CELEX: 62007CJ0423
Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru
Directiva 93/37/CEE
Articolele 3 și 11
Concesiuni de lucrări publice
Obligații în materie de publicitate
Întinderea obligațiilor
Anunț de participare
Descrierea obiectului concesiunii și a localizării lucrărilor
Lucrări suplimentare care nu sunt prevăzute explicit în anunțul de participare și în caietul de sarcini
Principiul egalității de tratament

Prin cererea introductivă, Comisia Comunităților Europene solicită Curții să constate că, prin neincluderea între lucrările
care au făcut obiectul unei concesionări, în anunțul de participare și în caietul cuprinzând prevederile administrative specifice
privind atribuirea unui contract de concesiune administrativă pentru construirea, întreținerea și exploatarea conexiunilor
autostrăzii A‑6 cu Segovia și Ávila, precum și pentru întreținerea și exploatarea autostrăzii A‑6, tronsonul Villalba‑Adanero,
începând cu anul 2018, a unor lucrări care au fost atribuite ulterior în cadrul încredințării respectivului contract, printre
care lucrări pe tronsonul gratuit al autostrăzii A‑6, Regatul Spaniei nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul
articolului 3 din Directiva 93/37/CEE a Consiliului din 14 iunie 1993 privind coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor
de achiziții publice de lucrări (JO L 199, p. 54) și, prin urmare, al articolului 11 alineatele (3), (6), (7), (11) și (12)
din această directivă și a încălcat principiile Tratatului CE, în special principiile egalității de tratament și nediscriminării.

Reglementarea comunitară
Directiva 93/37 prevede, în al cincilea considerent, că „[…] ținând seama de importanța sporită a concesiunilor în lucrările
publice și de natura specifică a acestora, în prezenta directivă trebuie să fie incluse norme de publicitate în materie”.
[traducere neoficială]
Potrivit articolului 1 litera (c) din această directivă:
„prin «lucrare» se înțelege rezultatul unui ansamblu de activități de construcție sau de construcții publice destinat să îndeplinească
prin el însuși o funcție economică sau tehnică”. [traducere neoficială]
În conformitate cu definiția cuprinsă la articolul 1 litera (d) din aceeași directivă:
„«concesionarea lucrărilor publice» este un contract care prezintă aceleași caracteristici cu cele prevăzute la litera (a)
[privind contractele de achiziții publice de lucrări], cu excepția compensației pentru lucrările efectuate, care constă fie
exclusiv în dreptul de exploatare a lucrării, fie în dreptul de exploatare și o plată”. [traducere neoficială]
Articolul 3 din Directiva 93/37 prevede:
„(1)      În cazul în care autoritățile contractante încheie un contract de concesionare a unor lucrări publice, sunt aplicabile normele
de publicitate prevăzute la articolul 11 alineatele (3), (6), (7) și (9)-(13), precum și la articolul 15, în cazul în care
valoarea respectivului contract este egală cu 5 000 000 ECU sau depășește această sumă.
[…]
(4)      Statele membre adoptă măsurile necesare pentru ca alți concesionari ai unor lucrări publice decât autoritățile contractante
să aplice normele privind publicitatea prevăzute la articolul 11 alineatele (4), (6), (7) și (9)-(13) și la articolul 16 în
cadrul atribuirii contractelor de achiziții publice de lucrări unor terți atunci când valoarea acestor contracte este egală
cu 5 000 000 ECU sau depășește această sumă. […]
[…]” [traducere neoficială]
Articolul 11 din Directiva 93/37, care face parte din titlul III al acesteia, intitulat „Norme comune privind publicitatea”,
prevede:
„(1)      Autoritățile contractante fac cunoscute, prin intermediul unui anunț indicativ, caracteristicile esențiale ale contractelor
de achiziții publice de lucrări pe care intenționează să le atribuie și ale căror valori sunt egale cu sau mai mari decât
pragul prevăzut la articolul 6 alineatul (1).
[…]
(3)      Autoritățile contractante care doresc să atribuie un contract de concesionare a unor lucrări publice își fac cunoscută intenția
prin intermediul unui anunț de participare.
[…]
(6)      Anunțurile prevăzute la alineatele (1)-(5) sunt redactate conform formularelor prevăzute în anexele IV, V și VI și cuprind
informațiile menționate în anexele citate.
[…]
(7)      Anunțurile prevăzute la alineatele (1)-(5) sunt transmise de autoritățile contractante în cel mai scurt timp și prin mijloacele
cele mai adecvate la Oficiul pentru Publicații Oficiale ale Comunităților Europene. […]
[…]
(9)      Anunțurile prevăzute la alineatele (2), (3) și (4) sunt publicate
in extenso
în
Jurnalul Oficial al Comunităților Europene
[…]
(10)      Oficiul pentru Publicații Oficiale ale Comunităților Europene publică anunțurile de participare în termen de cel mult 12 zile
de la trimiterea acestora. În cazul procedurii accelerate prevăzute la articolul 14, acest termen este redus la 5 zile.
(11)      Publicarea anunțurilor de participare în monitoarele oficiale sau în presa din țara autorității contractante nu poate avea
loc anterior datei de trimitere la Oficiul pentru Publicații Oficiale ale Comunităților Europene și trebuie să menționeze
data respectivei trimiteri. Publicarea nu trebuie să cuprindă alte informații decât cele publicate în
Jurnalul Oficial al Comunităților Europene
.
(12)      Autoritățile contractante trebuie să poată dovedi data trimiterii anunțurilor.
[…]” [traducere neoficială]
Anexele la care face referire articolul 11 alineatul (6) din Directiva 93/37 cuprind formularele anunțurilor care trebuie
publicate de autoritatea contractantă în
Jurnalul Oficial al Comunităților Europene
. Anexa IV la directiva menționată privește contractele de achiziții publice de lucrări, anexa V concesiunile de lucrări publice
și anexa VI cuprinde formularul de anunț pentru cazul în care concesionarul dorește să atribuie unor terți contracte de execuție
a lucrărilor care i‑au fost concesionate.
