (3) bekezdése ugyanis a lelki zaklatás megállapításához megköveteli, hogy
a magatartás „egy időszak során ismétlődően vagy rendszeresen előforduljon”, miközben a lelki zaklatásról szóló 2003. évi
közlemény a magatartás szükségképpen „ismétlődő” jellegét hangsúlyozza.
Ráadásul a Bizottság állításától eltérően a személyzeti szabályzat 12a. cikkének (3) bekezdése – bármely nyelvi változatról
legyen szó – egyáltalán nem teszi a lelki zaklatás megállapításának szükséges elemévé a feltételezett zaklató ártó szándékát.
A személyzeti szabályzat 12a. cikkének (3) bekezdése ugyanis „helytelen magatartásként” határozza meg a lelki zaklatást, amelynek
megállapítása két feltétel együttes teljesülését igényli. Az első feltétel olyan magatartás, szóbeli vagy írott nyelvhasználat,
gesztusok vagy más cselekvések létére vonatkozik, amelyek „egy időszak során ismétlődően vagy rendszeresen” fordulnak elő,
és amelyek „szándékosak”. Az elsőtől az „és” szóval elkülönített második feltétel arra vonatkozik, hogy e magatartás, szóbeli
vagy írott nyelvhasználat, gesztusok vagy más cselekvések alkalmasak legyenek arra, hogy bármely „másik személy személyiségét,
méltóságát, fizikai vagy pszichológiai integritását [helyesen: testi vagy lelki épségét] aláássák”.
Két következtetés vonható le abból, hogy a „szándékos” jelző az első feltételhez kapcsolódik, nem pedig a másodikhoz. Egyrészt
a személyzeti szabályzat 12a. cikkének (3) bekezdésében szereplő magatartásoknak, szóbeli vagy írott nyelvhasználatnak, gesztusoknak
vagy más cselekvéseknek kell szándékosnak lenniük, ami kizárja e rendelkezés alkalmazási köréből a véletlen cselekvéseket.
Másrészt nem szükséges, hogy e magatartás, szóbeli vagy írott nyelvhasználat, gesztusok vagy más cselekvések azzal a szándékkal
valósuljanak meg, hogy más személy személyiségét, méltóságát, testi vagy lelki épségét aláássák. Másként fogalmazva a személyzeti
szabályzat 12a. cikkének (3) bekezdése értelmében vett lelki zaklatás megvalósulhat anélkül is, hogy a zaklatónak szándékában
állt volna az áldozatot lejáratni, vagy annak munkakörülményeit szándékosan rontani. Elegendő az is, hogy szándékosan megvalósított
cselekvései objektíve ilyen következményekkel járnak.
Hozzá kell tenni, hogy a személyzeti szabályzat 12a. cikke (3) bekezdésének ellentétes értelmezése megfosztaná e rendelkezést
a hatékony érvényesüléstől, mivel nehéz bizonyítani a lelki zaklatás elkövetőjének ártó szándékát. Ugyanis noha esetenként
az ilyen szándék természetes módon levezethető a zaklató magatartásából, az ilyen helyzetek ritkák, és az esetek többségében
a feltételezett zaklató tartózkodik minden olyan magatartástól, amely utalna az áldozat lejáratására vagy munkakörülményei
rontására irányuló szándékára.
Emlékeztetni kell arra is, hogy a személyzeti szabályzat 12a. cikke (3) bekezdésének a feltételezett zaklató ártó szándékán
alapuló értelmezése nem felel meg a „zaklatás” azon meghatározásának, amely a foglalkoztatás és a munkavégzés során alkalmazott
egyenlő bánásmód általános kereteinek létrehozásáról szóló, 2000. november 27‑i 2000/78/EK tanácsi irányelvben (HL 2000. L 303.,
16. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 4. kötet, 79. o.) szerepel. Ezen irányelv ugyanis, miután 1. cikkében emlékeztet
arra, hogy célja „a valláson, meggyőződésen, fogyatékosságon, életkoron vagy szexuális irányultságon alapuló, foglalkoztatás
és munkavégzés során alkalmazott hátrányos megkülönböztetés elleni küzdelem általános kereteinek a meghatározása az egyenlő
bánásmód elvének a tagállamokban történő megvalósítására tekintettel”, 2. cikkének (3) bekezdésében pontosítja, hogy „[a]
zaklatás […] a hátrányos megkülönböztetés egy olyan formájának tekintendő, amikor nemkívánatos magatartásra kerül sor az 1. cikkben
említett okok bármelyike alapján olyan céllal vagy olyan hatást kiváltva, amely sérti valamely személy méltóságát, és megfélemlítő,
ellenséges, lekicsinylő [helyesen: lealacsonyító], megalázó vagy sértő környezetet teremt”.
A 2000/78 irányelvben az „olyan céllal vagy olyan hatást kiváltva” kifejezés egyértelművé teszi, hogy a közösségi jogalkotó
a lelki zaklatás áldozatai számára „megfelelő jogi védelmet” kívánt biztosítani, ahogyan azt a 30. preambulumbekezdés is megerősíti.
Ilyen védelem nem volna biztosítható, ha lelki zaklatásnak csupán olyan magatartást lehetne tekintetni, amelynek célja a másik
személy személyiségének sértése, tekintettel arra, milyen nehéz helyzetben volna a szándékos lelki zaklatásra irányuló magatartás
áldozata, ha bizonyítania kellene az ilyen szándékot és e szándék kiváltó okát.
Nehezen volna érthető az is, hogy a közösségi jogalkotó azt követően, hogy a 2000/78 irányelvben zaklatásnak tekintette az
olyan magatartást, amely anélkül, hogy célzatos volna, a személy méltóságát sértő hatást vált ki, 2004‑ben, a személyzeti
szabályzat módosítása során úgy döntene, hogy csökkenti a tisztviselők és egyéb alkalmazottak jogi védelmének szintjét a személyzeti
szabályzat 12a. cikke (3) bekezdésének elfogadásával, amely szerint csak az olyan magatartást kellene zaklatásként értékelni,
amely más személy méltóságának sértésére irányul.
Igaz, az Elsőfokú Bíróság több ítéletében kimondta, ahhoz, hogy valamely magatartást lelki zaklatásnak lehessen tekinteni,
objektíve szándékos jellegűnek kell lennie, és valamely felperesnek a felhozott tények szubjektív megítélésétől függetlenül
olyan tények összességét kell bemutatnia, amelyek lehetővé teszik annak megállapítását, hogy a rá irányuló magatartás objektív
módon a lejáratását vagy munkakörülményeinek rontását célozta (a fent hivatkozott De Nicola kontra EBB ügyben hozott ítélet
286. pontja, a fent hivatkozott Schochaert kontra Tanács ügyben hozott ítélet 64. és 65. pontja). Mindazonáltal a fent hivatkozott
ítélkezési gyakorlatra a jelen esetben nem lehet eredményesen hivatkozni, mivel azt olyan ügyekben alakították ki, amelyekben
a személyzeti szabályzat 12a. cikke (3) bekezdésének hatálybalépése előtt megvalósult cselekményekről volt szó. Igaz ugyan,
hogy az Elsőfokú Bíróság a T‑154/05. sz., Lo Giudice kontra Bizottság ügyben 2007. október 26‑án hozott ítéletében (az EBHT‑ban
még nem tették közzé) ismét ezt az ítélkezési gyakorlatot alkalmazta olyan ügyben, amikor az adminisztrációnak felrótt magatartás
némelyike a személyzeti szabályzat 12a. cikke (3) bekezdésének hatálybalépése után valósult meg. Mindazonáltal ebből az ítéletből
nem következik az, hogy az Elsőfokú Bíróság kifejezetten úgy kívánta értelmezni a személyzeti szabályzat 12a. cikkének (3) bekezdését,
mint amely a lelki zaklatás léte feltételének tekinti a feltételezett zaklató ártó szándékát.
Végezetül a személyzeti szabályzat 12a. cikke (3) bekezdésének fent kifejtett értelmezését sem a személyzeti szabályzat 12a. cikke
szexuális zaklatásra vonatkozó (4) bekezdésének első mondata, sem a lelki zaklatásról és a szexuális zaklatásról szóló 2006. évi
határozat nem kérdőjelezi meg.
A személyzeti szabályzat 12a. cikke (4) bekezdésének első mondata ugyanis kimondja, hogy a „szexuális zaklatás”: olyan, szexuális
magatartás, amely azon személy számára, akire irányul, nemkívánatos, és amelynek célja vagy hatása az említett személy megsértése,
illetve megfélemlítő, ellenséges, bántó vagy zavarba ejtő közeg megteremtése.”
E tekintetben rá kell mutatni, hogy az „amelynek célja vagy hatása” kifejezés a személyzeti szabályzat 12a. cikke (4) bekezdésének
első mondatában szerepel, a személyzeti szabályzat 12a. cikkének (3) bekezdésében azonban nem.
Mindazonáltal e kifejezés hiánya nem értelmezhető úgy, hogy e rendelkezés szerint csak az olyan cselekményt lehetne lelki
zaklatásnak tekinteni, amelynek „célja” más személy lejáratása vagy munkakörülményeinek rontása. Ahogyan az már elhangzott,
magának a személyzeti szabályzat 12a. cikke (3) bekezdésének szövegéből következik, hogy e cikk értelmében a lelki zaklatás
megvalósulásához elegendő, hogy az ott felsorolt cselekmények, vagyis „fizikai magatartás [helyesen: magatartás], szóbeli
vagy írott nyelvhasználat, gesztusok vagy más cselekvések” „más személy személyiségét, méltóságát, fizikai vagy pszichológiai
integritását [helyesen: testi vagy lelki épségét] aláássák”, függetlenül attól az irreleváns kérdéstől, hogy e cselekményeket
ártó szándékkal követték‑e el.
Másfelől a lelki zaklatásról szóló 2003. évi közlemény helyébe lépő, a lelki zaklatásról és a szexuális zaklatásról szóló
2006. évi határozat kimondja, hogy „a személyzeti szabályzat szerint csak akkor valósul meg lelki zaklatás, ha a feltételezett
zaklató magatartása visszaélésszerű, szándékos, ismétlődő, tartós vagy rendszeres, és annak célja például az érintett személy
lejáratása vagy megalázása”, és hozzáteszi, hogy „[e] feltételeknek együttesen kell fennállniuk […]”.
Első pillantásra úgy tűnik, hogy a lelki zaklatásról és a szexuális zaklatásról szóló 2006. évi határozat szerint csak „az
érintett személy lejáratására vagy megalázására” irányuló cselekmény minősül lelki zaklatásnak. Mindazonáltal észre kell venni,
hogy e határozat – ahogyan azt a „például” kifejezés használata is alátámasztja – csupán annak bemutatására szorítkozik, hogy
milyen cselekmények minősülhetnek lelki zaklatásnak, és nem azt kívánja jelezni, hogy a cselekményt csak akkor lehet ilyennek
tekinteni, ha annak célja is, és nem csupán hatása más személy személyiségének, méltóságának, testi vagy lelki épségének az
aláásása. Ráadásul a lelki zaklatásról és a szexuális zaklatásról szóló 2006. évi határozat ezzel ellentétes értelmezése nagymértékben
gyengítené az ilyen határozat hatását, mivel – ahogyan arról már szó volt – nehéz volna bárki számára azt bizonyítani, hogy
a feltételezett zaklató szándéka az ő lejáratására vagy megalázására irányult.
