CELEX: 61996CJ0279
Tilbagesøgning af beløb erlagt i urigtig formening om skyld
Nationale processuelle frister
Renter

Dommens præmisser
1 Ved tre enslydende kendelser af 27. juni 1996 og 19. juli 1996, indgaaet til Domstolen den 21. august 1996, har Tribunale di Genova i medfoer af EF-traktatens artikel 177 forelagt to praejudicielle spoergsmaal vedroerende fortolkningen af de faellesskabsretlige bestemmelser om tilbagesoegning af fejlagtigt erlagte beloeb.
2 Spoergsmaalene er blevet rejst under sager mellem paa den ene side de italienske skatte- og afgiftsmyndigheder og paa den anden Ansaldo Energia SpA (herefter »Ansaldo Energia«), Marine Insurance Consultants Srl (herefter »Marine Insurance Consultants«) samt GMB Srl og elleve andre aktie- og anpartsselskaber (herefter »GMB m.fl.«). Sagerne vedroerer gebyret for registrering af selskaber i selskabsregistret (»tassa di concessione governativa«, herefter »gebyret«).
3 Gebyret blev indfoert ved dekret nr. 641 af 26. oktober 1972 fra republikkens praesident (GURI nr. 292 af 11.11.1972, supplement nr. 3, herefter »dekret nr. 641/72«). For saa vidt som gebyret opkraeves ved registrering af selskabers stiftelsesdokument i registret, er det blevet aendret flere gange, baade med hensyn til beloebsstoerrelse og til, hvor hyppigt det opkraeves.
4 Gebyret blev saaledes foerst vaesentligt forhoejet ved lovdekret nr. 853 af 19. december 1984 (GURI nr. 347 af 19.12.1984), omdannet til lov ved lov nr. 17 af 17. februar 1985 (GURI nr. 41 a af 17.2.1985). Heri var det ogsaa fastsat, at gebyret ikke alene skulle erlaegges ved registreringen af et selskabs stiftelsesdokument i registret, men ogsaa hvert aar den 30. juni. Gebyret blev paa ny aendret i 1988 og 1989. I 1989 udgjorde det saaledes 12 mio. ITL for aktieselskaber og kommanditaktieselskaber, 3,5 mio. ITL for anpartsselskaber og 500 000 ITL for andre selskaber.
5 I dom af 20. april 1993, forenede sager C-71/91 og C-178/91, Ponente Carni og Cispadana Costruzioni (Sml. I, s. 1915, herefter »Ponente Carni-dommen«), som vedroerte gebyret, fastslog Domstolen, at artikel 10 i Raadets direktiv 69/335/EOEF af 17. juli 1969 om kapitaltilfoerselsafgifter (EFT 1969 II, s. 405) skal fortolkes saaledes, at den - medmindre andet foelger af undtagelsesbestemmelserne i artikel 12 - er til hinder for opkraevning af et aarligt gebyr for registrering af kapitalselskaber, uanset om afgiftsprovenuet medgaar til finansiering af den forvaltningsgren, der forestaar foerelsen af det register, som selskaberne registreres i. Domstolen fastslog endvidere, at artikel 12 i direktiv 69/335 skal fortolkes saaledes, at afgifter, der har karakter af vederlag, jf. artiklens stk. 1, litra e), kan vaere beloeb, der opkraeves som modydelse for lovpaabudte dispositioner i almenhedens interesse, som f.eks. registrering af kapitalselskaber. Beloebenes stoerrelse, der kan variere efter selskabsformen, skal beregnes paa grundlag af de med dispositionen forbundne omkostninger, der skoensmaessigt vil kunne fastsaettes til et bestemt beloeb.
6 Som foelge af ovennaevnte dom blev gebyret i henhold til lovdekret nr. 331 af 30. august 1993 (GURI nr. 203 af 30.8.1993), omdannet til lov ved lov nr. 427 af 29. oktober 1993 (GURI nr. 255 af 29.10.1993), nedsat til 500 000 ITL for alle selskaber, ligesom det ikke laengere blev opkraevet hvert aar.
7 Det fremgaar af forelaeggelseskendelserne, at Ansaldo Energia og GMB m.fl. har anlagt sag ved Tribunale di Genova med paastand om, at skattemyndighederne tilpligtes at tilbagebetale de beloeb, med renter efter loven, som selskaberne indtil 1992 havde betalt i form af det aarlige gebyr. Heroverfor nedlagde skatte- og afgiftsmyndighederne paastand om, at en afgoerelse afsagt af rettens praesident, hvorved det paalagdes myndighederne at imoedekomme et lignende krav fra Marine Insurance Consultants, blev tilbagekaldt eller ophaevet.