Articolul 15 din această directivă prevede:
„Autoritățile contractante care doresc să recurgă la concesionarea de lucrări publice stabilesc un termen pentru prezentarea
candidaturilor la concesionare, care nu poate fi mai mic de 52 de zile de la data expedierii anunțului.” [traducere neoficială]
Articolul 61 din Directiva 2004/18/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 31 martie 2004 privind coordonarea procedurilor
de atribuire a contractelor de achiziții publice de lucrări, de bunuri și de servicii (JO L 134, p. 114, Ediție specială,
06/vol. 8, p. 116), intitulat „Atribuire de lucrări suplimentare concesionarului”, prevede:
„Prezenta directivă nu se aplică lucrărilor suplimentare care nu sunt menționate în proiectul de concesionare estimat inițial
sau în contractul inițial și care au devenit necesare, ca urmare a unei situații neprevăzute, pentru execuția lucrării descrisă
în acestea și pe care autoritatea contractantă a atribuit‑o concesionarului, cu condiția atribuirii contractului operatorului
economic care execută respectiva lucrare:
–        în cazul în care respectivele lucrări suplimentare nu pot fi separate din punct de vedere tehnic sau economic de contractul
inițial fără a constitui un inconvenient major pentru autoritățile contractante sau
–        în cazul în care respectivele lucrări, chiar dacă pot fi separate de executarea contractului inițial, sunt strict necesare
pentru finalizarea acestuia.
Cu toate acestea, valoarea cumulată a contractelor atribuite pentru lucrări suplimentare nu trebuie să fie mai mare de 50 %
din valoarea lucrării inițiale care face obiectul concesionării.”
Comunicarea interpretativă a Comisiei privind concesiunile în dreptul comunitar (JO 2000, C 121, p. 2) prevede la punctul
3.1.1, intitulat „Egalitatea de tratament”:
„[…]
[A]tunci când, în anumite cazuri, concedentul nu are posibilitatea de a‑și defini necesitățile în termeni tehnici suficient
de preciși, recurge la oferte alternative susceptibile de a aduce soluții diferite la o problemă exprimată în termeni generali.
Totuși, în aceste cazuri, pentru a se asigura o concurență nedenaturată și eficace, în caietul de sarcini trebuie prezentate
în mod nediscriminatoriu și obiectiv solicitările către candidați și mai ales modalitățile abordării care trebuie urmate în
pregătirea ofertelor acestora […]” [traducere neoficială]

Reglementarea națională
Legea nr. 8 din 10 mai 1972 privind construirea, întreținerea și exploatarea autostrăzilor în regim de concesionare, în versiunea
în vigoare din 1996 (denumită în continuare „Legea privind autostrăzile”), prevede la articolul 8 alineatul 2 al doilea paragraf:
„[…] fac parte din obiectul de activitate al societății concesionare, [...], construirea de lucrări de infrastructuri rutiere,
altele decât cele incluse în contractul de concesionare, dar care au un efect asupra acestuia și care sunt realizate în zona
de impact a autostrăzii sau care sunt necesare pentru organizarea traficului, ale căror proiect și executare ori simpla executare
se impun concesionarului drept contraprestație […]”
Decretul regal nr. 597 din 16 aprilie 1999 a stabilit că întinderea zonei de impact a autostrăzilor este de 20 km.

Operațiunea în litigiu
Autostrada A‑6 leagă orașul Madrid de orașul La Coruña și constituie axa principală care unește centrul de nordul și de nord‑vestul
Spaniei. În mod cert, este vorba despre una dintre axele rutiere cele mai importante și cele mai frecventate din această țară.
Tronsonul acestei autostrăzi situat între Madrid și orașul Villalba este un tronson gratuit, cu o lungime de aproximativ 40
km, care traversează o zonă practic urbană. Cel situat între orașele Villalba și Adanero este un tronson cu plată, cu o lungime
de aproximativ 70 km (denumit în continuare „tronsonul cu plată al autostrăzii A‑6”). Este cert că aceste două tronsoane de
autostradă erau caracterizate de multă vreme printr‑o circulație foarte intensă și prezentau probleme serioase de ambuteiaj.
Din anul 1968, tronsonul cu plată al autostrăzii A‑6 este administrat sub formă de concesiune de societatea Ibérica de Autopistas
SA (denumită în continuare „Iberpistas”). Această concesiune fusese acordată până la 29 ianuarie 2018.
Prin Decretul din 26 mai 1997, Ministerul Lucrărilor Publice spaniol și‑a anunțat intenția de a include în „Planul privind
autostrăzile”, aprobat de guvernul spaniol în luna februarie 1997, construcția de autostrăzi care leagă orașele Segovia și
Ávila de autostrada A‑6, deoarece, „ținând seama de circulația intensă care există în prezent și care provoacă o congestionare
a traficului […], construirea autostrăzilor care permit stabilirea conexiunii între orașele menționate și autostrada A‑6 actuală
prezintă un interes public excepțional pentru dezvoltarea acestora”.
Prin anunțul publicat în
Jurnalul Oficial al Comunităților Europene
(JO S 115, din 16 iunie 1999, denumit în continuare „primul anunț”) și prin caietul de sarcini aprobat prin Decretul din 4
iunie 1999 (BOE nr. 136, din 8 iunie 1999, denumit în continuare „primul caiet de sarcini”), Ministerul Lucrărilor Publice,
acționând în calitate de autoritate contractantă, a inițiat o procedură în vederea atribuirii unei concesiuni de lucrări publice.
Alineatul 2 al primului anunț și articolul 2 alineatul 4 din primul caiet de sarcini, al căror conținut era identic, descriau
obiectul procedurii de atribuire a concesiunii.
Acest obiect privea următoarele lucrări:
–        construirea, întreținerea și exploatarea conexiunilor tronsonului cu plată al autostrăzii A‑6 cu orașele Ávila și Segovia,
–        întreținerea și exploatarea, începând cu 30 ianuarie 2018, a tronsonului cu plată al autostrăzii A‑6, pentru o perioadă care
se va stabili pe baza numărului mediu de autovehicule care tranzitează acest tronson,
–        construirea variantei (deviației) la Guadarrama, localitate situată pe tronsonul cu plată al autostrăzii A‑6, și
–        lărgirea unei părți a tronsonului gratuit al autostrăzii A‑6, și anume a tronsonului dintre Madrid și Villalba. Era vizată
construirea unei a patra benzi de circulație pe sens în vederea creșterii capacității autostrăzii A‑6 pe acest tronson.
