CELEX: 62002CJ0288
Jūrų transportas
Laisvė teikti paslaugas
Jūrų kabotažas

Pareikštu ieškiniu Europos Bendrijų Komisija prašo pripažinti, kad
–        aiškiai suteikdama teisę vežti keleivius tarp Graikijos žemyno dalyje esančių uostų tik Graikijos keleiviniais laivais ir
teisę vykdyti keliones tarp Graikijos salų tik didesniais kaip 650 bruto tonažo Graikijos keleiviniais laivais,
–        reikalaudama, kad Bendrijos laivai, įregistruoti į antrąjį arba tarptautinį registrą, turėtų sertifikatą, išduotą laivo vėliavos
valstybės kompetentingos valdžios institucijos, kuriuo būtų pripažįstama, kad šiam laivui suteikta teisė teikti kabotažo paslaugas,
–        laikydama Peloponesą sala,
–        taikydama Bendrijos tanklaivių, krovininių, keleivinių, turistinių laivų ir Bendrijos kruizinių lainerių, vykdančių jūrų kabotažą,
atžvilgiu savo kaip priimančiosios valstybės nacionalines taisykles dėl įgulos sukomplektavimo sąlygų ir įpareigodama laivų
savininkus pateikti prašymą prekybos laivų priežiūros departamentui (DEEP) išmatuoti laivo bendrą tonažą, kad Graikijos valdžios
institucijos galėtų įvertinti įgulos sukomplektavimą,
Graikijos Respublika neįvykdė savo įsipareigojimų pagal 1992 m. gruodžio 7 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 3577/92, taikančio
laisvės teikti paslaugas principą jūrų transportui valstybėse narėse (jūrų kabotažas), 1, 3 ir 6 straipsnius (OL L 364, 1992,
p. 7, toliau – Reglamentas).

Teisinis pagrindas

Bendrijos teisės aktai
Reglamento 1 straipsnio 1 dalis nustato:
„Nuo 1993 m. sausio 1 d. laisvė teikti jūrų transporto paslaugas valstybėje narėje (jūrų kabotažą) suteikiama Bendrijos laivų
savininkams, kurių laivai įregistruoti valstybėje narėje ir plaukioja su jos vėliava, jei šie laivai atitinka visas kabotažo
vykdymo šioje valstybėje narėje sąlygas, įskaitant laivus, įregistruotus
Euros
registre, kai jį patvirtins Taryba.“
Reglamento 2 straipsnis nustato:
„Šiame reglamente:
1)      „jūrų transporto paslaugos valstybėje narėje (jūrų kabotažas)“ – tai paprastai už užmokestį teikiamos paslaugos, kurias visų
pirma sudaro:
a)      kontinentinis kabotažas: keleivių arba prekių vežimas jūra tarp uostų, esančių vienos ir tos pačios valstybės narės žemyno
dalyje arba pagrindinėje teritorijoje, nesustojant salose;
<…>
c)       „salų kabotažas“: keleivių arba prekių vežimas jūra tarp:
–        uostų, esančių vienos ir tos pačios valstybės narės žemyno dalyje ir vienoje arba daugiau salų,
–        vienos ir tos pačios valstybės narės salose esančių uostų;
Ceutai ir Melilai taikomos tos pačios sąlygos, kaip ir uostams salose;
<…>“
Reglamento 3 straipsnis nustato:
„1.      Visais klausimais, susijusiais su įgulos sukomplektavimu laivuose, vykdančiuose kontinentinį kabotažą, ir kruiziniuose laineriuose,
atsakomybę prisiima laivo vėliavos valstybė, išskyrus mažesnius kaip 650 bruto tonažo laivus, kai gali būti taikomos priimančiosios
valstybės nustatytos sąlygos.
2.      Visais klausimais, susijusiais su įgulos sukomplektavimu laivuose, vykdančiuose salų kabotažą, atsakomybę prisiima valstybė,
kurioje laivas atlieka jūrų transporto paslaugą (priimančioji valstybė).
<…>“
Reglamento 6 straipsnis nustato:
„1.      Taikant išimtį, šis reglamentas laikinai netaikomas šioms jūrų transporto paslaugoms, teikiamoms Viduržiemio jūroje ir palei
Ispanijos, Portugalijos ir Prancūzijos krantus:
–        kruizų paslaugoms iki 1995 m. sausio 1 d.,
–        strateginių prekių (naftos, naftos produktų ir geriamojo vandens) vežimui iki 1997 m. sausio 1 d.,
–        mažesnių kaip 650 bruto tonažo laivų teikiamoms paslaugoms iki 1998 m. sausio 1 d.,
–        reguliarioms keleivių pervežimo ir keltų paslaugoms iki 1999 m. sausio 1 d.