A fenti megfontolások fényében kell a felperes lelki zaklatásra vonatkozó kifogását elbírálni, amely feltételezi az általa
a feletteseinek felrótt különböző cselekmények valódiságának megvizsgálását, valamint annak megállapítását, hogy a hat kategóriába
csoportosítható cselekmények objektíve az érdekelt személyisége, méltósága, testi vagy lelki épsége aláásásának hatásával
jártak‑e.
Hangsúlyozni kell, hogy kizárólag a segítségnyújtás iránti és kártérítési kérelmet hallgatólagosan elutasító határozat meghozatala,
vagyis 2004. szeptember 3. előtti, és lényegében a felperes munkakörülményeire vonatkozó tények vizsgálatára fog sor kerülni.
Igaz ugyan, hogy a felperes állítása szerint őt a 2004. szeptember 3. utáni időszakban is lelki zaklatás érte. Mindazonáltal
a jelen jogvitában a lelki zaklatás ezen időszakban való fennállásának kérdése nem fogja vizsgálat tárgyát képezni. Egyrészt
ugyanis az állítólagos lelki zaklatás, amely a felperes szerint annak a következménye, hogy a Bizottság a felperes orvosi
igazolásainak elbírálásakor megsértette a személyzeti szabályzat 59. cikkét, nem ugyanolyan természetű, mint amilyenre a felperes
a 2004. szeptember 3. előtti időszakra nézve panaszkodik. Másrészt nyilvánvaló, hogy a felperes egyáltalán nem indított pert
megelőző eljárást annak érdekében, hogy jóvátételt kapjon a 2004. szeptember 3. után őt ért állítólagos lelki zaklatásért.
Mindazonáltal pontosítani kell, hogy a felperes feladata az ilyen kártérítési kérelem előterjesztése, amennyiben azt megalapozottnak
tartja.
a)     Először arról, ami a felperes próbaidejének meghosszabbítását illeti
A felperes lényegében három kifogással él.
A felperes első kifogásában azt állítja, hogy az első szakmai előmeneteli jelentéséhez fűzött bíráló megjegyzések oka az,
hogy a B2 egység vezetője igazságtalan kritikát tartalmazó tájékoztatást szolgáltatott az érdekelt munkájának minőségéről
a B igazgatóság igazgatójának abból a célból, hogy az iratok kezelése során elkövetett saját hibáiért a felperesre hárítsa
a felelősséget.
E tekintetben egyértelmű, hogy a B igazgatóság igazgatója, akit az első szakmai előmeneteli jelentés elkészítésével bíztak
meg, bírálóan értékelte a felperes munkáját. Így megjegyezte, hogy az érdekelt „nem tudta ésszerű határidőn belül elvégezni
[…] a rá bízott bizonyos fontos feladatokat”, és „bizonyos nehézségei vannak a szervezeten belüli kapcsolatokkal”. A felperesre
vonatkozóan rámutatott továbbá „a Bizottság jelenlegi igazgatási és szervezeti rendjében való jártasság hiányára”.
Mindazonáltal, amellett hogy a felperes semmiféle bizonyítékkal nem szolgál annak az állításának az alátámasztására, mely
szerint a B2 egység vezetője rá akarta hárítani a saját hibáiért való felelősséget, az ügy irataiból kiderül, hogy a felperes
próbaidejének rendes időszaka során késve látott el bizonyos rá bízott feladatokat, mint amilyen a fegyelmi akta kezelése
során a jelentéstervezet elkészítése. Ráadásul kritika érte a felperes munkájának szakmai minőségét a Szociális párbeszéd
egység vezetőjének részéről is, amely egységnél a felperes próbaidejének meghosszabbítását töltötte 2001. május 18. és október
15. között.
Az első kifogást tehát el kell utasítani, anélkül hogy szükség volna a felperes által kért meghallgatás lefolytatására.
Második kifogásában a felperes azt nehezményezi, hogy a próbaidejét anélkül hosszabbították meg, hogy a B2 egység vezetője
részéről a korábban a legcsekélyebb bírálat érte volna.
E tekintetben noha igaz, hogy az adminisztrációt semmilyen kötelezettség nem terheli arra nézve, hogy bármikor figyelmeztetésben
részesítse a nem kielégítő teljesítményt nyújtó próbaidős tisztviselőt (lásd a Bíróság 3/84. sz., Patrinos kontra ESZSZ ügyben
1985. május 15‑én hozott ítéletének [EBHT 1985., 1421. o.] 19. pontját, és az Elsőfokú Bíróság T‑96/95. sz., Rozand‑Lambiotte
kontra Bizottság ügyben 1997. március 5‑én hozott ítéletének [EBHT‑KSZ 1997., I‑A‑35. o. és II‑97. o.] 102. pontját), fontos
hangsúlyozni, hogy a közigazgatási vizsgálatról készült jelentésében a meghallgatási tisztviselő „sajnálatosnak tartotta az
[az első próbaidő végi értékelő jelentés] elkészítésének körülményeit”, és különösen azt találta a gondoskodási kötelezettséggel
ellentétesnek, hogy „a felperesnek nem volt lehetősége sem megfelelő időben választ adni az egységvezető által említett gyengeségekre,
sem arra, hogy a felettesével egyeztetve megtalálják e gyengeségek leküzdésének eszközeit”. A meghallgatási tisztviselő ezenkívül
kifejezetten megemlítette „a [felperes] és felettese közötti párbeszéd hiányát azt megelőzően, hogy a felperessel közölték,
az [első] próbaidő végi értékelő jelentése negatív lett”. A felperes tehát megalapozottan rója fel a Bizottságnak, hogy a
próbaidejét minden előzetes figyelmeztetés nélkül hosszabbították meg.
A második kifogást tehát el kell fogadni.
Ami a harmadik kifogást illeti, amely arra vonatkozik, hogy az értékelésekért felelős bizottság, amelyet tévedésből arról
tájékoztattak, hogy a felperes elfogadta próbaidejének meghosszabbítását, nem hallgatta meg sem a felperest, sem az általa
meghallgatni kért személyeket, egyértelmű – ahogyan azt a Bizottság 2001. szeptember 20‑i, a próbaidő meghosszabbítása elleni
panaszt elutasító határozatában kifejezetten elismerte –, hogy az értékelésekért felelős bizottságot „tévedésből arról tájékoztatták,
hogy [a felperes] elfogadta próbaidejének meghosszabbítását egy másik egységnél”, és hogy „e tévedést az okozta, hogy a felperes
a próbaidő vele közölt meghosszabbításának keretében javasolta [a B4 egységhez való] újrabeosztását, amellett hogy nem tudott
egyetérteni a meghosszabbítással”. Igaz ugyan, hogy az eljárási szabályzat egyik rendelkezése sem, mint ahogy bármely más
szöveg sem kötelezte az értékelésekért felelős bizottságot meghallgatás tartására. Mindazonáltal nem zárható ki, hogy e téves
információ áll amögött, hogy az értékelésekért felelős bizottság nem hallgatta meg sem a felperest, sem az általa meghallgatni
kért személyeket.
Ebből következik, hogy a harmadik kifogást ugyancsak el kell fogadni.
A felperes tehát megalapozottan állítja, hogy a Bizottság bizonyos hibákat követett el a felperes próbaidejének meghosszabbításakor.
Mindazonáltal e hibák önmagukban nem olyan súlyosak, hogy azokat a személyzeti szabályzat 12a. cikkének (3) bekezdése értelmében
az érdekelt személyét, méltóságát, testi vagy lelki épségét sértő magatartásnak kellene tekinteni.
b)     Másodszor arról a tényről, hogy a Bizottság elszigetelte a felperest
Emlékeztetni kell arra, hogy 2003 januárja és 2005. augusztus 31. között a felperesnek egymás után három irodája volt; az
első a Bizottság rue Montoyer 34 alatti épületében (2003 januárja és júniusa között), a második a Science 11 épület földszintje
és első emelete közötti félemeleten (2003 júniusa és 2004 nyara között), a harmadik a Science 11 épület nyolcadik emeletén
(2004 nyarától).
Márpedig az ügy irataiból kiderül, hogy az első iroda távol helyezkedett el a D2 egység vezetőjének irodájától, ráadásul olyan
emeleten, ahol felújítási munkálatok miatt az érdekelt egyedül dolgozott.
Ami a második, a Science 11 épület félemeletén elhelyezkedő irodát illeti, a meghallgatási tisztviselő, miután megállapította,
hogy az „nem csupán a felperes beosztási helye szerinti egységtől, hanem a más egységeknél vagy más igazgatóságokon dolgozó
munkatársaktól is el volt szigetelve”, kiemelte, hogy „ezen iroda igencsak szokatlan és félreeső helyzete egyértelműen akadályozta
a felperes megfelelő beilleszkedését a beosztás helye szerinti szolgálatba”, hozzátéve azt is, hogy „az ezen irodában való
huzamos elhelyezés negatívan befolyásolhatta a [felperes] lelkiállapotát”.
Ilyen körülmények között még ha a felperes nem is bizonyítja, hogy felszereltségében hiányos irodákat adtak neki, sem azt,
hogy a felettesei kerülték vele a kommunikációt, a Bizottság hibát követett el azzal, hogy 2004 nyaráig elszigetelt irodákat
adott a felperesnek.
Mindazonáltal hangsúlyozni kell, hogy a meghallgatási tisztviselő, amellett hogy kritizálta ezt az elszigetelést, talált rá
magyarázatot. Rámutatott ugyanis, hogy a Bizottságon belül több iroda kialakítása és a személyi állomány ezt követő mozgása
folytán a D2 egység a Science 11 épület négy emeletén (7., 8., 9. és 10. emelet) szóródott szét, ami a meghallgatási tisztviselő
álláspontja szerint lehetővé teszi „azon tény okainak megértését, hogy [a felperes] miért kényszerült többször irodát váltani”.
Másfelől rá kell mutatni, hogy a felperes felettesei tettek bizonyos lépéseket annak érdekében, hogy sikerüljön kielégítőbb
megoldást találni a felperes által elfoglalt irodát illetően.
Ennek megfelelően a D2 egység egységvezető‑helyettese 2003. július 3‑án elektronikus levelet küldött a felperesnek, amelyben
felajánlotta neki, hogy az egész D2 egységnek a Science 11 épület 9. és 10. emeletén történő egyesítéséig költözzön át, és
foglalja el az egyik munkatársa által az épület hetedik emeletén elfoglalt irodát. Mindazonáltal ugyanezen elektronikus levél
megfogalmazása szerint e költözés csupán „ideiglenes” lett volna, ami érthetővé teszi, hogy a felperes 2003. július 7‑i elektronikus
levelében e javaslatra adott válaszában bizonytalanságának adott hangot, jelezve, hogy inkább várna szabadságáról való visszatéréséig,
annak reményében, hogy „végleges megoldást” lehetne találni „augusztus hónapban”.