Prin Decretul din 7 iulie 1999 (BOE nr. 163, din 9 iulie 1999), autoritatea contractantă a publicat un nou caiet de sarcini
(denumit în continuare „al doilea caiet de sarcini”). Un nou anunț a fost publicat în
Jurnalul Oficial al Comunităților Europene
(JO S 137, din 17 iulie 1999, denumit în continuare „al doilea anunț”). Preambulul acestui al doilea decret prevedea că „pentru
motive de ordin tehnic, este necesară modificarea [primului] caiet, în vederea redefinirii obiectului procedurii de atribuire
și pentru a aduce anumite modificări privind stabilirea duratei concesiunii”.
Alineatul 2 al celui de al doilea anunț și articolul 2 din al doilea caiet de sarcini defineau obiectul concesiunii după cum
urmează:
„1.      Construirea, întreținerea și exploatarea tronsonului cu plată al autostrăzii A‑6, conexiune cu Segovia, […]
2.      Construirea, întreținerea și exploatarea tronsonului cu plată al autostrăzii A‑6, conexiune cu Ávila. […]
3.      Întreținerea și exploatarea autostrăzii cu plată A‑6, tronsonul Villalba‑Adanero. […]”
Reiese astfel că acest al doilea anunț și acest al doilea caiet de sarcini nu menționau în obiectul concesiunii nici construirea
variantei (deviației) la Guadarrama, nici extinderea unei părți a tronsonului gratuit al autostrăzii A‑6.
Articolul 3 din al doilea caiet de sarcini făcea trimitere la „dosarul administrativ”.
Alineatele 13 și 16 ale articolului 5 din al doilea caiet de sarcini, al cărui conținut era același în primul caiet de sarcini,
prevedeau:
„13      Ofertanții indică în mod expres în propriile oferte măsurile pe care intenționează să le adopte în ceea ce privește efectele
concesiunii asupra rețelei rutiere globale, asupra interesului turistic al zonei și a valorizării monumentelor de interes
istoric sau artistic, precum și asupra protecției și conservării peisajului și a naturii, fără a se aduce atingere legislației
în vigoare în aceste domenii.
[…]
16      Ofertanții informează administrația cu privire la măsurile pe care intenționează să le adopte în vederea unei gestionări adecvate
a traficului interurban în zona afectată de construirea tronsoanelor care fac obiectul concesiunii și precizează ce măsuri
se angajează să pună în aplicare pe propria cheltuială. Creativitatea și caracterul realizabil al acestor propuneri vor fi
evaluate pozitiv pentru atribuirea contractului, având în vedere nivelul de congestionare ridicat al zonelor asupra traficului
cărora își vor produce efectele autostrăzile care fac obiectul concesiunii.”
La articolul 10 din al doilea caiet de sarcini, care era identic cu cel care figura în primul caiet de sarcini, erau enumerate
criteriile care ar fi luate în considerare în vederea atribuirii contractului. Printre aceste criterii figurau:
–        caracterul realizabil al ofertei prezentate și volumul mijloacelor puse în aplicare (punctul III),
–        măsurile propuse pentru gestionarea traficului și a mediului (punctul V).
Un subcriteriu V.i indica:
„Măsurile propuse pentru gestionarea traficului interurban, inclusiv cele privind implementarea unui sistem de plată dinamică
în zona afectată de construirea tronsoanelor care fac obiectul concesiunii, pot primi până la 75 de puncte pentru creativitatea,
caracterul realizabil și eficacitatea acestora”.
Articolul 29 din al doilea caiet de sarcini prevedea că, în ceea ce privește conexiunile tronsonului cu plată al autostrăzii
A‑6 cu Ávila și Segovia, concesionarul este obligat să garanteze că în niciun punct al autostrăzii nu este depășit un anumit
nivel de intensitate a circulației, exprimat în termeni tehnici, și că este obligat să efectueze pe cheltuiala sa extinderile
necesare în acest scop.
În sfârșit, articolul 33 din al doilea caiet de sarcini prevedea că durata contractului nu urma să fie nici mai mare de 37
de ani, nici mai mică de 22 de ani și că durata exactă a contractului, calculată în ani, urma să fie stabilită ținând seama
de evoluția reală a circulației pe fiecare dintre diferitele tronsoane, fapt care ar fi apreciat în decursul a 20 de ani de
la începutul contractului.
În temeiul Decretului regal nr. 1724/1999 din 5 noiembrie 1999, autoritatea contractantă a atribuit Iberpistas contractul
de concesiune. Cu toate acestea, articolul 5 din acest decret regal prevedea executarea unor lucrări suplimentare față de
cele menționate în al doilea anunț și în al doilea caiet de sarcini. Astfel, pe lângă construirea conexiunilor tronsonului
cu plată al autostrăzii A‑6 cu Ávila și Segovia, precum și întreținerea și exploatarea tronsonului cu plată al autostrăzii
A‑6 între Villalba și Adanero, erau prevăzute următoarele lucrări:
–        construirea unei a treia benzi de circulație pe sens pe porțiunea de tronson cu plată al autostrăzii A‑6 situată între Villalba
și joncțiunea Valle de los Caídos (denumită în continuare „lucrarea A”),
–        construirea unei a treia benzi reversibile pe porțiunea de tronson cu plată al autostrăzii A‑6 situată între joncțiunea Valle
de los Caídos și orașul San Rafael, inclusiv construirea unui nou tunel (denumită în continuare „lucrarea B”), și
–        construirea unei a patra benzi de circulație pe sens pe tronsonul gratuit al autostrăzii A‑6 între Madrid și Villalba (denumită
în continuare „lucrarea C”).
Lucrările A, B și C sunt desemnate în continuare drept „lucrări suplimentare”.
Din cele ce precedă rezultă că lucrarea C era menționată în primul set de documente format din anunțul și din caietul de sarcini,
dar nu și în al doilea set. Lucrările A și B nu erau menționate nici în primul set, nici în al doilea. În ceea ce privește
lucrările de construire a unei variante (deviații) la Guadarrama, care erau prevăzute în primul caiet de sarcini, dar nu și
în al doilea, acestea nu făceau parte din obiectul concesiunii atribuite Iberpistas și nu au fost realizate în final.
Reiese din dosar că respectiva conexiune între tronsonul cu plată al autostrăzii A‑6 și Segovia a fost dat în folosință în
anul 2003 și că a patra bandă de circulație pe tronsonul gratuit al autostrăzii A‑6 (lucrarea C) s‑a dat în folosință la 1
ianuarie 2006. Reiese de asemenea din dosar că celelalte lucrări au fost realizate între timp.