2.      Taikant išimtį, iki 1999 m. sausio 1 d. šis reglamentas laikinai netaikomas salų kabotažui Viduržemio jūroje ir kabotažui,
susijusiam su Kanarų, Azorų ir Maderos salynais, Ceuta ir Melila, Prancūzijos salomis palei Atlanto vandenyno pakrantę ir
Prancūzijos užjūrio departamentais.
3.      Dėl socialinės ir ekonominės sanglaudos priežasčių šio straipsnio 2 dalyje nustatyta išimtis iki 2004 m. sausio 1 d. taip
pat taikoma Graikijai reguliarioms keleivių pervežimo ir keltų paslaugoms bei paslaugoms, teikiamoms mažesniais kaip 650 bruto
tonažo laivais.“
Pagal Reglamento 9 straipsnį:
„Prieš priimdamos įstatymus ir kitus teisės aktus, reikalingus šiam reglamentui įgyvendinti, valstybės narės pasitaria su
Komisija. Jos praneša Komisijai apie bet kokias taip patvirtintas priemones.“
Reglamento 10 straipsnis nustato:
„Iki 1995 m. sausio 1 d. ir po to kas dveji metai Komisija pateikia Tarybai šio reglamento įgyvendinimo ataskaitą ir prireikus
taip pat pateikia reikiamus pasiūlymus.“

Nacionalinės teisės aktai

Ypourgeio Emporikis Naftilias
(Prekybos laivyno ministerija) 1998 m. rugpjūčio ir gruodžio mėn. paskelbė tris aplinkraščius, skirtus vidaus vandenų uosto
direkcijoms.
1998 m. rugpjūčio 4 d. Aplinkraštis Nr. 1151.65/1/98 „Krovininių laivų ir tanklaivių, su Bendrijos vėliava vykdančių jūrų
kabotažą, veikla“, nustato, kad Reglamentas yra sudėtinė Graikijos teisės aktų dalis ir turi viršenybę bet kurios prieštaraujančios
nuostatos atžvilgiu. Be to, aplinkraščio 2.1.1 punktas išvardija Peloponeso uostus kaip salose esančius uostus.
Pagal 2.1.2 punktą, kad būtų galima vykdyti kabotažą Graikijos vandenyse, operatorius, naudojantis laivus, įregistruotus antrame
arba tarptautiniame registre, privalo pateikti įrodymą, kad toks laivas gali vykdyti transporto veiklą laivo vėliavos valstybėje.
1998 m. gruodžio 18 d. Aplinkraštis Nr. 1151.65/2/98 „Keleivinių, turistinių laivų ir kruizinių lainerių su Bendrijos vėliavomis,
kurie vykdo keliones (kruizus) Graikijos vandenyse, veikla“ pakartoja ankstesnio aplinkraščio nuostatas tiek, kiek tai susiję
su Peloponesu. 2.4.1 punktas nustato:
„Iš esmės Graikijos teisė (kaip priimančiosios valstybės teisė) taikytina įgulos komplektavimui Bendrijos keleiviniuose, turistiniuose
ir kruiziniuose laineriuose, kuriems leista vykdyti kruizus tarp mūsų valstybės žemyno dalyje esančių uostų ir salų arba tarp
salose esančių uostų, o laivo vėliavos valstybės teisė taikytina kruizams tarp žemyno dalyje esančių uostų.“
Pagal 1998 m. gruodžio 21 d. Aplinkraštį Nr. 2311.10/10/98 „Krovininių laivų, tanklaivių ir kruizinių lainerių, su Bendrijos
vėliava vykdančių jūrų kabotažą, įgulos sukomplektavimas“ taikomos Graikijos laivyno nuostatos, kiek tai susiję su įgulos
sukomplektavimu.

Ikiteisminė procedūra
Po pirmo pasikeitimo laiškais, susijusiais su Graikijos Respublikos Reglamento įgyvendinimu po 1999 m. sausio 1 d., ir manydama,
kad pastaroji neįvykdė visų šiame Reglamente nustatytų įsipareigojimų, Komisija 2000 m. gegužės 3 d. Graikijos Respublikai
išsiuntė formalų įspėjimą, į kurį Graikijos Respublika atsakė 2000 m. liepos 28 d. laišku.