8 Skatte- og afgiftsmyndighederne anfoerte, at det paagaeldende gebyr er en afgift, der har karakter af vederlag, og at det derfor er foreneligt med direktiv 69/335. Myndighederne paaberaabte sig subsidiaert artikel 13 i dekret nr. 641/72, hvori det hedder: »En afgiftspligtig kan kraeve tilbagebetalt afgifter mv., der er betalt med urette, inden for en frist paa tre aar regnet fra betalingsdagen, idet der ellers indtraeder praeklusion ...« Myndighederne gjorde endvidere gaeldende, at der i henhold til artikel 3 i lovdekret nr. 307/94 af 25. marts 1994 (GURI nr. 119 af 24.5.1994), omdannet til lov ved lov nr. 457 af 22. juli 1994 (GURI nr. 171 af 23.7.1994, herefter »dekret nr. 307/94«), skal anvendes en rentesats paa 3% for hvert afsluttet halvaar, saaledes som det gaelder for alle tilbagebetalingsforpligtelser, som paahviler staten. Den naevnte bestemmelse har foelgende ordlyd: »Med virkning fra datoen for naervaerende dekrets ikrafttraeden bemyndiges finansministeren til ved bekendtgoerelse at fastsaette bestemmelser om, hvilke rentesatser der skal anvendes paa tilgodehavende og skyldige statslige afgifter mv., under hensyntagen til udviklingen paa penge- og kapitalmarkedet. Bestemmelserne i artikel 13 i lovdekret nr. 557 af 30. december 1993, som aendret og omdannet til lov nr. 133 af 26. februar 1994, forbliver uaendrede«.
9 Tribunale di Genova bemaerkede i de tre forelaeggelseskendelser, at det klart fremgaar af Ponente Carni-dommen, at gebyret er uforeneligt med artikel 10 og 12 i direktiv 69/335. Retten tilfoejede, at Corte Suprema di cassazione i dom nr. 3458 af 23. februar 1996 har bekraeftet, at gebyret ikke er en afgift, der har karakter af vederlag som omhandlet i direktivets artikel 12. I dommen fastslog Corte Suprema di cassazione ogsaa, at et krav om tilbagebetaling af gebyret er omfattet af artikel 13 i dekret nr. 641/72.
10 Tribunale di Genova var imidlertid i tvivl om, hvorvidt de naevnte naermere regler om tilbagebetaling er forenelige med Domstolens praksis vedroerende krav om tilbagebetaling af afgifter, der er opkraevet i strid med faellesskabsretten, navnlig dom af 25. juli 1991 (sag C-208/90, Emmott, Sml. I, s. 4269).
11 Retten rejste endvidere det spoergsmaal, om det er foreneligt med faellesskabsretten, naar det i nationale bestemmelser er fastsat, at der med hensyn til tilbagebetalingsforpligtelser, der paahviler staten, anvendes en rentesats paa 3% pr. halvaar med virkning fra sagens anlaeg, selv om myndigheden anerkendes at have vaeret i god tro. Retten bemaerkede naermere, at i henhold til bestemmelserne i codice civile om tilbagesoegning af beloeb erlagt i urigtig formening om skyld udgoer rentesatsen 10% p.a., idet der beregnes renter fra den dag, hvor kravet fremsaettes, saafremt den, der har modtaget betalingen, var i god tro.
12 Tribunale di Genova udsatte herefter sagen og har forelagt Domstolen foelgende to praejudicielle spoergsmaal:
»1) Er det foreneligt med faellesskabsretten, at en national retsforskrift indeholder bestemmelse om en frist for anlaeggelse af sag med henblik paa haevdelse af en faellesskabsretlig rettighed, og fristen begynder at loebe fra et tidspunkt, der ligger forud for den korrekte og fuldstaendige gennemfoerelse i national ret af det direktiv, hvori rettigheden fastslaas?