Ugyanígy 2003. szeptember 11‑én a D2 egység egységvezető‑helyettese elektronikus levelet küldött a leltárba vett vagyontárgyakat
kezelő tisztviselőnek, emlékeztetve őt annak szükségességére, hogy megoldják a felperes irodájának kérdését. Miután emlékeztette
a tisztviselőt arra, hogy e kérdést a 2003. évi nyári szabadságok előtt már felvetették, kérte, hogy „bocsásson a [D2 egység]
rendelkezésére egy, a [felperesnek] megfelelő irodát, a lehető legközelebb [Science 11 épület] a 9. és 10. emeletéhez”. Az
egységvezető‑helyettes hozzátette, hogy „az ügy meglehetősen sürgős [volt], mivel a [felperesnek] a [Science 11 épület] földszintjén
található jelenlegi irodájának nem megfelelő elhelyezése, úgy tűnik, jelentősen hátráltatja a [felperes] teljesítményét, és
azonnali megoldást igényel[t]”.
Így még akkor is, ha a fent leírt lépések következmények nélkül maradtak, és bármennyire is kifogásolható, hogy a felperes
távoli irodákat kapott, ez nem tekinthető az érdekelt személyét, méltóságát, testi vagy lelki épségét sértő magatartásnak.
c)     Harmadszor arról, hogy 2003 januárja és júniusa között a felperesre semmilyen feladatot sem bíztak
Az ügy irataiból kiderül, hogy a felperes a D2 egységhez való 2003. január 1‑jei beosztását követően majdnem a 2003‑as év
teljes első felében semmiféle feladatot nem kapott, és munkaköri leírásának megszövegezésére és az érdekelttel való közlésére
csak 2003. június 10‑én került sor. A meghallgatási tisztviselő e tekintetben hangsúlyozta, hogy „önmagában az a tény, hogy
a tisztviselőnek közel fél évet kell várnia arra, hogy megtudja, pontosan mit várnak tőle a beosztás helye szerinti szolgálatnál,
logikusan tűnik visszaélésszerű magatartásnak e tisztviselő számára, főleg akkor, ha erre már egy konfliktussal terhelt szakmai
környezetben kerül sor”.
Végezetül, noha a Bizottság rámutat, hogy a felperes D2 egységnél való tartózkodásának eredetileg rövid időtartamúnak kellett
volna lennie, mivel 2003 első hónapjaiban számítottak a Személyzeti és igazgatási főigazgatóság Biztonság igazgatóságához
való áthelyezésére, e terv, amely végül nem valósult meg, egyáltalán nem igazolja azt, hogy az érintett semmiféle feladatot
nem kapott 2003 első hónapjaiban. Ugyanígy az a tény, hogy a felperes 2003 első felében gyakran volt betegszabadságon vagy
éves rendes szabadságon, szintén nem hatalmazza fel az adminisztrációt arra, hogy kivonja magát kötelezettségei alól, amelyek
értelmében a felperesnek feladatokat kellett volna adnia.
Mindazonáltal a jelen eset körülményeit és különösen a felperesnek a D2 egységtől történő áthelyezésére vonatkozó eredeti
terveket figyelembe véve úgy kell tekinteni, hogy a felperes számára feladatok megállapításának késedelmes volta önmagában
nem tekinthető az érdekelt személyét, méltóságát, testi vagy lelki épségét sértő magatartásnak.
d)     Negyedszer arról, hogy a Bizottság rágalmakat terjesztett a felperes szakmai képességeivel kapcsolatban
A felperes semmiféle bizonyítékkal nem szolgál azon állításának alátámasztására, mely szerint a Személyzeti és igazgatási
főigazgatóság vezetése rágalmakat terjesztett a szakmai képességeivel kapcsolatban.
Az erre vonatkozó kifogás tehát nem fogadható el.
e)     Ötödször arról, hogy a Bizottság a felperes bizonyos éves szabadság iránti kérelmeit elutasította, másokat pedig késedelmesen
hagyott jóvá
Mindenekelőtt emlékeztetni kell arra, hogy noha a személyzeti szabályzat 57. cikkének első bekezdése értelmében „a tisztviselők
naptári évenként legalább 24 munkanap és legfeljebb 30 munkanap éves szabadságra jogosultak”, megállapításra került, hogy
az éves szabadság kiadásának a szolgálat jó működésének biztosítása érdekében történő megtagadása, mint olyan, nem tekinthető
a lelki zaklatás megnyilvánulásának (a fent hivatkozott Schmit kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 78. pontja).
A jelen esetben a felperes azt rója fel a Bizottságnak, hogy még azelőtt elutasította három, éves rendes szabadság iránti,
a 2004. május 10. és június 30., 2004. május 30. és június 8., valamint 2004. július 5. és augusztus 13. közötti időszakra
vonatkozó kérelmét, hogy elfogadták volna a segítségnyújtás iránti és kártérítési kérelmét hallgatólagosan elutasító 2004.
szeptember 3‑i határozatot. A felperes szerint ezen elutasítás oka az, hogy az adminisztráció „pszichológiailag el akarta
bizonytalanítani”.
Ami a 2004. május 7‑i, a 2004. május 10. és június 30. közötti időszakra vonatkozó éves rendes szabadság iránti kérelem elutasítását
illeti, az ügy irataiból, különösen a 2004. május 7‑én és 10‑én az érdekeltnek küldött elektronikus levelekből kiderül, hogy
az elutasítás jogos indokkal történt, mivel a 2004. május 7‑i orvosi vélemény alapján, amely megállapította, hogy „[a felperes]
egészsége érdekében kívánatos a beosztás megváltoztatása”, szükségessé vált a felperessel együtt megvizsgálni annak lehetőségét,
hogy a felperest a Személyzeti és igazgatási főigazgatóságon kívülre helyezzék át. Emellett bizonyított az is, hogy 2004.
május 10‑én a felperes ténylegesen találkozott a D igazgatóság igazgatójával, és e találkozó alkalmával elhatározták, hogy
a felperes önéletrajzát továbbítják más főigazgatóságokhoz. Ráadásul 2004. május 12‑i elektronikus levelében a felperes maga
tudatta a D igazgatóság igazgatójának asszisztensével, hogy a 2004. május 19. és június 8. közötti időszakban szabadságra
kíván menni.
A 2004. május 19. és június 8. közötti időszakra vonatkozó szabadság iránti kérelemmel kapcsolatban emlékeztetni kell arra,
hogy e kérelem elutasításának oka, a jelen esetben a 2003. január–október közötti szakmai előmeneteli jelentés elkészítése
keretében az általános végrehajtási rendelkezések 8. cikkének (5) bekezdésében előírt, a felperessel tartandó hivatalos megbeszélés
szükségessége teljesen jogszerű volt, az általános végrehajtási rendelkezések 8. cikkének (14) bekezdése ugyanis előírja,
hogy „[a]z összes éves jelentést legkésőbb április végéig le [kell] zárni”.
Még inkább igaz ez a 2004. július 5. és augusztus 13. közötti időszakra vonatkozó éves rendes szabadság iránti kérelem esetében,
amelynek elutasítását – amelyről a D igazgatóság igazgatója 2004. június 9‑én elektronikus levélben tájékoztatta a felperest –
annak szükségessége igazolta, hogy a felperesnek a 2003. január–október közötti szakmai előmeneteli jelentés felülvizsgálata
iránti kérelmét követően megszervezzék az ellenjegyzővel folytatandó, az általános végrehajtási rendelkezések 8. cikkének
(10) bekezdésében előírt hivatalos megbeszélést, annak érdekében, hogy ne kerüljön veszélybe a D igazgatóság összes tisztviselőjének
előmenetele.
Ezzel szemben a felperes joggal rója fel a Bizottságnak azt, hogy késlekedett a 2004. július 19. és augusztus 27. közötti
éves rendes szabadság iránti kérelem elfogadásával. A Sic Congéba 2004. június 21‑én bevezetett e kérelmet ugyanis csak 2004.
augusztus 2‑án hagyták jóvá, vagyis több mint két héttel azon időszak kezdete után, amelyet a felperes már szabadságon kívánt
tölteni. Ráadásul rá kell mutatni arra is, hogy e kérelmet jóváhagyták, és az annak megfelelő napokat az érintett éves rendes
szabadságából annak ellenére levonták, hogy az érintett 2004. július 5‑én orvosi igazolást mutatott be a 2004. július 17.
és augusztus 27. közötti időszakra vonatkozóan, vagyis nagyjából a szabadság iránti kérelemmel érintett időszakra nézve, és
ezen igazolást az adminisztráció nem vitatta.
A fentiekből következik, hogy az éves rendes szabadság kérdését illetően a Bizottságnak felróható egyetlen vétkes magatartás
ahhoz kapcsolódik, ahogyan a Bizottság a 2004. július 19. és augusztus 27. közötti időszakra vonatkozó éves rendes szabadság
iránti kérelmet intézte. Márpedig az ilyen magatartás önmagában nem tekinthető az érdekelt személyét, méltóságát, testi vagy
lelki épségét sértő magatartásnak.
f)     Hatodszor arról, hogy a Bizottság a betegség miatti távolléteket nem fogadta el igazoltnak
Nem vitatott, hogy a Bizottság orvosi vizsgálatra küldte a 2004. április 16. és június 11. közötti időszakra vonatkozó orvosi
igazolást bemutató felperest. Márpedig azt követően, hogy az orvosi vizsgálat a 2004. május 7‑i véleményben megállapította,
hogy a felperes munkavégzésre alkalmas, azzal a pontosítással, hogy „[az érdekelt] egészsége érdekében kívánatos a beosztás
megváltoztatása”, a felperes – ahogyan az az ügy irataiból kiderül – nem élt a számára a személyzeti szabályzat 59. cikke
(1) bekezdésének ötödik albekezdésében felkínált azon lehetőséggel, hogy az intézménytől kérje ügyének független orvos elé
terjesztését.
Így a felperes nem bizonyította, hogy hivatali felettesei a segítségnyújtás és kártérítés iránti kérelmet elutasító határozatot
megelőzően jogellenes magatartást tanúsítottak volna a felperes betegség miatti távollétének kezelésével kapcsolatban.
A fentiekből következik, hogy noha a felperes által felhozott tények némelyike jogellenes jelleget mutat, azokat külön‑külön
vizsgálva egyik sem tekinthető a személyzeti szabályzat 12a. cikke (3) bekezdése értelmében vett „helytelen magatartásnak”.
Mindazonáltal felmerül a kérdés, hogy e tényeket összességükben vizsgálva, megállapítható‑e ilyen „helytelen magatartás”.
E kérdésre a meghallgatási tisztviselő nemleges választ adott, mivel úgy vélte, hogy „a szóban forgó magatartás vagy cselekmények
az azt tanúsító személyek részéről [nem] irányultak szándékosan [a felperes] személyének, méltóságának vagy épségének sérelmére”,
pontosítva, hogy hiányzott „az egyéni vagy több személy részéről összehangolt, az [érintett] sérelmére irányuló szándék”.
Mindazonáltal a Közszolgálati Törvényszék nem hivatkozhat erre az értékelésre, mivel azt a meghallgatási tisztviselő a személyzeti
szabályzat 12a. cikke (3) bekezdésének téves értelmezésére alapozta, ugyanis a feltételezett zaklató ártó szándékát a lelki
zaklatás feltételének tekintette.