Manydama, kad 2001 m. vasario 16 d. darbo posėdyje pateiktas atsakymas buvo nepatenkinamas, Komisija 2001 m. liepos 18 d.
išsiuntė Graikijos Respublikai argumentuotą nuomonę, į kurią pastaroji atsakė 2001 m. spalio 12 d. laišku.
Manydama, kad Graikijos valdžios institucijos nesiėmė priemonių, reikalingų Reglamente nustatytiems įsipareigojimams įvykdyti,
Komisija nusprendė pareikšti šį ieškinį.

Dėl esmės
Atsižvelgdama į tam tikrus Graikijos vyriausybės pateiktus paaiškinimus, Komisija dublike ir posėdyje atsiėmė ketvirto reikalavimo
antrą dalį ir pirmą reikalavimą.
Atsižvelgiant į šį atsiėmimą, bus nagrinėjami tik Komisijos antras ir trečias reikalavimai bei ketvirto reikalavimo pirma
dalis.

Dėl antro reikalavimo
Šalių argumentai
Komisijos nuomone, reikalaudamos, kad Bendrijos laivai, įregistruoti antrame arba tarptautiniame registre, turėtų sertifikatą,
išduotą laivo vėliavos valstybės, kuriuo būtų pripažįstama, kad šiam laivui suteikta teisė teikti kabotažo paslaugas, Graikijos
valdžios institucijos riboja laisvę teikti paslaugas.
Net jeigu būti sutikta, kad šis apribojimas yra pateisinamas dėl imperatyvinės bendrojo intereso priežasties, Komisijos nuomone,
jis sudaro neproporcingą priemonę, viršijančią tai, kas būtina norimam tikslui pasiekti.
Toks pat rezultatas gali būti pasiektas mažiau ribojančiomis priemonėmis, pavyzdžiui, įpareigojant pateikti valstybės narės
teisės aktų, leidžiančių laivams, įregistruotiems tarptautiniame registre, teikti paslaugas vidaus vandenyse, kopiją arba
kasmet nacionalinėms valdžios institucijoms pateikiant informaciją apie teisės aktų laivybos srityje rengimą analogiškoms
valdžios institucijoms kitose valstybėse narėse. Esant abejonėms, Graikijos valdžios institucijos šiuo klausimu galėtų taip
pat atsiklausti Komisijos.
Be to, pagal Reglamento 10 straipsnį valstybių narių dėmesiui Komisija kas dvejus metus skelbia ataskaitas, kurios yra naudinga
priemonė tikrinant, ar yra tenkinami teisiniai reikalavimai, susiję su kabotažo paslaugų teikimu laivo vėliavos valstybėje.
Be to, jų efektyvumą didina Komisijos iniciatyva reguliariai informuoti valstybes nares apie nacionalinės teisės aktų pakeitimus,
susijusius su antraisiais registrais, įskaitant tuos, kurie įvyko tarp abiejų pranešimų, ta apimtimi, kuria apie tuos pakeitimus
buvo pranešta Komisijai pagal Reglamento 9 straipsnį.
Graikijos Respublika teigia, kad kai kuriose valstybėse narėse yra registrai, vadinami, pavyzdžiui, antraisiais registrais
arba tarptautiniais registrais, kuriuose registruojami laivai, kuriems nebūtinai leidžiama teikti kabotažo paslaugas šiose
valstybėse narėse. Todėl, tinkamai taikant Reglamento 1 straipsnį, priimančioji valstybė turi pati užtikrinti, kad laivas,
kuriuo norima teikti kabotažą, tenkina sąlygas, kurių reikalaujama vykdant kabotažą laivo vėliavos valstybėje.
Dėl laivų ji ginčija, kad yra mažiau ribojančių laisvę teikti paslaugas priemonių nei įpareigojimas pateikti sertifikatą,
išduotą laivo vėliavos valstybėje, kuriuo būtų pripažįstama, kad sąlygos, reikalingos vykdyti kabotažą šioje valstybėje, yra
tenkinamos.
Dėl Reglamento 9 straipsnio Graikijos Respublika pažymi, kad ši nuostata taikoma valstybėms narėms informuojant Komisiją,
o ne atvirkščiai. Todėl iš tikrųjų pagal šią nuostatą Komisija nuolat neinformuoja valstybių narių.
