CELEX: 62005TJ0446
Kilpailu
Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt
Euroopan teollisuuslankamarkkinat
Päätös, jolla EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan rikkominen todetaan
Yhtenä kokonaisuutena pidettävän kilpailusääntöjen rikkomisen käsite
Markkinoiden määrittely
Sakot
Sakkojen enimmäismäärä
Rikkomisen vakavuus ja kesto
Lieventävät olosuhteet
Yhteistyö
Oikeasuhteisuus
Yhdenvertainen kohtelu
Puolustautumisoikeudet
Sakkojen määrän laskennasta annetut suuntaviivat

Asian tausta
A
Oikeudenkäynnin kohde
Euroopan yhteisöjen komissio totesi [EY] 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä (Asia COMP/38.337
– PO/Lanka) 14.9.2005 tehdyssä päätöksessään K(2005) 3452 (jäljempänä riidanalainen päätös), sellaisena kuin se on muutettuna
13.10.2005 tehdyllä komission päätöksellä K(2005) 3765, jonka tiivistelmä julkaistiin Euroopan unionin virallisessa lehdessä
26.1.2008 (EUVL C 21, s. 10), että kantajat Amann & Söhne GmbH & Co. KG (jäljempänä Amann) ja Cousin Filterie SAS (jäljempänä
Cousin) olivat osallistuneet sopimusten ja yhdenmukaistettujen menettelytapojen kokonaisuuteen autoteollisuudessa käytettävän
langan markkinoilla (jäljempänä autoteollisuudessa käytettävä lanka) Euroopan talousalueella (ETA) touko–kesäkuusta 1998 15.5.2000
asti ja että Amann oli myös osallistunut muuta kuin autoteollisuudessa käytettävää teollisuuslankaa (jäljempänä teollisuuslanka)
koskevien sopimusten ja yhdenmukaistettujen menettelytapojen kokonaisuuteen Benelux-maissa, Tanskassa, Suomessa, Norjassa
ja Ruotsissa (jäljempänä Pohjoismaat) tammikuusta 1990 syyskuuhun 2001 asti.
Komissio määräsi yhtäältä Amannille ja Cousinille yhteisvastuullisesti 4,888 miljoonan euron sakon niiden osallistumisesta
autoteollisuudessa käytettävän langan kartelliin ETA:ssa ja toisaalta Amannille 13,09 miljoonan euron sakon sen osallistumisesta
teollisuuslankakartelliin Benelux-maissa ja Pohjoismaissa.
B
Hallinnollinen menettely
Komissio teki 7. ja 8.11.2001 tarkastuksia useiden langan valmistajien tiloissa neuvoston asetuksen N:o 17, [EY 81] ja [EY
82] artiklan ensimmäinen täytäntöönpanoasetus (EYVL 1962, 13, s. 204), 14 artiklan 3 kohdan mukaisesti. Nämä tarkastukset
tehtiin The English Needle & Tackle Co. Ltd:n elokuussa 2000 toimittamien tietojen johdosta (riidanalaisen päätöksen 78 perustelukappale).
Coats Viyella plc (jäljempänä Coats) jätti 26.11.2001 sakkojen määräämättä jättämisestä tai lieventämisestä kartelleja koskevissa
asioissa annetun komission tiedonannon (EYVL 1996, C 207, s. 4; jäljempänä yhteistyötiedonanto) nojalla lievennystä koskevan
hakemuksen, johon oli liitetty asiakirjoja, joilla oli tarkoitus näyttää toteen seuraavien kartellien olemassaolo: ensiksi
kartelli autoteollisuudessa käytettävän langan markkinoilla ETA:ssa, toiseksi kartelli teollisuuslankamarkkinoilla Yhdistyneessä
kuningaskunnassa ja kolmanneksi kartelli teollisuuslankamarkkinoilla Benelux-maissa ja Pohjoismaissa (riidanalaisen päätöksen
82 perustelukappale).
Komissio lähetti maalis- ja elokuussa 2003 kyseisille yrityksille tietojensaantipyyntöjä tarkastuksissa löydettyjen asiakirjojen
ja Coatsin toimittamien asiakirjojen perusteella asetuksen N:o 17 11 artiklan mukaisesti (riidanalaisen päätöksen 83 perustelukappale).
Komissio laati 18.3.2004 väitetiedoksiannon, jonka se osoitti useille yrityksille, koska ne olivat osallistuneet yhteen tai
useampaan edellä 4 kohdassa luetelluista kartelleista, joihin sisältyy kartelli teollisuuslankamarkkinoilla Benelux-maissa
ja Pohjoismaissa.
Kaikki väitetiedoksiannon vastaanottajina olleet yritykset toimittivat kirjallisia huomautuksia (riidanalaisen päätöksen 90
perustelukappale).
Kuulemistilaisuus pidettiin 19. ja 20.7.2004 (riidanalaisen päätöksen 92 perustelukappale).
Asianosaisille myönnettiin 24.9.2004 mahdollisuus tutustua sellaiseen väitetiedoksiantoon annettujen vastausten ja asianosaisten
suullisessa käsittelyssä esittämien huomautusten versioon, johon ei sisältynyt luottamuksellisia tietoja, ja niille asetettiin
määräaika muiden huomautusten esittämiseksi (riidanalaisen päätöksen 93 perustelukappale).
Komissio teki riidanalaisen päätöksen 14.9.2005.
C
Riidanalainen päätös
1.
Kyseessä olevat markkinat
a)     Tuotemarkkinat
Komissio ilmoittaa riidanalaisessa päätöksessä, että lankamarkkinat voidaan jakaa kahteen segmenttiin eli yhtäältä niiden
lankojen, joita käytetään teollisuudessa erilaisten vaatteiden tai muiden tuotteiden, kuten nahkatuotteiden, autojen tekstiilipäällysteiden
ja patjojen, ompeluun ja kirjontaan, ja toisaalta kotitalouslankoihin, joita käytetään yksityisesti ompelu- tai korjaustöihin
ja vapaa-ajantoimintaan (riidanalaisen päätöksen yhdeksäs perustelukappale).
Riidanalaisesta päätöksestä ilmenee, että teollisuuslankojen segmentti voidaan jakaa kolmeen osaan lankojen käyttötarkoituksen
mukaan: ompelulanka, joka on tarkoitettu vaateteollisuuteen ja jota käytetään erityyppisissä vaatteissa, kirjontalanka, jota
käytetään teollisissa, tietokoneohjatuissa kirjontakoneissa vaatteiden, urheilujalkineiden ja kodintekstiilien koristeluun,
ja erikoislanka, jota käytetään erilaisilla aloilla, kuten jalkine-, nahkatuote- ja autoteollisuudessa (riidanalaisen päätöksen
11 perustelukappale).
Siitä ilmenee niin ikään, että teollisuuslanka voidaan myös jakaa useisiin ryhmiin kuidun tyypin ja langan rakenteen mukaan
(riidanalaisen päätöksen 12 perustelukappale).
Komissio katsoo riidanalaisessa päätöksessä, että teollisuuslangan voidaan tarjonnan kannalta katsoa muodostavan yhdet tuotemarkkinat,
koska lopullisen käyttötarkoituksen ja kuidun tyypin ja/tai langan rakenteen välillä ei ole tarkkaa vastaavuutta. Komissio
täsmentää, että Coatsin mukaan tietyt vaateteollisuuden asiakkaat käyttävät erikoislankoja ja että tietyt koristeompelualan
asiakkaat käyttävät vaateteollisuuslankaa. Se lisää, että Coats on korostanut, että vaateteollisuuteen tarkoitetun langan,
kirjontalangan ja erilaisten erikoislankojen tuotantomenetelmät voivat olla samoja tai helposti toisiinsa vaihdettavia (riidanalaisen
päätöksen 13 perustelukappale).
Komissio kuitenkin erottelee riidanalaisessa päätöksessä toisistaan yhtäältä autoteollisuudessa käytettävän langan ja toisaalta
muussa teollisuudessa käytettävän langan. Komissio katsoo nimittäin, että vaikka näiden kahden lankatyypin tuotantomenetelmät
ovat samankaltaisia tai helposti toisiinsa vaihdettavissa, autoteollisuuden kysyntä on peräisin tärkeiltä asiakkailta, jotka
edellyttävät tiukempia normeja tietyiltä käyttämiltään tuotteilta, esimerkiksi turvavöissä käytettävältä langalta, ja joiden
tavoitteena on näiden tuotteiden yhdenmukaisuus eri maissa, joissa ne käyttävät niitä teollisuudessaan (riidanalaisen päätöksen
14 perustelukappale).
Käsiteltävässä asiassa tuotemarkkinat, joilla tehdyistä rikkomisista kantajia syytetään, ovat autoteollisuudessa käytettävän
langan markkinat ja Amannin osalta teollisuuslankamarkkinat.
b)     Maantieteelliset markkinat
Komissio katsoo riidanalaisessa päätöksessä, että autoteollisuudessa käytettävän langan markkinat on edellä mainittujen tiukempien
normien, jotka edellyttävät yhdenmukaisuutta ETA:ssa, vuoksi katsottava erillisiksi muista teollisuuslankamarkkinoista. Se
katsoo näin ollen, että autoteollisuudessa käytettävän langan markkinat ulottuvat koko ETA:han. Komissio toteaa nimittäin,
että vain jotkin toimittajat voivat harjoittaa näiden tuotteiden vakiotarjontaa koko ETA:ssa. Tämä johtuu siitä, että ostajat
tarvitsevat yhdenmukaisia lankoja helpottaakseen tuotantoaan eri maissa, näiden lankojen on vastattava tiettyjä erityisiä
laatunormeja (esimerkiksi lanka, jota käytetään turvavöiden ompeluun) ja näiden lankojen tuotannon jäljitettävyys on tuotteiden
laatuun ja vastuuseen liittyvien kysymysten vuoksi tärkeää (riidanalaisen päätöksen 21 ja 22 perustelukappale).
Teollisuuslangasta komissio toteaa sitä vastoin, että asianosaisten toimittamien tietojen mukaan kyseessä olevat maantieteelliset
markkinat ovat laajuudeltaan alueelliset. Se lisää, että alue voi kattaa useita ETA-maita, esimerkiksi Benelux-maat tai Pohjoismaat,
tai vain yhden maan, esimerkiksi Yhdistyneen kuningaskunnan (riidanalaisen päätöksen 17 perustelukappale).
Riidanalaisesta päätöksestä ilmenee, että Amannin syyksi luetun teollisuuslankaa koskevan rikkomisen maantieteelliset markkinat
ovat Benelux-maiden ja Pohjoismaiden markkinat, kun taas kantajien syyksi luetun autoteollisuudessa käytettävää lankaa koskevan
rikkomisen maantieteelliset markkinat ovat ETA:n laajuiset.
2.
Kyseessä olevien markkinoiden koko ja rakenne
Komissio täsmentää riidanalaisessa päätöksessä, että teollisuuslankaan liittyvä liikevaihto Benelux-maissa ja Pohjoismaissa
oli noin 50 miljoonaa euroa vuonna 2000 ja noin 40 miljoonaa euroa vuonna 2004 ja että autoteollisuudessa käytettävään lankaan
liittyvä liikevaihto oli noin 20 miljoonaa euroa vuonna 1999 (riidanalaisen päätöksen 28 ja 35 perustelukappale).
Päätöksestä ilmenee myös, että 1990-luvun lopussa teollisuuslangan tärkeimmät tuottajat Benelux-maissa ja Pohjoismaissa olivat
etenkin Amann, Barbour Threads Ltd (jäljempänä Barbour) ennen kuin Coats osti sen, Belgian Sewing Thread NV (jäljempänä BST),
Coats, Gütermann AG ja Zwicky & Co. AG (jäljempänä Zwicky) ja että autoteollisuudessa käytettävän langan tärkeimmät tuottajat
olivat etenkin kantajat, Coats, Oxley Threads Ltd (jäljempänä Oxley), Gütermann ja Zwicky.
3.
Kilpailusääntöjä rikkovan toiminnan kuvaus
Komissio katsoo riidanalaisessa päätöksessä, että kantajien syyksi luettu toiminta autoteollisuudessa käytettävän langan kartellissa
ETA:ssa tapahtui touko–kesäkuusta 1998 toukokuuhun 2000.
ETA:n autoteollisuudessa käytettävän langan markkinoiden kartellin osapuolten päätarkoituksena oli hintatason pitäminen korkeana
(riidanalaisen päätöksen 214 perustelukappale).
Tätä tarkoitusta varten järjestettiin viisi kokousta, joiden aikana osapuolet vahvistivat eurooppalaisilla automarkkinoilla
myytäville perustuotteille ensiksi kahdenlaisia ohjeellisia hintoja, joista yhtä sovelletaan nykyisiin asiakkaisiin ja toista
uusiin asiakkaisiin. Kokouksissa myös vaihdettiin tietoja yksittäisiin asiakkaisiin sovellettavista hinnoista ja ohjeellisista
vähimmäishinnoista. Osapuolet sopivat välttävänsä kilpailemasta hinnoilla vakiotoimittajan hyväksi (riidanalaisen päätöksen
215 perustelukappale).
Komissio totesi, että toiminta Benelux-maiden ja Pohjoismaiden teollisuuslankakartellissa tapahtui vuosina 1990–2001.
Komission mukaan kyseiset yritykset tapasivat Benelux-maiden ja Pohjoismaiden teollisuuslankakartellin yhteydessä vähintään
kerran vuodessa ja nämä kokoukset järjestettiin kahdessa osassa, joista ensimmäisessä käsiteltiin Benelux-maiden markkinoita
ja toisessa Pohjoismaiden markkinoita, ja kokousten päätarkoituksena oli hintatason pitäminen korkeana näillä molemmilla markkinoilla.
Komission mukaan osapuolet olivat vaihtaneet hinnastoja ja tietoja alennuksista, hinnastohintojen korottamisesta, alennusten
pienentämisestä ja tiettyihin asiakkaisiin sovellettavien erityishintojen korottamisesta. Samoin oli tehty sopimuksia tulevista
hinnastoista, enimmäisalennuksista, alennusten pienentämisestä ja tiettyihin asiakkaisiin sovellettavien erityishintojen korottamisesta
sekä sopimuksia, joiden päämääränä on välttää hintakilpailu vakiintuneen toimittajan hyväksi ja jakaa asiakkaat (riidanalaisen
päätöksen 99–125 perustelukappale).
4.
Riidanalaisen päätöksen päätösosa
Komissio totesi riidanalaisen päätöksen 1 artiklan 3 kohdassa, että kuusi yritystä, joihin kantajat kuuluvat, oli rikkonut
EY 81 artiklan 1 kohtaa ja ETA-sopimuksen 53 artiklan 1 kohtaa osallistumalla sopimusten ja yhdenmukaistettujen menettelytapojen
kokonaisuuteen autoteollisuudessa käytettävän langan markkinoilla ETA:ssa ja kantajat osaltaan touko–kesäkuusta 1998 toukokuuhun
2000. Komissio myös totesi riidanalaisen päätöksen 1 artiklan 1 kohdassa, että kahdeksan yritystä, joihin Amann kuuluu, oli
rikkonut EY 81 artiklan 1 kohtaa ja ETA-sopimuksen 53 artiklan 1 kohtaa osallistumalla sopimusten ja yhdenmukaistettujen menettelytapojen
kokonaisuuteen teollisuuslankamarkkinoilla Benelux-maissa ja Pohjoismaissa, Amann osaltaan tammikuusta 1990 syyskuuhun 2001.
Riidanalaisen päätöksen 2 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan määrätään seuraavat sakot:
a)      kartellista autoteollisuudessa käytettävän langan markkinoilla ETA:ssa
–        kantajat yhteisvastuullisesti: 4,888 miljoonaa euroa
–        Coats: 0,65 miljoona euroa
–        Oxley: 1,271 miljoonaa euroa
–        Barbour ja Hicking Pentecost plc, yhteisvastuullisesti: 0,715 miljoonaa euroa
b)      kartellista Benelux-maiden ja Pohjoismaiden teollisuuslankamarkkinoilla muun muassa
–        Coats: 15,05 miljoonaa euroa
–        Amann: 13,09 miljoonaa euroa
–        BST: 0,979 miljoonaa euroa
–        Gütermann: 4,021 miljoonaa euroa
–        Zwicky: 0,174 miljoonaa euroa.

Menettely ja asianosaisten vaatimukset
Kantajat nostivat käsiteltävänä olevan kanteen unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 22.12.2005 jätetyllä kannekirjelmällä.
Koska unionin yleisen tuomioistuimen jaostojen kokoonpanoa muutettiin, esittelevä tuomari siirrettiin viidenteen jaostoon,
jonka käsiteltäväksi tämä asia näin ollen annettiin.
Kantajat vaativat, että unionin yleinen tuomioistuin
–        kumoaa riidanalaisen päätöksen niitä koskevilta osin
–        toissijaisesti alentaa asianmukaisella tavalla sakon määrää
–        velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        hylkää kanteen
–        velvoittaa kantajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudellinen arviointi
Ensiksi kantajat esittävät kanneperusteen, jonka tarkoituksena on riidanalaisen päätöksen kumoaminen ja joka koskee [EY] 81
ja [EY] 82 artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta 16.12.2002 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1/2003
(EYVL 2003, L 1, s. 1) 7 artiklan 1 kohdan ensimmäisen virkkeen rikkomista.
Toiseksi kantajat vetoavat sarjaan kanneperusteita, joiden tavoitteena on sakon poistaminen. Yhtäältä ne moittivat komissiota
siitä, että tämä määräsi niille sakon, jonka määrä ylittää enimmäismäärän, joka on 10 prosenttia niiden liikevaihdosta. Toisaalta
kantajat vetoavat seitsemään kanneperusteeseen, jotka koskevat yhdenvertaisen kohtelun periaatteen ja suhteellisuusperiaatteen
loukkaamista sakkoa määrättäessä, teollisuuslankakartellista määrätyn sakon laskentapohjan virheellistä vahvistamista, teollisuuslankamarkkinoilla
tehdyn rikkomisen keston virheellistä laskemista, rikkomista teollisuuslankamarkkinoilla koskevien tiettyjen lieventävien
olosuhteiden huomiotta jättämistä, rikkomisesta autoteollisuudessa käytettävän langan markkinoilla määrätyn sakon laskentapohjan
ja perusmäärän virheellistä laskemista, autoteollisuudessa käytettävän langan kartellin täytäntöönpanon puuttumisen huomiotta
jättämistä ja oikeuden tulla kuulluksi ja puolustautumisoikeuksien loukkaamista.
A
Molempien kantajien esittämä kanneperuste, joka liittyy asetuksen N:o 1/2003 7 artiklan 1 kohdan ensimmäisen virkkeen rikkomiseen
1.
Asianosaisten lausumat
Kantajat katsovat, että syyksi luetut rikkomiset ovat asetuksen N:o 1/2003 7 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä virkkeessä tarkoitettu
yhtenä kokonaisuutena pidetty rikkominen niillä perusteilla, etteivät autoteollisuudessa käytettävän langan ja teollisuuslangan
markkinat ole erillisiä tuotemarkkinoita tai maantieteellisiä markkinoita, että näiden kartellien välillä on yhteinen subjektiivinen
osatekijä ja etteivät komission soveltamat arviointiperusteet, joiden nojalla se on katsonut yhtenä kokonaisuutena pidettävän
rikkomisen puuttuvan, ole päteviä.
Ensiksi kantajat kiistävät sen, että ne olisivat yksien tuotemarkkinoiden olemassaolon osalta nimenomaisesti vahvistaneet,
että vaatteissa käytettävä lanka ja autoteollisuudessa käytettävä lanka kuuluvat kaksiin erillisiin markkinoihin. Amannin
tietojensaantipyyntöön antamassa vastauksessa, jossa luokitellaan autoteollisuudessa käytettävän langan markkinat maailmanlaajuisiksi,
ei nimittäin millään tavalla ole tarkoitus myöntää viimeksi mainittujen markkinoiden väitettyä itsenäistä luonnetta. Amann
ei ole myöskään voinut todeta näin autoteollisuudessa käytettävän langan osalta sen jälkeen, kun se oli toimittanut arviot
kuudesta eri lankasegmentistä.
Kantajien mukaan muiden toimijoiden, kuten Coatsin ja Gütermannin, lausuman perusteella ei myöskään voida katsoa, että autoteollisuudessa
käytettävän langan ja teollisuuslangan markkinoiden välillä olisi ero.
Kantajien mukaan niiden näkökanta yksistä markkinoista vahvistetaan kaikkien yritysten tekemissä tuotteiden kuvauksissa. Näin
on muun muassa Gütermannin, Amannin ja Coatsin suorittamassa segmenttijaossa. Siinä osoitetaan, että saman langan käyttö on
mahdollista useilla aloilla.
Se, että on olemassa tiukempia erityisnormeja, joiden täyttämistä tärkeät autoteollisuuden asiakkaat vaativat, ei myöskään
oikeuta tekemään eroa teollisuuslangan ja autoteollisuudessa käytettävän langan välillä. Langat nimittäin tuotetaan yleensä
autoteollisuuden tarpeita vastaavasti ja toimitetaan tällaisina muiden teollisuusalojen tärkeille asiakkaille. Laadultaan
kahden erityyppisen langan tuotanto ei olisi myöskään taloudelliselta kannalta puolustettavissa. Autoteollisuudessa käytettävän
langan tekniset ominaisuudet ovat siis olennaisilta osin samat kuin teollisuuslangan ominaisuudet. Ne ovat näin ollen toisiinsa
vaihdettavissa ja lisäksi niiden markkinointi tapahtuu tuotteiden eikä asiakkaiden mukaan.
Toiseksi kantajat moittivat komissiota siitä, ettei se ole tutkinut, yhdistääkö väitettyjä eri toimia sama subjektiivinen
osatekijä ja muodostavatko ne näin ollen yhtenä kokonaisuutena pidettävän rikkomisen. Komissio on itse todennut, että kaikkien
rikkomisten tarkoituksena on vääristää hintojen tavanomaista kehitystä kyseisillä markkinoilla.
Väitettä todettujen rikkomisten yhtenäisestä luonteesta tukee se, että on kyse hintasopimuksista ja että kyseisiä alueita
varten hyväksytyt päätökset ovat käytännössä samoja, tukee. Kantajat lisäävät, että suurimmassa osassa jäsenvaltioita subjektiivinen
osatekijä on määräävä peruste yhtenä kokonaisuutena pidettävän rikkomisen toteamiselle.
Ne väittävät myös, että kun otetaan huomioon useimpien kyseessä olevien yritysten keskimääräinen koko, niiden johtajien ja
jäsenten täytyi välttämättä olla tietoisia eri rikkomisista. Ne täsmentävät osaltaan, että subjektiivinen osatekijä johtuu
lisäksi siitä, ettei toimivaltaa teollisuuslangan ja autoteollisuudessa käytettävän langan markkinoinnissa ole yritysten sisällä
erotettu toisistaan.
Lisäksi ne esittävät etenkin, että komission menettelytapa on epäjohdonmukainen, koska se on ottanut lähtökohdaksi yhtenä
kokonaisuutena pidettävän rikkomisen periaatteen kunkin kartellin peräkkäisissä rikkomisissa osalta, mutta ei ole menetellyt
samalla tavalla kartellien kesken. Riidanalaisen päätöksen 266–270 perustelukappale sisältävät tältä osin useita ristiriitoja,
jotka osoittavat, ettei komission väite eri rikkomisten olemassaolosta ole puolustettavissa.
Kolmanneksi kantajat kiistävät perusteet, joita komissio on soveltanut yhtenä kokonaisuutena pidettävän rikkomisen olemassaolon
määrittelemiseksi.
Ensiksi ne väittävät, etteivät nämä perusteet ole päteviä. Yhtäältä niiden mukaan komissio on soveltanut perusteita epätarkasti
määritellessään yhtenä kokonaisuutena pidettävän rikkomisen olemassaoloa, koska se on perustellut kahden eri rikkomisen olemassaoloa
viittaamalla eri osapuoliin, erilaiseen toimintamalliin ja kokonaisvaltaisen koordinoinnin puuttumiseen, nojautunut tämän
jälkeen kyseisten markkinoiden erilaisuuteen ja ilmoittanut tämän jälkeen, että Benelux-maita ja Pohjoismaita koskevia sopimuksia
on tutkittava yhdessä, koska niitä yhdistää yksi organisaatio, yksi toimintamalli ja samat osapuolet. Kantajat toteavat näin
ollen, että kokonaisvaltaista koordinointia koskevalla perusteella ei ole mitään merkitystä siltä osin, myönnetäänkö yhtenä
kokonaisuutena pidettävä rikkominen Benelux-maiden ja Pohjoismaiden osalta.
Ne katsovat toisaalta, että tuotemarkkinoiden rajoittamisperuste on merkityksetön, kun tuotteet ovat samankaltaisia. Tämän
perusteen käyttäminen, paitsi ilmeisissä tapauksissa, joissa tuotteet eivät kuulu millään tavoin samoille markkinoille, johtaisi
siihen, että komissiolle annetaan lähes rajaton harkintavalta, kun se määrää seuraamuksia kilpailuoikeuden rikkomisesta. Samojen
osanottajien puuttumista koskeva peruste on myös merkityksetön. Kantajat korostavat nimittäin, ettei ole merkityksellistä
tietää, kuka edustaa osallistuvia yrityksiä, koska osallistuminen on pantava kyseisen yrityksen syyksi.
Toiseksi Amann ja Cousin esittävät, että näiden perusteiden soveltamisen olisi pitänyt joka tapauksessa johtaa siihen, että
komissio toteaa, että on kyse yhtenä kokonaisuutena pidettävästä rikkomisesta.