Ennek ellenére a felperes által a hivatali feletteseinek felrótt tények nem tekinthetők úgy, mint amelyek a személyzeti szabályzat
12a. cikkének (3) bekezdése alá tartoznak. Ugyanis még ha e magatartások összességükben vizsgálva a lelki zaklatáshoz közelinek
tűnnek is, és azokat a felperes zaklatásnak is érzékelte, ahogyan azt a meghallgatási tisztviselő is megjegyzi, e magatartás
nem volt kellően súlyos ahhoz, hogy a segítségnyújtás és kártérítés iránti kérelmet elutasító határozat meghozatalának időpontjában
az érdekelt személyiségét, méltóságát, testi vagy lelki épségét objektíve aláássa.
A fentiekre tekintettel a felperes alaptalanul állítja, hogy lelki zaklatás áldozata.
C –
A segítségnyújtás iránti kérelmet elutasító hallgatólagos határozat megsemmisítése iránti kérelemről
1.
Az elfogadhatóságról
a)     A felek érvei
A Bizottság lényegében azzal érvel, hogy a segítségnyújtás iránti kérelemre való válasz elmaradása a kérelem benyújtásától
számított négy hónap lejártát követően nem minősül az érdekeltnek sérelmet okozó aktusnak. A Bizottság ugyanis kifejti, hogy
e négy hónapos határidő leteltekor a segítségnyújtás iránti kérelmet még hallgatólagosan sem utasította el, mivel meg kellett
várnia a közigazgatási vizsgálat lezárultát, hogy e kérelemről nyilatkozhasson. Csupán 2005. szeptember 16‑án utasította el
végül a segítségnyújtás iránti kérelmet, miután a közigazgatási vizsgálat nyilvánvalóvá tette a lelki zaklatásra vonatkozó
állítások megalapozatlanságát. Ilyen körülmények között a fenti kérelem idő előtti, ezért elfogadhatatlan.
A felperes az elfogadhatatlansági kifogás elutasítását kéri.
b)     A Közszolgálati Törvényszék álláspontja
A személyzeti szabályzat 90. cikkének (1) bekezdése kimondja:
„(1) Az e személyzeti szabályzat hatálya alá tartozó bármely személy kérelmezheti, hogy a kinevezésre jogosult hatóság határozatot
hozzon személyével kapcsolatban. A kinevezésre jogosult hatóság a kérelem benyújtásának időpontjától számított négy hónapon
belül közli az érintett személlyel indokolással ellátott határozatát. Ha e határidő végéig a kérelemre nem érkezik válasz,
akkor az hallgatólagos elutasító határozatnak tekintendő, amellyel szemben a (2) bekezdés rendelkezéseinek megfelelően panasszal
lehet élni.”
A jelen esetben, ahogyan az már említésre került, a felperes a 2004. április 29‑i feljegyzésben a Bizottság segítségét kérte.
A személyzeti szabályzat 90. cikkének (1) bekezdése értelmében vett kérelmet tartalmazó feljegyzésre való válasz hiánya tehát
a négy hónapos határidő lejártával a felperesnek sérelmet okozó aktusnak minősülő, hallgatólagos elutasító határozatnak tekintendő.
E következtetésen a Bizottság azon érve sem változtat, mely szerint a Bizottság a személyzeti szabályzat 90. cikkének (1) bekezdése
értelmében azért tartózkodott attól, hogy állást foglaljon a lelki zaklatás miatt előterjesztett segítségnyújtás iránti kérelem
ügyében, mert nyilatkozata előtt meg kellett várnia a közigazgatási vizsgálat eredményét.
Noha ugyanis az adminisztráció köteles megtenni a megfelelő lépéseket, többek között vizsgálatot indítani a panaszra okot
adó tények valódiságának feltárása érdekében akkor, amikor az intézmény védelmét igénylő tisztviselő bizonyítékkezdeményt
szolgáltat annak a támadásnak a valódiságáról, amely őt állítása szerint érte (a fent hivatkozott Lo Giudice kontra Bizottság
ügyben hozott ítélet 136. pontja), e kötelezettség nem engedi meg az érintett intézmény számára, hogy eltérjen a személyzeti
szabályzat 90. cikkének (1) bekezdésétől, amely lehetővé teszi a tisztviselő számára, hogy meghatározott határidőn belüli
határozathozatal formájában történő állásfoglalásra kényszerítse az adminisztrációt (az Elsőfokú Bíróság T‑135/89. sz., Pfloeschner
kontra Bizottság ügyben 1990. április 3‑án hozott ítéletének [EBHT 1989., II‑153. o.] 17. pontja, és T‑223/95. sz., Ronchi
kontra Bizottság ügyben 1997. november 6‑án hozott ítéletének [EBHT‑KSZ 1997., I‑A‑321. o. és II‑879. o.] 31. pontja).
Igaz ugyan, hogy a közigazgatási vizsgálat lezárása előtt nem lehetett úgy tekinteni, hogy a Bizottság véglegesen elutasította
a segítségnyújtás iránti kérelmet, azonban kötelessége lett volna már a végleges állásfoglalást megelőzően is megtenni bizonyos
intézkedéseket, legalább biztosítási jelleggel. Az ilyen intézkedések meghozatalának az elmaradása, amely az adminisztráció
említett kérelemre vonatkozó hallgatásának következménye, alkalmas arra, hogy a felperesnek sérelmet okozzon, ahogyan az a
jelen esetben is történt.
Ilyen körülmények között nem lehet elfogadni az elfogadhatatlansági kifogást, amely arra vonatkozik, hogy a fent említett
kérelmek semmiféle sérelmet okozó aktusra nem irányulnak.
Mindazonáltal emlékeztetni kell arra, hogy 2004. szeptember 8‑i feljegyzésében a Bizottság főtitkára által kijelölt meghallgatási
tisztviselő felhatalmazást kapott „a megfogalmazott állítások valóságtartamának, többek között az iratokban említett tisztviselő
vagy tisztviselők magatartásának kivizsgálására, amely lehetővé teszi a helyzet valóságalapjának megállapítását és adott esetben
a szükséges következtetések levonását”. Másfelől a meghallgatási tisztviselő, miután 2004. október 6. és 2004. december 22.
között több meghallgatást tartott, 2004. március 21‑én megküldte a közigazgatási vizsgálat lezárásakor készített jelentést
a Bizottság főtitkárának.
Meg kell tehát állapítani, hogy noha a jelen kereset előterjesztésekor az adminisztráció nem hozott meg minden a felperes
által kért segítségnyújtás iránti intézkedést, az általa kért közigazgatási vizsgálatot elrendelte.
A fentiekből következően elfogadható, hogy a felperes vitatja a segítségnyújtás iránti kérelmet elutasító hallgatólagos határozatot,
leszámítva a vizsgálat megindítására vonatkozó kérelmet. A felperes kérelme kizárólag ez utóbbi pont vonatkozásában nem fogadható
el, mivel a kereset benyújtásának időpontjában hiányzott a sérelmet okozó aktus.
2.
Az ügy érdeméről
a)     A felek érvei
Jóllehet a felperes két jogalapra hivatkozik, amelyek közül az első a személyzeti szabályzat 24. cikkének megsértésére, a
második pedig a gondoskodási kötelezettség megsértésre vonatkozik, e jogalapokat, melyek lényegében azonos érvelésen alapszanak,
együtt kell megvizsgálni.
A felperes azzal érvel, hogy a Bizottság nem a körülményeknek által megkövetelt gyorsasággal és gondossággal válaszolt a segítségnyújtás
iránti kérelemre, és különösen nem intézkedett a felperes áthelyezéséről a Személyzeti és igazgatási főigazgatóságon kívülre,
annak ellenére, hogy 2004. május 18‑án a pszichiáter, akit az orvosi szolgálat a felperesről pszichiátriai szakértői vélemény
elkészítésével bízott meg, véleményében hangsúlyozta, hogy „a probléma közösségi jellegű (az intézményen belüli konfliktusból
ered), ezért azt közösségi szinten kell megoldani (egy másik főigazgatóságon történő újrabeilleszkedéssel)”.
A Bizottság védekezésül azt állítja, hogy nem róható fel neki a felperes Személyzeti és igazgatási főigazgatóságon kívülre
történő áthelyezésének elmulasztása, mivel a felperest semmiféle lelki zaklatás nem érte.
b)     A Közszolgálati Törvényszék álláspontja
A személyzeti szabályzat 24. cikkének első bekezdése értelmében „[a] Közösségek segítséget nyújtanak minden tisztviselőnek,
különösen olyan személy elleni eljárásban, aki a tisztviselő vagy családtagjai sérelmére, a tisztviselő beosztása vagy feladatainak
ellátása miatt fenyegetést, becsületsértést, rágalmazást, illetve bármely személy vagy vagyon elleni támadást követett el”.
Emlékeztetni kell arra, hogy a segítségnyújtási kötelezettség alapján az adminisztráció a szolgálat ellátásának rendjével
és nyugalmával összeegyeztethetetlen incidens esetén köteles a kellő eréllyel beavatkozni, és az eset körülményei által megkövetelt
gyorsasággal és gondoskodással reagálni a tényállás megállapítása érdekében, a tényállás ismeretében pedig köteles levonni
a megfelelő következtetéseket (a Bíróság 224/87. sz., Koutchoumoff kontra Bizottság ügyben 1989. január 26‑án hozott ítéletének
[EBHT 1989., 99. o.] 15. és 16. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑5/92. sz., Tallarico kontra Parlament ügyben 1993. április 21‑én
hozott ítéletének [EBHT 1993., II‑477. o.] 31. pontja, és a T‑136/98. sz., Campogrande kontra Bizottság ügyben 2000. december
5‑én hozott ítéletének [EBHT‑KSZ 2000., I‑A‑267. o. és II‑1225. o.] 42. pontja).
A jelen esetben, mivel a Közszolgálati Törvényszék a lelki zaklatás valós voltát nem állapította meg, a felperes róhatja fel
a Bizottságnak, hogy nem tett meg mindent a felperes ilyen zaklatással szembeni védelme érdekében.
Mindazonáltal emlékeztetni kell arra, hogy a lelki zaklatásról szóló 2003. évi közlemény szerint „[a] lelki zaklatás legcsekélyebb
gyanúja esetén lehetőség van távoltartás alkalmazására”, és ezen intézkedések, „melyeknek tekintettel kell lenniük a különleges
helyzetekre”, és amelyek „lehetnek azonnaliak és szükség esetén véglegesek”, célja, hogy „a feltételezett áldozat számára
a távolságtartás elősegítése révén lehetővé tegyék a felépülést”.
A jelen esetben meg kell jegyezni, hogy 2004. április 29‑i feljegyzésében a felperes először azt rótta fel a B2 egység vezetőjének,
amely egységhez a felperes a Bizottsághoz való felvétele során próbaidős tisztviselőként be volt osztva, hogy igazságtalan
kritikát tartalmazó tájékoztatást szolgáltatott az érdekelt szakmai képességeiről a B igazgatóság igazgatójának, aki az első,
próbaidő végi értékelő jelentést készítette, kizárólag abból a célból, hogy a felperesre hárítsa a saját hibáiért fennálló
felelősséget. Ugyanebben a feljegyzésben a felperes felrótta feletteseinek, hogy különösen a 01 egységhez történő beosztásától,
vagyis 2003. január 1‑jétől kezdve szakmailag elszigetelték azáltal, hogy az egység többi részétől térben távol lévő, felszereltségében
hiányos irodát adtak neki, nem bíztak rá a képesítésének megfelelő feladatokat, megakadályozták a Személyzeti és igazgatási
főigazgatóságon kívülre történő áthelyezését, és e célból a szakértelmével kapcsolatban kedvezőtlen tájékoztatást nyújtottak
a többi főigazgatóságnak. Ugyancsak e levelében a felperes azt is megemlíti, hogy az egység munkatársairól készült olyan listát
továbbítottak neki, amelyen az ő neve nem szerepelt. Végezetül meg kell említeni, hogy a felperes által a segítségnyújtás
iránti kérelméhez csatolt számos irat között szerepelt azon személyek listája, akik az érdekelt szerint megerősíthetik a lelki
zaklatás tényét.