2) Er det foreneligt med faellesskabsretten, at en bestemmelse om de naermere regler om tilbagebetaling til et retssubjekt, hvis rettigheder anerkendes at vaere kraenket, og som faar tilbagebetalt de kraevede beloeb, indeholder andre og mindre gunstige regler med hensyn til fastsaettelsen af beloebet end dem, der gaelder med hensyn til tilbagebetalingskrav mellem private, og reglerne i det vaesentlige fastsaettes i en retsakt fra den samme statslige myndighed, som i kraft af sin egen manglende opfyldelse af forpligtelser har foraarsaget, at rettigheden er blevet kraenket?«
Det foerste spoergsmaal
13 Med det foerste spoergsmaal oensker den forelaeggende ret naermere bestemt oplyst, om faellesskabsretten er til hinder for, at en medlemsstat afskaerer tilbagebetalingskrav vedroerende afgifter, der er opkraevet i strid med et direktiv, under henvisning til en national, praeklusiv frist, der regnes fra det tidspunkt, hvor de paagaeldende afgifter blev betalt, selv om direktivet paa det paagaeldende tidspunkt endnu ikke var blevet korrekt gennemfoert i national ret.
14 I modsaetning til, hvad de sagsoegende selskaber har anfoert, maa spoergsmaalet ifoelge de tre regeringer, der har indgivet indlaeg, besvares benaegtende. De har naermere anfoert, at en medlemsstat kan fastsaette en national, praeklusiv frist som den i hovedsagerne omtvistede, saafremt fristen gaelder uden forskel for sager, der stoettes paa national ret, og sager, der stoettes paa faellesskabsretten, og fristen ikke i praksis goer det umuligt eller uforholdsmaessigt vanskeligt at udoeve de rettigheder, der tillaegges i henhold til Faellesskabets retsorden (jf. domme af 16.12.1976, sag 33/76, Rewe, Sml. s. 1989, og sag 45/76, Comet, Sml. s. 2043). Ifoelge disse regeringer maa dommen i Emmott-sagen ses i sammenhaeng med de helt saerlige omstaendigheder i den paagaeldende sag, hvilket Domstolen i oevrigt har bekraeftet i dom af 27. oktober 1993 (sag C-338/91, Steenhorst-Neerings, Sml. I, s. 5475) og af 6. december 1994 (sag C-410/92, Johnson, Sml. I, s. 5483).
15 Kommissionen anfoerte i foerste omgang, at dommene i Steenhorst-Neerings- og Johnson-sagerne vedroerte klager over sociale ydelser, der med urette var blevet naegtet, og at de paagaeldende domme derfor ikke var relevante for den foreliggende sag. Kommissionen fandt saaledes, at dommen i Emmott-sagen maatte finde anvendelse paa tilbagebetalingskrav vedroerende gebyrer, der er opkraevet i strid med faellesskabsretten, dog saaledes, at den medlemsstat, der har begaaet overtraedelsen, ikke maa drage fordel heraf. I retsmoedet ville Kommissionen imidlertid ikke fastholde dette synspunkt, idet den indroemmede, at det var blevet underkendt ved dom af 2. december 1997 (sag C-188/95, Fantask m.fl., Sml. I, s. 6783).
16 Det fremgaar af Domstolens faste praksis, at naar der ikke er udstedt faellesskabsbestemmelser paa omraadet, tilkommer det hver enkelt medlemsstat i sin interne retsorden at udpege de kompetente retter og fastsaette de processuelle regler for sagsanlaeg til sikring af beskyttelsen af de rettigheder, som faellesskabsretten medfoerer for borgerne. Disse regler maa dog ikke vaere mindre gunstige end dem, der gaelder for tilsvarende soegsmaal paa grundlag af national ret, og de maa heller ikke i praksis goere det umuligt eller uforholdsmaessigt vanskeligt at udoeve de rettigheder, der tillaegges i henhold til Faellesskabets retsorden (jf. bl.a. dommen i Rewe-sagen, praemis 5, i Comet-sagen, praemis 13 og 16, og senest dom af 14.12.1995, sag C-312/93, Peterbroek, Sml. I, s. 4599, praemis 12).
17 Domstolen har saaledes fastslaaet, at det er foreneligt med faellesskabsretten, at der af retssikkerhedshensyn fastsaettes rimelige, praeklusive soegsmaalsfrister til beskyttelse af baade den afgiftspligtige og den paagaeldende myndighed (jf. dommen i Rewe-sagen, praemis 5, og i Comet-sagen, praemis 17 og 18; jf. ogsaa dom af 27.3.1980, sag 61/79, Denkavit italiana, Sml. s. 1205, praemis 23, af 10.7.1997, sag C-261/95, Palmisani, Sml. I, s. 4025, praemis 28, og af 17.7.1997, sag C-90/94, Haahr Petroleum, Sml. I, s. 4085, praemis 48).