Ne vetoavat yhtäältä siihen, ettei komissio voi pätevästi perustella eri rikkomisten olemassaoloa kartellien välisen koordinoinnin
puuttumisella, koska komissio on tältä osin Coatsin lausumat toistaen itse korostanut, että koska tuotemarkkinat rajattiin
etenkin maittain, ei ollut välttämätöntä koordinoida markkinoita kyseisten alueiden välillä. Samoin komission yritys erotella
maantieteellisten markkinoiden ja eri tuotemarkkinoiden koordinointi on merkityksetön, koska maantieteellisten markkinoiden
ollessa erilliset koordinointi eri tuotemarkkinoiden välillä ei ole järkevää. Tämän vuoksi kantajat väittävät, että kyseisten
toimintojen arvioinnin perusteella on katsottava, että eri alueita koskeneet kokoukset kuuluivat kokonaisvaltaiseen suunnitelmaan,
jonka kunkin yrityksen johto oli hyväksynyt ja joka vahvistettiin asiakirjoissa, joista käy ilmi Coatsin ja Amannin edustajien
välinen tiheä yhteydenpito ”korkeammasta strategiasta” Euroopassa. Tällaiset asiakirjat osoittavat yhteisen subjektiivisen
osatekijän olemassaolon. Kantajat moittivat tältä osin komissiota siitä, ettei se ole tarkastellut sitä, onko tällaista yhteydenpitoa
ollut myös Coatsin ja muiden kilpailijoiden välillä.
Toisaalta sopimusten osapuolten ja niiden organisaatioiden tasolla ei ole merkittävää eroa. Tältä osin kantajat toteavat,
että oikeuskäytännön mukaan yhtenä kokonaisuutena pidettävää rikkomista sanan oikeudellisessa merkityksessä ei voida sulkea
pois pelkästään sillä perusteella, että kukin yritys osallistuu rikkomiseen itselleen ominaisella tavalla, jolloin yritys
on voinut osallistua yhteen kartellikokonaisuuteen osallistumatta kaikkiin sen muodostaviin osatekijöihin.
Näiden toteamusten valossa kantajat ilmoittavat, että ainoastaan kolme yritystä on osallistunut yhteen ainoaan sopimukseen,
kun taas kaikki muut osallistuivat vähintään kahteen sopimukseen, jolloin osapuolten tasolla oli limittäisyyttä, mikä puoltaa
yhtenä kokonaisuutena pidettävän rikkomisen olemassaoloa. Myöskään vertailu teollisuuslankamarkkinoiden kartellia ja autoteollisuudessa
käytettävän langan markkinoiden kartellia koskevien kokousten välillä ei millään tavoin tue väitettä eri rikkomisten olemassaolosta.
Kokouksia pidettiin näissä kahdessa tapauksessa epäsäännöllisesti.
Komissio kiistää nämä väitteet.
2.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
a)     Tuotemarkkinoiden ja maantieteellisten markkinoiden erottelu
Riidanalaisesta päätöksestä ilmenee, että komissio on katsonut, että autoteollisuudessa käytettävän langan markkinat on erityisyytensä
vuoksi erotettava teollisuuslangan markkinoista sekä tuotteet että maantieteellinen alue huomioon ottaen (ks. edellä 12–16
ja 18–20 kohta).
Aluksi on todettava, että siltä osin kuin merkityksellisten markkinoiden määrittely edellyttää komission tekemiä monitahoisia
taloudellisia arviointeja, unionin tuomioistuimet voivat valvoa sitä ainoastaan rajoitetusti (ks. vastaavasti asia T-65/96,
Kish Glass v. komissio, tuomio 30.3.2000, Kok., s. II-1885, 64 kohta ja asia T-342/99, Airtours v. komissio, tuomio 6.6.2002,
Kok., s. II-2585, 26 kohta). Unionin tuomioistuinten ei ole kuitenkaan pidättäydyttävä valvomasta sitä, miten komissio on
tulkinnut taloudellisluonteisia seikkoja. Niiden on tarkistettava, onko komissio perustanut arviointinsa paikkansapitäviin,
luotettaviin ja johdonmukaisiin todisteisiin, jotka muodostavat monitahoisen tilanteen arvioinnissa huomioon otettavien merkityksellisten
seikkojen kokonaisuuden ja jotka voivat tukea niistä tehtyjä päätelmiä (ks. asia T-201/04, Microsoft v. komissio, tuomio 17.9.2007,
Kok., s. II-3601, 482 kohta).
Tämän jälkeen on muistutettava, että on otettava huomioon sellaiset markkinat, jotka kattavat kaikki tuotteet, jotka ominaisuuksiensa
perusteella soveltuvat erityisesti tyydyttämään muuttumattoman tarpeen ja jotka ovat vain vähäisessä määrin vaihdettavissa
muihin tuotteisiin (asia 322/81, Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin v. komissio, tuomio 9.11.1983, Kok., s. 3461, Kok.
Ep. VII, s. 339, 37 kohta). Oikeuskäytännön mukaan erityisesti tuotemarkkinoiden käsitteeseen kuuluu, että siihen kuuluvien
tuotteiden välillä voi olla toimivaa kilpailua; tämä edellyttää, että kaikki samoihin markkinoihin kuuluvat tuotteet ovat
riittävästi keskenään vaihdettavissa (asia 85/76, Hoffmann-La Roche v. komissio, tuomio 13.2.1979, Kok., s. 461, Kok. Ep.
IV, s. 341, 28 kohta).
Keskinäistä vaihdettavuutta on arvioitava eri seikkojen perusteella, joihin kuuluvat itse tuotteiden ominaisuudet, kilpailuolosuhteet
sekä kysynnän ja tarjonnan rakenne markkinoilla (edellä 37 kohdassa mainittu asia Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin
v. komissio, tuomion 37 kohta).
Kysynnän korvattavuus on taloudelliselta kannalta välittömin ja tehokkain arviointiperuste tietyn tuotteen toimittajien osalta
(asia T-177/04, easyJet v. komissio, tuomio 4.7.2006, Kok., s. II-1931, 99 kohta), ja tarjonnan korvattavuus voidaan myös
ottaa huomioon merkityksellisten markkinoiden määrittelemiseksi sellaisissa tapauksissa, joissa sen vaikutukset vastaavat
kysynnän korvattavuuden vaikutuksia tehokkuudeltaan ja välittömyydeltään. Näin ollen tarjonnan korvattavuuden peruste tarkoittaa,
että tuottajat voivat yksinkertaisella mukauttamisella tulla näille markkinoille riittävän voimakkaasti, jotta ne muodostaisivat
vakavasti otettavan vastapainon markkinoilla jo oleville tuottajille (yhdistetyt asiat T-191/98 ja T-212/98–T-214/98, Atlantic
Container Line ym. v. komissio, tuomio 30.9.2003, Kok., s. II-3275, 829 kohta).
Itse tuotteiden osalta on todettava, että ne voivat muodostaa erilliset markkinat, jos ne voidaan yksilöidä sellaisten erityisten
valmistusominaisuuksien perusteella, joiden ansiosta ne soveltuvat erityisesti kyseiseen käyttötarkoitukseen, tai jos ne voidaan
yksilöidä niiden käytön perusteella (asia 6/72, Euroemballage ja Continental Can v. komissio, tuomio 21.2.1973, Kok., s. 215,
Kok. Ep. II, s. 89, 33 kohta).
Lopuksi on muistutettava, että komissio on antanut tiedonannon merkityksellisten markkinoiden määritelmästä yhteisön kilpailuoikeuden
kannalta (EYVL 1997, C 372, s. 5; jäljempänä markkinoiden määritelmästä annettu tiedonanto), jossa se on täsmentänyt perusteet
merkityksellisten tuotemarkkinoiden määrittelemiseksi ja kyseisten maantieteellisten markkinoiden rajoittamiseksi. Kyseiset
tuotemarkkinat määritellään siinä sellaisiksi, joihin ”kuuluvat kaikki tavarat ja/tai palvelut, joita kuluttaja pitää keskenään
vaihdettavissa tai korvattavissa olevina niiden ominaisuuksien, hintojen ja käyttötarkoituksen vuoksi”. Maantieteelliset markkinat
on määritelty siten, että ne muodostuvat ”alueesta, jolla asianomaiset yritykset ovat sitoutuneet tarjoamaan kyseisiä tavaroita
ja palveluja, jolla kilpailuedellytykset ovat riittävän yhtenäiset ja joka voidaan erottaa vierekkäisistä maantieteellisistä
alueista erityisesti kilpailuedellytysten huomattavan erilaisuuden perusteella”. Merkitykselliset markkinat, jota käytetään
perustana tietyn kilpailuasian käsittelyssä, määritellään siis yhdistämällä tuotemarkkinat ja maantieteelliset markkinat.
Edellä esitettyjen toteamusten valossa on tutkittava komission riidanalaisen päätöksen 14 ja 22 perustelukappaleessa kaksien
erillisten tuotemarkkinoiden ja maantieteellisten markkinoiden, eli yhtäältä autoteollisuudessa käytettävän langan markkinoiden
ETA:ssa ja toisaalta teollisuuslangan markkinoiden Benelux-maissa ja Pohjoismaissa, olemassaolosta tekemien johtopäätösten
perusteltavuutta. Komissio on tältä osin arvioinut tuotteiden korvattavuutta yhtäältä kysynnän ja toisaalta tarjonnan kannalta.
Aluksi riidanalainen päätös sisältää useita seikkoja, joiden tarkoituksena on osoittaa, ettei kysynnän korvattavuutta ole.
Ensiksi riidanalaisen päätöksen 14 ja 22 perustelukappaleesta ilmenee, että autoteollisuuden kysyntä on peräisin tärkeiltä
asiakkailta, joita on huomattavasti vähemmän kuin yrityksiä, jotka ovat teollisuuslankamarkkinoiden asiakkaita. Kantajat eivät
ole kyseenalaistaneet tätä toteamusta. Ne ovat vahvistaneet suullisessa käsittelyssä, että autoteollisuusalan asiakkaat ovat
merkityksellisimpiä niiden huomattavien ostomäärien vuoksi.
Toiseksi riidanalaisen päätöksen edellä mainituista perustelukappaleista ilmenee, että autoteollisuusalan asiakkaat ostavat
lankaa eri maissa sijaitseville tuotantopaikoilleen ja että ne vaativat yhtenäisiä tuotteita kaikissa näissä maissa. Tämä
yhtenäisyyden tarve, jota kantajat eivät myöskään ole kiistäneet, selittyy täysin taloudellisesta näkökulmasta. On nimittäin
järkevää myöntää, että tuotantokoneiden mukauttaminen käytettävän langan tyyppiin aiheuttaa kustannuksia. Autoteollisuudessa
pyritään näin ollen pienentämään näitä kustannuksia ostamalla suuria määriä erityislankaa ja säätämällä eri maissa olevat
tuotantokoneet kerralla sen mukaisiksi.
Kolmanneksi riidanalaisen päätöksen 14 ja 22 perustelukappaleesta ilmenee, että autoteollisuudessa käytettävien lankojen on
vastattava tälle alalle tyypillisiä erityisen tiukkoja normeja ja että niiden jäljitettävyys on olennainen tekijä tuotteiden
laadun ja tuotevastuun vuoksi. Kantajat ovat vahvistaneet tämän toteamuksen sekä kannekirjelmässä että suullisessa käsittelyssä.
Ne ovat nimittäin myöntäneet, että asiakkaat yleensä päättävät tuotannolleen tarpeellisesta langasta ja valitsevat näin ollen
tuotteen, joka vastaa niiden tarpeita käyttäjinä. Kantajat ovat myöntäneet, että erityisesti autoteollisuusalan asiakkaat
vaativat, että ostettu lanka vastaa vähintään normia ISO 9002. Ne ovat samoin täsmentäneet suullisessa käsittelyssä, että
tietyt ominaisuudet, joita kutsutaan nimellä ”TS950”, ovat voimassa autoteollisuudessa osalta, ja että ne ottavat nämä seikat
huomioon tuotannossa.
Lisäksi kantajat ovat kuvailleet autoteollisuusalan asiakkaiden lankojen sertifikaatiomenetelmää. Aluksi kantajat kehittävät
sellaisen langan, joka vastaa vähintään normia ISO 9002. Tämän jälkeen lankaa testaa autojen valmistaja, joka aikoo käyttää
sitä tuotannossaan, ja lopuksi sertifioi langan, mikäli testitulos on myönteinen.
Kun otetaan huomioon nämä toteamukset, on katsottava, että autoteollisuuden valitsemaa erityistä lankaa ei voida korvata muilla
teollisuuslangoilla. Tämäntyyppisen langan myymisellä lankaa myydään muille asiakkaille kuin autoteollisuuden asiakkaille
ei ole tältä kannalta merkitystä. Muista mahdollisista tämän tuotteen ostajista poiketen autoteollisuusalan yritykset ostavat
nimittäin vain lankaa, jolla on tiettyjä erityisiä ominaisuuksia ja jonka mainitut yritykset ovat sertifioineet näiden tiettyjen
ominaisuuksien vuoksi. Kantajat eivät näin ollen voi perustellusti esittää, että kysynnän osalta on kyse korvattavuudesta.
Myös Coatsin vastauksessa komission tietojensaantipyyntöön näytetään vahvistettavan kysynnän korvattavuuden puuttuminen. Coats
on nimittäin korostanut, että tietyt ompelualan asiakkaat käyttävät kirjontalankaa, kuten myös tietyt kirjonta-alan asiakkaat
ompelulankaa. Se ei sitä vastoin esitä, että autoteollisuusalan asiakkailla osalta olisi kyse tällaisesta kysynnän korvattavuudesta.
Toiseksi on niin, että vaikka komissio on katsonut, että teollisuuslanka voidaan tarjonnan kannalta katsoa yhden tuotteen
markkinoiksi, koska lopullisen käytön ja kuidun tyypin ja/tai langan rakenteen ja mainitun langan tuotantomenetelmän samankaltaisuuden
tai keskinäisen vaihdettavuuden välillä ei ole tiukkaa vastaavuutta, se on kuitenkin todennut, ettei tämä päde autoteollisuudessa
käytettävään lankaan.
Tähän johtopäätökseen tullakseen komissio nojautui autoteollisuudessa käytettävän langan erityispiirteisiin, tarpeeseen varmistaa
yhdenmukaistettu tarjonta ja kykyyn vastata tämän alan tärkeiden asiakkaiden tilauksiin. Se nojautui myös siihen, että autoteollisuudessa
käytettävän langan maantieteelliset markkinat ulottuvat koko ETA:han toisin kuin teollisuuslangan markkinat, jotka ovat pelkästään
alueelliset. Nämä seikat huomioon ottaen se katsoi, että ainoastaan tietyt yritykset voivat tyydyttää tämänkaltaisen kysynnän
(ks. riidanalaisen päätöksen 22 perustelukappale).
Markkinoiden määritelmästä annetun tiedonannon 20 kohdassa todetaan, että jotta olisi kyse tarjonnan korvattavuudesta, tavarantoimittajien
täytyy voida vaihtaa tuotantonsa merkityksellisten tuotteiden tuotantoon ja saattaa tuotteet markkinoille lyhyellä aikavälillä
ilman, että tästä seuraa merkittäviä lisäkustannuksia tai riskiä, vastauksena suhteellisten hintojen vähäisiin mutta kestäviin
vaihteluihin. Tämän jälkeen komissio esittää markkinoiden määritelmästä annetun tiedonannon 21 kohdassa, että tällainen korvattavuus
on usein olemassa, kun yritykset markkinoivat yhden tuotteen useita laatuja tai lajeja, ja vaikka tietyn loppuasiakkaan tai
loppuasiakasryhmän kannalta eri laadut eivät olekaan keskenään korvattavia, eri laadut ryhmitellään samoille tuotemarkkinoille
kuuluviksi. Teollisuuslanka vastaa ensi näkemältä markkinoiden määrittelyä koskevan tiedonannon 21 kohdassa tarkoitettua tuotetyyppiä.
Komissio vahvistaa lopuksi markkinoiden määritelmästä annetun tiedonannon 22 ja 23 kohdassa konkreettisin esimerkein, että
kyseisten tavarantoimittajien on voitava tarjota ja myydä näitä eri tuotelaatuja välittömästi ja ilman edellä kuvailtuja merkittäviä
lisäkustannuksia ja ettei jakeluvaiheessa saa olla erityisiä vaikeuksia.
Näiden toteamusten valossa on määriteltävä, onko komissio arvioinut asianmukaisesti tarjonnan korvattavuuden kriteeriä.
Ensimmäiseksi – kuten edellä 63 kohdassa ja sitä seuraavissa kohdissa on todettu – autoteollisuudessa käytettävän langan tuottajien
on mukautettava tuotantokoneitaan, jotta tuotettu lanka vastaisi erityisiä normeja.
Toiseksi kantajien perustelu, joka liittyy autoteollisuudessa käytettävän langan vähäisiin tuotantokustannuksiin, ei ole vakuuttava.
Kantajat tosin väittävät, että langat ovat yleensä tuotteita, jotka vastaavat autoteollisuuden tarpeita ja jotka toimitetaan
tässä ominaisuudessa muiden teollisuusalojen asiakkaille, mutta samalla ne väittävät, että valmistusketjun säätämiskulut olisivat
liian suuria, jos valmistettaisiin tuote ainoastaan autoteollisuusalaa varten, minkä jälkeen muutettaisiin tuotantoketjua
ja mukautettaisiin se muille teollisuusaloille tarkoitettujen tuotteiden valmistukseen.
On kuitenkin niin, että jos jo autoteollisuudessa käytettävän langan markkinoilla toimiva yhtiö tuottaa tuotannon järkeistämiseksi
etenkin korkeampaa normia vastaavia lankoja riippumatta tuotteen käyttötarkoituksesta, se tekee näin vain, koska se toimii
autoteollisuuden markkinoilla ja koska erityisten normien mukaiseen autoteollisuudessa käytettävän langan tuotantoon liittyy
korkeampia tuotantokustannuksia. Toisin sanoen yhtiöllä, jonka pääasiallinen toiminta koskee ompelulankaa tai kirjontalankaa,
ei ole mitään intressiä tuottaa autoalalle tarkoitettua erityislankaa pelkästään sitä varten, että se voisi mahdollisesti
myydä tätä lankaa mahdollisille autoteollisuusalan asiakkaille.
Näin ollen kantajien väitettä, jonka mukaan autoteollisuudessa käytettävän langan tuotantokustannukset ovat niin vähäiset,
että sitä tuotetaan aina korkeamman erityisnormin mukaisesti, ei ole osoitettu todeksi teollisuuslangan tuottajien osalta.
Kolmanneksi kantajat eivät ole hallinnollisen menettelyn aikana kyseenalaistaneet selvää eroa kyseisten kaksien markkinoiden
maantieteellisen alueen välillä. Komission tietojensaantipyyntöön antamassaan vastauksessa Amann on luokitellut autoteollisuudessa
käytettävän langan markkinat maailmanlaajuisiksi. Myös Coats on todennut, että näiden viimeksi mainittujen markkinoiden erityispiirteet
rajoittavat ne ”alueellisiin” ja ”maailmanlaajuisiin” toimittajiin, jolloin viimeksi mainitut termit on ymmärrettävä vastauksen
asiayhteydessä siten, että ”ne ulottuvat koko ETA:n alueelle” ja ”ne ovat maailmanlaajuiset”.
Näin ollen tarjonnan korvattavuus edellyttäisi, että suurin osa langan tuottajista voi tuottaa suuren määrän samanlaista erikoislankaa
jokaiselle autoteollisuusalan asiakkaalle ja jakaa sen lyhyessä ajassa koko ETA:han. Kun otetaan huomioon edellä esitetyt
toteamukset, tällaista päätelmää ei voida puoltaa.
Komissio ei näin ollen ole tehnyt ilmeistä arviointivirhettä, kun se on katsonut, että tarjonnan kannalta on olemassa kahdet
erilliset tuote- ja maantieteelliset markkinat.
Tältä osin on täsmennettävä, että komissio on arvioinut ja tulkinnut asianmukaisesti kantajien ja muiden kyseessä olevien
yritysten antamia vastauksia, joiden perusteella se on tehnyt johtopäätöksen kaksien eri tuotemarkkinoiden olemassaolosta.
Aluksi komissio on kysynyt kantajilta, muodostavatko vaatteiden ompelulanka teollisuuskäyttöön, kirjontalanka teollisuuskäyttöön,
erityislanka teollisuuskäyttöön ja lanka kotitalouskäyttöön eri tuotemarkkinat lanka-alalla. Komissio on myös esittänyt taulukon,
jonka tarkoituksena on määritellä merkitykselliset maantieteelliset markkinat jokaiselle edellä mainitulle lankaryhmälle ja
jossa on erityinen otsikko ”autoissa käytettävä lanka”. Se on tarkentanut, että tämä viimeinen ryhmä sisältyy teollisuuskäyttöön
tarkoitettuun erikoislankaan, mutta on täsmentänyt haluavansa Amannin ja Cousinin mielipiteen tämäntyyppisen langan merkityksellisistä
maantieteellisistä markkinoista.
Amann esitti edellä mainittuun tietojensaantipyyntöön antamassaan vastauksessa, että komission tekemä yksityiskohtainen jako
on perusteltu sillä perusteella, että ”on olemassa erityistuotteita ja asiakkaiden erityistarpeita, jotka erityisesti vaateteollisuudessa
eroavat selvästi muiden alojen vaatimuksista muun muassa värivalikoimiltaan”. Cousin puolestaan ilmoitti myös hyväksyvänsä
täysin komission esittämän alajaon. Se kuitenkin täsmensi, että markkinoita on hyvin vaikea arvioida, etenkin koska on kyse
erikoislangoista ja koska kyseessä olevien käyttötarkoitusten jakauma on suuri, ja korosti laskeneensa yli 80 ammattia.
Näin ollen kantajat ovat nimenomaisesti myöntäneet, että erikoislangan markkinat muodostavat erilliset tuotemarkkinat, mutta
vastoin komission kirjelmissä esitettyä ne eivät ole nimenomaisesti myöntäneet, että autoteollisuudessa käytettävän langan
markkinat, jotka sisältyvät erikoislangan markkinoihin, muodostavat sellaisenaan erilliset tuotemarkkinat.
Myös Gütermann on vahvistanut komission ehdottaman jaon mutta ei ole nimenomaisesti lausunut autoteollisuudessa käytettävän
langan markkinoista. Coats taas vastasi markkinoita koskevaan kysymykseen niiden tuotteiden mukaan, joissa se ei katsonut
tuotteiden välisiä eroja riittäviksi, jotta voidaan katsoa olevan kyse kolmesta erillisestä markkinasta, mutta myönsi autoteollisuudessa
käytettävän langan erikoisominaisuudet, kuten edellä 78 kohdassa on esitetty. Vain Oxley on suoraan vahvistanut autoteollisuudessa
käytettävän langan markkinoiden erillisen luonteen ja perustellut sitä.
Vaikka näiden seikkojen tulkinta ei erillisten autoteollisuudessa käytettävän langan markkinoiden olemassaolon osalta vaikuta
niin ilmeiseltä kuin komissio pyrkii osoittamaan, on kuitenkin niin, ettei näitä päätelmiä koske minkäänlainen ilmeinen arviointivirhe
tai tosiseikkojen vääristely.
Nämä päätelmät vahvistetaan lisäksi muulla näytöllä, kuten yritysten internetsivuilla, joilla esitetään yleensä erillinen
otsikko autoteollisuudessa käytettävälle langalle. Kaikki kyseiset yritykset ovat myös erityisesti tätä alaa varten luotujen
langoille tarkoitettujen tavaramerkkien haltijoita.
Edellä esitetyn perusteella komissio ei ole tehnyt ilmeistä arviointivirhettä, kun se on katsonut, että esillä olevassa asiassa
autoteollisuudessa käytettävän langan markkinat ja teollisuuslangan markkinat ovat erilliset.
b)     Väitetyn ”kokonaissuunnitelman” olemassaolo
On muistutettava, että yhtenä kokonaisuutena pidettävän rikkomisen käsite koskee juuri tilannetta, jossa useat yritykset ovat
osallistuneet rikkomiseen, joka muodostuu jatkuvasta käyttäytymisestä, jolla on yksi taloudellinen tavoite eli kilpailun vääristäminen,
tai itsenäisistä rikkomisista, joita yhdistävät sama tarkoitus (kaikilla osatekijöillä sama tarkoitus) ja samat subjektit
(samat yritykset, jotka ovat tietoisia yhteiseen tarkoitukseen osallistumisesta) (asia T-53/03, BPB v. komissio, tuomio 8.7.2008,
Kok., s. II-1333, 257 kohta).
Tämän jälkeen on syytä todeta, että EY 81 artiklan 1 kohdan rikkominen voi johtua paitsi yksittäisestä toimenpiteestä, myös
useista toimenpiteistä tai jopa jatkuvasta käyttäytymisestä. Tämän tulkinnan oikeellisuutta ei voida kiistää sillä perusteella,
että yksi tai useampi osatekijä tästä useiden toimenpiteiden sarjasta tai tästä jatkuvasta käyttäytymisestä voisi sellaisenaankin
ja erikseen tarkasteltuna merkitä kyseisen määräyksen rikkomista. Kun eri toimenpiteet kuuluvat kokonaissuunnitelmaan, koska
niillä on sama tavoite vääristää kilpailua yhteismarkkinoiden sisällä, komissiolla on oikeus kohdistaa vastuu näistä toimenpiteistä
sen mukaan, miten yritykset ovat osallistuneet kilpailusääntöjen rikkomiseen kokonaisuutena arvioiden (yhdistetyt asiat C-204/00
P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P ja C-219/00 P, Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomio 7.1.2004, Kok.,
s. I-123, 258 kohta).
Lisäksi vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yhtenä kokonaisuutena pidettävän rikkomisen käsite voi liittyä sellaisen kilpailunvastaisen
käyttäytymisen, joka muodostuu sopimuksista, yhdenmukaistetuista menettelytavoista ja yritysten yhteenliittymien päätöksistä,
oikeudelliseen luokitteluun (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat T‑305/94–T‑307/94, T‑313/94–T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94,
T‑329/94 ja T‑335/94, Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio, tuomio 20.4.1999, Kok., s. II‑931, 696–698 kohta; asia
T-9/99, HFB ym. v. komissio, tuomio 20.3.2002, Kok., s. II-1487, 186 kohta ja yhdistetyt asiat T-101/05 ja T-111/05, BASF
v. komissio, tuomio 12.12.2007, Kok., s. II-4949, 159 kohta).