Így a felperes által segítségnyújtás iránti kérelmében felhozott tények ha a lelki zaklatás létezésére nem is, de legalábbis
a lelki zaklatásról szóló 2003. évi közlemény értelmében vett „lelki zaklatás gyanújára” engednek következtetni, amely alapján
a Bizottságnak még a közigazgatási vizsgálat megindítása és az érdekelt kifogásainak megvizsgálása előtt „távoltartási intézkedéseket”
kellett volna alkalmaznia.
Márpedig egyértelmű, hogy a segítségnyújtás iránti kérelmet hallgatólagosan elutasító határozat meghozatalának időpontjáig
a Bizottság semmiféle ilyen intézkedést nem hozott, és a felperesre vonatkozóan sem született semmilyen olyan intézkedés,
amely a Személyzeti és igazgatási főigazgatóságról vagy akár az akkori beosztása szerinti D2 egységtől történő áthelyezésére
irányult volna.
Igaz, az ügy irataiból kiderül, hogy 2003 őszétől a Személyzeti és igazgatási főigazgatóság tett bizonyos erőfeszítést annak
érdekében, hogy a felperes számára lehetővé tegye az említett főigazgatóságon kívül való elhelyezkedést, így többek között
a D igazgatóság igazgatója 2004. május 13‑án öt másik főigazgatóságnak továbbította a felperes önéletrajzát, pontosítva, hogy
a Személyzeti és igazgatási főigazgatóság hozzájárul az érdekelt újrabeosztásához. Mindazonáltal e próbálkozások nem tekinthetők
elegendőnek, mivel a Bizottság feladata nem csupán annyi volt, hogy segítse a felperest másik állás keresésében, hanem az,
hogy a felperest a Személyzeti és igazgatási főigazgatóságon kívülre helyezze át.
Ráadásul meg kell említeni, hogy 2004. június 11‑i levelében a VFH igazgatója maga jelezte a Bizottság főtitkárának, hogy
a felperes által segítségnyújtás iránti kérelmében felhozott tények kellően súlyosnak tűnnek ahhoz, hogy közigazgatási vizsgálatot
indítson, „akár az egyéni felelősség megállapítására, akár az alaptalanul megvádolt tisztviselők becsületének tisztázására”.
Ilyen körülmények között a felperes alappal állítja, hogy a Bizottság nem a kellő gondossággal válaszolt a segítségnyújtás
iránti kérelmére, amikor nem hozott távoltartási intézkedéseket még a közigazgatási vizsgálat megkezdése előtt.
Ebből következik, hogy a segítségnyújtás iránti kérelmet hallgatólagosan elutasító határozatot meg kell semmisíteni annyiban,
amennyiben elutasította távoltartási intézkedés meghozatalát.
D –
A 2003. évi szakmai előmeneteli jelentések megsemmisítése iránti kérelemről
1.
A felek érvei
A Bizottság a fent említett kérelmek elfogadhatatlanságára hivatkozik, azon az alapon, hogy a 2003. évi szakmai előmeneteli
jelentésekkel szembeni panasz elkésett. A Bizottság hangsúlyozza, hogy a felperes, aki a 2004. szeptember 21‑i levélből értesült
a 2003. évi szakmai előmeneteli jelentések végleges lezárásáról, panaszát csupán 2005. január 5‑én, vagyis a személyzeti szabályzat
90. cikkének (2) bekezdésében előírt három hónapos határidő letelte után terjesztette elő a Személyzeti és igazgatási főigazgatóság
panaszügyekkel foglalkozó egységénél. A Bizottság hozzáteszi, hogy az érdekelt, „különleges helyzetére” tekintettel, a munkahelyén
tett látogatásai alkalmával tájékozódhatott volna a Személyzeti és igazgatási főigazgatóságnál a 2003. évi szakmai előmeneteli
jelentéseinek pontos alakulásáról, vagy legalább betekinthetett volna a dossziéjába a SysPer 2 információs rendszerben (a
továbbiakban: SysPer 2). Mivel a 2003. évi szakmai előmeneteli jelentéseket 2004. július 13‑án és 14‑én zárták le, az érdekelt
azokról azonnal tudomást szerezhetett volna, de legkésőbb akkor, amikor 2004. szeptember 21‑én megkapta az annak hivatalos
lezárásáról szóló levelet.
Másodlagosan, abban az esetben, ha a Közszolgálati Törvényszék elfogadhatónak ítélné a felperes fent említett kérelmeit, a
Bizottság emlékeztet arra, hogy a felperest a jelen kereset benyújtása után rokkantság miatt nyugdíjazták, így a felperesnek
többé nem fűződik érdeke a 2003. évi szakmai előmeneteli jelentéseinek megsemmisítéséhez.
Válaszában a felperes a 2003. évi szakmai előmeneteli jelentések megsemmisítésére irányuló kérelem elfogadhatóságának megállapítását
kéri.
2.
A Közszolgálati Törvényszék álláspontja
A fent említett kérelmek elfogadhatóságára vonatkozóan emlékeztetni kell arra, hogy a személyzeti szabályzat 90. cikkének
(2) bekezdése szerint a személyzeti szabályzat hatálya alá tartozó bármely személy panaszt nyújthat be a kinevezésre jogosult
hatósághoz a neki sérelmet okozó aktus ellen, és e panaszt három hónapos határidőn belül kell benyújtani. A határidő számítása
egyedi határozat esetén a határozat közlésének napján kezdődik, de semmiképpen sem később, mint amikor az érdekelt a határozatról
tudomást szerez.
Másfelől ahhoz, hogy a határozatot a személyzeti szabályzat 90. cikkének (2) bekezdése értelmében megfelelően közöltnek lehessen
tekinteni, nemcsak az szükséges, hogy azt a címzettnek továbbítsák, hanem az is, hogy ez utóbbi annak tartalmát ténylegesen
megismerhesse (lásd a Bíróság 5/76. sz., Jänsch kontra Bizottság ügyben 1976. június 15‑én hozott ítéletének [EBHT 1976.,
1027. o.] 10. pontját; az Elsőfokú Bíróság T‑311/04. sz., Buendía kontra Bizottság ügyben 2006. október 19‑én hozott ítéletének
[EBHT 2006., II‑4137. o.] 121. pontját).
Végezetül a panasz elkésettségére hivatkozó adminisztráció feladata, hogy bizonyítsa, mely napon közölték a határozatot, vagyis
mikor hozták azt a címzett tudomására (lásd analógia útján az Elsőfokú Bíróság T‑49/92. sz., X kontra Bizottság ügyben 1994.
június 9‑én hozott ítéletének [EBHT‑KSZ 1994., I‑A‑149. o. és II‑481. o.] 22. pontját).
A jelen esetben a Bizottság azzal érvel, hogy a személyzeti szabályzat 90. cikkének (2) bekezdésében előírt három hónapos
határidő számítása 2004. szeptember 21‑én kezdődött, ugyanis ez az időpont szerepel azon a levélen, amelyben az Emberi erőforrások,
ADMIN, belső reformok egység vezetője tájékoztatta a felperest, hogy a Személyzeti és igazgatási főigazgatóság igazgatója
a felperesnek a 2003. évi előléptetési időszakban adott 8/20 összesített jegyre tekintettel úgy döntött, hogy a 2004. évi
előléptetési időszakra egyetlen elsőbbségi pontot sem ad a felperesnek. Mindazonáltal, amellett hogy az ügy iratainak egyikéből
sem ismerhető meg e levél kézbesítésének időpontja, hangsúlyozni kell, hogy mivel e levélhez nem mellékelték a 2003. évi szakmai
előmeneteli jelentéseket, az nem tekinthető úgy, hogy abból az érdekelt ténylegesen megismerhette volna az említett szakmai
előmeneteli jelentések tartalmát.
Nem lehet elfogadni azt az érvet, amely szerint az érdekelt, „különleges helyzetére” tekintettel a munkahelyén tett látogatásai
alkalmával tájékozódhatott volna a Személyzeti és igazgatási főigazgatóságnál a 2003. évi szakmai előmeneteli jelentéseinek
pontos alakulásáról, vagy legalább betekinthetett volna a dossziéjába a SysPer 2‑ben, ugyanis amint az fent említésre került,
a személyzeti szabályzat 90. cikkének (2) bekezdése értelmében a sérelmet okozó aktussal szembeni panasz benyújtására nyitva
álló határidő számítása attól a naptól kezdődik, amikor a határozatot közlik a címzettel, de semmiképpen sem később, mint
amikor az érdekelt a határozatról tudomást szerez.
Ilyen körülmények között, mivel a Bizottság nem szolgáltatott bizonyítékot a 2003. évi szakmai előmeneteli jelentések közlésének
időpontjára vonatkozóan, a fent említett kérelemmel szemben emelt elfogadhatatlansági kifogást el kell utasítani.
A fentiekből következik, hogy 2003. évi szakmai előmeneteli jelentések megsemmisítése iránti kérelem a jelen kereset előterjesztésének
időpontjában elfogadható volt.
Mindazonáltal e megállapítás nem akadályozza meg a Közszolgálati Törvényszéket abban, hogy megvizsgálja, a felperesnek a jelen
kereset előterjesztése után még mindig érdeke fűződik‑e a 2003. évi szakmai előmeneteli jelentések megsemmisítéséhez (lásd
az Elsőfokú Bíróság T‑159/98. sz., Torre és társai kontra Bizottság ügyben 2001. április 24‑én hozott ítéletének [EBHT‑KSZ 2001.,
I‑A‑83. o. és II‑395. o.] 30. pontját, és a T‑105/03. sz., Dionyssopoulou kontra Bizottság ügyben 2005. május 31‑én hozott
ítéletének [EBHT 2005., I‑A‑137. o. és II‑621. o.] 18. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
E vonatkozásban emlékeztetni kell arra, hogy a Bizottság jelenlegi értékelési rendszerében szakmai előmeneteli jelentésnek
nevezett értékelő jelentés belső dokumentum, amelynek elsődleges célja bizonyos időszakonként információ biztosítása az adminisztráció
részére a tisztviselő feladatteljesítéséről (a Bíróság 6/79. és 97/79. sz., Grassi kontra Tanács ügyben 1980. július 3‑án
hozott ítéletének [EBHT 1980., 2141. o.] 20. pontja, és az Elsőfokú Bíróság T‑59/96. sz., Burban kontra Parlament ügyben 1997.
május 28‑án hozott ítéletének [EBHT‑KSZ 1997., I‑A‑109. o. és II‑331. o.] 73. pontja).