18 Som Domstolen har fastslaaet i domme af dags dato (sag C-231/96, Edis, praemis 44, og sag C-260/96, Spac, begge trykt i dette bind af Samling af Afgoerelser, praemis 27), er faellesskabsretten principielt ikke til hinder for, at en medlemsstat afskaerer tilbagebetalingskrav vedroerende afgifter, der er opkraevet i strid med faellesskabsretten, under henvisning til en national, praeklusiv frist paa tre aar.
19 Ganske vist har Domstolen i dommen i Emmott-sagen, praemis 23, fastslaaet, at indtil et direktiv er korrekt gennemfoert, kan den medlemsstat, som undlader dette, ikke paaberaabe sig, at en sag, som en borger har anlagt imod den med det formaal at beskytte rettigheder, som dette direktiv giver ham, er anlagt for sent, og at en soegsmaalsfrist efter national ret foerst kan begynde at loebe fra dette tidspunkt.
20 Som Domstolen bekraeftede i Johnson-sagen, praemis 26, fremgaar det imidlertid af dommen i Steenhorst-Neerings-sagen, at afgoerelsen i Emmott-sagen var begrundet i de saerlige omstaendigheder i denne, idet en afvisning af sagsoegerens krav ville vaere ensbetydende med, at hun var fuldstaendig afskaaret fra at paaberaabe sig sin ret til ligebehandling efter et EF-direktiv (jf. ogsaa dommen i sagen Haahr Petroleum, praemis 52, og dom af 17.7.1997, forenede sager C-114/95 og C-115/95, Texaco og Olieselskabet Danmark, Sml. I, s. 4263, praemis 48).
21 I dommen i sagen Fantask m.fl. fastslog Domstolen saaledes, at faellesskabsretten ikke forbyder en medlemsstat, som ikke har gennemfoert direktiv 69/335 korrekt, at afskaere tilbagebetalingskrav vedroerende gebyrer, der er opkraevet i strid med direktivet, under henvisning til en national foraeldelsesfrist paa fem aar, der regnes fra det tidspunkt, hvor de paagaeldende gebyrer kunne kraeves betalt (jf. ogsaa dommen i Edis-sagen, praemis 47, og i Spac-sagen, praemis 30).
22 Ud fra det i sagen oplyste og den mundtlige forhandling findes de italienske myndigheders adfaerd, sammenholdt med, at den omtvistede frist har vaeret gaeldende, i de foreliggende sager ikke - som det var tilfaeldet i Emmott-sagen - at have medfoert, at de sagsoegende selskaber har vaeret fuldstaendig afskaaret fra at goere deres rettigheder gaeldende ved de nationale domstole.
23 Det foerste spoergsmaal maa herefter bevares med, at under omstaendigheder som de i hovedsagen foreliggende er faellesskabsretten ikke til hinder for, at en medlemsstat afskaerer tilbagebetalingskrav vedroerende afgifter, der er opkraevet i strid med et direktiv, under henvisning til en national, praeklusiv frist, der regnes fra det tidspunkt, hvor de paagaeldende afgifter blev betalt, selv om direktivet paa det paagaeldende tidspunkt endnu ikke var blevet korrekt gennemfoert i national ret.
Det andet spoergsmaal
24 Med det andet spoergsmaal oensker den forelaeggende ret naermere bestemt oplyst, om faellesskabsretten i tilfaelde af tilbagebetalingskrav vedroerende afgifter, der er opkraevet i strid med faellesskabsretten, er til hinder for, at der beregnes renter efter mindre gunstige regler end dem, som i almindelighed gaelder med hensyn til krav om tilbagebetaling af beloeb, der er erlagt i urigtig formening om skyld, og som oven i koebet er fastsat af den nationale myndighed, der har foraarsaget den paagaeldende tilsidesaettelse.