On myös täsmennettävä, että saman tavoitteen käsitettä ei voida määrittää yleisellä viittauksella kilpailun vääristymiseen
kyseisillä rikkomisen kohteena olevilla markkinoilla, koska kilpailun rajoittaminen muodostaa tavoitteena tai vaikutuksena
olennaisen tekijän kaikessa käyttäytymisessä, joka kuuluu EY 81 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan. Saman tavoitteen tällainen
määritelmä uhkaa evätä yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen käsitteeltä osan sen merkitystä,
koska sen seurauksena on se, että useat käyttäytymiset, jotka koskevat talouden alaa ja jotka on kielletty EY 81 artiklan
1 kohdassa, pitäisi systemaattisesti luokitella yhtenä kokonaisuutena pidettävän rikkomisen osatekijöiksi. Kun näin ollen
luokitellaan eri toimia yhtenä kokonaisuutena pidettäväksi jatketuksi rikkomiseksi on selvitettävä, täydentävätkö ne toisiaan
siinä mielessä, että kunkin niistä tarkoituksena on vastata yhteen tai useampaan tavanomaisen kilpailun seuraukseen, ja myötävaikuttavatko
ne vuorovaikutteisesti kaikkien toimijoiden haluamien kilpailunvastaisten vaikutusten toteuttamiseen kattavassa suunnitelmassa,
jolla on sama tavoite. Tässä on otettava huomioon kaikki seikat, joilla voidaan osoittaa tällainen yhteys tai asettaa se kyseenalaiseksi,
esimerkiksi soveltamisajanjakso, sisältö (käytetyt menetelmät mukaan lukien) ja vastaavasti asianomaisten eri toimien tavoite
(ks. vastaavasti edellä 91 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat BASF v. komissio, tuomion 179–181 kohta).
Komissio voi näin ollen objektiivisin perustein aloittaa erillisiä menettelyjä, todeta useita erillisiä rikkomisia ja määrätä
useita erillisiä sakkoja (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat T-71/03, T-74/03, T-87/03 ja T-91/03, Tokai Carbon ym. v. komissio,
jäljempänä asia Tokai II, 124 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Lopuksi on myös huomattava, että tiettyjen lainvastaisten toimien luokittelu toimiksi, jotka muodostavat yhden ja saman rikkomisen
tai monta rikkomista, vaikuttaa periaatteessa seuraamukseen, joka voidaan määrätä. Monen rikkomisen toteaminen voi nimittäin
merkitä monien erillisten sakkojen määräämistä, kussakin tapauksessa asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa ja asetuksen
N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa vahvistetuissa rajoissa (edellä 91 kohdassa mainittu asia BASF v. komissio, tuomion 158
kohta).
Kokonaissuunnitelman olemassaoloa on arvioitava näiden toteamusten valossa.
On heti alkuun huomattava, että kantajat esittävät etenkin, että esillä olevassa asiassa yhteinen subjektiivinen osatekijä
sisältyy siihen seikkaan, että kaikkien rikkomisten tarkoituksena on vääristää hintojen tavanomaista kehitystä. Tällainen
hintojen vääristämistarkoitus on ominainen kaikille hintakartelleille eikä voi sellaisenaan riittää osoittamaan yhteisen subjektiivisen
osatekijän olemassaoloa. Tältä osin ja vastoin kantajien väitteitä komissio ei ole riidanalaisessa päätöksessä millään tavoin
ottanut lähtökohdaksi yhteyden olemassaoloa rikkomisten välillä. Se on nimittäin vain maininnut riidanalaisen päätöksen 269
perustelukappaleessa yhtenäisen kilpailunvastaisen tavoitteen ja yhtenäisen taloudellisen päämäärän, joka koostuu hintojen
tavanomaisen kehityksen vääristämisestä, joka on ominaista tämäntyyppiselle kartellille, ja painottanut, että tätä tavoitetta
ja päämäärää noudatetaan jokaisessa kolmessa eri rikkomisessa.
Edelleen komissio on yhtenä kokonaisuutena pidettävän rikkomisen olemassaolon kiistämiseksi vedonnut sen lisäksi, että autoteollisuuteen
tarkoitetun langan ja teollisuuslangan markkinat ovat erilliset, kuten muun muassa edellä 53–88 kohdassa on esitetty, etenkin
siihen, etteivät useimmat kartelleihin osallistuneet yritykset ole samoja eivätkä ne ole harjoittaneet kokonaisvaltaista koordinointia.
Kantajat eivät ole kyenneet kyseenalaistamaan näitä kriteereitä eivätkä näin ollen osoittamaan, että erilaisten kilpailunvastaisten
toimien välillä olisi ”läheinen yhteys”.
Aluksi komissio on samojen osallistujien puuttumista koskevan perusteen osalta luetellut riidanalaisen päätöksen 96 ja 216
perustelukappaleessa autoteollisuudessa käytettävän langan markkinoiden ja teollisuuslangan markkinoiden kartellin osapuolet.
Se on tämän jälkeen katsonut riidanalaisen päätöksen 265 perustelukappaleen a kohdassa, että suurin osa yrityksistä oli osallistunut
vain yhteen kartelliin, koska yritykset eivät harjoittaneet toimintaa markkinoilla, joita toinen kartelli koski.
On todettava, että kymmenestä yrityksestä, jotka ovat osallistuneet jompaankumpaan tai molempiin näistä kartelleista, ainoastaan
kolme on osallistunut jompaankumpaan tai molempiin. Ackermann Nähgarne GmbH & Co., Bieze Stork BV, BST, Cousin, Gütermann,
Zwicky ja Oxley ovat nimittäin osallistuneet vain yhteen niistä. Vain Coats, Barbour (kunnes Coats hankki sen) ja Amann ovat
osallistuneet molempiin kartelleihin. Ainoastaan näiden kolmen yrityksen osallistuminen molempiin kartelleihin ei ole sellaisenaan
osoitus yhteisen strategian olemassaolosta (ks. vastaavasti edellä 93 kohdassa mainittu asia Tokai II, tuomion 120 kohta).
On lisäksi todettava, että Barbouria lukuun ottamatta autoteollisuudessa käytettävän langan markkinoiden kartellin ja teollisuuslangan
markkinoiden kartellin yhteydessä järjestetyissä kokouksissa läsnä olevat yritykset eivät olleet samoja sillä ajanjaksolla,
jona nämä kaksi kartellia limittyivät (1998–2000).
Komission riidanalaisen päätöksen 265 perustelukappaleen a kohdassa esittämää toteamusta ei näin ollen koske mikään ilmeinen
arviointivirhe.
Toiseksi kartellien sisällön nojalla ei myöskään voida perustella kokonaisvaltaisen suunnitelman olemassaoloa. Riidanalaisesta
päätöksestä nimittäin ilmenee, että autoteollisuudessa käytettävän langan markkinoiden ja teollisuuslangan markkinoiden kartellit
eroavat tässä suhteessa selvästi toisistaan.
Autoteollisuudessa käytettävän langan markkinoiden kartellin osalta riidanalaisen päätöksen 215, 220, 223, 224, 226, 228–230,
233–236 ja 238 perustelukappaleesta ilmenee yhtäältä, että kartellin osanottajien välillä vaihdetut tiedot koskivat tiettyihin
asiakkaisiin sovellettavia hintoja, ja toisaalta, että tehdyt sopimukset koostuivat minimitavoitehintojen vahvistamisesta
autoalan asiakkaille myytäville perustuotteille, olemassa olevia asiakkaita ja uusia asiakkaita koskevista tavoitehinnoista
ja minimitavoitehinnoista tietyille asiakkaille, joihin viitataan tietojenvaihdossa. Osapuolet myös sopivat välttävänsä hintakilpailua
vakiintuneen toimittajan hyväksi.
Teollisuuslankojen markkinoiden kartellin osalta riidanalaisen päätöksen 99–153 perustelukappaleesta ilmenee yhtäältä, että
vaihdetut tiedot koskivat hinnastoja ja alennuslistoja, hinnastohintojen korotuksia, alennusten pienentämistä ja tiettyihin
asiakkaisiin sovellettavien erityishintojen nostamista, ja toisaalta, että osapuolet sopivat tulevista hinnastoista, enimmäisalennuksista,
alennusten pienentämisestä ja tiettyihin asiakkaisiin sovellettavien erityishintojen korottamisesta ja kilpailun välttämisestä
vakiintuneen toimittajan hyväksi.
Edellä mainituissa riidanalaisen päätöksen perustelukappaleissa vahvistetaan, että näiden kahden kartellin sisältöjen välillä
on selvä ero. Yhden tai toisen samankaltaisuuden olemassaolo näiden kahden kartellin välillä, kuten sellaisten sopimusten,
joiden tarkoituksena on välttää hintakilpailu vakiintuneen toimittajan hyväksi, ei yksin voi kyseenalaistaa tätä toteamusta.
Kolmanneksi kummankin näiden kartellin toimintamallit ovat olleet suuressa määrin erilaisia. Kuten nimittäin kuten komissio
on riidanalaisen päätöksen 218 perustelukappaleessa todennut, kartelli autoteollisuudessa käytettävän langan markkinoilla
oli järjestetty joustavalla tavalla pienten epäsäännöllisten kokousten avulla, joita täydensivät tiheät kahdenväliset kontaktit.
Riidanalaisen päätöksen 96–99 ja 149–153 perustelukappaleesta ilmenee, että kartelli teollisuuslangan markkinoilla Benelux-maissa
ja Pohjoismaissa toteutettiin pitämällä vähintään kerran vuodessa kokouksia, jotka oli jaettu kahteen osaan eli Pohjoismaita
koskevaan kokoukseen ja Benelux-maiden markkinoita koskevaan kokoukseen. Niistä ilmenee myös, että kahdenvälisiä kontakteja
oli ajoittain.
Kun otetaan huomioon edellä esitetty, komissio ei ole tehnyt ilmeistä arviointivirhettä, kun se katsoi riidanalaisen päätöksen
265–267 perustelukappaleessa, että autoteollisuudessa käytettävän langan markkinoiden kartelli ja teollisuuslangan kartelli
Benelux-maissa ja Pohjoismaissa on erotettava toisistaan ja että ne ovat näin ollen kaksi eri rikkomista.
Tältä osin on esitettävä, että autoteollisuudessa käytettävän langan markkinoiden kartellista poiketen teollisuuslangan kartelli
Benelux-maissa ja teollisuuslangan kartelli Pohjoismaissa katsottiin yhtenä kokonaisuutena pidettäväksi rikkomiseksi sillä
perusteella, että tuotteet olivat samoja, kartellin osapuolet olivat samoja, kartellin sisältö ja toimintamalli olivat samat,
kokoukset pidettiin samana päivänä ja osanottajayrityksiä edustivat niissä samat henkilöt.
Lisäksi yhtäältä se väite, jonka mukaan kantajat eivät ole erotelleet sisäistä toimivaltaa teollisuuslangan ja autoteollisuudessa
käytettävän langan markkinoinnissa, ja toisaalta se väite, jonka mukaan osallistuvien yritysten johtajien ja jäsenten täytyi
välttämättä tietää eri kartellien olemassaolosta, ovat merkityksettömiä. Ne eivät millään tavoin osoita yhteisen subjektiivisen
osatekijän olemassaoloa.
On samoin hylättävä kantajien väite kokonaisvaltaisesta koordinoinnista, joka perustuu useisiin kontakteihin Coatsin edustajan
ja Amannin johtajan välillä. Asiakirjoista ilmenee, etteivät ne sisällä minkäänlaista toteamusta, jota voitaisiin tulkita
siten, että se olisi osoitus kokonaisvaltaisesta koordinoinnista. Kantajat myönsivät suullisessa käsittelyssä, etteivät ne
voineet toimittaa unionin yleiselle tuomioistuimelle täsmällistä asiakirjaa, jossa vahvistetaan pyrkimys kokonaisvaltaiseen
koordinointiin Amannin ja Coatsin välillä.
Lopuksi kantajat väittävät virheellisesti, että tuotemarkkinoiden rajaamisperuste ei ole pätevä arviointiperuste siltä osin
kuin komissiolla on sen nojalla kontrolloimaton harkintavalta samankaltaisten tuotteiden osalta katsoa, että on kyse kahdesta
erillisestä rikkomisesta. Yhtäältä nimittäin mainittu komission harkintavalta ei ole rajoittamaton, koska komissio pysyy unionin
yleisen tuomioistuimen valvontavallassa, kuten edellä 54 kohdassa on esitetty. Toisaalta tuotemarkkinoihin liittyvä peruste
on ollut esillä olevassa asiassa vain yksi peruste muiden sellaisten perusteiden joukossa, joiden nojalla voidaan katsoa,
että on kyse kahdesta erillisestä rikkomisesta.
Edellä esitetyn perusteella asetuksen N:o 1/2003 7 artiklan 1 kohdan ensimmäisen virkkeen rikkomiseen liittyvä kanneperuste
on hylättävä perusteettomana.
B
Sakon alentamista koskevat kanneperusteet
1.
Kantajien esittämä kanneperuste, joka liittyy asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa ja asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan
2 kohdassa säädetyn seuraamuksen enimmäismäärän noudattamatta jättämiseen
a)     Asianosaisten lausumat
Kantajien esittämä kanneperuste sisältää kolme väitettä.
Ensimmäisessä väitteessä kantajat esittävät, että kaksi rikkomista on todellisuudessa yhtenä kokonaisuutena pidettävä rikkominen
ja että niistä voidaan näin ollen määrätä ainoastaan yksi sakko, jonka määrä ei voi ylittää 10 prosentin enimmäismäärää kokonaisliikevaihdosta.
Sakkojen yhteenlaskemisesta saatava kokonaissumma kuitenkin ylittää mainitun enimmäismäärän, ja näin ollen on rikottu asetuksen
N:o 17 15 artiklan 2 kohtaa ja asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohtaa.
Ne esittävät tältä osin, että yhteisön oikeuden perustavaa laatua olevaa nulla poena sine lege -periaatetta on loukattu. Ne
arvostelevat etenkin sitä, että komissio voi jakamalla markkinat, joilla on todettu samanaikaisia rikkomisia, saada rajattoman
vallan määrätä sakkoja, jotka ylittävät 10 prosentin enimmäismäärän kokonaisliikevaihdosta. Ne katsovat, ettei laillisuusperiaate
tarkoita pelkästään tuomioistuimelle asetettua kieltoa määrätä rangaistuksia oikeudellisen perustan puuttuessa, vaan myös
lainsäätäjän velvollisuutta laatia rangaistussäännökset täsmällisesti ja selvästi. Selvyysvaatimus koskee näin ollen normin
tunnusmerkistötekijöitä ja myös sen oikeudellisia seurauksia. Tällaiset vaatimukset pätevät myös edellä mainittuihin säännöksiin
siltä osin, kuin niissä säädetään kilpailusääntöjen rikkomisesta määrättävistä sakoista.
Kun kantajia pyydettiin suullisessa käsittelyssä selventämään esittämiään väitteitä, ne täsmensivät, että väitteet on ymmärrettävä
siten, että niillä kyseenalaistetaan myös itse normin laillisuus, ja että ne vetoavat näin ollen asetuksen N:o 17 15 artiklan
2 kohtaa ja asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohtaa koskevaan lainvastaisuusväitteeseen.
Lisäksi ne riitauttavat komission väitteen sen velvollisuudesta noudattaa ne bis in idem -periaatetta, koska tämä periaate
ei tarjoa minkäänlaista varmuutta yhden tai useamman rikkomisen toteamisen paikkansapitävyydestä. Ne esittävät etenkin, että
ongelma koskee alkuvaihetta, eli yhden tai usean rikkomisen määrittelyä.
Toisessa väitteessä kantajat esittävät, että komissio voi määrätä yhden sakon useista rikkomisista siinä tapauksessa, että
niiden kohteena on samantyyppinen toiminta eri markkinoilla, kun niihin osallistuvat suuressa määrin samat yritykset. Nämä
kaksi edellytystä täyttyvät esillä olevassa asiassa.
Kantajat toteavat, että komissio on hylännyt aikaisemman käytäntönsä esittämättä mitään perusteluja. Ne katsovat nimittäin,
että siinä tapauksessa, että komissio luopuu vallastaan määrätä yksi sakko useista rikkomisista, sen täytyy yhteisöjen hallinto-oikeuden
mukaan perustella tämän vallan käyttämättä jättäminen. Esillä olevassa yleisten periaatteiden asiassa komissio on näin ollen
rikkonut EY 253 artiklaa.
Ne vertailevat tämän jälkeen riidanalaista päätöstä [EY] 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä
(Asia COMP/E-1/37.512 − Vitamiinit) 21.11.2001 tehtyyn komission päätökseen (EYVL 2003, L 6, s. 1; jäljempänä päätös Vitamiinit).
Komissio on siinä nimittäin yhdistänyt eri rikkomisista määrätyt sakot yhdeksi kokonaissakoksi ja näin ollen katsonut välttämättömäksi
kunnioittaa enimmäismäärää, joka on 10 prosenttia kokonaisliikevaihdosta. Kuten päätöksessä Vitamiinit, esillä olevassa asiassa
kyseessä olevia kartelleja yhdistää sama aineellinen, paikallinen ja ajallinen yhteys.
Kantajat esittävät kolmannessa väitteessä, että komission tavoittelema ehkäisevä vaikutus oli jo saavutettu, kun määrättiin
sakko teollisuuslangan markkinoilla tehdystä rikkomisesta. Komission olisi näin ollen pitänyt ottaa tämä huomioon, kun se
vahvisti autoteollisuudessa käytettävän langan kartellista seuraamukseksi määrätyn sakon määrän.
Komissio kiistää nämä väitteet.
b)     Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Esillä oleva kantajien esittämä kanneperuste sisältää etenkin kolme väitettä, joista ensimmäinen koskee nulla poena sine lege
-periaatteen loukkaamista, toinen velvollisuutta määrätä yksi sakko useista rikkomisista ja kolmas seuraamuksen laillisten
tavoitteiden huomiotta jättämistä.
Väite, joka koskee nulla poena sine lege -periaatteen rikkomista ja asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohtaa ja asetuksen N:o
1/2003 23 artiklan 2 kohtaa koskevaa lainvastaisuusväitettä
Aluksi on tutkittava kantajien kolmella tasolla esittämää asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohtaa ja asetuksen N:o 1/2003 23
artiklaa koskevaa lainvastaisuusväitettä. Ensiksi ne toteavat etenkin, että rikkomisen käsite, sellaisena kuin se on mainittu
asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa ja asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa, on epäselvä. Toiseksi ne väittävät,
että yhtenä kokonaisuutena pidettävän ja jatketun rikkomisen käsitettä ei ole myöskään selvästi määritelty ja että komissio
voi näin ollen vaikuttaa mielivaltaisesti sakon määrän määrittelyyn jakamalla markkinat, joilla on todettu samankaltaisia
rikkomisia. Kolmanneksi ne esittävät, että myös tässä artiklassa säädetyt seuraamukset ovat epäselviä.
Aluksi on muistutettava, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan rangaistusten lakisidonnaisuuden periaate (nulla
poena sine lege) liittyy erottamattomasti oikeusvarmuuden periaatteeseen, joka on puolestaan yhteisön oikeuden yleinen periaate,
jonka mukaan muun muassa kaiken yhteisön lainsäädännön on oltava selvää ja täsmällistä erityisesti, kun siinä asetetaan tai
sen perusteella voidaan asettaa seuraamuksia, jotta ne, joita asia koskee, voivat tuntea ilman epäselvyyttä lainsäädäntöön
perustuvat oikeudet ja velvollisuudet ja ryhtyä tilanteen edellyttämiin toimiin (ks. vastaavasti asia 169/80, Gondrand ja
Garancini, tuomio 9.7.1981, Kok., s. 1931, 17 kohta; asia C‑143/93, Van Es Douane Agenten, tuomio 13.2.1996, Kok., s. I‑431,
27 kohta ja asia T-279/02, Degussa v. komissio, tuomio 5.4.2006, Kok., s. II-897, 66 kohta).
Tämä periaate, joka on osa jäsenvaltioiden yhteistä valtiosääntöperinnettä ja joka on vahvistettu eri kansainvälisissä sopimuksissa
ja muun muassa ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamisesta tehdyn yleissopimuksen (Euroopan ihmisoikeussopimus) 7 artiklassa,
koskee sekä luonteeltaan rikosoikeudellisia normeja että erityisiä hallinnollisia keinoja, joilla määrätään tai joiden nojalla
voidaan määrätä hallinnollisia seuraamuksia (ks. vastaavasti asia 137/85, Maizena ym., tuomio 18.11.1987, Kok., s. 4587, 15
kohta). Sitä sovelletaan sekä normeihin, joissa vahvistetaan rikkomisen tunnusmerkistöt, että normeihin, joissa määritellään
ensiksi mainittujen normien rikkomisen seuraukset (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat C-74/95 ja C-129/95, X, tuomio 12.12.1996,
Kok., s. I-6609, 25 kohta ja edellä 124 kohdassa mainittu asia Degussa v. komissio, tuomion 67 kohta).
Tältä osin on esitettävä, että Euroopan ihmisoikeussopimuksen 7 artiklan 1 kappaleessa määrätään seuraavaa:
”Ketään ei ole [pidettävä] syypäänä rikokseen sellaisen teon tai laiminlyönnin perusteella, joka ei ollut tekohetkellä kansallisen
lainsäädännön tai kansainvälisen oikeuden mukaan rikos. Rikoksen tekohetkellä sovellettavissa ollutta rangaistusta ankarampaa
rangaistusta ei saa määrätä.”
Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen mukaan tuossa määräyksessä edellytetään, että laissa määritellään selvästi rikokset ja
niistä määrättävät rangaistukset. Tämä edellytys täyttyy, kun yksityinen oikeussubjekti voi tietää kyseessä olevan säännöksen
tai määräyksen sanamuodon ja tarvittaessa tuomioistuinten siitä tekemän tulkinnan perusteella, mitkä toimet tai laiminlyönnit
synnyttävät sen rikosoikeudellisen vastuun (ks. asia Coëme ym. v. Belgia, Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 22.6.2000,
Recueil des arrêts et décisions, 2000‑VII, s. 1, 145 kohta) (edellä 124 kohdassa mainittu asia Degussa v. komissio, tuomion
69 kohta).
Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että Euroopan ihmisoikeussopimuksen 7 artiklan 1 kohdan määräyksen
vaatimusten täyttämiseksi ei edellytetä, että niiden säännösten sanamuoto, joiden nojalla nämä seuraamukset määrätään, ovat
niin täsmällisiä, että näiden säännösten rikkomisen mahdolliset seuraukset olisivat ennakoitavissa täysin varmasti (edellä
124 kohdassa mainittu asia Degussa v. komissio, tuomion 71 kohta).
Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan epätäsmällisten termien sisällyttäminen säännökseen ei välttämättä
merkitse Euroopan ihmisoikeussopimuksen 7 artiklan rikkomista, ja se, että laissa annetaan harkintavaltaa, ei sellaisenaan
ole ristiriidassa ennakoitavuuden vaatimuksen kanssa edellyttäen, että tällaisen harkintavallan laajuus ja sen käyttämistapa
määritellään riittävän selvästi, kun otetaan huomioon kyseessä oleva hyväksytty tavoite, jotta oikeussubjektia suojataan riittävästi
omavaltaisilta toimilta (ks. asia Margareta ja Roger Andersson v. Ruotsi, Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 25.2.1992,
A-sarja, nro 226, 75 kohta). Tässä yhteydessä Euroopan ihmisoikeustuomioistuin ottaa huomioon paitsi lain sanamuodon myös
sen, onko käytettyjä epätäsmällisiä käsitteitä täsmennetty vakiintuneessa ja julkaistussa oikeuskäytännössä (ks. asia G. v.
Ranska, tuomio 27.9.1995, A‑sarja, nro 325‑B, 25 kohta) (edellä 124 kohdassa mainittu asia Degussa v. komissio, tuomion 72
kohta).
Kun on kyse asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan laillisuudesta rangaistusten
lakisidonnaisuuden periaatteeseen nähden, sellaisena kuin unionin tuomioistuimet ovat tämän periaatteen tunnustaneet Euroopan
ihmisoikeussopimuksesta saatavien ohjeiden ja jäsenvaltioiden yhteisen valtiosääntöperinteen mukaisesti, on todettava, että
toisin kuin kantajat väittävät, komissiolla ei ole rajatonta harkintavaltaa ensiksi kilpailusääntöjen rikkomisen toteamisessa,
toiseksi sen määrittelemisessä, muodostavatko eri rikkomiset yhtenä kokonaisuutena pidettävän ja jatketun rikkomisen vai useita
itsenäisiä rikkomisia, ja kolmanneksi sakkojen vahvistamisessa näistä rikkomisista.
Ensiksi kilpailusääntöjen rikkomisia, joista komissio voi asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohtaa ja asetuksen N:o 1/2003 23
artiklan 2 kohtaa soveltamalla määrätä sakkoja, ovat vain ne, joista määrätään EY 81 tai EY 82 artiklassa. Kantajat esittävät
virheellisesti, että komissiolla on rajaton harkintavalta tällaisten rikkomisten toteamissa. Yhtäältä on muistutettava, että
sen arvioiminen, yhdistyvätkö EY 81 ja EY 82 artiklan soveltamisen edellytykset, on lähtökohtaisesti täysin unionin tuomioistuinten
valvontavallassa (ks. vastaavasti ja analogisesti asia C-7/95 P, Deere v. komissio, tuomio 28.5.1998, Kok., s. I-3111, 34
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja asia T-99/04, AC-Treuhand v. komissio, tuomio 8.7.2008, Kok., s. II-1501, 144 kohta).
Vaikka toisaalta on totta, että siinä tapauksessa, että tämä toteamus tarkoittaa monimutkaisia taloudellisia tai teknisiä
arviointeja, oikeuskäytännössä annetaan komissiolle tietty harkinnanvara, harkintavalta ei ole missään tapauksessa rajoittamaton.
Tällaisen harkintavallan olemassaolo ei merkitse sitä, että unionin yleisen tuomioistuimen on pidättäydyttävä valvomasta sitä,
miten komissio on tulkinnut tällaisia seikkoja. Unionin tuomioistuinten on muun muassa paitsi tutkittava esitettyjen todisteiden
aineellinen paikkansapitävyys, luotettavuus ja johdonmukaisuus, myös tarkistettava, muodostavatko nämä todisteet merkityksellisten
seikkojen kokonaisuuden, joka on otettava huomioon monitahoisen tilanteen arvioinnissa, ja voivatko kyseiset todisteet tukea
päätelmiä, jotka niistä on tehty (ks. vastaavasti edellä 54 kohdassa mainittu asia Microsoft v. komissio, tuomion 88 kohta
oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kantajat eivät sitä paitsi väitä, etteivät ne yhden EY 81 artiklassa mainitun rikkomistyypin määritelmän (ts. ”Yritysten väliset
sopimukset – – joiden tarkoituksena on estää, rajoittaa tai vääristää kilpailua yhteismarkkinoilla tai joista seuraa, että
kilpailu estyy, rajoittuu tai vääristyy yhteismarkkinoilla, ja erityisesti sellaiset sopimukset – –, joilla suoraan tai välillisesti
vahvistetaan osto- tai myyntihintoja taikka muita kauppaehtoja – –”), nojalla olisi voineet tietää, että kartellit teollisuuslangan
markkinoilla Benelux-maissa ja Pohjoismaissa ja kartelli autoteollisuudessa käytettävän langan markkinoilla ETA:ssa ovat mainitussa
EY 81 artiklassa tarkoitettuja rikkomisia ja aiheuttavat näin ollen niiden vastuun.