Deopotrivă, reiese dintr‑o scrisoare a autorităților spaniole din 28 noiembrie 2001 că respectivul cost al lucrărilor menționate
în mod explicit în al doilea anunț și în al doilea caiet de sarcini, și anume conexiunile tronsonului cu plată al autostrăzii
A‑6 cu Segovia și Ávila, s‑a ridicat la 151,76 milioane de euro. Acest cost nu îl cuprinde pe cel privind lucrările de întreținere
și de exploatare a tronsonului cu plată al autostrăzii A‑6, care au fost concesionate începând cu 30 ianuarie 2018. Costul
celor trei lucrări suplimentare s‑ar fi ridicat la 132,03 milioane de euro.

Procedura precontencioasă
Având îndoieli în ceea ce privește regularitatea, prin prisma normelor Directivei 93/37, a procedurii prin care a fost concesionată
realizarea lucrărilor suplimentare, Comisia a adresat Regatului Spaniei, la 30 aprilie 2001, o scrisoare de punere în întârziere,
la care acesta a răspuns prin scrisoarea din 27 iunie 2001. Întrucât nu a considerat satisfăcătoare explicațiile furnizate
între timp de acest stat membru, la 18 iulie 2002, Comisia a emis un aviz motivat, la care statul menționat a răspuns prin
scrisorile din 20 septembrie 2002 și din 13 martie 2003.
La 25 iulie 2003, Comisia a adresat Regatului Spaniei o scrisoare de punere în întârziere suplimentară privind nerespectarea
principiilor egalității de tratament și nediscriminării, la care acesta a răspuns prin scrisoarea din 28 octombrie 2003. La
22 decembrie 2004, Comisia a adresat un aviz motivat suplimentar privind încălcarea principiilor menționate, la care acest
stat membru a răspuns prin scrisoarea din 3 martie 2005. Întrucât a considerat acest răspuns nesatisfăcător, Comisia a formulat
prezenta acțiune.

Cu privire la acțiune

Cu privire la admisibilitate
Regatul Spaniei invocă două excepții de inadmisibilitate. În primul rând, acesta susține că cererea introductivă ar încălca
cerințele Regulamentului de procedură al Curții, întrucât nu s‑a făcut dovada dreptului de reprezentare în justiție de către
avocata care reprezintă Comisia. În plus, această instituție nu ar justifica misiunea cu care ar fi însărcinată respectiva
avocată pentru a interveni în prezenta cauză, întrucât aceasta nu ar acționa în calitate de agent al Comisiei.
În al doilea rând, Regatul Spaniei invocă o excepție de inadmisibilitate întemeiată pe faptul că cererea introductivă a Comisiei
ar fi lipsită de claritate, în măsura în care aceasta se referă, fără a distinge, la o încălcare a articolului 3 și a articolului
11 alineatele (3), (6), (7), (11) și (12) din Directiva 93/37. Or, singura prevedere a articolului 3 care poate fi luată în
considerare în speță ar fi cea a alineatului (1) al acestuia. În plus, în speță, autoritatea contractantă și‑ar fi îndeplinit
în totalitate obligațiile pe care le avea în temeiul articolului 11 alineatele (3), (7), (11) și (12) din această directivă.
Pe de altă parte, alineatul (6) al aceluiași articol s‑ar referi la anexele IV, V și VI din directiva menționată, deși numai
anexa V ar fi aplicabilă în speță. Prin urmare, obiectul acțiunii ar fi nedeterminat.
În ceea ce privește prima excepție de inadmisibilitate, trebuie să se arate că, în mod corect, Comisia a fost reprezentată
de trei agenți și că aceștia au fost asistați de o avocată. De altfel, Comisia a anexat la cererea sa introductivă copia unui
document prin care se atestă că avocata respectivă este împuternicită să își exercite profesia, în sensul articolului 38 alineatul
(3) din Regulamentul de procedură al Curții, în fața unei instanțe a unui stat membru, și anume Regatul Spaniei.
De asemenea, a doua excepție de inadmisibilitate nu poate fi acceptată. Astfel, reiese fără echivoc din ansamblul documentelor
prezentate Curții că acțiunea și obiecțiile Comisiei privesc nerespectarea, în cadrul procedurii de concesionare a lucrărilor
în cauză, a obligațiilor de publicitate ce revin autorității contractante în temeiul dispozițiilor pertinente ale Directivei
93/37, în măsura în care toate lucrările care au fost în mod efectiv atribuite și executate nu ar fi menționate în avizul
prevăzut în acest scop de aceste dispoziții.
Prin urmare, nu se pune în speță nicio problemă de claritate a obiectului acțiunii, care poate pune la îndoială admisibilitatea
acesteia.
Eventualitatea ca anumite dispoziții ale Directivei 93/37 invocate de Comisie în susținerea obiecțiilor sale să nu se dovedească
pertinente în speță nu determină inadmisibilitatea acțiunii acesteia.

Cu privire la fond
Argumentele părților
Comisia susține în esență că obiectul unei concesiuni, astfel cum este descris în anunț și în caietul de sarcini, și lucrările
atribuite efectiv trebuie să coincidă. Or, obiectul concesiunii în cauză ar fi definit în mod exact la articolul 2 din al
doilea caiet de sarcini și ar privi lucrări specifice, și anume conexiunile tronsonului cu plată al autostrăzii A‑6 cu Segovia
și Ávila, precum și întreținerea și exploatarea tronsonului menționat începând cu 30 ianuarie 2018. În schimb, lucrările suplimentare
nu ar fi menționate nici în al doilea anunț, nici în al doilea caiet de sarcini.
Astfel, în opinia Comisiei, neîndeplinirea obligațiilor imputată Regatului Spaniei constă în faptul că autoritățile spaniole
au procedat ulterior la o extindere a obiectului concesiunii, prin atribuirea în favoarea Iberpistas a unor lucrări care nu
au făcut obiectul unei publicări și care se situau în afara zonei geografice acoperite de obiectul concesiunii, astfel cum
a fost publicat. Acest fapt ar constitui o neîndeplinire a obligațiilor ce revin statelor membre în temeiul dispozițiilor
pertinente ale articolelor 3 și 11 din Directiva 93/37.