Az értékelő jelentés a tisztviselő szempontjából jelentős szerepet játszik a tisztviselő előmenetelében, főleg az intézményen
belüli áthelyezés és előléptetés tekintetében. Ebből következően a szakmai előmeneteli jelentés főszabály szerint csak feladatai
ellátásának végleges abbahagyásáig érinti az értékelt személy érdekeit. Ezt követően a tisztviselőnek nem fűződik érdeke a
szakmai előmeneteli jelentés megsemmisítése iránti kereset indításához, kivéve ha a megsemmisítés iránti személyes és fennálló
érdeket igazoló különleges körülmény fennállását bizonyítja (a fent hivatkozott Dionyssopoulou kontra Tanács ügyben hozott
ítélet 20. pontja).
A jelen esetben egyértelmű, hogy a kinevezésre jogosult hatóság 2005. augusztus 23‑i határozatával 2005. augusztus 31‑i hatállyal
nyugdíjazta a felperest, és számára rokkantsági támogatást állapított meg. Ráadásul a rokkantsági bizottság úgy ítélte meg,
hogy „a rokkantságot előidéző betegség állandó jellegére tekintettel nincs szükség orvosi felülvizsgálatra”. Így a 2003. évi
szakmai előmeneteli jelentések módosítása semmiféle változást nem eredményezhet a felperes előmenetelében. Másfelől a felperes
nem bizonyítja, de nem is hivatkozik a megsemmisítés iránti személyes és fennálló érdeket igazoló különleges körülmény fennállására.
E megállapítást nem kérdőjelezi meg a Közszolgálati Törvényszék F‑44/05. sz., Strack kontra Bizottság ügyben 2008. szeptember
25‑én hozott ítéletében (az EBHT‑ban még nem tették közzé) hozott döntés sem. Noha az ezen ítélet alapjául szolgáló ügyben
a Közszolgálati Törvényszék kimondta, hogy a tisztviselő, annak ellenére, hogy rokkantság miatt nyugdíjazták, megőrizte az
állásra benyújtott pályázatát elutasító határozat megsemmisítéséhez fűződő érdekét, hangsúlyozni kell, hogy abban az ügyben
– a jelen jogvitától eltérően – nem állapították meg a rokkantságot előidéző betegség állandó jellegét, sem azt, hogy nincs
szükség orvosi felülvizsgálatra.
Ilyen körülmények között a 2003. évi szakmai előmeneteli jelentések megsemmisítése iránti kérelemről már nem szükséges határozni.
E –
A kártérítési kérelemről
A felperes kártérítési kérelmei lényegében három részre oszthatók. Az érdekelt ugyanis egyrészt a lelki zaklatás következtében
őt ért, másrészt a segítségnyújtás iránti kérelmet hallgatólagosan elutasító határozat miatt bekövetkezett, harmadrészt a
2003. évi szakmai előmeneteli jelentések jogellenességéből és az azoknak az ő tudomására hozásának körülményeiből származó
károk megtérítését kéri.
1.
Az állítólagos lelki zaklatás miatt bekövetkezett károk megtérítése iránti kérelem
a)     A felek érvei
A felperes azzal érvel, hogy az őt ért lelki zaklatás súlyosan kihatott az egészségi állapotára, amint az a kezelőorvosa orvosi
igazolásaiból, az orvosi szolgálat véleményéből és a személyzeti szabályzat 59. cikkének (1) bekezdésében szereplő eljárás
keretében kijelölt független orvos véleményéből kiderül. A lelki zaklatásból súlyos nem vagyoni kár származik, amely abban
nyilvánul meg, hogy a felperes nem tudta az egységénél normálisan ellátni feladatait, valamint a szakmai fejlődése lehetőségének
és az előmenetelhez való jognak elvesztéséből eredő vagyoni kár.
Védekezésül a Bizottság a fent említett kártérítési kérelem elutasítását kéri, kifejtve, hogy a felperest nem érte lelki zaklatás.
b)     A Közszolgálati Törvényszék álláspontja
Az állandó ítélkezési gyakorlatból következik, hogy a Közösség szerződésen kívüli felelősségének megállapítása több feltétel
együttes meglététől függ, amelyek nevezetesen: az intézményeknek felróható magatartás jogellenessége, a kár bekövetkezése
és a kettő között fennálló okozati összefüggés (a Bíróság 111/86. sz., Delauche kontra Bizottság ügyben 1987. december 16‑án
hozott ítéletének [EBHT 1987., 5345. o.] 30. pontja, az Elsőfokú Bíróság T‑234/97. sz., Rasmussen kontra Bizottság ügyben
1998. szeptember 16‑án hozott ítéletének [EBHT‑KSZ 1998., I‑A‑507. o. és II‑1533. o.] 71. pontja, és a T‑281/01. sz., Huygens
kontra Bizottság ügyben 2004. július 6‑án hozott ítéletének [EBHT‑KSZ 2004., I‑A‑203. o. és II‑903. o.] 51. pontja).
Meg kell tehát vizsgálni, hogy felróható‑e a Bizottságnak valamely jogellenes magatartás, majd amennyiben e kérdésre igenlő
választ kell adni, meg kell állapítani, hogy a jogellenes magatartással okozati összefüggésben bekövetkezett‑e esetleg valamilyen
kár.
A jogellenes magatartás létezéséről
Noha amint az fent megállapításra került, a felperes nem megalapozottan állította, hogy lelki zaklatás áldozata lett, ettől
még az érdekelt által felhozott bizonyos tények összességükben vizsgálva arra mutatnak, hogy a Bizottság gondoskodási kötelezettségét
bizonyos fokig megsértette, ahogyan arra egyébként a meghallgatási tisztviselő is rámutatott. Ilyen tények többek között a
felperes próbaideje meghosszabbításának körülményei (a jelen ítélet 155–160. pontja), az érdekeltnek elszigetelt irodák kiutalása
(a jelen ítélet 161–169. pontja), 2003 januárja és júniusa között feladatok megállapításának hiánya (a jelen ítélet 170–172. pontja),
illetve azok a körülmények, amelyek a 2004. július 19–augusztus 27. közötti időszakra vonatkozó szabadság iráni kérelmet övezték
(a jelen ítélet 180–181. pontja).
Ebből következik, hogy a Bizottság felelősségének megállapításához szükséges első feltétel, a jelen esetben a jogellenes magatartás
léte, fennáll.
A jogellenes magatartással összefüggésben álló kár létezéséről
A hivatkozott anyagi kárt illetően az érdekelt azzal érvel, hogy rokkantság miatti nyugdíjazása miatt elesett a díjazástól.
Úgy kell tehát tekinteni, hogy az érdekelt e követelésével arra hivatkozik, hogy rokkantság miatti nyugdíjazása az adminisztráció
közszolgálati kötelezettségszegése által kiváltott foglalkozási megbetegedés következménye.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy amint azt a Közszolgálati Törvényszék az F‑23/05. sz., Giraudy kontra Bizottság
ügyben 2007. május 2‑án hozott ítéletének (az EBHT‑ban még nem tették közzé) 193. pontjában kimondta, a Közszolgálati Törvényszéknek
nincs hatásköre arra, hogy a tisztviselő foglalkoztatási feltételei és a tisztviselő által felhozott betegség közötti okozati
összefüggés fennállására vonatkozóan nyilatkozzon. Az Európai Közösségek tisztviselői foglalkozási megbetegedési és baleseti
kockázatának fedezésére vonatkozó szabályozás 19. cikke ugyanis kimondja, hogy a betegség foglalkozási eredetének megállapításáról
a kinevezésre jogosult hatóság dönt, az intézmény által kijelölt orvosszakértő(k) jelentése alapján, és ha a felperes ezt
kéri, a szabályozás 22. cikke szerinti orvosi bizottsággal történt konzultációt követően. A szabályozás 11. cikkének (2) bekezdése
kimondja, hogy a tisztviselő balesetből vagy foglalkozási megbetegedésből származó teljes végleges rokkantsága esetén számára
a személyzeti szabályzat 73. cikke (2) bekezdésének b) pontjában előírt – vagyis a balesetet megelőző 12 hónap alatti illetményének
havi összegei alapján kiszámított éves alapilletmény nyolcszorosával egyenlő – átalányösszeget kell folyósítani.
A személyzeti szabályzat 73. cikkének végrehajtására létrehozott rendszer tehát átalányösszeg folyósítását írja elő baleset
vagy foglalkozási megbetegedés esetére, anélkül hogy ehhez az érintettnek az intézmény részéről bárminemű kötelességszegés
elkövetését kellene bizonyítania. Az ítélkezési gyakorlat pontosítja, hogy a tisztviselő csak abban az esetben kérhet kiegészítő
kártérítést, ha a személyzeti szabályzat rendszere nem teszi lehetővé az őt ért kár megfelelő megtérítését (lásd ilyen értelemben
a Bíróság 169/83. és 136/84. sz., Leussink és társai kontra Bizottság ügyben 1986. október 8‑án hozott ítéletének [EBHT 1986.,
2801. o.] 13. pontját, valamint a C‑257/98. sz., Lucaccioni kontra Bizottság ügyben 1999. szeptember 9‑én hozott ítéletének
[EBHT 1999., I‑5251. o.] 22. pontját; az Elsőfokú Bíróság T‑165/95. sz., Lucaccioni kontra Bizottság ügyben 1998. május 14‑én
hozott ítéletének [EBHT‑KSZ 1998., I‑A‑203. o. és II‑627. o.] 74. pontját, és a T‑300/97. sz., Latino kontra Bizottság ügyben
1999. december 15‑én hozott ítéletének [EBHT‑KSZ 1999., I‑A‑259. o. és II‑1263. o.] 95. pontját).
A jelen esetben az ügy irataiból kiderül, hogy a felperes a 2005. október 17‑én benyújtott feljegyzésben a Bizottsághoz fordult,
kérve a személyzeti szabályzat 73. cikke alapján „szorongásos‑depressziós zavara” foglalkozási eredetének elismerését. A felperes
betegsége foglalkozási eredetének elismerése iránti eljárás azonban még folyamatban van. Ebből következik, hogy a fenti kártérítési
kérelem idő előtti, és a jelenlegi helyzetben nem fogadható el.
Ezzel szemben, ami a felperest ért nem vagyoni kárt illeti, a gondoskodási kötelezettség Bizottság általi megsértése hozzájárult
a felperes egységén belüli elszigeteléséhez, és kárt okozott neki, amiért a felperesnek igazságos kártérítésként 500 euró
jár.
2.
A segítségnyújtás iránti kérelem hallgatólagos elutasításának jogellenességéből eredő kár megtérítése iránti kérelemről
a)     Az elfogadhatóságról
A felek érvei
A Bizottság vitatja a segítségnyújtás iránti kérelem hallgatólagos elutasításának jogellenességéből eredő kár megtérítése
iránti kérelem elfogadhatóságát. A Bizottság azzal érvel, hogy e határozat megsemmisítése iránti kérelem idő előtti benyújtása
miatt elfogadhatatlan, következésképpen az e határozattal okozott kár megtérítése iránti kérelmet mint elfogadhatatlant el
kell utasítani.
A felperes kéri a fent említett kérelem elfogadhatóságának kimondását.