Toiseksi sellaisten arviointiperusteiden väitetyn puuttumisen osalta, joiden perusteella voitaisiin määritellä, onko kyse
yhtenä kokonaisuutena pidettävästä ja jatketusta rikkomisesta vai useista itsenäisistä rikkomisista, on myönnettävä, että
mainitut arviointiperusteet eivät esiinny sellaisinaan asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa ja asetuksen N:o 1/2003 23
artiklan 2 kohdassa eivätkä EY 81 artiklassa. Kuitenkin yhtenä kokonaisuutena pidettävän ja jatketun rikkomisen käsitettä
on käytetty ja tarkennettu vakiintuneessa ja julkaistussa oikeuskäytännössä. Sellaiset perusteet, kuten sama tarkoitus (kaikilla
osatekijöillä sama tarkoitus) ja samat subjektit (samat yritykset, jotka ovat tietoisia yhteiseen tarkoitukseen osallistumisesta),
joiden tarkoituksena on määritellä, sisältyvätkö tehdyt rikkomiset ”kokonaissuunnitelmaan” ja kuuluvatko ne näin ollen yhtenä
kokonaisuutena pidettävään rikkomiseen, ovat hioutuneet vuosien kuluessa oikeuskäytännössä, kuten edellä 89 kohdassa on esitetty.
Komissio on näin ollen voinut objektiivisin perustein aloittaa kaksi erillistä menettelyä, todeta eri rikkomiset ja määrätä
useita eri sakkoja (ks. vastaavasti edellä 93 kohdassa mainittu asia Tokai II, tuomion 124 kohta).
Tältä osin kanneperusteen, jonka tarkoituksena on riidanalaisen päätöksen kumoaminen, arvioinnista (edellä 53 kohta ja sitä
seuraavat kohdat) ilmenee selvästi, että komission kahden eri rikkomisen toteamiseksi soveltamat perusteet ovat oikeuskäytännössä
vakiintuneita perusteita.
Vaikka on totta, että komissiolla on tiettyjen perusteiden osalta laaja harkintavalta, on kuitenkin niin, että tämän harkintavallan
valvonta, jota unionin tuomioistuimet harjoittavat, on nimenomaan mahdollistanut tiettyjen käsitteiden tarkentamisen vakiintuneessa
ja julkaistussa oikeuskäytännössä. Näin on erityisesti sen tuotemarkkinoiden ja maantieteellisten markkinoiden määritelmän
osalta, jota komissio on soveltanut esillä olevassa asiassa ja jota varten komission on täytynyt suorittaa monimutkaisia taloudellisia
arviointeja. Kuten ensimmäisen kanneperusteen arvioinnin yhteydessä on esitetty (edellä 53 kohta ja sitä seuraavat kohdat),
komission on harkintavaltaansa käyttäessään pitänyt tukeutua oikeuskäytännössä vahvistettuihin perusteisiin, kuten tarjonnan
ja kysynnän korvattavuuteen.
Lisäksi avoimuuden vuoksi ja kyseisten yritysten oikeusvarmuuden lisäämiseksi komissio on julkaissut tiedonannon markkinoiden
määritelmästä, jossa se ilmoittaa perusteet, joita se soveltaa kyseisten markkinoiden määrittelemiseksi kussakin tapauksessa.
Kun komissio on ottanut käyttöön tällaiset käytännesäännöt ja ilmoittanut ne julkaisemalla, että se soveltaa niitä vastedes
tapauksiin, joita ne koskevat, se on itse rajoittanut harkintavaltansa käyttöä, eikä se voi poiketa näistä säännöistä ilman,
että sen mahdollisesti katsottaisiin syyllistyneen yhdenvertaisen kohtelun ja luottamuksensuojan periaatteen kaltaisten yleisten
oikeusperiaatteiden loukkaamiseen. Lisäksi markkinoiden määritelmästä annetussa tiedonannossa – vaikka se ei muodosta riidanalaisen
päätöksen oikeudellista perustaa –, määritellään yleisesti ja abstraktisti perusteet, jotka komissio on itselleen asettanut
määritelläkseen yhden tai useiden markkinoiden olemassaolon, jotta se voi määritellä yhden tai useamman rikkomisen olemassaolon,
ja varmistetaan näin ollen yritysten oikeusvarmuus (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02
P ja C‑213/02 P, Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomio 28.6.2005, Kok., s. I‑5425, 211 ja 213 kohta). Näin ollen markkinoiden
määrittelystä annettu tiedonanto on myötävaikuttanut asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohtaan ja asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan
2 kohtaan perustuvan komission harkintavallan rajojen täsmentämiseen.
Tältä osin markkinoiden määritelmästä annetun tiedonannon 4 ja 5 kohdasta ilmenee, että ”komissio haluaa lisätä politiikkansa
ja päätöksentekonsa avoimuutta kilpailupolitiikan alalla” ja että ”lisääntyvän avoimuuden ansiosta yritykset ja niiden neuvonantajat
voivat paremmin varautua mahdollisuuteen, että komissio havaitsee tietyssä asiassa kilpailuun liittyviä ongelmia, ja ne voivat
näin ollen ottaa tällaisen mahdollisuuden huomioon sisäisessä päätöksenteossaan harkitessaan esimerkiksi – – tiettyjen sopimusten
tekemistä”.
Edellä esitetyt eri seikat huomioon ottaen asiantunteva toimija voi näin ollen tarvittaessa oikeudelliseen neuvonantajaan
turvautuen ennakoida riittävän täsmällisesti menetelmän, jota komissio soveltaa määritelläkseen yrityksen toimien perusteella,
onko kyse yhtenä kokonaisuutena pidettävästä ja jatketusta rikkomisesta vai useista itsenäisistä rikkomisista.
Kolmanneksi siitä väitteestä, joka liittyy asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa ja asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa
säädettyjen seuraamusten selvyyden puuttumiseen, on todettava, että toisin kuin kantajat väittävät, komissiolla ei ole rajatonta
harkintavaltaa kilpailusääntöjen rikkomisesta määrättävien sakkojen vahvistamisessa (ks. vastaavasti edellä 124 kohdassa mainittu
asia Degussa v. komissio, tuomion 74 kohta).
Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa ja asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa rajoitetaan komission harkintavaltaa.
Yhtäältä näissä säännöksissä säädetään objektiivisesta perusteesta, jonka mukaan määrättävä sakko ei saa ylittää 10:tä prosenttia
kunkin yrityksen tai yritysten yhteenliittymän liikevaihdosta. Näin ollen määrättävissä olevalla sakolla on laskettavissa
oleva ja ehdoton yläraja, joka lasketaan kullekin yritykselle kustakin rikkomistapauksesta siten, että yritykselle määrättävissä
olevan sakon enimmäismäärä on määriteltävissä ennakolta. Toisaalta asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja asetuksen N:o
1/2003 23 artiklan 3 kohdan, joka täydentää saman asetuksen 23 artiklan 2 kohtaa, mukaan komission on vahvistettava sakot
kussakin yksittäistapauksessa ”ottaen huomioon rikkomisen vakavuuden lisäksi sen kesto” (ks. analogisesti edellä 124 kohdassa
mainittu asia Degussa v. komissio, tuomion 75 kohta).
Vaikka on totta, että sakon enimmäismäärän objektiivinen peruste ja rikkomisen vakavuuden ja keston subjektiiviset perusteet
jättävät komissiolle runsaasti harkintavaltaa, on kuitenkin niin, että kyse on kriteereistä, joiden perusteella komissio voi
määrätä seuraamuksia ottaen huomioon kyseessä olevan käyttäytymisen lainvastaisuuden asteen. Näin ollen on katsottava, että
vaikka asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa ja asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 ja 3 kohdassa jätetään komissiolle tiettyä
harkintavaltaa, siinä määritellään ne kriteerit ja rajat, joita komission on noudatettava, kun se käyttää harkintavaltaansa
sakkojen alalla (ks. analogisesti edellä 124 kohdassa mainittu asia Degussa v. komissio, tuomion 76 kohta).
On lisäksi huomattava, että kun komissio vahvistaa sakkoja asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja asetuksen N:o 1/2003 23
artiklan 2 kohdan perusteella, sen on noudatettava yleisiä oikeusperiaatteita ja erityisesti yhdenvertaisen kohtelun periaatetta
ja suhteellisuusperiaatetta sellaisina, kuin niitä on tulkittu unionin tuomioistuinten oikeuskäytännössä (ks. analogisesti
edellä 124 kohdassa mainittu asia Degussa v. komissio, tuomion 77 kohta ja asia T-69/04, Schunk ja Schunk Kohlenstoff-Technik
v. komissio, tuomio 8.10.2008, 41 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
On myös lisättävä, että EY 229 artiklan ja asetuksen N:o 1/2003 31 artiklan perusteella unionin yleisellä tuomioistuimella
on täysi harkintavalta, kun se tutkii kanteet päätöksistä, joilla komissio on määrännyt sakkoja, joten se voi paitsi kumota
komission tekemät päätökset myös poistaa määrätyt sakot tai alentaa tai korottaa niiden määrää. Komission hallinnolliseen
käytäntöön kohdistuu näin ollen unionin yleisen tuomioistuimen harjoittama täysi tuomioistuinvalvonta (ks. analogisesti edellä
143 kohdassa mainittu asia Schunk ja Schunk Kohlenstoff-Technik v. komissio, tuomion 41 kohta). Tämä unionin yleisen tuomioistuimen
harjoittama valvonta noudattaa asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa ja asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 ja 3 kohdassa
säädettyjä kriteerejä ja on nimenomaan mahdollistanut asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa mahdollisesti esiintyvien epätäsmällisten
käsitteiden, jotka toistetaan asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 ja 3 kohdassa, täsmentämisen vakiintuneella ja julkaistulla
oikeuskäytännöllä (ks. vastaavasti ja analogisesti edellä 124 kohdassa mainittu asia Degussa v. komissio, tuomion 79 kohta).
Lisäksi niiden kriteerien perusteella, jotka asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa ja asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2
ja 3 kohdassa mainitaan ja joita on täsmennetty unionin tuomioistuinten oikeuskäytännössä, komissio on kehittänyt hallinnollisen
käytännön, joka on tunnettu ja johon on mahdollista tutustua. Vaikka komission päätöskäytäntö ei itsessään ole oikeudellinen
kehys kilpailun alalla määrättäville sakoille (ks. asia T‑241/01, Scandinavian Airlines System v. komissio, tuomio 18.7.2005,
Kok., s. II-2917, 87 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), on kuitenkin niin, että yhdenvertaisen kohtelun periaatteen perusteella
komissio ei voi kohdella toisiinsa rinnastettavia tapauksia eri tavalla tai erilaisia tapauksia samanlaisella tavalla, ellei
tällaista eroa voida objektiivisesti perustella (asia 106/83, Sermide, tuomio 13.12.1984, Kok., s. 4209, 28 kohta ja asia
T‑311/94, BPB de Eendracht v. komissio, tuomio 14.5.1998, Kok., s. II‑1129, 309 kohta).
Vielä on otettava huomioon se, että avoimuuden vuoksi ja kyseessä olevien yritysten oikeusvarmuuden lisäämiseksi komissio
on antanut asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja [HT] 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta
suuntaviivat (EYVL 1998, C 9, s. 3; jäljempänä suuntaviivat), joissa se vahvistaa laskentatavan, jota se käyttää kussakin
tapauksessa. Edellä 137 kohdassa esitetyt toteamukset, jotka koskevat markkinoiden määritelmästä annettua tiedonantoa, pätevät
myös suuntaviivojen osalta. Kun komissio on ottanut käyttöön tällaiset käytännesäännöt ja ilmoittanut ne julkaisemalla, että
se soveltaa niitä vastedes tapauksiin, joita ne koskevat, se on itse rajoittanut harkintavaltansa käyttöä, eikä se voi poiketa
näistä säännöistä ilman, että sen mahdollisesti katsottaisiin syyllistyneen yhdenvertaisen kohtelun ja luottamuksensuojan
periaatteen kaltaisten yleisten oikeusperiaatteiden loukkaamiseen. Vaikka lisäksi suuntaviivat eivät olekaan päätöksen oikeudellinen
perusta, niissä määritellään yleisesti ja abstraktisti menetelmät, jotka komissio on itselleen asettanut kyseisellä päätöksellä
määrättyjen sakkojen määrän vahvistamiseksi, joten niillä varmistetaan yritysten oikeusvarmuus (edellä 137 kohdassa mainitut
yhdistetyt asiat Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomion 211 ja 213 kohta). Tästä seuraa, että sillä, että komissio antoi
suuntaviivat, siltä osin kuin se on pitäytynyt asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa ja myöhemmin asetuksen N:o 1/2003 23
artiklan 2 ja 3 kohdassa vahvistetuissa oikeudellisissa puitteissa, on myötävaikutettu jo näihin säännöksiin perustuvien harkintavallan
rajojen täsmentämiseen (ks. vastaavasti ja analogisesti edellä 124 kohdassa mainittu asia Degussa v. komissio, tuomion 82
kohta).
Edellä esitetyt eri seikat huomioon ottaen asiantunteva toimija voi näin ollen tarvittaessa oikeudelliseen neuvonantajaan
turvautuen ennakoida riittävän täsmällisesti sille tietystä käyttäytymisestä määrättävien sakkojen laskentatavan ja suuruusluokan.
Se, että toimija ei voi tietää etukäteen täsmällisesti komission kussakin tapauksessa määräämien sakkojen tasoa, ei voi olla
rangaistusten lakisidonnaisuuden periaatteen vastaista, koska, kun otetaan huomioon niiden rikkomisten vakavuus, joista komission
on määrättävä seuraamuksia, repressiivisen ja preventiivisen tavoitteen vuoksi on perusteltua, että yritykset eivät voi arvioida
etua, jonka ne saavat osallistumisestaan rikkomiseen, ottamalla ennakolta huomioon sen sakon määrän, joka niille tämän lainvastaisen
käyttäytymisen vuoksi määrätään (edellä 124 kohdassa mainittu asia Degussa v. komissio, tuomion 83 kohta ja edellä 143 kohdassa
mainittu asia Schunk ja Schunk Kohlenstoff-Technik v. komissio, tuomion 45 kohta).
Tältä osin on todettava, että vaikka yritykset eivät voi ennakolta tietää täsmällisesti komission kussakin yksittäistapauksessa
määräämien sakkojen tasoa, komission on EY 253 artiklan mukaisesti sakon määräävässä päätöksessä päätöksen yleisesti tunnetusta
asiayhteydestä huolimatta esitettävä muun muassa määrätyn sakon suuruutta ja valittua laskentatapaa koskevat perustelut. Näistä
perusteluista on selkeästi ja yksiselitteisesti ilmettävä komission päättely siten, että niille, joita toimenpide koskee,
selviävät sen syyt, jotta ne voivat arvioida, onko tarkoituksenmukaista saattaa asia unionin yleisen tuomioistuimen käsiteltäväksi,
ja jotta tämä voi tarvittaessa tutkia sen laillisuuden (edellä 124 kohdassa mainittu asia Degussa v. komissio, tuomion 84
kohta ja edellä 143 kohdassa mainittu asia Schunk ja Schunk Kohlenstoff-Technik v. komissio, tuomion 46 kohta).
Toiseksi väitteen, joka perustuu yhtenä kokonaisuutena pidettävään rikkomiseen ja siitä seuraavan enimmäismäärän, joka on
10 prosenttia liikevaihdosta, ylittymiseen, osalta on muistutettava, että kanneperusteen, jonka tavoitteena on riidanalaisen
päätöksen kumoaminen, tutkimisessa on ilmennyt, että komissio on perustellusti todennut, että on olemassa kaksi eri rikkomista.
Kuten edellä 94 kohdassa on muistutettu, monen rikkomisen toteaminen voi merkitä monien erillisten sakkojen määräämistä, joka
tehdään kussakin tapauksessa asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa ja asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa vahvistetuissa
rajoissa. Komissio saattoi näin ollen lähtökohtaisesti määrätä sakon jokaisesta rikkomisesta, eikä se ollut ensi näkemältä
velvollinen määräämään yhtä kokonaissakkoa.
Toisaalta on määriteltävä, voiko useita rikkomisia tehneelle yritykselle määrättyjen sakkojen kokonaismäärä ylittää 10 prosentin
enimmäismäärän. Tältä osin on muistutettava, että asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa ja asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan
2 kohdassa säädetään, ettei kunkin rikkomiseen osallisen yrityksen tai yritysten yhteenliittymän sakko saa ylittää 10:tä prosenttia
sen edellisen tilikauden liikevaihdosta. Näissä säännöksissä ei viitata yritykselle määrättyjen eri sakkojen summaan. Jos
kantajat ovat todellisuudessa syyllistyneet erillisiin kilpailusääntöjen rikkomisiin, sillä, että rikkomiset todetaan useissa
päätöksissä tai yhdessä päätöksessä, ei ole merkitystä, vaan ainoa merkityksellinen kysymys on se, onko todellisuudessa kyse
erillisistä kilpailusääntöjen rikkomisista vai ei. Näin ollen tiettyjen lainvastaisten toimien luokittelu toimiksi, jotka
muodostavat yhden ja saman rikkomisen tai monta rikkomista, vaikuttaa periaatteessa seuraamukseen, joka voidaan määrätä, koska
monen rikkomisen toteaminen voi merkitä monien erillisten sakkojen määräämistä, joka tehdään kussakin tapauksessa asetuksen
N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa ja asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa vahvistetuissa rajoissa (ks. vastaavasti ja analogisesti
edellä 93 kohdassa mainittu asia Tokai II, tuomion 118 kohta ja edellä 91 kohdassa mainittu asia BASF v. komissio, tuomion
158 kohta).
Tästä seuraa, että komissio ei ole rikkonut nulla poena sine lege ‑periaatetta, kun se on määrännyt kaksi sakkoa, joiden yhteenlaskettu
määrä ylittää enimmäismäärän, joka on 10 prosenttia kantajien liikevaihdosta.
Näiden toteamusten perusteella nulla poena sine lege -periaatteen rikkomiseen liittyvä väite ja asetuksen N:o 17 15 artiklan
2 kohtaa ja asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohtaa koskeva lainvastaisuusväite on hylättävä.
Väite, joka koskee velvollisuutta määrätä yksi sakko
Kantajien toissijaisesti esittämä väite, jonka mukaan myös kahdesta erillisestä rikkomisesta olisi pitänyt määrätä yksi kokonaissakko,
on hylättävä.
On totta, että oikeuskäytännöstä ilmenee, että komissio voi määrätä yhden sakon useista rikkomisista (asia T-83/91, Tetra
Pak v. komissio, tuomio 6.10.1994, Kok., s. II-755, Kok. Ep. XVI, s. II-1, 236 kohta; yhdistetyt asiat T-25/95, T-26/95, T-30/95–T-32/95,
T-34/95–T-39/95, T-42/95–T-46/95, T-48/95, T-50/95–T-65/95, T-68/95–T-71/95, T-87/95, T-88/95, T-103/95 ja T-104/95, Cimenteries
CBR ym. v. komissio, tuomio 15.3.2000, Kok., s. II-491, 4761 kohta ja asia T-203/01, Michelin v. komissio, tuomio 30.9.2003,
Kok., s. II-4071, 265 kohta).
Kyse on kuitenkin vain mahdollisuudesta, jota komissio on käyttänyt tietyissä olosuhteissa etenkin, kun eri kilpailusääntöjen
rikkomiset kuuluvat yhtenäiseen strategiakokonaisuuteen (ks. vastaavasti edellä 154 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Cimenteries
CBR ym. v. komissio, tuomion 4761–4764 kohta ja edellä 154 kohdassa mainittu asia Tetra Pak v. komissio, tuomion 236 kohta),
kun on kyse yhdestä ainoasta rikkomisesta (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat 100/80–103/80, Musique diffusion française ym.
v. komissio, tuomio 7.6.1983, Kok., s. 1825, Kok. Ep. VII, s. 133, 127 kohta) tai kun komission päätöksessä todettujen rikkomisten
kohteena on ollut samantyyppiset toimintatavat eri markkinoilla, erityisesti hintojen ja kiintiöiden vahvistaminen sekä tietojen
vaihto, ja kun rikkomisiin osallistujat ovat olleet suurelta osin samoja yrityksiä (ks. vastaavasti asia T-144/89, Cockerill
Sambre v. komissio, tuomio 6.4.1995, Kok., s. II-947, 92 kohta). Ensimmäisen kanneperusteen tutkiminen on osoittanut, ettei
tällaisia seikkoja ole esillä olevassa asiassa.
Tästä oikeuskäytännöstä ei voida myöskään johtaa sellaista aikaisempaa komission käytäntöä, jonka mukaan sillä olisi velvollisuus
automaattisesti käyttää mahdollisuutta määrätä yksi sakko useista rikkomisista tai sillä olisi velvollisuus esittää perusteet,
joiden nojalla se ei ole käyttänyt tätä mahdollisuutta. Mainittu oikeuskäytäntö pikemminkin osoittaa, että käytäntö määrätä
yksi sakko on poikkeus, koska sitä noudatetaan vain tietyissä olosuhteissa.
Tältä osin komission päätökset, joihin kantajat ovat vedonneet, eivät myöskään osoita tällaista käytäntöä. Sekä [EY] 81 artiklan
mukaisesta menettelystä (Asia COMP/36.264 – Mercedes-Benz) 10.10.2001 tehdyssä komission päätöksessä (EYVL 2002, L 257, s.
1), erityisesti 253 kohdassa, että edellä 119 kohdassa mainitussa päätöksessä Vitamiinit (711 ja 775 kohta) todetuista eri
rikkomisista on määrätty erimääräisiä sakkoja, jotka on tämän jälkeen laskettu yhteen kokonaissakon toteamiseksi. Komissio
on näin ollen asettanut useita sakkoja, jotka on tämän jälkeen laskettu yhteen. Joka tapauksessa komission aiemmin noudattama
päätöskäytäntö ei itsessään ole sakkojen määrittämistä koskeva oikeudellinen kehys kilpailuoikeuden alalla, koska tällainen
kehys on määritetty ainoastaan asetuksessa N:o 17, asetuksessa N:o 1/2003 ja suuntaviivoissa (ks. vastaavasti ja analogisesti
asia T-23/99, LR AF 1998 v. komissio, tuomio 20.3.2002, Kok., s. II-1705, 234 kohta ja edellä 154 kohdassa mainittu asia Michelin
v. komissio, tuomion 254 kohta).
Näin ollen väitettyyn komission aikaisempaan käytäntöön perustuva väite, joka koskee yhtäältä yhden kokonaissakon määräämistä
eri rikkomisista ja toisaalta enimmäismäärän, joka on 10 prosenttia kyseisen yrityksen kokonaisliikevaihdosta, soveltamista
sakon lopulliseen määrään, joka saadaan laskemalla yhteen kyseiselle yritykselle jokaisesta eri rikkomisesta määrätyt eri
sakot, on hylättävä.
Väite, joka liittyy seuraamuksen laillisten tavoitteiden huomiotta jättämiseen
Kantajat esittävät virheellisesti, että komission olisi pitänyt ottaa huomioon ehkäisevä vaikutus, joka on saavutettu kartellista
Benelux-maiden ja Pohjoismaiden teollisuuslankamarkkinoilla määrätyllä sakolla, kun se määräsi sakon kartellista autoteollisuudessa
käytettävän langan markkinoilla ETA:ssa.
Ehkäisevän vaikutuksen päämäärällä, jota komissiolla on oikeus tavoitella sakon määrää vahvistaessaan, pyritään nimittäin
varmistamaan se, että yritykset noudattavat perustamissopimuksen kilpailusääntöjä harjoittaessaan toimintaansa Euroopan unionin
alueella tai ETA:ssa (asia T-64/02, Heubach v. komissio, tuomio 29.11.2005, Kok., s. II-5137, 181 kohta). Siinä tapauksessa,
että on kyse useista rikkomisista, komissio voi perustellusti katsoa, ettei tällaista tavoitetta saavuteta ainoastaan määräämällä
seuraamus yhdestä rikkomisesta.
Kyseinen väite on näin ollen hylättävä.
Kun otetaan huomioon edellä esitetty, asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa ja asetuksen N:o 1/2003 23 kohdassa säädetyn
seuraamuksen enimmäismäärän noudattamatta jättämistä koskeva kanneperuste on hylättävä perusteettomana.
2.
Molempien kantajien esittämä kanneperuste, joka liittyy yhdenvertaisen kohtelun periaatteen ja suhteellisuusperiaatteen loukkaamiseen
sakkoa määrättäessä
a)     Asianosaisten lausumat
Kantajat vetoavat useisiin väitteisiin sakon suhteettomuutta ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista sakkoa määrättäessä
koskevan kanneperusteen tueksi.
Ensiksi kantajat väittävät suhteellisuusperiaatteen loukkaamisen osalta etenkin, ettei komissio ole ottanut huomioon huomattavia
eroja kyseisten yritysten koossa, kun se määräsi sakkoja, vaikka suuntaviivoissa siihen velvoitetaan. Komissio viittaa virheellisesti
vain yritysten kyseisillä markkinoilla saamaan liikevaihtoon. Näin ollen kantajille määrätty sakko edustaa 13,7:ää prosenttia
konsernin kokonaisliikevaihdosta, vaikka Coatsille määrätty sakko on vain 2,3 prosenttia sen kokonaisliikevaihdosta. Amann
katsoo olevansa vain keskikokoinen yritys merkittäviin kilpailijoihinsa kuten Coatsiin nähden.