Comisia susține că nici modificarea obiectului concesiunii intervenită în al doilea anunț și în al doilea caiet de sarcini,
nici formularea articolului 5 alineatele 13 și 16 și a articolului 29 din al doilea caiet de sarcini nu puteau determina ca
un ofertant, rezonabil de avizat și de diligent, să înțeleagă că era de fapt invitat de autoritățile competente să formuleze
propuneri care puteau conduce la realizarea unor lucrări precum lucrările suplimentare. În caz contrar, s‑ar ajunge astfel
să se admită că ofertanții puteau să propună lucrări privind toate drumurile din provinciile Madrid, Segovia și Ávila, deoarece
traficul pe acestea putea fi afectat de lucrările care făceau obiectul concesiunii.
În opinia Comisiei, faptul că lucrările suplimentare nu erau cuprinse în obiectul concesiunii și că un ofertant normal avizat
nu putea deduce din prevederile caietului de sarcini că putea prezenta propuneri privind realizarea de lucrări de o asemenea
anvergură, favoriza numai Iberpistas, care era deja concesionarul tronsonului cu plată al autostrăzii A‑6 și cunoștea necesitățile
reale ale autorității contractante. În schimb, nici ceilalți candidați, nici ofertanții potențiali nu ar fi putut cunoaște
toate elementele care urmau să fie luate în considerare pentru atribuirea concesiunii, ceea ce ar constitui o încălcare a
principiului egalității de tratament al ofertanților.
Regatul Spaniei susține în primul rând că, astfel cum reiese din al doilea caiet de sarcini, procedura de atribuire era guvernată
nu numai de acest caiet, ci și de întreaga reglementare aplicabilă procedurilor de atribuire, și anume de Legea privind autostrăzile,
precum și de caietul de sarcini general aprobat prin Decretul nr. 215 din 25 ianuarie 1973. Or, scopul acestei reglementări
ar fi de a lăsa, în acord cu punerea în aplicare a planului autostrăzilor menționat mai sus, o mare libertate inițiativelor
întreprinderilor private, atât la momentul prezentării ofertelor, cât și în cursul realizării activităților lor după atribuirea
contractului.
De altfel, această abordare ar fi fost urmată, fără a ridica dificultăți, în cadrul atribuirii concesiunii construirii unor
alte autostrăzi din Spania și ar fi, în plus, confirmată prin articolul 8 din Legea privind autostrăzile care ar prevedea
posibilitatea ca ofertanții să propună lucrări suplimentare fie în zona de impact a autostrăzilor, în conformitate cu definiția
dată acestui termen în reglementarea națională, fie în afara acestei zone.
În speță, al doilea caiet de sarcini nu ar mai menționa, în mod explicit, proiectele de construire a anumitor lucrări. Această
modificare ar fi avut drept scop să lase la inițiativa și la creativitatea întreprinzătorilor privați să propună autorităților
contractante realizarea unor lucrări care pot rezolva problemele de trafic pe autostrada A‑6, în special după construirea
noilor conexiuni cu Ávila și Segovia. Astfel, construirea acestor două noi autostrăzi ar fi agravat situația traficului pe
axa în cauză. Propunerea unei soluții pentru această problemă ar fi fost lăsată la inițiativa ofertanților, după cum ar reieși
deopotrivă din formularea articolului 5 alineatele 13 și 16, precum și din articolele 29 și 33 din al doilea caiet de sarcini.
În al doilea rând, Regatul Spaniei arată că, în orice caz, nu se poate pune problema, în speță, a unei neîndepliniri a obligațiilor
de publicitate în ceea ce privește atribuirea lucrărilor suplimentare. Astfel, Iberpistas nu ar fi executat ea însăși aceste
lucrări suplimentare, ci le‑ar fi supus unei proceduri de atribuire și le‑ar fi cesionat unor întreprinderi terțe, în conformitate
cu cerințele de publicitate și de concurență prevăzute de Directiva 93/37 și de reglementarea spaniolă. Aceste lucrări suplimentare
ar fi fost, așadar, realizate de întreprinderi terțe independente de concesionarul Iberpistas.
În al treilea rând, Regatul Spaniei subliniază că plângerile au fost prezentate Comisiei nu de ofertanți nealeși, nici de
terți interesați în mod real sau în mod potențial să li se atribuie concesiunea în litigiu, ci de către persoane și entități
care nu au niciun raport profesional cu această concesiune. Acești reclamanți nu ar avea niciun fel de interes în aplicarea
corectă a normelor de concurență, ci ar avea alte motivații. Toate entitățile care doreau să participe la procedură ar fi
dispus de aceleași informații și rezultatul procedurii nu ar fi fost contestat de niciun ofertant și de nicio persoană interesată
în mod real sau potențial, prin plângere, reclamație sau acțiune în instanță. Prin urmare, egalitatea de tratament ar fi fost
respectată.
În al patrulea rând, Regatul Spaniei arată că aceiași reclamanți, înainte de a se adresa Comisiei, au depus două acțiuni împotriva
procedurii în litigiu la Tribunal Supremo, instanța supremă spaniolă, care era cea mai în măsură să se pronunțe cu privire
la aspectul de fapt invocat în speță și care consta în a stabili motivele modificării intervenite în al doilea anunț de participare.
Or, Tribunal Supremo ar fi respins aceste acțiuni prin două hotărâri din 11 februarie și din 4 octombrie 2003, în care acesta
ar fi examinat atribuirea concesiunii în litigiu și prin prisma dreptului comunitar și ar fi constatat că principiile egalității
de tratament și nediscriminării fuseseră respectate.

Aprecierea Curții
Cu titlu preliminar trebuie arătat că, deși Comisia critică Regatul Spaniei pentru încălcarea articolului 3 și a articolului
11 alineatele (3), (6), (7), (11) și (12) din Directiva 93/37, aceasta nu contestă nici faptul că a fost publicat un anunț
de participare la procedura de atribuire, nici momentul sau modalitățile acestei publicări, astfel cum sunt prevăzute la articolul
11 alineatele (7), (11) și (12) din această directivă. În plus, reiese din cererea introductivă a acesteia că, referitor la
articolul 3 din aceeași directivă, acțiunea Comisiei nu privește decât alineatul (1) al acestui articol.
În aceste condiții, trebuie să se examineze acțiunea Comisiei numai din perspectiva articolului 3 alineatul (1) și a articolului
11 alineatele (3) și (6) din Directiva 93/37.