Dėl ataskaitos, kuri turi būti pateikta pagal Reglamento 10 straipsnį, Graikijos Respublika tvirtina, kad ji paskelbta praėjus
metams po to, kai pasibaigė dvejų metų laikotarpis, kurį ji apima. Vadinasi, apie įstatyminius pakeitimus, kurie tam tikru
metu buvo padaryti valstybėje narėje ir kuriais remiantis galima vykdyti kabotažą šioje valstybėje, šia ataskaita kitos valstybės
narės yra informuotos tik labai pavėluotai.
Todėl sertifikatų sistema labiau atitinka laisvę teikti paslaugas, nes pagal ją galima nedelsiant informuoti apie kitoje valstybėje
narėje padarytus įstatyminius pakeitimus.
Be to, Komisijos pasiūlytas sprendimas, pagal kurį turėtų būti pateikta valstybės narės teisės aktų, leidžiančių laivams,
įregistruotiems tarptautiniuose registruose, vykdyti kabotažą šioje valstybėje narėje, kopija, nėra proporcingas siekiamam
tikslui. Priešingai, šis sprendimas yra sudėtingesnis, nes oficiali valdžios institucija turi išversti visus teisės aktus
ir pateikti priimančiosios valstybės uosto direkcijoms.
Teisingumo Teismo vertinimas
Reikia pažymėti, kad Reglamento 1 straipsnis aiškiai nustato laisvės teikti jūrų transporto paslaugas (jūrų kabotažą) Bendrijoje
principą (2001 m. vasario 20 d. Sprendimo
Analir ir kt.,
C‑205/99, Rink. p. I‑1271, 20 punktas).
Nacionalinė priemonė, kuria reikalaujama, kad Bendrijos laivai, įregistruoti antrajame arba tarptautiniame registre, turėtų
sertifikatą, išduotą laivo vėliavos valstybės kompetentingos valdžios institucijos, ir kuriuo būtų pripažįstama šiems laivams
suteikta teisė teikti kabotažo paslaugas, gali kliudyti arba padaryti šių paslaugų teikimą mažiau patrauklų, ir todėl riboja
laisvę teikti šias paslaugas (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Analir ir kt.
22 punktą).
Dėl šio apribojimo priimtinumo reikia pažymėti, pirma, kad Reglamento 1 straipsnio 1 dalies formuluotė pati savaime niekaip
nenurodo, ar sertifikato gali būti reikalaujama siekiant nustatyti, ar, kaip reikalaujama šia nuostata, laivas atitinka visas
sąlygas vykdyti kabotažą laivo vėliavos valstybėje (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Analir ir kt.
24 punktą).
Antra, svarbu pažymėti, kad laisvė teikti paslaugas, kaip pagrindinis EB sutarties principas, gali būti ribojama tik teisės
aktais, pateisinamais imperatyvinėmis bendrojo intereso priežastimis ir taikomomis visiems asmenims ir įmonėms, vykdantiems
veiklą priimančiosios valstybės narės teritorijoje. Be to, kad būtų taip pateisinami, nagrinėjami nacionalinės teisės aktai
turi būti tinkami pasiekti tikslą, kurio jais siekiama ir neturi viršyti to, kas būtina, kad jis būtų pasiektas (šiuo klausimu
žr. minėto sprendimo
Analir ir kt.
25 punktą ir minėtą teismų praktiką).
Komisijos antras reikalavimas patenka į šią nagrinėjamų nacionalinės teisės aktų proporcingumo sritį. Komisija nurodo, kad
Graikijos Respublika reikalauja iš Bendrijos laivų sertifikato, išduoto laivo vėliavos valstybėje, nors yra mažiau ribojančių
laisvę teikti paslaugas priemonių, kad būtų pasiektas šis tikslas, t. y. būtų nustatyta, ar šis laivas atitinka visas sąlygas
vykdyti kabotažą šioje valstybėje.
Tačiau, kaip aiškina generalinis advokatas savo išvados 27–37 punktuose, Komisijos pasiūlyti alternatyvūs sprendimai arba
nevisiškai tinka tikslui pasiekti, arba praktikoje paaiškėja, kad jų įgyvendinimas sudėtingas, arba labiau riboja laisvę teikti
paslaugas nei šiuo metu veikianti sertifikatų sistema.
Šiomis aplinkybėmis Komisija, kuriai tenka įrodinėjimo pareiga procedūroje dėl įsipareigojimų neįvykdymo (žr.,
inter alia
, 1997 m. spalio 23 d. Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją,
C‑159/94, Rink. p. I‑5815, 102 punktą ir minėtą teismų praktiką), negalėjo įrodyti, kad Graikijos Respublika, reikalaudama
šio sertifikato, neįvykdė savo įsipareigojimų pagal šį Reglamentą.