Toiseksi ne katsovat, että suhteellisuusperiaatetta on rikottu sen vuoksi, että on rikottu myös seuraamuksen yhdenvertaisuuden
periaatetta, joka on esitetty suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdan seitsemännessä alakohdassa. Komissio ei ole ottanut huomioon
yritysten taloudellista tai rahoituksellista kykyä, jota mitataan niiden kokonaisliikevaihtoon nähden.
Kolmanneksi suuntaviivoilla toimeenpantu ”kiinteämääräinen järjestelmä” on kantajien mukaan epänormaalin epäedullinen pienille
ja keskisuurille yrityksille, minkä kilpailuasioista vastaava komission jäsen ja komissio itse vahvistavat.
Neljänneksi kantajat esittävät, että määrätty sakko on täysin suhteeton markkinoiden kokoon nähden. Komissio on näin ollen
loukannut seuraamuksen asianmukaisuuden periaatetta ja suhteellisuusperiaatetta. Kantajat muistuttavat nimittäin, että päätökset,
joilla on määrätty sakko, noudattavat sekä repressiivisiä että preventiivisiä tavoitteita, ja etteivät seuraamukset voi näin
ollen ylittää sitä, mikä on välttämätöntä tekijän ”uudelleensopeutumisen” varmistamiseksi. Tästä seuraa, että mitä pienempi
rikkomisessa kyseessä oleva liikevaihto on yrityksen kokonaisliikevaihtoon nähden, sitä selvemmin seuraamuksen tulee alittaa
10 prosentin raja.
Toiseksi kantajat vetoavat lukuihin nojautuen yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamiseen niiden ja Coatsin välillä
sekä sakon perusmäärän että sen lopullisen määrän osalta. Komissio ei ole nimittäin ottanut lainkaan huomioon Amannin pienempää
kokoa absoluuttiselta kannalta ja teollisuuslangan osalta suhteelliselta kannalta, ja se on näin ollen tehnyt oikeudellisen
virheen, kun se on luokitellut sen samaan ryhmään kuin Coatsin. Lisäksi komissio on itse ottanut lähtökohdaksi Coatsin määräävän
aseman mutta ei mainitse riidanalaisessa päätöksessä sitä tapaa, jolla se on ottanut sen huomioon.
Komissiolla on kantajien mukaan velvollisuus ottaa huomioon muiden kyseessä olevien yritysten koko, jolloin yritysten taloudellinen
koko ja voima ovat samanarvoisia arviointitekijöitä, jotka pitäisi muiden kriteerien lisäksi ottaa huomioon, kun sakon määrää
vahvistetaan.
Komissio kiistää tämän kanneperusteen.
b)     Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Suhteellisuusperiaatteen loukkaaminen
On muistutettava, että suhteellisuusperiaate edellyttää, että yhteisön toimielinten säädöksillä, päätöksillä ja muilla toimenpiteillä
ei saa ylittää niitä rajoja, jotka johtuvat siitä, mikä on tarkoituksenmukaista ja tarpeellista tavoitellun päämäärän saavuttamiseksi.
Sakkojen laskennassa kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuus on osoitettava lukuisten seikkojen perusteella, eikä millekään
näistä seikoista pidä antaa sellaista merkitystä, joka olisi suhteeton verrattuna muihin arvioinnissa huomioon otettaviin
seikkoihin. Suhteellisuusperiaate edellyttää tässä yhteydessä, että komission on vahvistettava sakko suhteessa rikkomisen
vakavuuden arvioimiseksi huomioon otettuihin seikkoihin ja että sen on tältä osin sovellettava näitä seikkoja johdonmukaisesti
ja objektiivisesti perustellulla tavalla (asia T-43/02, Jungbunzlauer v. komissio, tuomio 27.9.2006, Kok., s. II-3435, 226–228
kohta).
–       Markkinoiden koon huomiotta jättämiseen liittyvä argumentti
Kantajat väittävät virheellisesti, että komission vahvistamat sakot ovat suhteettomia kyseisten markkinoiden kokoon nähden.
On nimittäin syytä muistuttaa, että asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan mukaan komissio voi määrätä yrityksille sakon,
joka on enintään kymmenen prosenttia jokaisen rikkomiseen osallistuneen yrityksen edellisen tilikauden liikevaihdosta. Tämän
säännöksen 3 kohdassa säädetään sakon suuruuden määrittämisestä tämän rajan sisällä, että huomioon on otettava rikkomisen
vakavuus ja kesto. Lisäksi suuntaviivoissa todetaan, että komissio määrää laskentapohjan kyseisen rikkomisen vakavuuden mukaan
ottamalla huomioon rikkomisen laadun, sen todellisen vaikutuksen markkinoihin, jos se on mitattavissa, ja maantieteellisten
markkinoiden laajuuden.
Näin ollen asetuksessa N:o 1/2003 tai suuntaviivoissa ei säädetä, että sakkojen määrä on vahvistettava suoraan kyseisten markkinoiden
koon perusteella, koska tämä tekijä on vain yksi merkityksellinen tekijä muiden joukossa. Näissä oikeussäännöissä ei siis
sellaisenaan velvoiteta komissiota ottamaan huomioon tuotemarkkinoiden pientä kokoa (ks. analogisesti asia T-322/01, Roquette
Frères v. komissio, tuomio 27.9.2006, Kok., s. II-3137, 148 kohta).
Oikeuskäytännön mukaan komission on otettava rikkomisen vakavuutta arvioidessaan huomioon monia tekijöitä, joiden luonne ja
merkitys vaihtelevat kyseisen rikkomistyypin ja asianomaisen rikkomisen erityisolosuhteiden mukaan (edellä 155 kohdassa mainitut
yhdistetyt asiat Musique Diffusion française ym. v. komissio, tuomion 120 kohta). Ei ole pois suljettua, että näihin tekijöihin,
jotka osoittavat rikkomisen vakavuuden, voi kuulua tapauksen mukaan merkityksellisen tuotteen markkinoiden koko.
Vaikka näin ollen markkinoiden koko voi olla yksi huomioon otettava tekijä rikkomisen vakavuuden toteamiseksi, sen merkitys
vaihtelee asianomaisen rikkomisen erityisolosuhteiden mukaan.
Käsiteltävässä asiassa rikkominen autoteollisuudessa käytettävän langan markkinoilla on pääasiassa tapahtunut määrittämällä
tavoitehintoja perustuotteille, joita myydään autoteollisuuden asiakkaille Euroopassa, vaihtamalla tietoja tiettyihin asiakkaisiin
sovellettavista hinnoista, sopimalla vähimmäistavoitehintoja näiden asiakkaiden osalta ja sopimalla siitä, miten pyritään
välttämään kilpailu vakiintuneen toimittajan eduksi (riidanalaisen päätöksen 215 ja 420 perustelukappale). Teollisuuslankamarkkinoilla
tapahtuneen rikkomisen osalta se on tapahtunut etenkin vaihtamalla arkaluonteisia tietoja hinnastoista ja/tai yksittäisiltä
asiakkailta veloitetuista hinnoista, sopimalla hinnankorotuksista ja/tai tavoitehinnoista, välttämällä hintakilpailua vakiintuneen
toimittajan eduksi ja jakamalla asiakkaita (riidanalaisen päätöksen 99–125 ja 345 perustelukappale).
Tällaiset käytännöt ovat suuntaviivoissa tarkoitetun ”hintakartellin” kaltaisia horisontaalisia rajoituksia, ja ne ovat näin
ollen luonteeltaan ”erittäin vakavia”. Tältä osin on todettava, etteivät kantajat yhtäältä kiistä kahden vuoden aikana autoteollisuudessa
käytettävän langan markkinoilla ETA:ssa tehdyn rikkomisen hyvin vakavaa luonnetta eivätkä toisaalta yli kymmenen vuoden ajan
teollisuuslangan markkinoilla Benelux-maissa ja Pohjoismaissa tehdyn rikkomisen hyvin vakavaa luonnetta. Tässä yhteydessä
kyseessä olevien markkinoiden pienellä koolla, vaikka se olisi näytetty toteen, on vain vähäinen merkitys rikkomisen vakavuuden
osoittaviin muihin seikkoihin nähden.
Joka tapauksessa on otettava huomioon se, että komissio on katsonut, että rikkomiset pitäisi katsoa suuntaviivoissa, joissa
säädetään tällaisten tapausten osalta, että komissio voi vahvistaa 20 miljoonaa euroa ylittävän laskentapohjan, tarkoitetulla
tavalla hyvin vakaviksi. Komissio on kuitenkin autoteollisuudessa käytettävän langan markkinoita koskevan rikkomisen osalta
vahvistanut rikkomisen vakavuuden perusteella määritellyn laskentapohjan, joka on 5 miljoonaa euroa kantajien osalta ja 1,3
miljoonaa euroa muiden yritysten osalta (riidanalaisen päätöksen 432–435 perustelukappale). Teollisuuslankamarkkinoita koskevan
rikkomisen osalta komissio on taas vahvistanut laskentapohjan, joka on 14 miljoonaa euroa ensimmäiseen luokkaan kuuluvien
yritysten osalta (joihin Amann kuuluu), 5,2 miljoonaa euroa toiseen luokkaan kuuluvien yritysten osalta, 2,2 miljoonaa euroa
kolmanteen luokkaan kuuluvien yritysten osalta ja 0,1 miljoonaa euroa neljänteen luokkaan kuuluvien yritysten osalta (riidanalaisen
päätöksen 358 perustelukappale).
Tästä seuraa, että laskentapohja, jota on käytetty lähtökohtana kantajille määrättyjen sakkojen laskemisessa, on vastannut
selvästi pienempää määrää kuin se, jonka komissio olisi voinut suuntaviivojen nojalla vahvistaa hyvin vakavista rikkomisista.
Näiden toteamusten valossa on hylättävä kantajien väite niille määrättyjen sakkojen suhteettomuudesta, kun otetaan huomioon
yhtäältä autoteollisuudessa käytettävän langan markkinoiden koko ETA:ssa ja toisaalta teollisuuslankamarkkinoiden koko Benelux-maissa
ja Pohjoismaissa.
–       Argumentti, joka koskee vain kyseisillä markkinoilla saadun liikevaihdon huomioon ottamista
Kantajat vetoavat virheellisesti suhteellisuusperiaatteen loukkaamiseen väittäessään, että komissio on nojautunut pelkästään
yritysten kyseisillä markkinoilla kyseisistä tuotteista saamaan liikevaihtoon määritellessään sakkojen laskentapohjan ja ettei
se ole näin ollen ottanut huomioon mainittujen yritysten erilaista kokoa.
Ensiksi siltä osin, että komissiota moititaan nojautumisesta kyseisten yritysten kyseisillä markkinoilla saamaan liikevaihtoon,
on todettava, että komissio on, määritellessään sakkojen laskentapohjan rikkomisen vakavuuden perusteella, katsonut tarpeelliseksi
kohdella eri tavalla kartelleihin osallistuneita yrityksiä, jotta otettaisiin huomioon rikkomiseen syyllistyneiden yritysten
todellinen taloudellinen kyky aiheuttaa merkittävää haittaa kilpailulle sekä vahvistettaisiin sakko tasolle, joka takaa riittävän
ehkäisevän vaikutuksen. Se on lisännyt, että on välttämätöntä ottaa huomioon kunkin rikkomiseen syyllistyneen yrityksen erityinen
painoarvo markkinoilla ja näin ollen kunkin yrityksen sääntöjenvastaisen toiminnan todellinen vaikutus kilpailuun. Näiden
seikkojen arvioimiseksi komissio on valinnut nojautuvansa kunkin yrityksen kyseisillä markkinoilla kartellin kohteena olevien
tuotteiden osalta saamaan liikevaihtoon.
Komissio on näin ollen, kuten edellä 179 kohdassa on huomautettu, jakanut kyseiset yritykset autoteollisuudessa käytettävän
langan markkinoita koskevan rikkomisen osalta kahteen luokkaan. Kantajat on niiden 8,55 miljoonan euron liikevaihto huomioon
ottaen luokiteltu ensimmäiseen luokkaan. Oxley, Coats ja Barbour on niiden 1–3 miljoonan euron liikevaihto huomioon ottaen
sijoitettu toiseen luokkaan. Teollisuuslangan markkinoita koskevan rikkomisen osalta komissio on jakanut yritykset neljään
luokkaan. Amann ja Coats on niiden 14–18 miljoonan euron liikevaihto huomioon ottaen luokiteltu ensimmäiseen luokkaan. BST
on sen 5–8 miljoonan euron liikevaihto huomioon ottaen sijoitettu toiseen luokkaan. Gütermann, Barbour ja Bieze Stork on niiden
2–4 miljoonan euron liikevaihto huomioon ottaen sijoitettu kolmanteen luokkaan ja Zwicky on sen 0–1 miljoonan euron liikevaihto
huomioon ottaen sijoitettu neljänteen luokkaan.
Edellä esitetyillä perusteilla komissio on vahvistanut rikkomisen vakavuuden perusteella määritellyn laskentapohjan, joka
on kantajilla 5 miljoonaa euroa ensimmäisen rikkomisen yhteydessä (riidanalaisen päätöksen 432–435 perustelukappale) ja Amannilla
14 miljoonaa euroa toisen rikkomisen yhteydessä (riidanalaisen päätöksen 356–358 perustelukappale).
Aluksi on huomautettava, ettei suuntaviivoissa todeta, että sakkojen määrä on laskettava kokonaisliikevaihdon tai yritysten
kyseisillä markkinoilla saaman liikevaihdon perusteella. Sillä edellytyksellä, ettei komission tekemää valintaa koske ilmeinen
arviointivirhe, suuntaviivoissa ei kuitenkaan kielletä sitä, että tällaiset liikevaihdot otetaan huomioon sakkoa määritettäessä
yhteisön yleisten oikeusperiaatteiden noudattamiseksi ja tilanteen sitä vaatiessa (yhdistetyt asiat T-236/01, T-239/01, T-244/01–T-246/01,
T-251/01 ja T-252/01, Tokai Carbon ym. v. komissio, Kok., s. II-1181, jäljempänä asia Tokai I, 195 kohta). Liikevaihdolla
voi näin ollen olla merkitystä, kun otetaan huomioon arviointiin liittyvät seikat, jotka ovat kilpailusääntöjä rikkoneiden
todellinen taloudellinen kapasiteetti aiheuttaa merkittävää vahinkoa muille talouden toimijoille ja erityisesti kuluttajille
ja sakon määrittäminen tasolle, joka on riittävän varoittava. Komissio voi ottaa sen huomioon, kun se arvioi tapauskohtaista
painoarvoa ja siten kunkin yrityksen rikkomisen todellista vaikutusta kilpailuun erityisesti, kun samanlaisiin rikkomuksiin
syyllistyneet yritykset ovat huomattavan erikokoisia (asia T-220/00, Cheil Jedang v. komissio, tuomio 9.7.2003, Kok., s. II-2473,
82 kohta).
Sitä mahdollisuutta, että komissio päättää käyttää joko jompaakumpaa tai kumpaakin liikevaihtoa, koskevasta oikeuskäytännöstä
seuraa, että kun yhteisön kilpailusääntöjen rikkomisesta määrättävän sakon määrän vahvistamisen yhteydessä arvioidaan rikkomiseen
syyllistyneiden yhtiöiden todellisia taloudellisia mahdollisuuksia aiheuttaa merkittävää vahinkoa kilpailulle, mikä merkitsee
näiden yritysten tosiasiallisen merkittävyyden arviointia relevanteilla markkinoilla eli niiden vaikutusta näillä markkinoilla,
kokonaisliikevaihto antaa vajavaisen kuvan. Ei ole mahdotonta, että vahva monialayritys toimii vain vähäisessä määrin joidenkin
erityisten tuotteiden markkinoilla. Ei ole myöskään mahdotonta, että yrityksellä, jolla on merkittävä asema yhteisön ulkopuolisilla
maantieteellisillä markkinoilla, on vain heikko asema yhteisön markkinoilla tai ETA:ssa. Tällaisissa tapauksissa pelkästään
se seikka, että kyseisen yrityksen kokonaisliikevaihto on huomattava, ei merkitse välttämättä sitä, että sillä olisi ratkaiseva
vaikutus kilpailusääntöjen rikkomisen kohteena olleisiin markkinoihin. Tästä syystä, vaikka yritysten kyseisillä markkinoilla
saamat liikevaihdot eivät voi olla ratkaiseva peruste sille päätelmälle, että yritys kuuluu vahvaan taloudelliseen yksikköön,
ne ovat sitä vastoin merkityksellisiä sen määrittämisessä, millaista vaikutusvaltaa yritys on voinut käyttää markkinoilla
(ks. vastaavasti asia T-52/02, SNCZ v. komissio, tuomio 29.11.2005, Kok., s. II-5005, 65 kohta ja asia T-62/02, Union Pigments
v. komissio, tuomio 29.11.2005, Kok., s. II-5057, 152 kohta).
Tältä osin vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, se osa liikevaihdosta, joka tulee kilpailusääntöjen rikkomisen kohteena
olevista tavaroista, voi antaa oikean kuvan rikkomisen laajuudesta relevanteilla markkinoilla (edellä 186 kohdassa mainittu
asia Cheil Jedang v. komissio, tuomion 91 kohta ja asia T-224/00, Archer Daniels Midland ja Archer Daniels Midland Ingredients
v. komissio, tuomio 9.7.2003, Kok., s. II-2597, 196 kohta). Tämä liikevaihto voi nimittäin antaa oikean kuvan jokaisen yrityksen
vastuusta mainituilla markkinoilla, koska se on objektiivinen seikka, joka antaa oikeat mittasuhteet sille, miten haitallista
tämä käytäntö on normaalille kilpailulle, ja se on näin ollen hyvä indikaattori jokaisen kyseessä olevan yrityksen kyvystä
aiheuttaa vahinkoa.
Kun otetaan nämä toteamukset huomioon, komissio ei ole loukannut suhteellisuusperiaatetta, kun se on asettanut kantajille
määrättyjä sakkoja laskiessaan vahvistettujen laskentapohjien osalta etusijalle kyseisillä markkinoilla kyseisistä tuotteista
saadun liikevaihdon.
Toiseksi näiden toteamusten valossa väite siitä, ettei komissio ole ottanut sakkojen määrää vahvistaessaan huomioon kyseisten
yritysten kokonaisliikevaihdon perusteella määriteltyä kokoa, ei ole myöskään merkityksellinen.
On nimittäin muistutettava, että suuntaviivojen mukaan on tarpeen ottaa huomioon rikkomisiin syyllistyneiden yritysten todellinen
taloudellinen kapasiteetti aiheuttaa vahinkoa muille talouden toimijoille ja erityisesti kuluttajille ja määrittää sakon määrä
tasolle, joka on riittävän varoittava (1 kohdan A alakohdan neljäs alakohta). Näissä samoissa suuntaviivoissa lisätään, että
jos rikkomiseen syyllistyy useita yrityksiä, kuten kartelleissa, yleistä laskentapohjaa voidaan vaihdella ja voidaan vahvistaa
erityinen laskentapohja, jossa otetaan huomioon rikkomisten erityinen painoarvo ja siten kunkin yrityksen rikkomisen todellinen
vaikutus kilpailuun erityisesti, kun samanlaisiin rikkomuksiin syyllistyneet yritykset ovat huomattavan erikokoisia; näin
voidaan siis mukauttaa yleistä laskentapohjaa kunkin yrityksen erityispiirteiden mukaan (1 kohdan A alakohdan kuudes alakohta)
(edellä 186 kohdassa mainittu asia Cheil Jedang v. komissio, tuomion 81 kohta).
Kuten lisäksi edellä 186 kohdassa on esitetty, suuntaviivoissa ei määrätä, että sakkojen määrä on laskettava kyseisten yritysten
kokonaisliikevaihdon perusteella, mutta ei myöskään kielletä sitä, että tällainen liikevaihto otetaan niiden määrän laskemiseksi
huomioon tämän tuomion samassa kohdassa esitettyjä edellytyksiä noudattaen.
Kuten edellä 183–189 kohdassa on esitetty, käsiteltävässä asiassa komission valinta viitata kyseisillä markkinoilla saatuun
liikevaihtoon määritelläkseen jokaisen kyseessä olevan yrityksen kyvyn aiheuttaa vahinkoa, on johdonmukainen ja objektiivisesti
perusteltu. Tällöin komissio tavoitteli myös ehkäisevää vaikutusta ilmoittamalla avoimesti siitä, että se määrää ankaramman
seuraamuksen yrityksille, jotka olivat osallistuneet kartelliin markkinoilla, joilla niillä on merkittävä asema.
Tästä seuraa, että myös argumentti, joka liittyy sakkojen suhteettomuuteen verrattuna kantajien kokonaisliikevaihtoihin, on
hylättävä. Kantajat eivät nimittäin voi pätevästi väittää, ettei niille määrätty lopullinen sakko ole määrältään oikeasuhteinen,
koska niille määrättyjen sakkojen laskentapohja on oikeutettu niiden arviointiperusteiden valossa, joita komissio on noudattanut
määrittäessään kunkin yrityksen merkitystä kyseisillä markkinoilla (ks. vastaavasti edellä 304 kohdassa mainittu asia LR AF
1998 v. komissio, tuomion 304 kohta ja asia T-303/02, Westfalen Gassen Nederland v. komissio, tuomio 5.12.2006, Kok., s. II-4567,
185 kohta).
–       Suuntaviivoissa säädetty ”kiinteämääräinen järjestelmä”
Kantajien suuntaviivoissa säädettyä ”kiinteämääräistä järjestelmää” vastaan esittämä kritiikki on merkityksetöntä.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan nimittäin menetelmää, jonka mukaan kartellin osapuolille määrättävien sakkojen määrä vahvistetaan
jakamalla kartellin jäsenet useisiin luokkiin ja vahvistamalla samaan luokkaan kuuluville yrityksille kiinteämääräinen sakon
laskentapohja, ei voida – siitä huolimatta, että se johtaa samaan luokkaan kuuluvien yritysten kokoerojen huomioimatta jättämiseen
– pitää lainvastaisena, edellyttäen, että on noudatettu suhteellisuusperiaatetta ja yhdenvertaisen kohtelun periaatetta (asia
T-213/00, CMA CGM ym. v. komissio, tuomio 19.3.2003, Kok., s. II-913, 385 kohta ja asia T-26/02, Daiichi Pharmaceutical v.
komissio, tuomio 15.3.2006, Kok., s. II-713, 83–85 kohta ja asia T-15/02, BASF v. komissio, tuomio 15.3.2006, Kok., s. II-497,
150 kohta). Mikäli näitä periaatteita on noudatettu, unionin yleisen tuomioistuimen ei tule lausua tällaisen järjestelmän
sopivuudesta, vaikka se olisi epäedullinen pienten yritysten osalta. Unionin yleisen tuomioistuimen on valvoessaan sitä, onko
komissio käyttänyt sille tällä alalla kuuluvaa harkintavaltaansa laillisesti, nimittäin tarkastettava ainoastaan, onko kartellin
jäsenten jako luokkiin yhtenäinen ja objektiivisesti perusteltu, eikä se saa korvata suoralta kädeltä komission arviointia
omalla arvioinnillaan (em. asia BASF v. komissio, tuomion 157 kohta).
–       Sen huomiotta jättäminen, että kantajat ovat ”keskisuuria yrityksiä”
Argumentti, jonka mukaan komission olisi pitänyt ottaa huomioon se seikka, että kantajat ovat keskisuuria yrityksiä, on merkityksetön.
On nimittäin todettava, että koska komissio ei ole määrittäessään sakkojen määrää velvollinen laskemaan sakon määrää kyseessä
olevien yritysten liikevaihtoon perustuvien määrien pohjalta, se ei ole myöskään velvollinen varmistamaan tapauksissa, joissa
sakkoja määrätään useille yrityksille samasta rikkomisesta, että kunkin yrityksen osalta lasketut sakkojen lopulliset määrät
heijastavat kaikkia yritysten välisiä eroavaisuuksia näiden kokonaisliikevaihdon taikka kyseisen tuotteen markkinoita koskevan
liikevaihdon osalta (asia T-21/99, Dansk Rørindustri v. komissio, tuomio 20.3.2002, Kok., s. II-1681, 202 kohta).
Tältä osin on täsmennettävä, että asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 3 kohdassa ei edellytetä myöskään, että tapauksessa, jossa
sakkoja määrätään useammalle samaan rikkomiseen syyllistyneelle yritykselle, pienelle tai keskisuurelle yritykselle asetetun
sakon määrä ei prosenttiosuutena liikevaihdosta olisi suurempi kuin suuremmille yrityksille asetettujen sakkojen määrä. Tästä
säännöksestä ilmenee, että sekä pienten ja keskisuurten yritysten että suurempien yritysten osalta on sakon määrää määritettäessä
otettava huomioon rikkomisen vakavuus ja kesto. Jos komissio asettaa kullekin samaan rikkomiseen osallistuneelle yritykselle
rikkomisen vakavuuden ja keston mukaan perustellut sakot, sitä ei voida moittia siitä, että joillekin yrityksille asetettujen
sakkojen määrä on liikevaihtoon nähden suurempi kuin toisille yrityksille asetettujen sakkojen määrä (ks. analogisesti edellä
198 kohdassa mainittu asia Dansk Rørindustri v. komissio, tuomio 20.3.2002, 203 kohta ja edellä 194 kohdassa mainittu asia
Westfalen Gassen Nederland v. komissio, tuomion 174 kohta).
Näin ollen komissiolla ei ole velvollisuutta lieventää sakkojen määrää, kun kyseiset yritykset ovat pieniä tai keskisuuria.
Yrityksen koko on nimittäin jo otettu huomioon asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa ja asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan
2 kohdassa vahvistetun enimmäismäärän ja suuntaviivojen säännösten avulla. Näitä kokoon liittyviä seikkoja lukuun ottamatta
ei ole mitään syytä kohdella pieniä tai keskisuuria yrityksiä toisin kuin muita yrityksiä. Se, että yritykset ovat pieniä
tai keskisuuria yrityksiä, ei vapauta niitä velvollisuudesta noudattaa kilpailusääntöjä (ks. analogisesti edellä 187 kohdassa
mainittu asia SNCZ v. komissio, tuomion 84 kohta).
Edellä esitetyillä perusteilla myös seuraamuksen tasapuolisuuden periaatteen loukkaamista koskeva väite on hylättävä.
Yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaaminen
Yhdenvertaisen kohtelun periaatteen väitetystä loukkaamisesta on todettava, että luokkiin jakamisen on noudatettava periaatetta,
jonka mukaan toisiinsa rinnastettavissa olevia tilanteita ei kohdella eri tavalla eikä erilaisia tilanteita samalla tavalla,
ellei tällainen kohtelu ole objektiivisesti perusteltua. Tästä näkökulmasta käsin suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdan kuudennessa
alakohdassa todetaan, että sitä, että samantyyppiseen kilpailusääntöjen rikkomiseen syyllistyneet yritykset ovat ”huomattavan”
erikokoisia, voidaan käyttää perusteena sille, että ne erotellaan kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta arvioitaessa.
Luokkiin jakaminen voi olla vastoin yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, jos eri luokkien kesken kohdeltaisiin eri tavalla
yrityksiä, jotka ovat toisiinsa rinnastettavissa tilanteissa, tai jos kunkin luokan sisällä kohdeltaisiin samalla tavalla
yrityksiä, jotka ovat eri tilanteessa. Käsiteltävänä olevassa asiassa kantajat ovat tuoneet esiin kaksi tällaista tapausta,
joista ensimmäinen koskee autoteollisuudessa käytettävän langan markkinoiden kartellia ja toinen teollisuuslankamarkkinoiden
kartellia Benelux-maissa ja Pohjoismaissa. Näin ollen on tutkittava, onko näissä tapauksissa kyse erilaisesta kohtelusta yritysten
välillä ja voidaanko se mahdollisesti objektiivisesti perustella (ks. vastaavasti edellä 196 kohdassa mainittu asia CMA CGM
ym. v. komissio, tuomion 407 ja 408 kohta).
On selvää, että kantajien ja Coatsin välillä on suuri kokoero. Koska niihin on sovellettu autoteollisuudessa käytettävän langan
ETA:ssa esiintyvän kartellin osalta erilaista laskentapohjaa sen vuoksi, että ne on luokiteltu kahteen eri luokkaan, ja teollisuuslangan
Benelux-maissa ja Pohjoismaissa esiintyvän kartellin osalta samaa laskentapohjaa sen vuoksi, että ne on luokiteltu samaan
luokkaan, on tarkasteltava, voiko erilainen kohtelu olla objektiivisesti perusteltua sillä perusteella, kuinka merkittäviä
yritykset ovat kyseisillä markkinoilla (määriteltynä kyseisillä markkinoilla kyseisestä tuotteesta saadun liikevaihdon perusteella)
niiden koon nojalla (määriteltynä kokonaisliikevaihdon perusteella).
Tältä osin unionin yleinen tuomioistuin on jo katsonut, että oli ollut johdonmukaista ja objektiivisesti perusteltua luokitella
samaan luokkaan useita yrityksiä, joista yhden kokonaisliikevaihto oli selvästi eli ”tuntuvasti” pienempi kuin muiden yritysten,
niiden kyseisillä markkinoilla saaman liikevaihdon ja hyvin samanlaisten markkinaosuuksien perusteella ja soveltaa niihin
samaa laskentapohjaa. Näin tehdessään se on katsonut, ettei komissio ollut millään tavoin rikkonut yhdenvertaisen kohtelun
periaatetta (ks. vastaavasti edellä 186 kohdassa mainittu asia Cheil Jedang v. komissio, tuomion 104−115 kohta ja edellä 187
kohdassa mainittu asia Union Pigments v. komissio, tuomion 155–158 kohta).
Käsiteltävässä asiassa on tehtävä sama johtopäätös. Kuten nimittäin edellä on todettu, autoteollisuudessa käytettävän langan
markkinoiden osalta kantajat on luokiteltu ensimmäiseen luokkaan ja Coats toiseen luokkaan sillä perusteella, että kantajien
näillä markkinoilla saama liikevaihto oli suunnilleen viisi kertaa suurempi kuin Coatsin vastaava liikevaihto. Samoin teollisuuslangan
markkinoiden osalta Amann ja Coats on asetettu samaan luokkaan, koska niiden näillä markkinoilla saamat liikevaihdot olivat
hyvin samankaltaisia. Näin ollen on johdonmukaista ja objektiivisesti perusteltua luokitella mainitut yritykset tällä perusteella.
Näillä perusteilla komissio ei ole loukannut yhdenvertaisen kohtelun periaatetta.
Edellä esitetty huomioon ottaen suhteellisuusperiaatteen ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamiseen liittyvä kanneperuste
on hylättävä.
3.
Amannin esittämä kanneperuste, joka liittyy teollisuuslankakartellista määrätyn sakon laskentapohjan virheelliseen vahvistamiseen
a)     Asianosaisten lausumat
Amann esittää, että komissio on rikkonut suuntaviivoja, kun se on luokitellut sen samaan luokkaan kuin Coatsin.
Komissio on nimittäin aluksi nojautunut ainoastaan niistä tuotteista, joihin teollisuuslankamarkkinoiden kartelli kohdistui,
vuonna 2000 saatuun liikevaihtoon erottelun tekemiseksi yritysten välillä. Se on kuitenkin jättänyt ottamatta huomioon sen
seikan, että Coatsilla oli hallussaan kaikki Barbourin osat vuodesta 1999 lähtien ja että Barbourin liikevaihto olisi näin
ollen pitänyt lisätä sen liikevaihtoon, kun erottelu tehtiin.
Koska komissio on lisäksi maininnut näiden kahden yrityksen osalta vain liikevaihdon raja-arvot (2–4 miljoonaa euroa ensimmäisen
ja 14–18 euroa toisen osalta), Amann ei ole katsonut voivansa määritellä näiden liikevaihtojen tarkkaa määrää. Amannin mukaan
komission olisi kuitenkin pitänyt olla erityisen huolellinen vahvistaessaan sakon laskentapohjaa, koska suuntaviivoissa säädetyssä
sakkojen kiinteämääräisessä laskentamenetelmässä ei loppujen lopuksi oteta huomioon yritysten eri kokoja. Amann esittää, että
menetelmän, jota käytetään yritysten luokittelemiseksi eri luokkiin, on oltava asianmukainen, johdonmukainen ja syrjimätön.
Komissio ei ole noudattanut näitä yhdenvertaisen kohtelun periaatteesta johtuvia velvoitteita. Amann katsoo lisäksi, että
koska sillä on käytössään vain liikevaihtojen raja-arvot, se ei voi tietää, onko komissio toiminut asianmukaisesti, johdonmukaisesti
ja syrjimättömästi määritellessään sakon laskentapohjan. Tältä osin se vetoaa myös EY 253 artiklan rikkomiseen.
Lopuksi Amann toteaa, että komissio on antanut rikkomisen kohteena olevien tuotteiden myynnistä saadulle liikevaihdolle suhteettoman
merkityksen verrattuna muihin arvioinnissa huomioon otettaviin seikkoihin.
Komissio katsoo, että tämä kanneperuste on perusteeton.
b)     Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Ensiksi on tutkittava Amannin väitettä, jonka mukaan komissio ei ole toiminut asianmukaisesti, johdonmukaisesti eikä syrjimättömästi,
kun se on luokitellut yritykset eri luokkiin ja määritellyt sakon laskentapohjan.
Aluksi on hylättävä Amannin väite, jonka mukaan komissio ei ole ottanut laskentapohjia eritellessään huomioon Barbourin, jonka
kaikki osat Coats hankki syyskuussa 1999, liikevaihtoa.
Coats esitti nimittäin komission tietojensaantipyyntöön 11.4.2005 antamassaan vastauksessa, ettei Barbour ole syyskuusta 1999
alkaen harjoittanut yritystoimintaa eikä sillä ole ollut liikevaihtoa. Coatsin Benelux-maiden ja Pohjoismaiden teollisuuslankamarkkinoilla
vuonna 2000 saama liikevaihto, 14–18 miljoonaa euroa, sisältää näin ollen sekä Coatsin taloudellisen toiminnan että Coatsin
syyskuussa 1999 hankkiman Barbourin toiminnan, eikä sitä voida näin ollen kyseenalaistaa.
Tämän lisäksi on muistutettava, että komissio on katsonut tarpeelliseksi kohdella eri tavalla kartelleihin osallistuneita
yrityksiä, jotta otettaisiin huomioon rikkomiseen syyllistyneiden yritysten todellinen taloudellinen kyky aiheuttaa merkittävää
haittaa kilpailulle sekä vahvistettaisiin sakko tasolle, joka takaa riittävän ehkäisevän vaikutuksen. Se on lisännyt, että
on välttämätöntä ottaa huomioon kunkin yrityksen sääntöjenvastaisen toiminnan erityinen painoarvo ja näin ollen sen toiminnan
todellinen vaikutus kilpailuun (riidanalaisen päätöksen 354 ja 355 perustelukappale). Näiden seikkojen arvioimiseksi komissio
on valinnut nojautuvansa kunkin yrityksen teollisuuslankamarkkinoilla rikkomisen viimeisenä vuonna, eli vuonna 2000, saamaan
liikevaihtoon, kuten riidanalaisen päätöksen 356 perustelukappaleesta ilmenee.
Kuten vastaavasti edellä 184 kohdassa on esitetty, se on jakanut yritykset neljään luokkaan, luokitellut Amannin ja Coatsin
ensimmäiseen luokkaan ja saanut näiden kahden yrityksen laskentapohjaksi 14 miljoonaa euroa.
Tältä osin unionin yleisen tuomioistuimen on valvoessaan sitä, onko komissio käyttänyt sille tässä asiassa kuuluvaa harkintavaltaansa
laillisesti, tarkastettava ainoastaan, onko tämä jako johdonmukainen ja objektiivisesti perusteltu (ks. edellä 196 kohdassa
mainittu asia BASF v. komissio, tuomion 157 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tässä suhteessa on katsottava, että yritysten jakaminen neljään luokkaan ei ole kohtuuton tapa ottaa huomioon niiden suhteellista
merkitystä markkinoilla laskentapohjan vahvistamiseksi, kunhan sillä ei päädytä kyseisten markkinoiden karkeaan vääristelyyn.
Esillä olevassa asiassa ei voida katsoa, että komission menetelmältä, jossa määritellään luokat kyseessä olevan tuotteen osalta
kyseisillä markkinoilla saadun liikevaihdon nojalla, eli 14–18 miljoonaa euroa, 5–8 miljoonaa euroa, 2–4 miljoonaa euroa ja
0–1 miljoonaa euroa, puuttuisi sisäinen johdonmukaisuus.
Amannin siitä menetelmästä, jonka mukaan luokat on määritelty ja sakon laskentapohja vahvistettu kullekin yritykselle, esittämä
kritiikki on yhä perusteettomampaa, koska Amannin luokassa sen sakon laskentapohjaksi valittu 14 miljoonan euron määrä oli
tämän luokan pienin.
Tältä osin on hylättävä Amannin väite, jonka mukaan sen ei olisi pitänyt olla samassa luokassa kuin Coats sillä perusteella,
että niiden teollisuuslankamarkkinoilla saamilla liikevaihdoilla on vähintään kahden miljoonan euron ero ja että yritykset,
joiden välillä on sama ero, oli luokiteltu eri luokkiin. On nimittäin huomattava, että asiassa C-57/02 P, Acerinox vastaan
komissio, 14.7.2005 annetussa tuomiossa (Kok., s. I-6689, 74−80 kohta), johon komissio perustellusti viittaa, on hyväksytty
sellaisten yritysten luokittelu samaan luokkaan, joiden markkinaosuuksien ero oli suurempi kuin kyseisessä asiassa.
Lopuksi on edellä 182–194 kohdassa esitetyt toteamukset huomioon ottaen hylättävä Amannin väite, jonka mukaan komissio olisi
antanut rikkomisen kohteena olevista tuotteista saadulle liikevaihdolle suhteettoman merkityksen verrattuna muihin arvioinnissa
huomioon otettaviin seikkoihin.
Näin ollen komissio on toiminut asianmukaisesti, johdonmukaisesti ja syrjimättömästi, kun se on luokitellut yritykset eri
luokkiin ja määritellyt sakon laskentapohjan.
Toiseksi Amann vetoaa virheellisesti perusteluvelvollisuuden loukkaamiseen sillä perusteella, että sen tiedossa oli vain liikevaihtojen
raja-arvot eikä se voinut näin ollen tuntea sitä tapaa, jolla komissio oli mainittujen lukujen perusteella määritellyt laskentapohjat.
Oikeuskäytännöstä ilmenee nimittäin yhtäältä, että kun määritellään kilpailulainsäädännön rikkomisesta määrättävien sakkojen
määrää, olennaisia menettelymääräyksiä, joihin perusteluvelvollisuus kuuluu, noudatetaan, kun komissio ilmoittaa päätöksessään
ne arviointiperusteet, joiden avulla se on määrittänyt kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden ja keston (yhdistetyt asiat
T-191/98 ja T-212/98–T-214/98, Atlantic Container Line ym. v. komissio, tuomio 30.9.2003, Kok., s. II-3275, 1521 kohta). Nämä
vaatimukset eivät edellytä sitä, että komission olisi ilmoitettava päätöksessään sakkojen laskentatapaan liittyviä numerotietoja,
ja on korostettava, että komissio ei missään tapauksessa voi luopua harkintavallastaan käyttämällä yksinomaan ja mekaanisesti
aritmeettisia laskentakaavoja. Sellaisen päätöksen osalta, jossa usealle yritykselle määrätään sakkoja, perusteluvelvollisuuden
laajuutta on arvioitava ottaen huomioon erityisesti se seikka, että kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuus on määritettävä
erittäin monien seikkojen, kuten erityisesti asian ominaispiirteiden, asiayhteyden ja sakkojen ennalta ehkäisevän vaikutuksen
perusteella, eikä huomioon otettavista arviointiperusteista ole vahvistettu sitovaa tai tyhjentävää luetteloa (yhdistetyt
asiat C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P–C-252/99 P ja C-254/99 P, Limburgse Vinyl Maatschappij ym.
v. komissio, tuomio 15.10.2002, Kok., s. I-8375, 464 ja 465 kohta).
Käsiteltävässä asiassa edellä esitetyistä toteamuksista ilmenee, että oikeuskäytännössä asetetut edellytykset täyttyvät, koska
komissio on ilmoittanut, että se on arvioinut rikkomisen vakavuutta suuntaviivojen perusteita soveltamalla ja että se on tämän
jälkeen luokitellut yritykset sen mukaan, mikä on niiden merkitys markkinoilla niiden näiltä markkinoilta saaman liikevaihdon
perusteella, ja määritellyt laskentapohjan, jossa otetaan huomioon kyseisten maantieteellisten markkinoiden laajuus.
Toisaalta komissio on täyttänyt perusteluvelvollisuutensa, kun se on ilmoittanut riittävän tarkat liikevaihtojen raja-arvot,
joiden nojalla Amann voi määritellä tavan, jolla komissio on vahvistanut laskentapohjat, kuitenkin turvaten liikesalaisuudet.
Näin ollen komissiota ei voida moittia perusteluvelvollisuuden rikkomisesta.
Teollisuuslangan kartellista asetetun sakon laskentapohjan virheelliseen vahvistamiseen liittyvä kanneperuste on näin ollen
hylättävä perusteettomana.
4.
Amannin esittämä kanneperuste, joka liittyy teollisuuslankamarkkinoilla tehdyn rikkomisen keston virheelliseen laskemiseen
a)     Asianosaisten lausumat
Amannin mukaan rikkomisen kesto on laskettu virheellisesti.
Ensiksi rikkomisen, jonka se on tehnyt Benelux-maiden ja Pohjoismaiden teollisuuslankamarkkinoilla, kesto oli ollut vain 11
vuotta, eikä 11 vuotta ja yhdeksän kuukautta. Se osallistui viimeksi rikkomiseen 16.1.2001 pidetyssä kokouksessa eikä 18.9.2001
pidetyssä kokouksessa, mikä vahvistetaan riidanalaisen päätöksen 147 perustelukappaleessa. Näin ollen sakon laskentapohjaa
olisi pitänyt nostaa enintään 110 prosenttia, eikä 115 prosenttia.
Lisäksi Amann korostaa, että vaikka komission väittämien kahdenvälisten kontaktien perusteella olisi todettava, että se oli
osapuolena kyseisissä sopimuksissa 16.1.2001 jälkeen, näin oli vain toukokuuhun 2001 asti. Rikkominen on näin ollen kestänyt
enintään 11 vuotta ja neljä kuukautta.
Toiseksi Amann esittää vetoamalla tältä osin useisiin komission päätöksiin, että ensimmäisen rikkomisvuoden ei olisi pitänyt
vaikuttaa sakon laskentapohjan korottamiseen.
Kolmanneksi Amann esittää, että komission olisi pitänyt käyttää harkintavaltaansa korottaessaan suuntaviivojen 1 kohdan B
alakohdan toisen alakohdan mukaisesti laskentapohjaa ja soveltaa siihen alle 10 prosentin prosenttimäärää jokaisen rikkomisvuoden
osalta, koska tekstiiliteollisuudessa käytettävän langan hinnat eivät lähtökohtaisesti aiheuta tai aiheuttavat hyvin vähäisessä
määrin jatkuvasti haitallisia vaikutuksia kuluttajille, koska langan kustannus on vain 0,15 prosenttia lopputuotteen kustannuksista.
Komissio kiistää nämä väitteet kokonaisuudessaan ja vaatii näin ollen, että kanneperuste hylätään perusteettomana.
b)     Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 3 kohdan mukaan rikkomisen kesto on yksi niistä seikoista, jotka on otettava huomioon, kun
päätetään kilpailusääntöjen rikkomiseen syyllistyneiden yritysten sakkojen määristä.
Rikkomisen kestoon liittyvän tekijän osalta suuntaviivoissa erotetaan toisistaan lyhytkestoiset (yleensä alle vuoden kestävät)
rikkomiset, joiden osalta vakavuuteen perustuvaa laskentapohjaa ei pitäisi korottaa, keskipitkän ajan kestävät rikkomukset
(yleensä 1–5 vuotta), joiden osalta tätä määrää voidaan korottaa enintään 50 prosentilla, ja pitkäaikaiset rikkomiset (yleensä
yli 5 vuotta), joiden osalta tätä määrää voidaan korottaa 10 prosentilla jokaiselta vuodelta (suuntaviivojen 1 kohdan B alakohdan
ensimmäisen alakohdan ensimmäinen, toinen ja kolmas luetelmakohta).
Riidanalaisen päätöksen 359 perustelukappaleesta ilmenee, että Amann on osallistunut teollisuuslankamarkkinoiden kartelliin
Benelux-maissa ja Pohjoismaissa tammikuusta 1990 syyskuuhun 2001, eli rikkominen on kestänyt 11 vuotta ja 9 kuukautta. Tämä
ajanjakso vastaa pitkäkestoista rikkomista. Sen sakon laskentapohjaa on vastaavasti korotettu 115 prosenttia rikkomisen keston
perusteella (riidanalaisen päätöksen 360 perustelukappale).
Aluksi on todettava, ettei se seikka, ettei Amann osallistunut monenväliseen kokoukseen 18.9.2001, riitä osoittamaan luopumista
osallistumisesta rikkomiseen 16.1.2001, jolloin pidettiin viimeinen monenvälinen kokous, johon se osallistui.
Vain siinä tapauksessa voitaisiin todeta, että sen kuuluminen kartelliin oli päättynyt lopullisesti, jos se olisi julkisesti
etääntynyt kartellin sisällöstä 16.1.2001 pidetyssä kokouksessa, mitä se ei ollut tehnyt (ks. vastaavasti asia T-141/89, Tréfileurope
v. komissio, tuomio 6.4.1995, Kok., s. II-791, 85 kohta ja edellä 145 kohdassa mainittu asia BPB de Eendracht v. komissio,
tuomion 203 kohta).
Kuten lisäksi riidanalaisen päätöksen 99 perustelukappaleessa on mainittu, teollisuuslankamarkkinoiden kartelli Benelux-maissa
ja Pohjoismaissa oli järjestetty sekä monenvälisillä kokouksilla että kahdenvälisillä kokouksilla. Amann on tosiasiallisesti
pitänyt yllä säännöllisiä kahdenvälisiä kontakteja 16.1.2001 jälkeen. Riidanalaisen päätöksen 151 perustelukappaleesta ilmenee
nimittäin, että Amann ja Coats lähettivät toisilleen sähköposteja vaihtaakseen hintatietoja, mitä Amann ei myöskään kiistä.
Sen perusteella, että viimeksi mainitut sähköpostit ovat peräisin toukokuulta 2001, ei voida todeta, että Amannin osallistuminen
rikkomiseen olisi päättynyt kesäkuussa 2001.
Tältä osin on huomattava, kuten edellä 27 kohdassa on muistutettu, että kartelli on muodostunut hintoja, alennuksia ja erityishintoja
koskevien tietojen vaihdosta ja tulevia hinnastoja, alennuksia ja erityishintoja koskevista sopimuksista sekä sopimuksista,
joiden tarkoituksena on välttää kilpailu vakiintuneen toimittajan hyväksi ja jakaa asiakkaat. Vaikka katsottaisiin toteennäytetyksi
pelkästään se seikka, että Amann oli lopettanut toukokuussa 2001 lähetettyjen sähköpostien jälkeen tietojen toimittamisen
muille kartellin jäsenille, ei osoita, että se olisi lopettanut osallistumisensa siihen (ks. vastaavasti asia T-329/01, Archer
Daniels Midland v. komissio, tuomio 27.9.2006, Kok., s. II-3255, 252 kohta).
Tästä seuraa, ettei komissio ole tehnyt laskentavirhettä, kun se on korottanut Amannille määrätyn sakon laskentapohjaa viidellä
prosentilla sen vuoksi, että se osallistui rikkomiseen 16.1.2001 pidetyn monenvälisen kokouksen jälkeen.
Toiseksi laskentamenetelmä, jossa ensimmäistä rikkomisvuotta ei oteta huomioon, kun sakon määrää korotetaan rikkomisen keston
perusteella, ei ole komission vakiintunutta käytäntöä. Sitä ei nimittäin ole enää sovellettu komission viimeaikaisissa päätöksissä.
Lisäksi on komission tavoin todettava, että päätökset, joihin Amann vetoaa väitteensä tueksi, koskevat keskipitkiä rikkomisia
(viiteen vuoteen saakka) eivätkä ne millään tavoin kuvaa väitettyä komission vakiintunutta päätöskäytäntöä pitkäkestoisissa
rikkomisissa. Lisäksi komissiolla on sakkojen suuruuden määrittämisessä laaja harkintavalta, eivätkä sitä sido sen aikaisemmat
arvioinnit (ks. vastaavasti edellä 154 kohdassa mainittu asia Michelin v. komissio, tuomion 292 kohta).
Lisäksi edellä 186 kohdassa mainitussa asiassa Cheil Jedang vastaan komissio annetusta tuomiosta (133 kohta), johon Amann
on vedonnut, ilmenee sitä vastoin, että suuntaviivojen 1 kohdan B alakohdan säännöksistä ei millään tavalla ilmene, että ensimmäistä
kilpailusääntöjen rikkomisen vuotta ei pidä ottaa huomioon. Tältä osin määrätään näet ainoastaan siitä, että lyhytaikaisiin,
yleensä alle vuoden pituisiin kilpailusääntöjen rikkomisiin ei sovelleta korotusta. Korotusta sovelletaan sitä vastoin pidempiin
kilpailusääntöjen rikkomisiin, ja se voi nousta esimerkiksi 50 prosenttiin, kun rikkominen on kestänyt 1–5 vuotta. Samassa
tuomiossa todetaan myös, että vaikka viimeksi mainitussa määräyksessä ei määrätä automaattisesta vuosittaisesta 10 prosentin
lisäyksestä keskipitkien kilpailusääntöjen rikkomisen osalta, siinä jätetään tältä osin komissiolle harkintavaltaa. Sama pätee
myös suuntaviivojen 1 kohdan B alakohdan ensimmäisen alakohdan kolmanteen luetelmakohtaan, joka koskee pitkäkestoisia kilpailusääntöjen
rikkomisia ja jossa säädetään vain siitä, että määrää voidaan korottaa 10 prosenttia vuodessa (em. asia Cheil Jedang v. komissio,
tuomion 133 ja 134 kohta). Edellä mainitussa asiassa Cheil Jedang vastaan komissio annetussa tuomiossa peruste, jonka nojalla
unionin yleinen tuomioistuin katsoi, ettei 10 prosentin korotusta voida soveltaa, riippui vain kyseessä olleen asian erityisistä
seikoista, eli komissio oli soveltanut päätöksessään täysin perusteetta 40 prosentin korotusta tiettyihin yrityksiin viisi
vuotta kestäneen rikkomisen osalta, kun se taas oli soveltanut kantajaan 30 prosentin korotusta kaksi vuotta ja kymmenen kuukautta
kestäneen rikkomisen osalta.
Kolmanneksi Amann väittää virheellisesti, ettei komissio ole käyttänyt harkintavaltaansa, kun se on soveltanut automaattisesti
10 prosentin enimmäiskorotusta rikkomisvuotta kohti, eikä näin ollen ole ottanut huomioon sitä seikkaa, että teollisuuslangan
hinnat eivät lähtökohtaisesti aiheuta tai aiheuttavat hyvin vähäisessä määrin jatkuvaa haittaa kuluttajille.
On muistutettava, että vaikka suuntaviivojen 1 kohdan B alakohdan ensimmäisen alakohdan kolmannessa luetelmakohdassa ei säädetä
automaattisesta vuosittaisesta 10 prosentin korotuksesta kilpailusääntöjen pitkien rikkomisten osalta, siinä jätetään tältä
osin komissiolle harkintavaltaa (asia T-410/03, Hoechst v. komissio, tuomio 18.6.2008, Kok., s. II-881, 396 kohta ja edellä
89 kohdassa mainittu asia BPB v. komissio, tuomion 362 kohta).
Käsiteltävässä asiassa edeltävästä 239 kohdasta seuraa, että komissio on noudattanut suuntaviivoissa rikkomisen keston nojalla
tehtävästä sakon määrän korottamisesta annettuja sääntöjä. Kun otetaan huomioon esillä olevassa asiassa vallitsevat olosuhteet,
on todettava, että komissio on käyttänyt asianmukaisesti harkintavaltaansa korottamalla sakkoa 10 prosentilla jokaiselta vuodelta,
jona rikkomiseen on syyllistytty.
Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä seuraa myös, ettei sakon määrän korottaminen rikkomisen keston perusteella rajoitu ainoastaan
sellaiseen tapaukseen, jossa voitaisiin katsoa, että rikkomisen keston ja sellaisen lisääntyneen vahingon välillä, joka kohdistuu
sellaisiin yhteisön tavoitteisiin, joihin kilpailua koskevilla säännöillä pyritään, on suora yhteys (ks. vastaavasti yhdistetyt
asiat T-202/98, T-204/98 ja T-207/98, Tate & Lyle ym. v. komissio, tuomio 12.7.2001, Kok., s. II-2035, 106 kohta ja edellä
154 kohdassa mainittu asia Michelin v. komissio, tuomion 278 kohta).
Käsiteltävässä asiassa riidanalaisen päätöksen 347–351 perustelukappaleesta ilmenee, että komissio on tutkinut kartellin konkreettisia
haitallisia vaikutuksia kyseisillä markkinoilla. Se on todennut, että niitä on vaikeaa mitata tarkasti mutta että salaisten
sopimusten vaikutus oli todellinen.
Oikeuskäytännön valossa ja otettaessa huomioon esillä olevassa asiassa vallitsevat seikat on katsottava, ettei komissio ole
tehnyt ilmeistä arviointivirhettä, kun se on korottanut sakkoa 10 prosentilla jokaiselta rikkomisvuodelta.
Näin ollen kanneperuste, joka liittyy teollisuuslankamarkkinoilla tehdyn rikkomisen keston virheelliseen laskemiseen, on hylättävä.
5.
Amannin esittämä kanneperuste, joka liittyy tiettyjen lieventävien seikkojen huomiotta jättämiseen teollisuuslankamarkkinoita
koskevan rikkomisen osalta
a)     Asianosaisten lausumat
Amann vetoaa suuntaviivojen 3 kohdan seitsemännen luetelmakohdan mukaiseen lieventävään seikkaan, koska se on yksipuolisella
päätöksellään luopunut rikkomisesta omasta aloitteestaan ja ennen komission ensimmäisiä toimenpiteitä. Se esittää nimittäin,
ettei se ole enää osallistunut kokouksiin 16.1.2001 pidetyn kokouksen jälkeen ja että se on lopettanut kaikenlaisen kahdenvälisen
yhteydenpidon maaliskuussa 2001. Se korostaa tältä osin, että koska se ei ole vedonnut suuntaviivojen 3 kohdan kolmanteen
luetelmakohtaan, oikeuskäytäntö, jonka mukaan komission toimenpiteiden on täytynyt saada kyseessä olevat yritykset lopettamaan
kilpailunvastaisen toimintansa, ei ole millään tavoin ristiriidassa lieventävän seikan myöntämisen kanssa. Näin tehden Amann
katsoo, että se on altistunut seuraamusten vaaralle kilpailijoidensa, erityisesti Coatsin taholta. Tämä kostotoimien vaara
on kaikkea muuta kuin teoreettinen, ja se on lisäksi näytetty toteen Coatsin edustajan kanssa vaihdetuilla sähköposteilla,
kuten BST on vahvistanut 19.7. ja 20.7.2004 pidetyissä kuulemistilaisuuksissa. Komissio on sitä paitsi pidättynyt tutkimasta
näitä ilmoituksia ja rikkonut siten velvollisuutta selvittää sille esitetyt seikat.
Kun lisäksi komissio väitti, että rikkomisen lakkaaminen oli jo otettu huomioon sen kestoa arvioitaessa, se jätti ottamatta
huomioon, että rikkomisen objektiivinen kesto on erotettava sen loppumisen subjektiivisesta näkökohdasta. Tietynlaisen toiminnan
huomioon ottamista lieventävänä seikkana ei pitäisi sulkea pois, koska sillä on positiivisia vaikutuksia yritykselle rikkomisen
keston osalta.
Komissio kiistää nämä väitteet.
b)     Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Aluksi on muistutettava, että suuntaviivojen 3 kohdassa säädetään perusmäärän alentamisesta ”lieventävien olosuhteiden perusteella”,
kuten passiivisuus tai seurailijan asema rikkomisen toteuttamisessa, salaisten sopimusten jättäminen käytännössä soveltamatta,
rikkomisen lopettaminen heti komission ensimmäisen toimenpiteen jälkeen tai muut seikat, joita ei ole nimenomaisesti mainittu.
On myös todettava, että tässä tekstissä ei luetella pakottavasti lieventäviä seikkoja, jotka komission olisi otettava huomioon.
Näin ollen on katsottava, että komissio on säilyttänyt tietyn harkintavallan arvioidakseen kokonaisvaltaisesti mahdollisen
lieventäviin seikkoihin perustuvan sakon määrän alennuksen suuruutta (asia T-50/00, Dalmine v. komissio, tuomio 8.7.2004,
Kok., s. II-2395, 326 kohta). Näin ollen komissio ei harkintavaltansa rajoissa ollut missään tapauksessa velvollinen alentamaan
sakkoa sillä perusteella, että ilmeinen kilpailusääntöjen rikkominen oli lopetettu, oli tämä lopettaminen sitten tapahtunut
ennen komission toimenpiteitä tai niiden jälkeen (edellä 93 kohdassa mainittu asia Tokai II, tuomion 292 kohta).
On lisäksi korostettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan rikkomisten päättäminen komission ensimmäisistä suuntaviivojen
3 kohdan kolmannen luetelmakohdan mukaisista toimenpiteistä lähtien voi loogisesti olla lieventävä olosuhde vain, jos on syytä
olettaa, että kyseiset komission toimenpiteet ovat saaneet aikaan sen, että kyseessä olevat yritykset ovat päättäneet kilpailunvastaiset
menettelynsä. On ilmeistä, että tällä määräyksellä pyritään rohkaisemaan yrityksiä lopettamaan kilpailunvastaiset menettelynsä
heti, kun komissio aloittaa niitä koskevan tutkimuksen. Sakon määrää ei voida tällä perusteella alentaa tilanteessa, jossa
nämä yritykset ovat jo tehneet sitovan päätöksen rikkomisen lopettamisesta ennen komission ensimmäisiä toimenpiteitä, tai
tilanteessa, jossa rikkominen on jo loppunut ennen tätä ajankohtaa. Tämä jälkimmäinen mahdollisuus otetaan riittävästi huomioon
hyväksytyn rikkomisajan keston laskennassa (ks. vastaavasti asia C-407/04 P, Dalmine v. komissio, tuomio 25.1.2007, Kok.,
s. I-829, 158 kohta; asia T-44/00, Mannesmannröhren-Werke v. komissio, tuomio 8.7.2004, Kok., s. II-2223, 280 ja 281 kohta
ja edellä 91 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat BASF v. komissio, tuomion, 128 kohta).
Lisäksi on todettava, että Amann perustelee oikeuttaan lieventävien olosuhteiden hyväksi lukemiseen sillä, että se on yksipuolisesti
päättänyt 16.1.2001 pidetyn kokouksen jälkeen, että se ei enää osallistu muihin kokouksiin ja että se lopettaa kaiken kahdenvälisen
yhteydenpidon. Kuten edellä 240 kohdassa ja sitä seuraavissa kohdissa on todettu, Amann on kuitenkin jatkanut osallistumistaan
kahdenvälisiin kokouksiin tämän monenvälisen kokouksen jälkeen.
Näillä samoilla perusteilla on hylättävä myös Amannin väite, jonka mukaan Coatsilla oli johtajan rooli kartellissa ja se esitti
Amannille uhkauksia sen jälkeen, kun se päätti olla enää osallistumatta rikkomiseen. Tältä osin kantajan väite, joka liittyy
komission tosiseikkoja koskevan selvitysvelvollisuuden rikkomiseen, on tehoton. Kuten edellä olevasta 261 kohdasta nimittäin
johtuu, kantajan väite, jonka mukaan se on lopettanut osallistumisensa rikkomiseen 16.1.2001 pidetyn kokouksen jälkeen, ei
pidä paikkaansa. Se ei näin ollen voi pätevästi esittää, että rikkomisen päättäminen tämän kokouksen jälkeen olisi altistanut
sen Coatsin kostotoimenpiteille, eikä se näin ollen voi vedota minkäänlaiseen tosiseikkojen selvittämistä koskevan velvollisuuden
rikkomiseen tältä osin.
Lopuksi on todettava, että vaikka oletettaisiin Amannin lopettaneen osallistumisensa rikkomiseen aikaisemmin, edellä mainitusta
oikeuskäytännöstä johtuu, että komissio on säilyttänyt tietyn harkintavallan arvioidakseen kokonaisvaltaisesti mahdollisen
lieventäviin seikkoihin perustuvan sakon määrän alennuksen suuruutta eikä se ole mitenkään velvoitettu myöntämään tällaista
sakon alennusta ilmeisen rikkomisen lopettamisesta ennen sen toimenpiteitä.
Käsiteltävänä oleva kanneperuste on näin ollen hylättävä.
6.
Molempien kantajien esittämä kanneperuste, joka liittyy rikkomisesta autoteollisuudessa käytettävän langan markkinoilla määrätyn
sakon laskentapohjan ja perusmäärän virheelliseen laskemiseen
a)     Asianosaisten lausumat
Ensiksi kantajat väittävät, että rikkomisesta autoteollisuudessa käytettävän langan markkinoilla määrätyn sakon laskentapohja
on vahvistettu mielivaltaisesti. Riidanalaisen päätöksen perusteella ei nimittäin voida tunnistaa sitä tapaa, jolla komissio
on laskenut mainitun määrän, eikä sitä, millä perusteella se on määritellyt luokat. Laskentapohjat (5 miljoonaa euroa kantajille
ja 1,3 miljoonaa euroa muille kyseessä oleville yrityksille) eivät nimittäin vastaa täsmällisesti kartellin kohteena olevista
tuotteista saatuja liikevaihtoja.
Edelleen komissio ei kantajien mukaan ole esittänyt syytä, jonka vuoksi se katsoi, toisin kuin Coatsin ja Barbourin osalta,
että kantajat muodostavat yhtenäisen yritysten kokonaisuuden. Tältä osin komission väitteet Amannin suuresta vaikutusvallasta
Cousiniin nähden ennen kuin se hankki suurimman osan siitä, eivät ole vakuuttavia. Kantajien mukaan Coatsin ja Barbourin tilannetta
olisi pitänyt arvioida samalla tavalla kuin kantajien tilannetta. Oxleyn väitetiedoksiantoon antamassa vastauksessa toimittamilla
tiedoilla pyrittiin samoin osoittamaan, että komissio oli aliarvioinut ”Coats/Barbourin” merkityksen. Kantajat korostavat,
ettei voida sulkea pois sitä, että komissio olisi päätynyt toisenlaiseen laskentapohjaan, mikäli se olisi luokitellut nämä
yritykset asianmukaisesti. Kun otetaan nämä seikat huomioon, riidanalainen päätös ei kantajien mukaan ole perusteltu.
Kantajat esittävät, että komission vastauksessa vahvistetaan sen logiikkaa koskeva virhe siltä osin, kuin se on ottanut Barbourin
osallistumisen huomioon vain siihen asti, kun Coats hankki sen syyskuussa 1999, minkä jälkeen se on ottanut huomioon vain
Coatsin liikevaihdon, vaikka sen olisi pitänyt laskea Coatsin osalle myös Barbourin vuoden 1999 aikana saama liikevaihto.
Tämän liikevaihdon määrä oli ollut noin 6 miljoonaa euroa. Lisäksi kantajat arvostelevat sitä, että niihin sovellettu laskentapohja
oli 5 miljoonaa euroa (niiden yhdistetyt liikevaihdot olivat n. 8,55 miljoonaa euroa), vaikka Coatsiin sovellettu laskentapohja
oli vain 1,3 miljoonaa euroa (sen liikevaihto oli n. 6 miljoonaa euroa). Kantajat moittivat myös sitä, että komission tekemä
luokittelu on johtanut niiden yhdistetyn liikevaihdon huomioon ottamiseen koko ajanjaksolta, vaikka Barbourin liikevaihtoa
ei ole enää sen jälkeen, kun Coats hankki sen, otettu huomioon sakon määrää vahvistettaessa.
Toiseksi perusmäärän laskeminen rikkomisen keston, touko–kesäkuusta 1998 15.5.2000 asti, eli yksi vuosi ja 11 kuukautta, perusteella
ja siitä seuraava sakon laskentapohjan nostaminen 15 prosentilla ovat virheellisiä.
Kantajien mukaan ei ole olemassa näyttöä siitä, että touko–kesäkuussa 1998 on pidetty kokous, eikä näyttöä kantajien osallistumisesta
siihen. Ne huomauttavat, että ainoa todiste, johon komissio nojautuu, on Coatsin vastaus tietojensaantipyyntöön. Tässä Coatsin
vastauksessa nojaudutaan ainoastaan aikaisemman työntekijän muistiinpanoihin. Tämän kokouksen pitäminen nojautuu näin ollen
vain kuulopuheisiin, ja muistiinpanojen aitous herättää epäilyksiä, jotka komission olisi pitänyt poistaa tarkastuksia tehdessään.
Kantajien mukaan ensimmäinen kokous pidettiin vasta kesäkuussa 1999. Oxley ei voinut toimittaa pienintäkään näyttöä tästä
kokouksesta, eikä Coats voinut toimittaa täsmällistä selvitystä osallistumisestaan. Kun otetaan huomioon tätä kokousta koskevat
epäselvyydet, kantajat moittivat komissiota muun muassa siitä, ettei se ole lainkaan pyrkinyt selventämään paikkaa, missä
tällainen kokous olisi pidetty. Ne katsovat näin ollen, että sakon perusmäärä olisi tullut laskea käyttäen ajanjakson alkamisajankohtana
vasta päivämäärää 15.4.1999.
Komissio kiistää tämän kanneperusteen.
b)     Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Aluksi on tutkittava väitettä, joka liittyy sakon laskentapohjan mielivaltaiseen vahvistamiseen.
Tältä osin on syytä muistuttaa, että suuntaviivoissa annetaan ohjeet ensinnäkin kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden arvioimisesta
sellaisenaan, minkä perusteella voidaan vahvistaa ”yleinen laskentapohja”. Rikkomisen vakavuus määritellään näin ollen sellaisten
objektiivisten seikkojen perusteella, joita ovat esimerkiksi rikkomisen luonne, sen konkreettinen vaikutus markkinoihin, mikäli
sitä voidaan mitata, ja kyseisten maantieteellisten markkinoiden laajuus. Toiseksi rikkomisen vakavuutta arvioidaan useiden
subjektiivisten osatekijöiden pohjalta. Tällöin otetaan huomioon asianomaisen yrityksen ominaisuudet, erityisesti sen koko
ja sillä merkityksellisillä markkinoilla oleva asema, minkä perusteella saatetaan painottaa sakon laskentapohjaa, luokitella
yrityksiä luokkiin ja vahvistaa ”erityinen laskentapohja”. Kolmanneksi rikkomisen kesto otetaan huomioon vahvistettaessa perusmäärää,
ja neljänneksi raskauttavat tai lieventävät seikat otetaan huomioon arvioitaessa sitä, miten vakavasti kukin asianomainen
yritys on suhteellisesti osallistunut rikkomiseen.
Erityisesti subjektiivisista osatekijöistä, jotka otetaan huomioon sakon laskentapohjaa vahvistettaessa, suuntaviivoissa todetaan,
että on tarpeen ottaa huomioon yritysten todellinen taloudellinen kapasiteetti aiheuttaa vakavaa vahinkoa muille talouden
toimijoille ja erityisesti kuluttajille ja määrittää sakon määrä tasolle, joka on riittävän varoittava (1 kohdan A alakohdan
neljäs alakohta).
Samoissa suuntaviivoissa todetaan, että jos rikkomiseen syyllistyy useita yrityksiä, kuten kartelleissa, yleistä laskentapohjaa
voidaan painottaa ja voidaan vahvistaa kunkin yrityksen erityisluonteen perusteella erityinen laskentapohja, jossa otetaan
huomioon rikkomisten erityinen painoarvo ja siten kunkin yrityksen rikkomisen todellinen vaikutus kilpailuun erityisesti,
kun samanlaisiin rikkomisiin syyllistyneet yritykset ovat huomattavan erikokoisia (1 kohdan A alakohdan kuudes alakohta) (edellä
186 kohdassa mainittu asia Cheil Jedang v. komissio, tuomion 81 kohta).
On huomattava, että suuntaviivoissa ei määrätä, että sakon määrä laskettaisiin yritysten kokonaisliikevaihdon tai kyseessä
olevasta tuotteesta relevanteilla markkinoilla kertyneen liikevaihdon perusteella. Niissä ei kuitenkaan myöskään kielletä
sitä, että tällaiset liikevaihdot otettaisiin huomioon sakkoa määritettäessä yhteisön oikeuden yleisten periaatteiden noudattamiseksi
ja tilanteen sitä vaatiessa. Liikevaihto saattaa näin ollen olla yksi tekijä silloin, kun otetaan huomioon edellä 269 ja 270 kohdassa
lueteltuja eri seikkoja (edellä 186 kohdassa mainittu asia Cheil Jedang v. komissio, tuomion 82 kohta ja edellä 186 kohdassa
mainittu asia Tokai I, tuomion 195 kohta).
Käsiteltävässä asiassa riidanalaisen päätöksen 418 perustelukappaleesta ja sitä seuraavista perustelukappaleista ilmenee,
että komissio on noudattanut suuntaviivojen säännöksiä. Se on nimittäin ottanut huomioon rikkomisen luonteen, sen konkreettisen
vaikutuksen markkinoihin sekä kyseisten maantieteellisten markkinoiden laajuuden. Ottamalla huomioon nämä tekijät se on luokitellut
rikkomisen hyvin vakavaksi ja täsmentänyt riidanalaisen päätöksen 428 perustelukappaleessa, että se ottaa huomioon kyseisten
markkinoiden pienen koon, kun se vahvistaa sakon määrän.
Edelleen on niin, kuten Benelux-maiden ja Pohjoismaiden teollisuuslankamarkkinoiden kartellin yhteydessä, että komissio on
katsonut tarpeelliseksi kohdella eri tavalla autoteollisuudessa käytettävän langan kartelliin osallistuneita yrityksiä, jotta
voidaan ottaa huomioon rikkomiseen syyllistyneiden todelliset taloudelliset edellytykset vaarantaa kilpailua merkittävästi
ja jotta sakko voidaan määrätä niin suureksi, että sillä taataan riittävä rikkomisia ehkäisevä vaikutus. Se lisää, että on
välttämätöntä ottaa huomioon kunkin yrityksen sääntöjenvastaisen toiminnan erityinen painoarvo markkinoilla ja näin ollen
sen todellinen vaikutus kilpailuun. Näiden seikkojen arvioimiseksi komissio on valinnut nojautuvansa kartellissa kyseessä
olevasta tuotteesta kyseisillä markkinoilla saatuun liikevaihtoon (riidanalaisen päätöksen 430–432 perustelukappale).
Näin ollen se on jakanut yritykset kahteen luokkaan. Kun otetaan huomioon Amannin ja Cousinin 8,55 miljoonan euron yhteinen
liikevaihto, ne on luokiteltu ensimmäiseen luokkaan. Huomioimalla Coatsin, Oxleyn ja Barbourin 1–3 miljoonan euron liikevaihto,
ne on sijoitettu toiseen luokkaan. Komissio on hyväksynyt rikkomisen vakavuuden perusteella määritellyn laskentapohjan, joka
on 5 miljoonaa euroa Amannilla ja Cousinilla ja 1,3 miljoonaa euroa Coatsilla, Oxleylla ja Barbourilla (riidanalaisen päätöksen
432–435 perustelukappale).
Kuten edellä 216–221 kohdassa on esitetty, unionin yleisen tuomioistuimen on valvoessaan sitä, onko komissio käyttänyt sille
tässä asiassa kuuluvaa harkintavaltaansa laillisesti, tarkastettava ainoastaan, onko tämä jako johdonmukainen ja objektiivisesti
perusteltu (ks. edellä 196 kohdassa mainittu asia BASF v. komissio, tuomion 157 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tässä suhteessa on katsottava, että yritysten jakaminen kahteen luokkaan ei ole kohtuuton tapa ottaa huomioon niiden suhteellista
merkitystä markkinoilla perusmäärän laskentapohjan vahvistamiseksi, kunhan sillä ei päädytä kyseisten markkinoiden karkeaan
vääristelyyn. Esillä olevassa asiassa ei voida katsoa, että komission menetelmältä, jossa määritellään luokat kyseessä olevan
tuotteen osalta kyseisillä markkinoilla saadun liikevaihdon nojalla, puuttuisi sisäinen johdonmukaisuus.
Laskentapohjan määrittelystä tällä tavoin on todettava, että luvun 5 miljoonaa euroa valitsemista ensimmäiseen luokkaan kuuluvien
yritysten osalta ei voida pitää mielivaltaisena eikä se ylitä komissiolla tällä alalla olevan laajan harkintavallan rajoja.
Tämä luku on nimittäin määritelty ottamalla huomioon luokat, jotka on pätevästi vahvistettu, kuten edellä 277 ja 278 kohdassa
on todettu. Lisäksi laskentapohjaksi valittu 5 miljoonan euron summa on pienempi kuin kantajan liikevaihto, joka on toiminut
viitteenä ensimmäiselle luokalle.
Kun otetaan nämä toteamukset huomioon, kantajat väittävät virheellisesti, että komissio on määritellyt kyseiset kaksi luokkaa
ja laskenut sakon laskentapohjan mielivaltaisella tavalla.
Merkitystä ei ole myöskään sillä komissiota vastaan esitetyllä moitteella, että se ei ole katsonut Coatsia ja Barbouria yritysten
kokonaisuudeksi eikä näin ollen laskenut yhteen niiden liikevaihtoja. Riidanalaisesta päätöksestä nimittäin johtuu (40 ja
67 perustelukappale), että Coats on hankkinut Barbourin vasta syyskuussa 1999. Viimeksi mainittu oli näin ollen oikeudellisesti
itsenäinen yritys, ja sitä voitiin tällä perusteella pitää itsenäisesti vastuussa olevana ajanjaksolla touko–kesäkuusta 1998
syyskuuhun 1999 tehdystä rikkomisesta. Coatsin osalta riidanalaisesta päätöksestä ilmenee, että se on osallistunut rikkomiseen
8.6.1999–15.5.2000 ja että sitä voitiin näin ollen pitää rikkomisistaan itsenäisesti vastuussa olevana.
Vastoin kantajien esitystä ei näin ollen ole syytä laskea yhteen Coatsin ja Barbourin liikevaihtoja ja luokitella viimeksi
mainittuja ensimmäiseen luokkaan.
On kuitenkin todettava, että komissio on vuodelta 1999 ottanut huomioon vain Coatsin liikevaihdon. Olisi kuitenkin perusteltua
lisätä tähän lukuun Barbourin liikevaihto lokakuusta joulukuuhun 1999, eli 3/12 Barbourin vuosittaisesta liikevaihdosta. Coatsin
liikevaihdon olisi näin ollen pitänyt nousta 250 000–750 000 eurolla. Tämä laskentavirhe ei kuitenkaan millään tavalla kyseenalaista
kantajien luokittelua ensimmäiseen luokkaan eikä niihin sovellettua laskentapohjaa. Kantajat eivät nimittäin kiistä komission
riidanalaisen päätöksen 323 ja 433 perustelukappaleessa esittämää toteamusta, jonka mukaan ne pitäisi katsoa ”yritysten kokonaisuudeksi”,
ja komissio on tällä perusteella laskenut perustellusti yhteen niiden liikevaihdot.
Lopuksi on hylättävä EY 253 artiklan rikkomista koskeva väite, joka perustuu yhtäältä siihen, ettei komissio ole esittänyt
syytä, jonka vuoksi se katsoi, että kantajat muodostavat, toisin kuin Coats ja Barbour, ”yritysten kokonaisuuden”, ja toisaalta
siihen, että laskentapohjan määritteleminen ja laskeminen ovat epäselviä.
Komissio on nimittäin yhtäältä selvästi ilmoittanut riidanalaisen päätöksen 323 ja 433 perustelukappaleessa ne syyt, joiden
vuoksi kantajat on katsottava ”yritysten kokonaisuudeksi”. Kuten toisaalta edellä 226 kohdassa on huomautettu, perusteluvelvollisuus
ei edellytä sitä, että komission olisi ilmoitettava päätöksessään sakkojen laskentatapaan liittyviä numerotietoja, ja on korostettava,
että komissio ei missään tapauksessa voi luopua harkintavallastaan käyttämällä yksinomaan ja mekaanisesti aritmeettisia laskentakaavoja.
Kuten edellä 276–278 kohdasta ilmenee, komissio on käsiteltävässä asiassa täyttänyt täysin perusteluvelvollisuutensa, kun
se on osoittanut riidanalaisen päätöksen 418 perustelukappaleessa ja sitä seuraavissa perustelukappaleissa arvioinnissa huomioon
ottamansa seikat, joiden perusteella se on voinut mitata rikkomisen vakavuutta.
Toiseksi sen väitteen osalta, joka liittyy sakon perusmäärän virheelliseen vahvistamiseen sen vuoksi, että rikkomisen kesto
on määritelty virheellisesti, asiakirjoista ilmenee, ettei ensimmäistä autoteollisuudessa käytetyn langan markkinoihin liittyvää
kokousta pidetty kesäkuussa 1999, kuten kantajat esittävät, vaan touko–kesäkuussa 1998.
Amann mainitsee väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa nimenomaisesti tämän kokouksen ja ilmoittaa, että osanottajat
ovat tässä kokouksessa voineet olla ensimmäistä kertaa yhteydessä, vaihtaa tietoja tietyistä hinnoista ja ilmoittaa aikomuksestaan
vahvistaa hinnat alle kuuden kuukauden ajanjaksoksi.
Näin ollen on todettava, ettei tämä väite pidä paikkaansa.
Lisäksi komissioon kohdistuva moite, jonka mukaan se ei ole voinut määritellä tarkasti, pidettiinkö kokous toukokuussa vai
kesäkuussa, ei ole merkityksellinen, koska rikkomisen kesto on laskettu kesäkuusta alkaen, joka on kantajille edullisin lähtökohta.