25 De sagsoegende selskaber og Kommissionen har med henvisning til dom af 9. marts 1978 (sag 106/77, Simmenthal, Sml. s. 629) gjort gaeldende, at en medlemsstat ikke maa vedtage en fiskal bestemmelse, der er uforenelig med faellesskabsretten, og at en saadan bestemmelse og den hertil svarende fiskale forpligtelse maa betragtes som ikke bestaaende. Under saadanne omstaendigheder er faellesskabsretten til hinder for, at der i de konkrete sager i stedet for den almindelige tiaarige foraeldelsesfrist anvendes en praeklusiv frist som den, der gaelder i italiensk ret, og som forudsaetter, at staten har en befoejelse til at opkraeve afgifter, og at den har et afgiftskrav. Af de samme grunde skal der beregnes renter efter de regler i den italienske codice civile, der gaelder med hensyn til krav om tilbagesoegning af beloeb, der er erlagt i urigtig formening om skyld.
26 Heroverfor har de tre regeringer, der har indgivet indlaeg, anfoert, at en medlemsstat paa det skatte- og afgiftsmaessige omraade kan fastsaette saerlige regler om beregning af renter, der er forskellige fra de almindelige regler, saafremt de paagaeldende regler finder anvendelse uden forskel paa tilbagebetalingskrav vedroerende afgifter, der er opkraevet i strid med faellesskabsretten og i strid med national ret. Den franske regering og Det Forenede Kongeriges regering har tilfoejet, at den omstaendighed, at det er den nationale myndighed, der maa tillaegges ansvaret for den af medlemsstaten begaaede tilsidesaettelse af faellesskabsretten, der har kompetence til at fastsaette rentesatsen, er uden betydning i denne henseende. Den italienske regering har paapeget, at denne del af spoergsmaalet er irrelevant, idet den kompetente minister ikke har benyttet sig af muligheden for at fastsaette den paagaeldende rentesats ved bekendtgoerelse, og at rentesatsen fortsat er fastsat ved lov.
27 Som bemaerket i naervaerende doms praemis 16 er forholdet det, at naar der ikke er udstedt faellesskabsbestemmelser paa omraadet, tilkommer det hver enkelt medlemsstat i sin interne retsorden at udpege de kompetente retter og fastsaette de processuelle regler for sagsanlaeg til sikring af beskyttelsen af de rettigheder, som faellesskabsretten medfoerer for borgerne. Disse regler maa dog ikke vaere mindre gunstige end dem, der gaelder for tilsvarende soegsmaal paa grundlag af national ret (aekvivalensprincippet), og de maa heller ikke i praksis goere det umuligt eller uforholdsmaessigt vanskeligt at udoeve de rettigheder, der tillaegges i henhold til Faellesskabets retsorden (effektivitetsprincippet).
28 Domstolen har saaledes fastslaaet, at i mangel af faellesskabsretlige bestemmelser vedroerende tilbagebetaling af afgifter, der er opkraevet med urette i henhold til EF-forordninger, der er erklaeret ugyldige, paahviler det de nationale myndigheder at afgoere alle spoergsmaal, som vedroerer tilbagebetalingen, herunder rentebetaling, idet myndighederne herved skal anvende deres nationale regler om rentesatsen og det tidspunkt, hvorfra renteberegning skal ske (jf. dom af 12.6.1980, sag 130/79, Express Dairy Foods, Sml. s. 1887, praemis 16 og 17; jf. ogsaa dom af 21.5.1976, sag 26/74, Roquette mod Kommissionen, Sml. s. 677, praemis 11 og 12).
29 Endvidere bemaerkes, at Domstolen i to domme afsagt dags dato (dommen i Edis-sagen, praemis 36, og i Spac-sagen, praemis 20) har fastslaaet, at en national bestemmelse om tilbagebetaling er i overensstemmelse med aekvivalensprincippet, saafremt den finder anvendelse uden forskel paa soegsmaal, der vedroerer tilsidesaettelse af faellesskabsretten, og soegsmaal, der vedroerer tilsidesaettelse af national ret, og der er tale om afgifter eller gebyrer af samme art. Dette princip kan derimod ikke fortolkes saaledes, at en medlemsstat er forpligtet til at udvide den gunstigste nationale ordning om tilbagebetaling til at omfatte alle tilbagebetalingskrav vedroerende afgifter eller gebyrer, der er opkraevet i strid med faellesskabsretten.
30 Heraf foelger, at faellesskabsretten ikke er til hinder for, at der i en medlemsstats lovgivning om renter er fastsat mindre gunstige beregningsregler med hensyn til krav om tilbagebetaling af afgifter, der er opkraevet med urette, end med hensyn til tilbagebetalingskrav mellem private, forudsat at de paagaeldende regler finder anvendelse uden forskel paa krav, der stoettes paa national ret, og krav, der stoettes paa faellesskabsretten. I de konkrete sager fremgaar det ikke af ordlyden af den omtvistede regel, at den kun omfatter sidstnaevnte form for soegsmaal.