A Közszolgálati Törvényszék álláspontja
A személyzeti szabályzat 90. és 91. cikkével létrehozott jogorvoslati rendszerben a kártérítési kereset, amely a megsemmisítés
iránti keresethez képest önálló jogorvoslatnak minősül, csak akkor elfogadható, ha a személyzeti szabályzat előírásainak megfelelő
pert megelőző eljárás előzte meg. Az eljárás aszerint alakul, hogy a kár, amelynek jóvátételét kérték, a személyzeti szabályzat
90. cikke (2) bekezdésének értelmében vett sérelmet okozó aktusból vagy az adminisztráció határozati jelleget nélkülöző magatartásából
fakad. Az első esetben az érdekeltnek kell a megszabott határidőn belül a kinevezésre jogosult hatóságnál a szóban forgó aktus
ellen panasszal élnie. Ezzel szemben a második esetben a közigazgatási eljárásnak a személyzeti szabályzat 90. cikkének (1) bekezdése
szerinti, kártérítési kérelem benyújtásával kell kezdődnie, majd – adott esetben – a kérelmet elutasító határozat elleni panasz
benyújtásával kell folytatódnia (az Elsőfokú Bíróság T‑500/93. sz., Y kontra Bíróság ügyben 1996. június 26‑án hozott ítéletének
[EBHT‑KSZ 1996., I‑A‑335. o. és II‑977. o.] 64. pontja).
Amennyiben a megsemmisítés iránti kereset és a kártérítési kereset között közvetlen kapcsolat áll fenn, az utóbbi – mint a
megsemmisítés iránti kereset járulékos követelése – elfogadható, és nem szükséges, hogy akár a kinevezésre jogosult hatóságot
az állítólag elszenvedett kár jóvátételére felszólító kérelem, akár a kérelem hallgatólagos vagy kifejezett elutasítása megalapozottságát
vitató panasz előzze meg (az Elsőfokú Bíróság T‑17/90., T‑28/91. és T‑17/92. sz. egyesített ügyekben 1993. július 15‑én hozott
ítéletének [EBHT 1993., II‑841. o.] 46. pontja, és a fent hivatkozott Y kontra Bíróság ügyben hozott ítélet 66. pontja).
A jelen esetben meg kell állapítani, hogy a segítségnyújtás iránti kérelmet hallgatólagosan elutasító határozattal okozott
kár megtérítése iránti kérelem és az e határozat megsemmisítése iránti kereset között közvetlen kapcsolat áll fenn. Márpedig
e kérelem elfogadhatósága megállapítást nyert, kivéve a közigazgatási eljárás megindítása iránti kérelem elutasítására vonatkozó
részében. Ebben a mértékben a fent említett kártérítési kérelem ugyancsak elfogadható.
b)     Az ügy érdeméről
A felek érvei
A felperes azzal érvel, hogy őt a segítségnyújtás iránti kérelem hallgatólagos elutasításának jogellenességéből eredő vagyoni
és nem vagyoni kár érte. Különösen a vagyoni kárra vonatkozóan azt állítja, hogy a Bizottság tartózkodása bárminemű segítségnyújtásra
irányuló intézkedés meghozatalától – az őt ért lelki zaklatást tetézve – vezetett a rokkanttá nyilvánításához, így kárának
teljes összege 781 906, 43 eurót tesz ki, amely egyrészt azon díjazása és nyugdíja, amelyet akkor kapott volna, ha nem nyilvánították
volna rokkanttá, másrészt a neki fizetett rokkantsági támogatás és a neki a jövőben fizetendő nyugdíj közötti különbségből
adódik.
Védekezésül a Bizottság azt állítja, hogy mivel a felperes nem bizonyította a felrótt magatartás jogellenességét, a kártérítési
kérelem megalapozatlanságát kell megállapítani. Másodlagosan az érdekelt nem támasztotta alá konkrét tényekkel a tényleges
kár létezését, és még kevésbé annak terjedelmét, sem az állítólagos kár és a felrótt magatartás közötti okozati összefüggést.
Végezetül, ha a Közszolgálati Törvényszék megalapozottnak találná a felperes megsemmisítés iránti kérelmét, önmagában a megsemmisítés
ténye orvosolná a nem vagyoni kárt.
A Közszolgálati Törvényszék álláspontja
Ahogyan azt fentebb kifejtésre került, a Bizottság segítségnyújtás iránti kérelmet elutasító hallgatólagos határozata jogellenes,
mivel nem tartalmazott semmiféle megelőző jellegű, a felperesnek a Személyzeti és igazgatási főigazgatóságtól való távoltartására
irányuló megelőző intézkedést, annak ellenére, hogy az érdekelt által a segítségnyújtás iránti kérelmében felhozott tények
súlya és jelentősége a lelki zaklatásról szóló 2003. évi közlemény értelmében a „lelki zaklatás gyanújára” engedtek következtetni.
Ráadásul meg kell állapítani, hogy a segítségnyújtás iránti kérelmet elutasító hallgatólagos határozat meghozatalának időpontjában
a közigazgatási vizsgálat még el sem kezdődött, ugyanis a meghallgatási tisztviselő csupán 2004. szeptember 8‑án kapott megbízást
a Bizottság főtitkárától az eljárás lefolytatására, és az első meghallgatásokra csak 2004 októberében került sor.
Ami a Bizottság jogellenes magatartásával összefüggésben álló kár létét illeti, a felperes először is azzal érvel, hogy rokkantság
miatti nyugdíjazása foglalkozási megbetegedés következménye, amelyet az eredményezett, hogy az adminisztráció megtagadta tőle
a segítségnyújtást. Mindazonáltal ahogyan az már említésre került, a felperes betegsége foglalkozási eredetének elismerése
iránti eljárás még folyamatban van. Ebből következik, hogy a fenti kártérítési kérelem idő előtti, és a jelenlegi helyzetben
nem fogadható el.
Ezzel szemben ami a nem vagyoni kár létét illeti, meg kell állapítani, hogy az ideiglenes intézkedések meghozatalának Bizottság
általi elutasítása, valamint a közigazgatási vizsgálat megindításával való késlekedés a felperest bizonytalanságban hagyta,
és belőle nyugtalanságot váltott ki, mivel attól kellett tartania, hogy a Bizottság nem veszi figyelembe a segítségnyújtás
iránti kérelmét, és az intézmény részéről őt ért helytelen magatartások folytatódhatnak. A felperes tehát alappal állítja,
hogy a segítségnyújtás iránti kérelmet elutasító hallgatólagos határozat jelentős nem vagyoni kárt okozott neki, amelyet a
határozat Közszolgálati Törvényszék általi megsemmisítése nem hoz helyre.
Ilyen körülmények között e nem vagyoni kár igazságos megtérítéseként a Bizottság köteles 15 000 eurót fizetni a felperesnek.
3.
A 2003. évi szakmai előmeneteli jelentések állítólagos jogellenességéből és e jelentések a felperes tudomására hozásának szabálytalanságából
eredő károk megtérítése iránti kérelemről
a)     Az elfogadhatóságról
A felek érvei
A Bizottság azzal érvel, hogy a 2003. évi szakmai előmeneteli jelentések jogellenességéből eredő károk adminisztráció általi
megtérítése iránti kérelem elfogadhatatlan, mivel az említett szakmai előmeneteli jelentések megsemmisítésére irányuló kérelem
elfogadhatatlan.
A felperes az elfogadhatatlansági kifogás elutasítását kéri.
A Közszolgálati Törvényszék álláspontja
Különbséget kell tenni egyrészt a 2003. évi szakmai előmeneteli jelentések jogellenességéből eredő károk megtérítése iránti
kérelem és az e szakmai előmeneteli jelentések felperessel való közlésének körülményeiből származó károk megtérítése iránti
kérelem között.
–       A 2003. évi szakmai előmeneteli jelentések állítólagos jogellenességén alapuló kártérítési kérelem elfogadhatóságáról
A 2003. évi szakmai előmeneteli jelentések állítólagos jogellenességéből eredő károk megtérítésére irányuló kártérítési kérelem
közvetlenül kapcsolódik a 2003. évi szakmai előmeneteli jelentések megsemmisítése iránti kérelemhez. Márpedig amint az fentebb
megállapításra került, a jelen kereset megindításakor a 2003. évi szakmai előmeneteli jelentések megsemmisítése iránti kérelem
elfogadható volt. Ebből következik, hogy a kártérítési kérelem ugyancsak elfogadható volt a kereset megindításakor.
Másfelől hozzá kell tenni, hogy a felperesnek attól, hogy nyugdíjazása következtében a 2003. évi szakmai előmeneteli jelentések
megsemmisítése már nem áll érdekében, nem fűződik kevésbé érdeke ahhoz, hogy az ezen aktusok jogszerűségére vonatkozó ítélet
meghozatalát kérje olyan kérelem keretében, amely a Bizottság magatartása miatt őt ért szakmai és nem vagyoni kár megtérítésére
irányul (lásd ebben az értelemben az Elsőfokú Bíróság T‑20/89. sz., Moritz kontra Bizottság ügyben 1990. december 13‑án hozott
ítéletének [EBHT 1990., II‑769. o.] 18. pontját, amelyet fellebbezéskor nem helyeztek hatályon kívül az elfogadhatóság vizsgálatára
vonatkozóan, és a T‑249/04. sz., Combescot kontra Bizottság ügyben 2007. szeptember 12‑én hozott ítéletének [az EBHT‑ban még
nem tették közzé] 47. pontját, amely ítélet ellen fellebbezés van folyamatban a Bíróság előtt C‑525/07. P. ügyszám alatt).
A felperes nyugdíjazása tehát nem teszi okafogyottá az érdekelt kártérítési kérelmét.
–       A 2003. évi szakmai előmeneteli jelentések felperessel való közlésének szabálytalanságából eredő károk megtérítése iránti
kérelem elfogadhatóságáról
Mindenekelőtt emlékeztetni kell arra, hogy az aktus szabálytalan közlésével az adminisztráció közszolgálati kötelességszegést
követ el.
Ebből következik, hogy a felperesnek ahhoz, hogy a 2003. évi szakmai előmeneteli jelentések közlésének szabálytalansága miatt
állítólag őt ért kár megtérítését kérje, a személyzeti szabályzat 90. cikkének (1) bekezdése alapján kellett kérelmet benyújtania,
amelyet, annak elutasítása esetén, a személyzeti szabályzat 90. cikkének (2) bekezdése szerinti panasznak kellett követnie.
Márpedig a jelen esetben nem vitatott, hogy a felperes nem nyújtott be erre vonatkozó önálló kérelmet. Ebből következően a
2003. évi szakmai előmeneteli jelentések közlésének szabálytalanságából eredő károk megtérítése iránti kérelmet mint elfogadhatatlant
el kell utasítani, mivel a személyzeti szabályzatban előírt pert megelőző eljárást nem tartották be.
Ennélfogva csupán a 2003. évi szakmai előmeneteli jelentések állítólagos jogellenességére alapított kártérítési kérelem megalapozottságának
vizsgálatára kerül sor.
b)     Az ügy érdeméről
A felek érvei
A felperes által a 2003. évi szakmai előmeneteli jelentésekkel szemben felhozott különböző jogalapok között szerepel az is,
hogy a szakmai előmeneteli jelentés nyilvánvaló mérlegelési hibát tartalmaz. Az értékelői azáltal ugyanis, hogy mind a 2003.
január–október közötti, mind a 2003. november–decemberi szakmai előmeneteli jelentésben összességében 8/20 pontot adtak neki,
nem vették figyelembe, hogy 2003 januárja és júniusa között semmiféle feladatot nem bíztak rá, sem pedig azt, hogy az egészségi
állapotát romboló lelki zaklatás áldozata volt, amely megakadályozta feladatainak normális ellátásában.