Taigi antras reikalavimas atmestinas.

Trečias reikalavimas
Šalių argumentai
Komisija teigia, kad Graikijos valdžios institucijos, remdamosi tik pavadinimo etimologija, klaidingai teigia, kad Peloponesas
yra sala, tokiu būdu dirbtinai išplėsdamos Reglamento 6 straipsnio 3 dalyje nustatytos išimties taikymą jūrų kabotažo paslaugoms
tarp Peloponeso uostų ir tarp uostų, esančių žemyne, ir Peloponeso uostų.
Ji pažymi, kad Peloponesas anksčiau buvo susietas su Graikijos žemynine dalimi, nuo kurios jis buvo atskirtas dirbtiniu kanalu.
Be to, susisiekimas tarp Peloponeso ir Graikijos yra vykdomas geležinkeliu ir nacionaliniu keliu virš Korinto kanalo.
Graikijos Respublika teigia, kad Reglamentas nustato kitus salose esančių uostų kriterijus nei faktinė vandens apsuptis. Dėl
to ji nurodo Ceutą ir Melilą, kurie laikomi salose esančiais uostais pagal Reglamento 2 straipsnio 1 dalies c punktą, nors
jie aiškiai yra žemyno dalyje esantys uostai, nes jie yra Afrikos pakrantės žemyno dalyje.
Be to, cituodama sprendimą
Italija
ir
Sardegna Lines prieš Komisiją
(C‑15/98 ir C‑105/99, Rink. p. I‑8855), Graikijos Respublika teigia, kad lemiamas kriterijus nusprendžiant, ar geografinis
plotas laikytinas sala, yra statistinė jūra vykdomos prekybos analizė.
Galiausiai, atsižvelgiant į toleranciją ir supratingumą kai kurių ypatingas savybes  – nurodytas tiek Reglamento preambulėje,
tiek Reglamento 6 straipsnio 3 dalyje, kuri nustato išimtį Graikijai dėl socialinės ir ekonominės sanglaudos priežasčių –
turinčių ekonomikų Bendrijoje atžvilgiu, ši išimtis taip pat turi būti taikoma Peloponesui.
Teisingumo Teismo vertinimas
Kadangi Reglamente nėra sąvokos „sala“ apibrėžimo, reikia remtis bendra termino reikšme, pagal kurį sala laivybos srityje
apibrėžiama kaip nuolat virš jūros iškilęs sausos žemės plotas.
Kaip pažymi generalinis advokatas išvados 44 punkte, nėra abejonių, kad geografiniu požiūriu Peloponesas yra pusiasalis. Jis
buvo atskirtas nuo likusios Graikijos dalies tik dirbtiniu keleto dešimčių metrų pločio kanalu. Šiomis aplinkybėmis jis negali
būti laikomas sala šio Reglamento prasme.
Tai, kad Reglamento 2 straipsnis priskiria Ceuta ir Melila uostus salose esančių uostų kategorijai, neprieštarauja šiam aiškinimui.
Šie du uostai yra salose esantys uostai vien dėl to, kad jie buvo priskirti šiai kategorijai pagal Reglamento 2 straipsnį.
Jie nėra salose esantys uostai pagal kilmę. Todėl palyginimas tarp, pirma, Ceuta ir Melila bei, antra, Peloponeso uostų, kurie
nebuvo priskirti salose esančių uostų kategorijai pagal Reglamento 2 straipsnį, paneigia, o ne patvirtina Graikijos vyriausybės
argumentą, kad Peloponesas yra sala.
Be to, kaip tvirtina generalinis advokatas savo išvados 45 punkte, nors, kiek tai susiję su Afrikos žemyno dalimi, šių miestų
uostai yra žemyno dalies uostai, iš tikrųjų Europos žemyninės dalies, ypač Iberijos pusiasalio atžvilgiu šie uostai yra prilygintini
salos uostams, nes jie neturi žemyninės sąsajos su Ispanija.
Dėl Graikijos Respublikos nurodyto minėto sprendimo
Italija ir Sardegna Lines prieš Komisiją
pakanka nurodyti, kad šioje byloje Teisingumo Teismas nepasisakė dėl „salos“ sąvokos.
Galiausiai platus Reglamento 6 straipsnio 3 dalies aiškinimas, kurį siūlo Graikijos Respublika, nesiderina su tuo, kad ši
nuostata kaip išimtis iš Reglamento nustatytų bendrųjų taisyklių dėl laisvės teikti jūrų transporto paslaugas valstybėje narėje
turi būti aiškinama siaurai.