În această privință, este cert că operațiunea în cauză în prezenta speță constituie o „concesiune de lucrări publice” în sensul
articolului 1 litera (d) din Directiva 93/37. Potrivit acestei dispoziții, „concesiunea de lucrări publice” este un contract
care prezintă aceleași caracteristici cu cele care privesc „contractele de achiziții publice de lucrări”, cu excepția compensației
pentru lucrările efectuate, care constă fie exclusiv în dreptul de exploatare a lucrării, fie în acest drept și o plată.
În conformitate cu articolul 3 alineatul (1) din Directiva 93/37, în cazul în care autoritățile contractante încheie un contract
ce concesiune de lucrări, normele de publicitate prevăzute, printre altele, la articolul 11 alineatele (3) și (6) din această
directivă sunt aplicabile acestui contract atunci când valoarea sa este egală cu 5 000 000 ECU sau depășește această sumă.
Articolul 11 alineatul (3) din aceeași directivă impune ca autoritățile contractante care doresc să atribuie un contract de
concesionare a unor lucrări publice să își facă cunoscută intenția prin intermediul unui anunț de participare. Astfel cum
reiese din alineatul (6) al acestui articol, respectivul anunț trebuie redactat conform formularelor prevăzute în anexa V
la directivă și cuprinde informațiile menționate în anexele citate.
Printre informațiile pe care trebuie să le conțină anunțul menționat figurează, în conformitate cu secțiunea II, intitulată
„Obiectul contractului”, a acestei anexe V, obiectul principal și obiectele suplimentare ale contractului, descrierea și localizarea
lucrărilor la care se referă concesiunea, precum și cantitatea și întinderea globală a acestora.
Prin posibilitatea de a compara ofertele pe care le presupune, obligația de publicitate menționată garantează un nivel de
concurență considerat satisfăcător de legiuitorul Uniunii Europene în domeniul concesiunilor de lucrări publice.
Aceasta exprimă, în domeniul în cauză, principiile egalității de tratament și al transparenței, care se impun în orice împrejurări
autorităților contractante.
Prin redactarea anunțului în mod clar, trebuie oferită în mod obiectiv posibilitatea oricărui potențial ofertant, normal avizat
și experimentat și rezonabil de diligent, de a‑și face o idee concretă cu privire la lucrările care trebuie efectuate, precum
și la localizarea acestora și de a‑și prezenta, prin urmare, oferta.
Caracterul primordial al anunțului, în ceea ce privește atât contractele de achiziții publice, cât și concesiunile de lucrări,
în ceea ce privește informarea, în condiții ce respectă principiul egalității de tratament, a ofertanților din diferite state
membre, este subliniat la articolul 11 alineatul (11) din Directiva 93/37, potrivit căruia posibila publicare a unor informații
la nivel național nu trebuie să conțină alte date în afara celor publicate în
Jurnalul Oficial al Comunităților Europene.
Cu toate acestea, dat fiind spațiul limitat disponibil în formularul de anunț al unei concesiuni prevăzut în anexa V la Directiva
93/37, informațiile care privesc o concesiune pot fi explicitate în caietul de sarcini pe care autoritatea contractantă trebuie
să îl întocmească și care constituie suplimentul natural al anunțului.
În speță, trebuie să se constate că lucrările suplimentare la care se referă obiecțiile Comisiei, a căror valoare depășește
în mod considerabil nivelul prevăzut la articolul 3 alineatul (1) din Directiva 93/37, nu erau prevăzute în obiectul concesiunii
în cauză, astfel cum este acesta stabilit în al doilea anunț și în al doilea caiet de sarcini.
Cu toate acestea, Regatul Spaniei susține că ar fi trebuit ca al doilea caiet de sarcini să fie interpretat în sensul că făcea
trimitere la reglementarea de bază aplicabilă în general procedurilor de atribuire, în special la Legea privind autostrăzile,
și să fie interpretat prin prisma acestei reglementări, al cărei scop este de a acorda o mare libertate inițiativei ofertanților.
Prin urmare, ofertanții ar fi trebuit să înțeleagă, prin prisma articolului 8 din această lege, că autoritatea contractantă
apela în realitate la inițiativa și la creativitatea acestora pentru a soluționa problema primordială care se punea, și anume
intensitatea traficului pe autostrada A‑6. Această problemă ar avea un caracter notoriu și ar reieși fără echivoc din statisticile
autorităților naționale competente. Ar fi astfel firesc să se înțeleagă faptul că autoritatea contractantă se aștepta la astfel
de propuneri. Această așteptare ar fi de altfel confirmată de faptul că anumite lucrări nu mai erau menționate în al doilea
caiet de sarcini, pentru a încuraja și mai mult inițiativa ofertanților, și de formularea articolului 5 alineatele 13 și 16
și a articolului 29 din al doilea caiet de sarcini.
Aceste argumente trebuie respinse.
Astfel, trebuie arătat că, în vederea clarificării cerințelor unei concesiuni, este uneori inevitabil ca anunțul sau caietul
de sarcini să facă trimitere la reglementarea națională privind specificații tehnice în materie de securitate, de sănătate,
de protecție a mediului sau cerințe de o altă natură. Totuși, această posibilitate de a recurge la trimiteri nu poate scuti
autoritatea contractantă de obligațiile de publicitate care îi revin în temeiul Directivei 93/37, potrivit cărora obiectul
concesiunii în cauză trebuie definit în anunț și în caietul de sarcini, care trebuie să conțină elementele de informare la
care se face referire în cuprinsul punctului 55 din prezenta hotărâre. Nu se poate accepta nici necesitatea de a interpreta
anunțul sau caietul de sarcini prin prisma unei astfel de reglementări, pentru a distinge obiectul real al unei concesiuni.
Această cerință este de strictă interpretare. Astfel, Curtea, în cadrul unui contract de achiziții publice de lucrări, a exclus
legalitatea unei trimiteri efectuate prin caietul de sarcini la legislația națională privind posibilitatea ofertanților de
a prezenta variante în cadrul ofertelor acestora, în conformitate cu articolul 19 primul și al doilea paragraf din Directiva
93/37, dat fiind că nu se precizau în caietul de sarcini condițiile minime pe care astfel de variante trebuiau să le respecte
(a se vedea Hotărârea din 16 octombrie 2003, Traunfellner, C‑421/01, Rec., p. I‑11941, punctele 27-29). În ceea ce privește
o obligație de transparență care vizează garantarea respectării principiului egalității de tratament al ofertanților căruia
trebuie să i se conformeze orice atribuire de contracte reglementată de Directiva 93/37, această concluzie a Curții este deopotrivă
valabilă în materie de concesiuni de lucrări.