A felperes végül pontosítja, hogy a 2003. évi szakmai előmeneteli jelentések jogellenessége nem vagyoni és szakmai kárt okozott
neki, ez utóbbit azáltal, hogy „elvesztette a szakmai előmenetel lehetőségét és az előléptetéshez való jogát”.
A Bizottság vitatja a felperes azon állítását, amely szerint a 2003. évi szakmai előmeneteli jelentések nyilvánvaló mérlegelési
hibát tartalmaznak.
A Közszolgálati Törvényszék álláspontja
–       A jogellenesség létezéséről
Az általános végrehajtási rendelkezések 8. cikkének (5) bekezdéséből következik, hogy az értékelő az állást betöltő személy
referencia‑időszak alatti teljesítményének, szakértelmének és hivatali magatartásának értékelése során nem veheti „figyelembe
az említett állást betöltő személy esetleges igazolt távolmaradását”. Másfelől a Bizottság maga írta elő az értékelési útmutató
6.2. pontjában szereplő azt a szabályt, amely szerint „az állást betöltő személyt nem érheti hátrány azért, mert külső körülmények
miatt nem tudta teljesíteni a célkitűzéseket”, „például amikor beteg [volt] vagy szülési szabadságra [ment]”, és azt hogy
„[i]lyen helyzetben arra kell helyezni a hangsúlyt, amit az érdekeltnek ténylegesen módjában állt teljesíteni, és arra, ahogyan
a helyzetet kezelte”.
A jelen esetben az értékelők azt követően, hogy a 2003. január–október közötti szakmai előmeneteli jelentés „Teljesítmény”
elnevezésű 6.1. rovatában rámutattak, hogy a felperesnek többek között „motiváltságának hiánya” miatt 2003. szeptember 3‑ig
nem sikerült „megszoknia a munkáját”, és megállapították, hogy „2003. szeptember 3. és 2003 októberének vége között nem észleltek
javulást a felperes teljesítményében”, az érdekelt teljesítményére „gyenge” értékelésnek megfelelő 4/10 pontot adtak. A 2003.
november–decemberi szakmai előmeneteli jelentésben az értékelők ugyancsak 4/10 pontot adtak a felperes teljesítményére, hangsúlyozva,
hogy „a referencia‑időszak semmiféle értékelhető eredményt nem hozott, semmilyen eredményt nem sikerült elérni”, és hogy „az
időszak általános teljesítményét emiatt »gyengének« [kell] minősíteni”.
Márpedig az ügy irataiból, többek között egy maga a Bizottság által benyújtott, a felperes 2003. évi távollétére vonatkozó
iratból kiderül, hogy a felperes igazolt betegszabadságon voltan 2003. szeptember 1‑je és október 31. között, majd 2003. november
1‑je és november 14. között, valamint orvosi okból félmunkaidőben végzett tevékenységet 2003. november 17. és 2003. december
19. között.
Ebből azt a következtetést kell levonni, hogy az értékelők mind a 2003. január–október közötti, mind a 2003. november–decemberi
szakmai előmeneteli jelentésben annak tekintetbevétele nélkül adtak 4/10 pontot a felperes teljesítményére, hogy e teljesítményt
szükségszerűen befolyásolta a felperes orvosi okok miatti igazolt távolléte.
El kell tehát fogadni azt a jogalapot, amely szerint a 2003. évi szakmai előmeneteli jelentések nyilvánvaló mérlegelési hibát
tartalmaznak.
Ilyen körülmények között, anélkül hogy az érdekelt által felhozott egyéb kifogások vizsgálatára szükség volna, meg kell állapítani,
hogy a 2003. évi szakmai előmeneteli jelentések elkészítése jogellenesen történt.
–       A kárról
A 2003. évi szakmai előmeneteli jelentésekből származó vagyoni kárra vonatkozóan emlékeztetni kell arra, hogy még ha feltételezzük
is, hogy az intézmény kötelezettségszegése bizonyított, a Közösség felelőssége csak akkor áll be, ha a felperesnek sikerül
bizonyítania kárának bekövetkeztét (lásd a fent hivatkozott Lucaccioni kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 57. pontját).
Márpedig a felperes nem bizonyította, hogy a 2003. évi szakmai előmeneteli jelentések jogellenessége befolyásolta volna a
2005. augusztus 31‑i nyugdíjazása előtti előmenetelét. Különösen azt sem bizonyította – sőt fel sem hozta –, hogy e jogellenességnek
bármilyen szerepe lett volna abban, hogy a 2004. évi előléptetési időszakban nem léptették elő.
A nem vagyoni kár megtérítésére vonatkozóan, amelyet a felperes szintén kért, a Közszolgálati Törvényszék azon megállapítása,
mely szerint a 2003. évi szakmai előmeneteli jelentések nyilvánvaló értékelési hiba miatt jogellenesek, önmagában nem minősül
megfelelő és kellő elégtételnek, mivel az említett szakmai előmeneteli jelentés kifejezetten negatív értékelést tartalmaz
a felperes képességeire vonatkozóan. Amint az már kifejtésre került, az értékelő a 2003. január–október közötti szakmai előmeneteli
jelentésben jelezte, hogy a felperesnek nem sikerült „megszoknia a munkáját”, a felperes „motiváltságának hiánya” miatt, a
2003. november–decemberi szakmai előmeneteli jelentésben pedig hangsúlyozta, hogy „a referencia‑időszak semmiféle értékelhető
eredményt nem hozott, semmilyen eredményt nem sikerült elérni”. 2500 euró megfizetése a felperest ért nem vagyoni kár megfelelő
megtérítésének minősül.
4.
Végkövetkeztetések
A fentiek alapján a Bizottság köteles 18 000 eurót fizetni a felperesnek.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 122. cikke értelmében az e szabályzat II. címének a költségekről és az eljárással összefüggő ügyviteli
költségekről szóló 8. fejezetének rendelkezései csak az e szabályzat hatálybalépését, vagyis 2007. november 1‑jét követően
a Törvényszékhez benyújtott ügyekre irányadók. Ezen időpontig a Közszolgálati Törvényszék előtt
mutatis mutandis
továbbra is az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzatának vonatkozó rendelkezéseit kell alkalmazni.
Az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 87. cikkének 3. §‑a alapján részleges pernyertesség esetén vagy kivételes okból a
Közszolgálati Törvényszék elrendelheti a költségeknek a felek közötti megosztását, vagy határozhat úgy, hogy mindegyik fél
maga viselje saját költségeit.
Mivel a Bizottság az általa felhozott jogalapok többsége tekintetében pervesztes lett, a saját költségein felül köteles viselni
a felperesnél felmerült költségek háromnegyed részét is.
A fenti indokok alapján,
A KÖZSZOLGÁLATI TÖRVÉNYSZÉK (első tanács)
a következőképpen határozott:
1)
A Közszolgálati Törvényszék megsemmisíti az Európai Közösségek Bizottságának 2004. április 29‑i, a Q által előterjesztett
segítségnyújtás iránti kérelmet elutasító határozatát annyiban, amennyiben az megtagadta ideiglenes távoltartási intézkedés
meghozatalát.
2)
A Közszolgálati Törvényszék kötelezi az Európai Közösségek Bizottságát, hogy fizessen meg Q számára 18 000 eurót.
3)
A Közszolgálati Törvényszék a keresetet ezt meghaladó részében elutasítja.
4)
A Bizottság viseli saját költségeit, ezenfelül köteles viselni a Q‑nál felmerült költségek háromnegyedét.
5)
Q maga viseli saját költségeinek egynegyedét.
Kreppel
Tagaras
Gervasoni
Kihirdetve Luxembourgban, a 2008. december 9‑i nyilvános ülésen.
W. Hakenberg

S. Gervasoni
hivatalvezető

elnök
Tartalomjegyzék
Jogi háttér
A jogvita alapjául szolgáló tényállás
A –  A 2000., 2001. és 2002. év
B –  A 2003. év
C –  A 2004. év
D –  A 2005. év
E –  A 2003. évre vonatkozó szakmai előmeneteli jelentéssel kapcsolatos tények
Az eljárás és a felek kérelmei
A jogkérdésről
A –  A jogvita tárgyára vonatkozó előzetes észrevételek
B –  A lelki zaklatásról
1.  A felek érvei
2.  A Közszolgálati Törvényszék álláspontja
a)  Először arról, ami a felperes próbaidejének meghosszabbítását illeti
b)  Másodszor arról a tényről, hogy a Bizottság elszigetelte a felperest
c)  Harmadszor arról, hogy 2003 januárja és júniusa között a felperesre semmilyen feladatot sem bíztak
d)  Negyedszer arról, hogy a Bizottság rágalmakat terjesztett a felperes szakmai képességeivel kapcsolatban
e)  Ötödször arról, hogy a Bizottság a felperes bizonyos éves szabadság iránti kérelmeit elutasította, másokat pedig késedelmesen
hagyott jóvá
f)  Hatodszor arról, hogy a Bizottság a betegség miatti távolléteket nem fogadta el igazoltnak
C –  A segítségnyújtás iránti kérelmet elutasító hallgatólagos határozat megsemmisítése iránti kérelemről
1.  Az elfogadhatóságról
a)  A felek érvei
b)  A Közszolgálati Törvényszék álláspontja
2.  Az ügy érdeméről
a)  A felek érvei
b)  A Közszolgálati Törvényszék álláspontja
D –  A 2003. évi szakmai előmeneteli jelentések megsemmisítése iránti kérelemről
1.  A felek érvei
2.  A Közszolgálati Törvényszék álláspontja
E –  A kártérítési kérelemről
1.  Az állítólagos lelki zaklatás miatt bekövetkezett károk megtérítése iránti kérelem
a)  A felek érvei
b)  A Közszolgálati Törvényszék álláspontja
A jogellenes magatartás létezéséről
A jogellenes magatartással összefüggésben álló kár létezéséről
2.  A segítségnyújtás iránti kérelem hallgatólagos elutasításának jogellenességéből eredő kár megtérítése iránti kérelemről
a)  Az elfogadhatóságról
A felek érvei
A Közszolgálati Törvényszék álláspontja
b)  Az ügy érdeméről
A felek érvei
A Közszolgálati Törvényszék álláspontja
3.  A 2003. évi szakmai előmeneteli jelentések állítólagos jogellenességéből és e jelentések a felperes tudomására hozásának
szabálytalanságából eredő károk megtérítése iránti kérelemről
a)  Az elfogadhatóságról
A felek érvei
A Közszolgálati Törvényszék álláspontja
–  A 2003. évi szakmai előmeneteli jelentések állítólagos jogellenességén alapuló kártérítési kérelem elfogadhatóságáról
–  A 2003. évi szakmai előmeneteli jelentések felperessel való közlésének szabálytalanságából eredő károk megtérítése iránti
kérelem elfogadhatóságáról
b)  Az ügy érdeméről
A felek érvei
A Közszolgálati Törvényszék álláspontja
–  A jogellenesség létezéséről
–  A kárról
4.  Végkövetkeztetések
A költségekről
A jelen határozat szövege, továbbá a benne hivatkozott és az EBHT‑ban még közzé nem tett közösségi bírósági határozatok a
Bíróság honlapján érhetőek el: www.curia.europa.eu
*
Az eljárás nyelve: francia.