Taigi, iš to, kas pirma išdėstyta, išplaukia, kad Komisijos trečias reikalavimas yra pagrįstas.

Ketvirto reikalavimo pirma dalis
Šalių argumentai
Posėdyje Komisija aiškiai pareiškė, kad pirma reikalavimo dalis yra susijusi tik su tuo, kad pagal Aplinkraščio Nr. 1151.65/2/98
2.4.1 punktą Graikijos teisės aktai dėl įgulos sukomplektavimo taikomi didesniems kaip 650 bruto tonažo Bendrijos kruiziniams
laineriams, vykdantiems salų kabotažą.
Ji tvirtina, kad pirma minėta nuostata pažeidžia Reglamento 3 straipsnio 1 dalį, kuri nustato, kad už visus klausimus, susijusius
su įgulos sukomplektavimu, yra atsakinga laivo vėliavos valstybė, išskyrus mažesnius kaip 650 bruto tonažo laivus, kuriems
gali būti taikomos priimančiosios valstybės nustatytos sąlygos. Komisijos nuomone, iš šios nuostatos formuluotės aišku, kad
ji taikoma visų kruizinių lainerių atžvilgiu, nesvarbu, ar jie vykdo kontinentinį, ar salų kabotažą.
Graikijos vyriausybė mano, kad pagal Reglamento 3 straipsnio 2 dalį už visus klausimus, susijusius su įgulos sukomplektavimu
visų kategorijų laivuose, vykdančiuose salų kabotažą, įskaitant kruizinius lainerius, atsako priimančioji valstybė.
Teisingumo Teismo vertinimas
Iš Reglamento 3 straipsnio 1 dalies išplaukia, kad ši nuostata taikoma laivams, vykdantiems kontinentinį kabotažą, ir kruiziniams
laineriams. 3 straipsnio 2 dalis taikoma laivams, vykdantiems salų kabotažą.
Taigi, kadangi Reglamento 3 straipsnio 1 dalyje nėra jokio „kruizinių lainerių“ apibūdinimo, ši nuostata taikoma visiems kruiziniams
laineriams, neatsižvelgiant į jų vykdomo kabotažo tipą.
Šis aiškinimas pasitvirtina dėl to, kad, kaip generalinis advokatas pažymi išvados 54 punkte, jeigu būtų manoma, kad kruiziniai
laineriai, vykdantys salų kabotažą, patenka į Reglamento 3 straipsnio 2 dalies taikymo sritį, nuoroda į kruizinius lainerius
Reglamento 3 straipsnio 1 dalyje neturėtų jokios prasmės, nes žodžiai „laivai, vykdantys kontinentinį kabotažą“ ir taip apima
kruizinius lainerius, vykdančius šio tipo kabotažą.
Todėl didesnių kaip 650 bruto tonažo kruizinių lainerių, vykdančių salų kabotažą, atžvilgiu už visus klausimus, susijusius
su įgulos sukomplektavimu, atsakomybė tenka laivo vėliavos valstybei. Kadangi aplinkraščio Nr. 1151.65/2/98 2.4.1 punktas
nustato priešingai, Graikijos Respublika neįvykdė savo įsipareigojimų pagal šį Reglamentą.
Vadinasi, ketvirto reikalavimo pirma dalis yra pagrįsta.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Darbo reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė.
Tačiau pagal 69 straipsnio 3 dalį, jeigu kiekvienos šalies dalis reikalavimų patenkinama, o dalis atmetama, Teisingumo Teismas
gali nurodyti kiekvienai šaliai padengti savo išlaidas. Kadangi ir Komisija, ir Graikijos Respublika iš dalies pralaimėjo,
šalys padengia savo pačių bylinėjimosi išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais,
Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
1.
Laikydama Peloponesą sala ir taikydama didesnių kaip 650 bruto tonažo Bendrijos kruizinių lainerių, vykdančių salų kabotažą,
atžvilgiu savo kaip priimančiosios valstybės nacionalines taisykles dėl įgulos sukomplektavimo, Graikijos Respublika neįvykdė
įsipareigojimų pagal 1992 m. gruodžio 7 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 3577/92, taikančio laisvės teikti paslaugas principą
jūrų transportui valstybėse narėse (jūrų kabotažas), 1, 3 ir 6 straipsnius.
2.
Kitą ieškinio dalį atmesti.
3.
Šalys padengia savo pačių bylinėjimosi išlaidas.
Parašai.
*
Proceso kalba: graikų.