Trebuie să se adauge de asemenea că se permite autorității contractante, ținând seama de posibilele particularități ale lucrărilor
care fac obiectul unei concesiuni, să lase o anumită marjă inițiativei ofertanților în ceea ce privește formularea ofertelor
acestora.
Totuși, nu se poate considera că articolul 5 alineatele 13 și 16 și articolul 29 din al doilea caiet de sarcini, care l‑a
înlocuit pe cel dintâi, au făcut apel la inițiativa ofertanților în vederea propunerii de alternative privind alte lucrări
în afara celor identificate în mod clar în al doilea anunț. Astfel, articolul 5 alineatul 13 nu precizează în special localizarea
măsurilor care trebuie adoptate pentru a reduce posibila intensificare a traficului produsă de realizarea lucrărilor vizate
în al doilea anunț. În plus, articolul 5 alineatul 16 s‑a limitat la a invita ofertanții să propună măsuri pentru „gestionarea”
adecvată a traficului interurban în „zona afectată de construirea tronsoanelor care fac obiectul concesiunii”, această zonă
nefăcând obiectul unor indicații suplimentare. Mai mult, articolul 29 se referă, fără să furnizeze precizări suficiente, la
măsuri care trebuie adoptate în ceea ce privește conexiunile tronsonului cu plată al autostrăzii A‑6 cu Ávila și Segovia.
Trebuie să se constate că inițiativa și ofertele alternative ale ofertanților, la care s‑ar fi așteptat guvernul spaniol ca
urmare a faptului că al doilea caiet de sarcini l‑a înlocuit pe primul „pentru motive tehnice” și „în vederea redefinirii
obiectului procedurii de atribuire”, pe lângă faptul că nu pot fi percepute de un ofertant normal avizat și diligent în sensul
invocat de guvernul spaniol, nu se raportează la obiectul concesiunii în litigiu, ci corespund mai degrabă unei preocupări
de politică generală a transporturilor în statul membru în cauză. Astfel, pe baza unei asemenea concepții, astfel cum subliniază
în mod întemeiat Comisia, ofertanții ar fi fost liberi să propună fără limitare realizarea de lucrări pe toată suprafața Comunității
Autonome Madrid și a provinciilor Ávila și Segovia.
De asemenea, posibilul caracter notoriu al unei probleme care există la nivel național, cu privire la care nu se poate prezuma
că este percepută în mod necesar ca atare de potențiali ofertanți stabiliți în alte state membre, nu poate să fie luat în
considerare de ofertanți drept criteriu implicit de definire a obiectului unei concesiuni și să influențeze astfel importanța
acordată de reglementarea Uniunii anunțului și caietului de sarcini.
În orice caz, chiar dacă s‑ar admite că toți ofertanții au aceeași percepție cu privire la libertatea lor de inițiativă, nu
ar fi în conformitate cu Directiva 93/37 să se atribuie în afara oricărei transparențe un contract de concesiune de lucrări
publice care cuprinde lucrări denumite „suplimentare” care ar constitui în sine „contracte de achiziții publice de lucrări”
în sensul acestei directive și a căror valoare ar depăși nivelul prevăzut de aceasta.
În caz contrar, aceasta ar însemna că în privința respectivelor lucrări denumite „suplimentare” nu s‑ar aplica obligația de
publicitate și, prin urmare, nici o formă de concurență. Dat fiind că ofertanții care și‑ar utiliza posibilitatea de inițiativă
ar fi complet liberi să supună propuneri în care ar stabili natura, întinderea și localizarea geografică a lucrărilor avute
în vedere, în mod independent și fără obligația de a viza un obiect predeterminat, nu ar fi posibilă nicio comparabilitate
a ofertelor acestora.
Este necesar să se arate, în plus, că Regatul Spaniei nu se poate întemeia în mod util pe articolul 61 din Directiva 2004/18.
Astfel, pe lângă faptul că această directivă nu este aplicabilă
ratione temporis
prezentei cauze, trebuie să se constate că lucrările suplimentare în litigiu nu constituie, în sensul dispoziției menționate
mai sus, „lucrări suplimentare care nu figurau în proiectul avut în vedere inițial” al concesiunii și care deveniseră necesare,
ca urmare a unei împrejurări neprevăzute, pentru executarea lucrării astfel cum este descrisă aceasta.
Modalitatea de a proceda a Regatului Spaniei în prezenta cauză nu poate fi justificată nici pornind de la punctul 3.1.1 din
Comunicarea interpretativă a Comisiei privind concesiunile în dreptul comunitar, menționată mai sus. Astfel, acest text vizează
numai cazul în care, din cauză că nu își poate defini necesitățile în termeni tehnici suficient de preciși, autoritatea contractantă
urmărește să obțină oferte alternative susceptibile să soluționeze o problemă exprimată în termeni generali, ceea ce nu este
cazul în speță.
Prin urmare, trebuie să se concluzioneze că lucrările suplimentare au fost atribuite Iberpistas în pofida faptului că nu erau
cuprinse în obiectul concesiunii în cauză, astfel cum este descris în al doilea anunț și în al doilea caiet de sarcini, ceea
ce constituie o încălcare a articolului 3 alineatul (1), precum și a articolului 11 alineatele (3) și (6) din Directiva 93/37,
coroborate cu anexa V la aceasta.
Astfel cum reiese din cuprinsul punctului 57 din prezenta hotărâre, dispozițiile Directivei 93/37 care impun o publicitate
adecvată constituie expresia principiilor egalității de tratament și transparenței. În consecință, nu este necesar să se examineze
în mod separat problema posibilei încălcări a acestor principii.
Concluzia cuprinsă la punctul 74 din prezenta hotărâre nu este infirmată de argumentul pe care Regatul Spaniei îl deduce din
faptul că Iberpistas nu a executat ea însăși lucrările suplimentare, ci le‑a atribuit unor întreprinderi terțe, în conformitate
cu cerințele de publicitate prevăzute la articolul 3 alineatul (4) din Directiva 93/37. Astfel, după cum susține în mod întemeiat
Comisia, articolul 3 din această directivă impune în mod clar atât autorității contractante, cât și concesionarului obligații
de publicitate cumulative, iar nu alternative, care trebuie îndeplinite de ambele părți, în toate etapele procedurii, pentru
a se păstra efectul util al acestei dispoziții.