31 Med det andet spoergsmaal har den forelaeggende ret endvidere oensket oplyst, hvilken betydning det kan have for ovennaevnte fortolkning, at de naermere regler om renteberegning er blevet fastsat af den nationale myndighed, der har foraarsaget den tilsidesaettelse af faellesskabsretten, som tilbagebetalingskravene er fremsat paa grundlag af.
32 Den forelaeggende ret har herved henvist til artikel 3 i lovdekret nr. 307/94, hvorved finansministeren bemyndiges til ved bekendtgoerelse at fastsaette de rentesatser, der skal finde anvendelse paa tilgodehavende og skyldige statslige afgifter, under hensyntagen til udviklingen paa penge- og kapitalmarkedet.
33 Hertil bemaerkes, at i henhold til fast retspraksis har Domstolen ikke kompetence til at besvare et spoergsmaal fra den forelaeggende ret, naar de praejudicielle spoergsmaal, som er forelagt Domstolen, ikke vedroerer en fortolkning af faellesskabsretten, der fremstaar som objektivt noedvendig for loesningen af tvisten i hovedsagen (jf. kendelse af 26.1.1990, sag C-286/88, Falciola, Sml. I, s. 191, praemis 9 og 10, og af 16.5.1994, sag C-428/93, Monin Automobiles, Sml. I, s. 1707, praemis 15 og 16).
34 Det fremgaar af forelaeggelseskendelsen og af den italienske regerings og Kommissionens indlaeg, at finansministeren endnu ikke har gjort brug af den mulighed, der er hjemmel til i artikel 3 i lovdekret nr. 307/94. Som den italienske regering og Kommissionen har understreget, er den gaeldende rentesats saaledes fortsat den, der er fastsat i lovdekret nr. 557 af 30. december 1993 (GURI nr. 305 af 30.12.1993), der er omdannet til lov, og som der udtrykkeligt henvises til i artikel 3 i lovdekret nr. 307/94.
35 Denne del af det andet spoergsmaal fra den forelaeggende ret findes herefter at vedroere et hypotetisk problem, som det er ufornoedent at tage stilling til.
36 Det andet spoergsmaal skal herefter besvares med, at faellesskabsretten i tilfaelde af tilbagebetalingskrav vedroerende afgifter, der er opkraevet i strid med faellesskabsretten, ikke er til hinder for, at der beregnes renter efter mindre gunstige regler end dem, som i almindelighed gaelder med hensyn til krav mellem private om tilbagebetaling af beloeb, der er erlagt i urigtig formening om skyld, forudsat at de paagaeldende regler finder anvendelse uden forskel paa soegsmaal vedroerende de naevnte afgifter, der stoettes paa faellesskabsretten, og dem, der stoettes paa national ret.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagsomkostningerne
37 De udgifter, der er afholdt af den italienske regering, den franske regering og Det Forenede Kongeriges regering samt af Kommissionen, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagernes parter udgoer et led i de sager, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagsomkostningerne.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN
vedroerende de spoergsmaal, der er forelagt af Tribunale di Genova ved kendelser af den 27. juni 1996 og 19. juli 1996, for ret:
1) Under omstaendigheder som de i hovedsagen foreliggende er faellesskabsretten ikke til hinder for, at en medlemsstat afskaerer tilbagebetalingskrav vedroerende afgifter, der er opkraevet i strid med et direktiv, under henvisning til en national, praeklusiv frist, der regnes fra det tidspunkt, hvor de paagaeldende afgifter blev betalt, selv om direktivet paa det paagaeldende tidspunkt endnu ikke var blevet korrekt gennemfoert i national ret.
2) Faellesskabsretten er i tilfaelde af tilbagebetalingskrav vedroerende afgifter, der er opkraevet i strid med faellesskabsretten, ikke til hinder for, at der beregnes renter efter mindre gunstige regler end dem, som i almindelighed gaelder med hensyn til krav mellem private om tilbagebetaling af beloeb, der er erlagt i urigtig formening om skyld, forudsat at de paagaeldende regler finder anvendelse uden forskel paa soegsmaal vedroerende de naevnte afgifter, der stoettes paa faellesskabsretten, og dem, der stoettes paa national ret.