De asemenea, este inoperant argumentul Regatului Spaniei, întemeiat pe faptul că s‑a decis de către Comisie inițierea prezentei
proceduri de constatare a neîndeplinirii obligațiilor ca urmare a plângerilor depuse de persoane care nu au niciun raport
cu procedura în litigiu, iar nu de alți ofertanți, interesați în mod real sau în mod potențial să li se atribuie concesiunea
în cauză.
Astfel, potrivit unei jurisprudențe constante, Comisia este cea căreia îi revine sarcina de a evalua oportunitatea introducerii
unei acțiuni împotriva unui stat membru, de a stabili dispozițiile pe care acesta le‑ar fi încălcat și de a alege momentul
în care va iniția împotriva acestuia procedura de constatare a neîndeplinirii obligațiilor, considerentele care determină
această alegere neputând afecta admisibilitatea acțiunii. În acest sens, în timp ce numai Comisia poate aprecia dacă trebuie
să introducă și să își mențină o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor, Curtea este cea care verifică dacă neîndeplinirea
obligațiilor invocată există sau nu există, fără a se putea pronunța asupra exercitării competenței de apreciere a Comisiei
(a se vedea în acest sens Hotărârea din 8 decembrie 2005, Comisia/Luxemburg, C‑33/04, Rec., p. I‑10629, punctele 65-67 și
jurisprudența citată). Pe de altă parte, faptul că alți ofertanți concurenți nu au contestat procedura de atribuire a concesiunii
în litigiu nu are incidență asupra aprecierii legalității acestei proceduri și asupra temeiniciei prezentei acțiuni.
Trebuie să se constate de asemenea că nu este pertinent, în scopul soluționării prezentei cauze, nici argumentul întemeiat
pe faptul că, în urma sesizării cu o acțiune introdusă împotriva deciziei autorității contractante, Tribunal Supremo ar fi
concluzionat prin două hotărâri că nu a existat o încălcare nici a dispozițiilor Directivei 93/97, nici a principiului egalității
de tratament și ar fi efectuat, în acest scop, o apreciere a faptelor referitoare la prevederile celui de al doilea caiet
de sarcini care ar intra în competența instanței naționale.
Astfel, trebuie amintit că exercitarea unei acțiuni în fața unei instanțe naționale împotriva deciziei unei autorități competente
vizate de o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor și decizia acestei instanțe nu pot avea incidență asupra admisibilității
sau asupra fondului acțiunii în constatarea neîndeplinirii obligațiilor introduse de Comisie. Astfel, existența căilor de
atac în fața instanțelor naționale nu poate împiedica exercitarea acțiunii prevăzute la articolul 226 CE, întrucât cele două
acțiuni urmăresc scopuri diferite și au efecte diferite (a se vedea în acest sens Hotărârea din 17 februarie 1970, Comisia/Italia,
31/69, Rec., p. 25, punctul 9, Hotărârea din 18 martie 1986, Comisia/Belgia, 85/85, Rec., p. 1149, punctul 24, Hotărârea din
10 iunie 2004, Comisia/Italia, C‑87/02, Rec., p. I‑5975, punctul 39, și Hotărârea din 4 mai 2006, Comisia/Regatul Unit, C‑508/03,
Rec., p. I‑3969, punctul 71).
Ținând seama de toate considerațiile care precedă, trebuie să se constate că, prin atribuirea în favoarea Iberpistas, la 5
noiembrie 1999:
–        a construirii unei a treia benzi de circulație pe sens pe porțiunea de tronson cu plată al autostrăzii A‑6 situată între orașul
Villalba și joncțiunea Valle de los Caídos,
–        a construirii unei a treia benzi reversibile pe porțiunea de tronson cu plată al autostrăzii A‑6 situată între joncțiunea
Valle de los Caídos și orașul San Rafael, inclusiv construirea unui nou tunel, și
–        a construirii unei a patra benzi de circulație pe sens pe tronsonul gratuit al autostrăzii A‑6 situat între orașele Madrid
și Villalba,
fără ca aceste lucrări să fi fost menționate în obiectul contractului de concesiune de lucrări publice, astfel cum a fost
descris în anunțul publicat în
Jurnalul Oficial al Comunităților Europene
și în caietul de sarcini, Regatul Spaniei nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 3 alineatul
(1), precum și în temeiul articolului 11 alineatele (3) și (6) din Directiva 93/37, coroborate cu anexa V la aceasta.
Acțiunea este respinsă cu privire la restul motivelor.

Cu privire la cheltuielile de judecată
În temeiul articolului 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere,
la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Comisia a solicitat obligarea Regatului Spaniei la plata cheltuielilor de judecată,
iar acesta din urmă a căzut în pretenții cu privire la partea esențială a motivelor sale, se impune obligarea acestuia la
plata cheltuielilor de judecată.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară și hotărăște:
1)
Prin atribuirea în favoarea Ibérica de Autopistas SA, la 5 noiembrie 1999:
–
a construirii unei a treia benzi de circulație pe sens pe porțiunea de tronson cu plată al autostrăzii A‑6 situată între orașul
Villalba și joncțiunea Valle de los Caídos,
–
a construirii unei a treia benzi reversibile pe porțiunea de tronson cu plată al autostrăzii A‑6 situată între joncțiunea
Valle de los Caídos și orașul San Rafael, inclusiv construirea unui nou tunel, și
–
a construirii unei a patra benzi de circulație pe sens pe tronsonul gratuit al autostrăzii A‑6 situat între orașele Madrid
și Villalba,
fără ca aceste lucrări să fi fost menționate în obiectul contractului de concesiune de lucrări publice, astfel cum a fost
descris în anunțul publicat în
Jurnalul Oficial al Comunităților Europene
și în caietul de sarcini, Regatul Spaniei nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 3 alineatul
(1), precum și în temeiul articolului 11 alineatele (3) și (6) din Directiva 93/37/CEE a Consiliului din 14 iunie 1993 privind
coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice de lucrări, coroborate cu anexa V la aceasta.
2)
Respinge acțiunea cu privire la restul motivelor.
3)
Obligă Regatul Spaniei la plata cheltuielilor de judecată.
Semnături
*
Limba de procedură: spaniola.