Kun otetaan huomioon edellä esitetty sakon laskentapohjan ja perusmäärän virheelliseen laskemiseen liittyvä kanneperuste on
hylättävä.
7.
Molempien kantajien esittämä kanneperuste, joka liittyy siihen, että komissio ei ole ottanut huomioon autoteollisuudessa käytettävän
langan kartellin täytäntöönpanon puuttumista
a)     Asianosaisten lausumat
Kantajat esittävät, että komission toteamukset rikkomisen vaikutuksesta markkinoihin ovat virheellisiä. Riidanalaisessa päätöksessä
ei nimittäin ole näytetty toteen, että autoteollisuudessa käytettävän langan kartellin yhteydessä tehdyt sopimukset on tosiasiallisesti
pantu täytäntöön. Asiakirjoihin, joihin komissio perustaa väitteensä kartellin tosiasiallisesta täytäntöönpanosta, on vedottu
vain näyttönä osallistujien välisten kokousten olemassaolosta. Komissio myöntää itse riidanalaisen päätöksen 427 perustelukappaleessa,
että sillä on ollut vaikeuksia kartellin täytäntöönpanon toteamisessa.
Erityisesti komissio väittää kantajien mukaan virheellisesti, että Cousin olisi määrännyt hintojen korotuksista asiakkaansa
Johnson Controlsin osalta. Kantajat ovat korostaneet, että tämä korottaminen vastaa niiden yksilöllistä hintapolitiikkaa,
eikä sillä ole mitään yhteyttä sopimuksiin. Kantajille ei ole myönnetty oikeutta tulla kuulluksi tästä seikasta, joka on esitetty
ensimmäisen kerran riidanalaisessa päätöksessä, ja ne katsovat näin ollen, ettei sitä voida käyttää näyttönä kartellin täytäntöönpanosta.
Kantajat vetoavat komission velvollisuuteen ottaa rikkomisen vakavuutta arvioidessaan huomioon kaikki seikat, jotka voivat
olla määrääviä rikkomisen konkreettiselle vaikutukselle markkinoihin. Tältä osin komissio on ottanut huomioon lieventävän
olosuhteen, joka oikeuttaa rangaistuksen lieventämisen myös niissä tapauksissa, joissa sopimukset on pantu täytäntöön vain
osittain. Koska täytäntöönpanon puuttuminen kokonaan esillä olevassa asiassa on vielä merkityksellisempää, kantajat katsovat,
että komission olisi pitänyt ottaa se huomioon päätöskäytäntönsä mukaisesti ja näin ollen lukea lieventävä olosuhde kantajien
hyväksi suuntaviivojen 3 kohdan toisen luetelmakohdan nojalla tai ottaa se huomioon rikkomisen vakavuutta määriteltäessä.
Komissio kiistää tämän kanneperusteen.
b)     Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Aluksi on todettava, että riidanalaisen päätöksen 233 perustelukappaleesta ilmenee, että Cousin ilmoitti 9.7.1999 pidetyssä
kokouksessa, että se pyrkii korottamaan asiakkaaseensa Johnson Controlsiin sovellettavia hintoja. Myös Barbourin huomautuksista
ilmenee, että Cousinin edustaja soitti Barbourin edustajalle vahvistaakseen, että korottaminen oli tehty. Lopuksi on todettava,
että Cousin vahvistaa korottaneensa hintojaan mutta esittää, ettei tämä korotus ole millään tavoin johtunut sopimuksesta.
Ensiksi kantajat väittävät virheellisesti, ettei huomautukseen Johnson Controlsiin sovelletuista hinnankorotuksista ole lainkaan
vedottu väitetiedoksiannossa ja ettei niillä näin ollen ole ollut tilaisuutta vastata siihen. Tällainen väite ei pidä paikkaansa,
koska komissio viittasi kyseiseen seikkaan nimenomaisesti väitetiedoksiannon 192 ja 201 kohdassa.
Toiseksi komissio on perustellusti todennut sopimuksen pannuksi täytäntöön nojautumalla edellä mainittuun hintojen korotukseen
Johnson Controlsin osalta. Cousinin 9.7.1999 pidetyssä kokouksessa esittämät toteamukset aikomuksesta korottaa Johnson Controlsiin
sovellettavia hintoja, Cousinin ja Barbourin välinen puhelinneuvottelu, jossa ilmoitettiin tämän aikomuksen konkretisoinnista,
ja Cousinin tämän korottamisen vahvistaminen hallinnollisessa menettelyssä ovat tältä osin riittävä asiakirjatodiste. Kantajien
oli näin ollen osoitettava, ettei hintojen nostaminen tarkoittanut sopimuksen soveltamista, minkä ne ovat jättäneet tekemättä
tyytymällä vetoamaan niiden ”itsenäiseen hintapolitiikkaan”.
Kolmanneksi komissio on rikkomisen vaikutusten osalta todennut riidanalaisen päätöksen 427 perustelukappaleessa, että salaiset
sopimukset oli pantu täytäntöön ja että niillä oli ollut vaikutus kyseisiin markkinoihin ja kyseiseen tuotteeseen, ”vaikka
on vaikeaa mitata tätä vaikutusta tarkasti”. On muistutettava, että kilpailuasiassa rikkomisen vaikutuksia markkinoihin koskeva
todistustaakka, joka komissiolla on, kun se ottaa nämä vaikutukset huomioon laskiessaan sakkoa rikkomisen vakavuuden perusteella,
on kevyempi kuin komission todistustaakka, kun sen on osoitettava pelkkä kilpailusääntöjen rikkominen, kun kyse on kartellista.
Kartellin markkinoihin kohdistuvan todellisen vaikutuksen huomioon ottamiseksi on riittävää, että komissio esittää ”hyviä
perusteluja niiden huomioon ottamisesta” (edellä 171 kohdassa mainittu asia Jungbunzlauer v. komissio, tuomion 161 kohta).
Hintojen nostaminen Johnson Controlsin osalta on näin ollen yksinään erittäin hyvä syy ottaa huomioon rikkomisen todellinen
vaikutus markkinoihin.
Neljänneksi näistä toteamuksista johtuu, että kantajat eivät voi millään tavoin vedota sopimusten tosiasialliseen soveltamatta
jättämiseen perustuvaan lieventävään olosuhteeseen.
Tästä seuraa, että tämä kanneperuste on hylättävä.
8.
Kanneperuste, joka liittyy kuulluksi tulemisen oikeuden ja puolustautumisoikeuksien loukkaamiseen
a)     Asianosaisten lausumat
Tämän kanneperusteen tueksi on vedottu kahteen väitteeseen. Ensimmäinen väite liittyy kuulluksi tulemisen oikeuden ja toinen
puolustautumisoikeuksien loukkaamiseen.
Ensiksi Amann katsoo, että sen asetuksen N:o 1/2003 27 artiklan 1 kohdassa säädettyä oikeutta tulla kuulluksi on loukattu.
Komissio on nimittäin perustanut päätöksensä huomattavan, tiettyjä alennuksia koskevan osan riidanalaisen päätöksen 116 perustelukappaleessa
mainittuihin asiakirjoihin. Näitä asiakirjoja ja komission niistä tekemiä johtopäätöksiä ei ole tässä yhteydessä tuotu Amannin
tietoon väitetiedoksiannossa. Näitä asiakirjoja ei näin ollen voida käyttää todisteina EY 81 artiklan ja ETY 53 artiklan rikkomisesta.
Amann ilmoittaa nimittäin, että näiden asiakirjojen pelkkä olemassaolo komission asiakirjoissa ja mahdollisuus tarkastella
niitä oikeuden tutustua asiakirjoihin perusteella eivät voi riittää takaamaan kuulluksi tulemisen oikeutta.
Amann esittää, että komissio on myös loukannut sen oikeutta tulla kuulluksi, kun se on nojautunut väitteisiin, joista sillä
ei ole ollut tilaisuutta esittää huomautuksia. Riidanalaisessa päätöksessä nimittäin viitataan 19.9.2000 käytyyn keskusteluun
alennusten pienentämisestä Ruotsissa sen väitteen tueksi, että alennuksista ja niiden pienentämiseksi tehdystä sopimuksesta
on vaihdettu tietoja. Väitetiedoksianto ei kuitenkaan sisällä mitään viittausta tämäntyyppisiin Ruotsia koskeviin sopimuksiin,
vaan siinä vedotaan pikemminkin Suomen osalta tehtyihin tällaisiin sopimuksiin. Amann toteaa, että komissio on itse myöntänyt
riidanalaisen päätöksen 116 perustelukappaleessa, että se on maininnut väitetiedoksiannossa virheellisesti Suomen Ruotsin
sijasta. Se katsoo näin ollen, ettei sitä ole tältä osin kuultu. Komissio väittää Amannin mukaan virheellisesti, että se olisi
voinut johtaa väitetiedoksiannossa mainitusta asiakirjasta, että on kyse Ruotsia koskevasta moitteesta. Kyseessä oleva asiakirja,
eli 10.10.2000 lähetetty sähköposti, on nimittäin mainittu toisessa asiayhteydessä kuin alennuksia koskevien sopimusten yhteydessä.
Lisäksi asiakirjan sisällöstä ei voida millään tavalla tehdä sellaista johtopäätöstä, että on tehty alennuksia koskeva konkreettinen
sopimus. Amann väittää, että oikeuskäytännön mukaan asiakirjat sinänsä eivät ole merkityksellisiä, vaan komission niistä tekemät
johtopäätökset. Tätä oikeuskäytäntöä olisi sovellettava esillä olevassa asiassa, vaikka riidanalaisessa päätöksessä mainitaan
edellä mainitun sähköpostin olemassaolo, sillä tämä maininta on tehty toisessa asiayhteydessä.
Lisäksi komission esitys on Amannin mukaan ristiriitainen siltä osin kuin se on esittänyt aikoneensa todellisuudessa viitata
Ruotsiin Suomen sijasta ja väittänyt toisaalta, että sopimuksia on tehty näissä kahdessa maassa.
Toiseksi komissio on kantajien mukaan loukannut niiden puolustautumisoikeuksia, kun se on vaatinut niiltä vastauksia kysymyksiin,
jotka liittyvät 6.3. ja 24.3.2003 päivätyistä tietojensaantipyynnöistä ilmi käyviin kilpailijoiden kanssa tehtyihin sopimuksiin,
eikä ole täsmentänyt, että niille esitettiin kysymyksiä ”syyllisinä”. Ne väittävät, ettei kantajilta voida oikeuskäytännön
mukaan vaatia, että ne toimittavat yksityiskohtaista tietoa kilpailijoiden kanssa tehtyjen sopimusten yhteydessä käsitellyistä
kysymyksistä ja tehdyistä päätöksistä, eikä yrityksiltä varsinkaan voida vaatia pelkän tosiseikkojen kuvauksen ja olemassa
olevien asiakirjojen toimittamisen lisäksi kilpailijoiden kanssa käydyn yhteydenpidon kohdetta, kulkua ja tuloksia koskevia
tietoja, kun komissio selkeästi epäilee, että näiden tapaamisten tarkoituksena oli rajoittaa kilpailua. Kantajat katsovat,
että näin on ollut käsiteltävänä olevassa asiassa, ja nojautuvat tältä osin edellä mainittujen tietojensaantipyyntöjen 4.1
kohtaan.
Koska kantajat ovat vastanneet yksityiskohtaisesti kaikkiin komission kysymyksiin kieltäytymisoikeudesta huolimatta, ne vaativat
niiden sakkoihin sovellettua 15 prosentin alennusta suurempaa alennusta yhteistyötiedoksiannon D 2 kohdan nojalla. Ne katsovat
näin ollen ylittäneensä sen, mitä komissiolla oli oikeus vaatia.
Kantajat katsovat myös edellä mainitun 15 prosentin alennuksen riittämättömäksi, kun sitä verrataan Coatsille myönnettyyn
50 prosentin alennukseen. Niiden mukaan komission olisi nimittäin pitänyt ottaa huomioon se seikka, että se oli jo tarkastuksen
yhteydessä löytänyt olennaisia asiakirjoja, joiden avulla se saattoi vaikeuksitta todeta, että oli kyse rikkomisesta kyseisillä
aloilla. Lisäksi Coatsilla oli ollut etua kilpailijoihin nähden, koska se jo tiesi uhkaavasta menettelystä, jolloin sakkojen
lieventämistä koskevan hakemuksen tekeminen oli selvää. Lisäksi Coatsilla oli johtajan rooli, jonka useat osapuolina olevat
yritykset vahvistavat. Kun otetaan huomioon nämä seikat, kantajat katsovat, että niiden olisi pitänyt saada hyväkseen sama
kohtelu kuin Coatsin.
Komissio kiistää tämän kanneperusteen.
b)     Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Väitetty kuulluksi tulemisen oikeuden loukkaaminen
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan väitetiedoksiannossa on oltava väitteistä riittävän selvästi muotoiltu – vaikka vain tiivistelmän
muodossa esitetty – selvitys, jotta ne, joita asia koskee, voisivat tosiasiallisesti saada tiedon, mihin toimintaan komissio
väittää niiden syyllistyneen, ja puolustautua tehokkaasti, ennen kuin komissio tekee lopullisen päätöksen. Tätä vaatimusta
noudatetaan, jos mainitussa päätöksessä ei aseteta asianomaisten henkilöiden vastuulle väitetiedoksiannossa tarkoitetuista
rikkomisista poikkeavia rikkomisia ja jos siinä esitetään toteen näytetyksi ainoastaan sellaiset tosiseikat, joista asianomaiset
henkilöt ovat voineet esittää selityksensä (asia T-352/94, Mo och Domsjö v. komissio, tuomio 14.5.1998, Kok., s. II-1989,
63 kohta; edellä 196 kohdassa mainittu asia CMA CGM ym. v. komissio, tuomion 109 kohta ja edellä 93 kohdassa mainittu asia
Tokai II, tuomion 138 kohta).
Näin ollen väitetiedoksiannon ja lopullisen päätöksen erilaisuus merkitsee puolustautumisoikeuksien loukkaamista ainoastaan
sillä edellytyksellä, ettei lopullisessa päätöksessä vahvistettua väitettä ole esitetty väitetiedoksiannossa riittävällä tavalla,
jotta sen adressaatit voivat puolustautua (asia T-48/00, Corus UK v. komissio, tuomio 8.7.2004, Kok., s. II-2325, 100 kohta).
Oikeuskäytännöstä seuraa myös, etteivät asiakirjat sinänsä, vaan komission niistä tekemät johtopäätökset, ole merkityksellisiä
ja että jos asiakirjoja ei ole mainittu väitetiedoksiannossa, kyseessä oleva yritys on perustellusti voinut arvioida niiden
olevan merkityksettömiä asian käsittelyssä. Kun komissio ei ole ilmoittanut yritykselle tiettyjen asiakirjojen käyttämisestä
päätöksessä, se on estänyt tätä esittämästä oikea-aikaisesti huomautuksiaan asiakirjojen todistusarvosta. Tästä seuraa, että
asiakirjoja ei voida pitää hyväksyttävinä todisteina tämän yrityksen osalta (ks. vastaavasti asia 107/82, AEG-Telefunken v.
komissio, tuomio 25.10.1983, Kok., s. 3151, Kok. Ep. VII, s. 281, 27 kohta; asia C-62/86, AKZO v. komissio, tuomio 3.7.1991,
Kok., s. I-3359, Kok. Ep. XI, s. I-261, 21 kohta ja asia T-11/89, Shell v. komissio, tuomio 10.3.1992, Kok., s. II-757, Kok.
Ep. XII, s. II-49, 55 kohta).
Komission lopullisessa päätöksessä yhden väitteen tueksi esittämää asiakirjaa voidaan – vaikka sitä käytettiin väitetiedoksiannossa
toisen väitteen tueksi – käyttää päätöksessä kyseistä yritystä vastaan kuitenkin ainoastaan, mikäli tämä on kohtuullisesti
pystynyt tekemään väitetiedoksiannosta sekä asiakirjan sisällöstä ne johtopäätökset, joita komissio aikoi siitä tehdä (ks.
vastaavasti edellä 314 kohdassa mainittu asia Shell v. komissio, tuomion 62 kohta).
Amannin esittämää väitettä on tutkittava esitetyn oikeuskäytännön valossa.
On muistutettava, että komissio on myöntänyt riidanalaisen päätöksen 116 perustelukappaleessa, että se on väitetiedoksiannon
104 ja 126 kohdassa virheellisesti maininnut, että alennusten pienentämisestä Suomessa oli sovittu 19.9.2000 Budapestissä
(Unkari) pidetyssä kokouksessa. Se oikaisi tämän virheen samassa 116 perustelukappaleessa ja korosti, että maa, jota alennus
koski, oli todellisuudessa Ruotsi.
Aluksi on todettava, että väitetiedoksiannon 125 ja 126 kohtaa edeltävässä otsikossa ”kokous hotelli Mercuressa Budapestissa
19.9.2000” viitataan alaviitteeseen nro 244, jossa viitataan 10.10.2000 lähetettyyn sähköpostiin, joka sisältää tässä kokouksessa
käsiteltyjä asioita, joihin kuuluu alennusten pienentäminen Ruotsissa.
On myös todettava, että Amann on tiennyt tästä asiakirjasta, mikä osoitetaan sen väitetiedoksiantoon antamassa vastauksessa.
Viimeksi mainitussa mainitaan nimittäin, että tämä asiakirja sisältää J. L:n (Coats) F.S:lle (Coats) 10.10.2000 lähettämän
sähköpostin, joka sisältää hyvin yksityiskohtaisen kertomuksen Budapestin kokouksesta.
Tästä sähköpostista ilmenee selvästi, että ainoa maa, jota alennuksen pienentäminen koski, oli Ruotsi ja ettei mikään Suomeen
liittyvä muu seikka voinut aiheuttaa sekaannusta mahdollisen tällaista pienentämistä koskevan sopimuksen olemassaolosta viimeksi
mainitussa maassa.
Lisäksi vastoin Amannin esitystä tätä sähköpostia ei ole esitetty eri asiayhteydessä, koska sähköpostissa luetellaan 19.9.2000
pidetyssä kokouksessa tehtyjä sopimuksia, joihin Amann ei myöskään kiistä osallistuneensa.
Näin ollen edellä mainitun oikeuskäytännön mukaisesti on todettava, että Amann on kohtuullisesti pystynyt tekemään väitetiedoksiannosta
ja asiakirjan sisällöstä johtopäätökset, joita komissio aikoi tehdä, ja näin ollen oikaisemaan virheen, joka liittyy ainoaan
maahan, jota alennuksen pienentäminen koski.
Tältä osin merkitystä ei ole Amannin väitteellä, jonka mukaan se ei ole sähköpostiin sisältyvän lauseen ”Ruotsi: – – erityishintoja
on korotettava 3,5 prosentilla 1.4.2001 alkaen tai alennuksia on pienennettävä” perusteella voinut tietää, että komissio pyrki
nojautumaan mainittuun lauseeseen osoittaakseen, että on tehty sopimus alennusten pienentämisestä Ruotsissa. Edellä mainituista
toteamuksista nimittäin johtuu, että Amann saattoi odottaa, että komissio nojautuu tähän seikkaan.
Näin ollen on todettava, ettei Amannin oikeutta tulla kuulluksi ole loukattu.
Puolustautumisoikeuksien väitetty loukkaaminen, erityisesti oikeutta olla myöntämättä syyllisyyttään koskevan periaatteen
loukkaaminen
Oikeuskäytännöstä, joka koskee komission toimivallan laajuutta alustavissa tutkintamenettelyissä ja hallinnollisissa menettelyissä,
ilmenee, että komissiolla on oikeus velvoittaa – tarvittaessa päätöksellä – yritys toimittamaan kaikki tarvittavat tiedot
tämän yrityksen tiedossa mahdollisesti olevista seikoista. Se ei voi kuitenkaan vaatia yritystä antamaan sellaisia vastauksia,
joiden seurauksena sen olisi myönnettävä sellainen kilpailusääntöjen rikkominen, josta komission on hankittava selvitys (asia
374/87, Orkem v. komissio, tuomio 18.10.1989, Kok., s. 3283, Kok. Ep. X, s. 231, 34 ja 35 kohta; edellä 90 kohdassa mainitut
yhdistetyt asiat Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomion 61 ja 65 kohta ja edellä 260 kohdassa mainittu asia Dalmine v.
komissio, tuomion 34 kohta).
Näin ollen absoluuttista vaitiolo-oikeutta ei voida myöntää yritykselle, joka on sellaisen päätöksen adressaatti, jolla pyydetään
tietoja asetuksen N:o 17 11 artiklan 5 kohdassa tarkoitetulla tavalla. Tällaisen oikeuden myöntäminen ylittäisi näet sen,
mikä on tarpeen yritysten puolustautumisoikeuksien turvaamiseksi, ja se estäisi perusteettomasti komissiota hoitamasta tehtäväänsä
valvoa kilpailusääntöjen noudattamista yhteismarkkinoilla. Vaitiolo-oikeus voidaan myöntää ainoastaan siltä osin kuin asianomaisen
yrityksen olisi annettava vastauksia, joiden seurauksena sen olisi myönnettävä sellainen kilpailusääntöjen rikkominen, josta
komission on hankittava selvitys (edellä 186 kohdassa mainittu asia Tokai I, tuomion 402 kohta).
Komissiolla on näin ollen oikeus asetuksen N:o 17 11 artiklan tehokkaan vaikutuksen turvaamiseksi velvoittaa yritykset toimittamaan
kaikki tarvittavat tiedot yritysten tiedossa mahdollisesti olevista seikoista ja yritysten hallussa olevat kyseisiä asioita
koskevat asiakirjat, vaikka kyseisten asiakirjojen perusteella kilpailua rajoittava käyttäytyminen voitaisiin näyttää toteen.
Kyseinen komissiolla oleva tietojensaantioikeus ei ole ristiriidassa Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 ja 2 kappaleen
eikä Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännön kanssa (edellä 186 kohdassa mainittu asia Tokai I, tuomion 403 ja
404 kohta).
Joka tapauksessa sillä, että asianosainen on velvollinen vastaamaan tosiseikkoja koskeviin komission kysymyksiin ja täyttämään
komission pyynnöt jo olemassa olevien asiakirjojen toimittamisesta, ei voi loukata puolustautumisoikeuksia koskevaa perusoikeutta
eikä oikeudenmukaista oikeudenkäyntiä koskevaa oikeutta, joiden soveltamisella taataan kilpailuoikeuden alalla samanlainen
suoja kuin Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklassa. Mikään ei itse asiassa estä sitä, jolle tietojensaantipyyntö on esitetty,
näyttämästä toteen myöhemmin hallinnollisessa menettelyssä tai unionin yleisen tuomioistuimen oikeudenkäynnissä, että sen
vastauksissaan esittämillä seikoilla tai toimittamilla asiakirjoilla on toinen merkitys kuin se, minkä komissio niille antaa
(edellä 186 kohdassa mainittu asia Tokai I, tuomion 406 kohta).
Tältä osin on lopuksi todettava, että kun komissio asetuksen N:o 17 11 artiklan nojalla esittämässään tietojensaantipyynnössä
pyytää yritystä paitsi antamaan tietoja pelkästään tosiseikoista ja esittämään jo olemassa olevia asiakirjoja, myös kuvailemaan
useiden sellaisten kokousten tarkoitusta ja kulkua, joihin kyseinen yritys on osallistunut ja tällaisten kokousten tuloksia
tai päätelmiä tilanteessa, jossa on selvää, että komissio epäilee, että kyseisten kokousten tarkoituksena oli kilpailun rajoittaminen,
tällainen pyyntö on omiaan velvoittamaan tiedustelujen kohteeksi joutuneen yrityksen tunnustamaan osallisuutensa yhteisön
kilpailusääntöjen rikkomiseen, joten kyseinen yritys ei ole velvollinen vastaamaan tämäntyyppisiin kysymyksiin. Tällaisessa
tilanteessa sitä, että yritys kuitenkin toimittaa tietoja tällaisista seikoista, on pidettävä kyseisen yrityksen harjoittamana
oma-aloitteisena yhteistyönä, jonka perusteella voidaan mahdollisesti perustella sakon määrän alentaminen yhteistyötiedonannon
mukaisesti (asia T-48/02, Brouwerij Haacht v. komissio, tuomio 6.12.2005, Kok., s. II-5259, 107 kohta). Oikeuskäytännöstä
ilmenee myös, että tässä samassa tilanteessa yritykset eivät voi väittää, että niiden oikeutta olla myöntämättä syyllisyyttään
on loukattu sen vuoksi, että ne ovat vapaaehtoisesti vastanneet tällaiseen pyyntöön (edellä 259 kohdassa mainittu asia Dalmine
v. komissio, tuomion 46 kohta).
Tämän oikeuskäytännön valossa on ratkaistava, onko komissio loukannut kantajien oikeutta olla myöntämättä syyllisyyttään.
Ensiksi on todettava, että komissio on pyytänyt tietoja tietojensaantipyynnöillä (6.3. ja 24.3.2003 päivätyt kirjeet) eikä
päätöksillä.
Pyydettyjen tietojen sisällöstä ilmenee edellä mainittujen pyyntöjen 4 kohdasta, että komissio pyrki erityisesti saamaan näyttöä
kilpailijoiden kanssa pidetyistä kokouksista, päivästä, paikasta ja osallistujaluetteloista, näiden kokousten aiheesta ja
kulusta sekä tietoja kahdenvälisistä sopimuksista. Kantajilla ei ollut minkäänlaista velvollisuutta vastata kysymyksiin, mikäli
olisi osoittautunut, että niiden vastaukset johtaisivat ne tunnustamaan osallisuutensa oletetussa rikkomisessa. Ne ovat kuitenkin
vapaaehtoisesti vastanneet näihin pyyntöihin, eivätkä ne voi näin ollen väittää, että niiden oikeutta olla asettamatta itseään
epäilyksenalaisiksi on tältä osin loukattu.
Toiseksi sen kantajien komissioon kohdistuvan moitteen osalta, jonka mukaan komissio ei ole toimittanut niille tietoja niitä
koskevista olettamista, on muistutettava toissijaisesti yhteydestä komission asetuksen N:o 17 11 artiklan nojalla pyytämien
tietojen ja pyynnössä mainittavan tutkittavan rikkomisen välillä. Asetuksen N:o 17 11 artiklan 1 kohdassa nimittäin annetaan
komissiolle toimivalta kerätä etenkin yrityksiltä ”kaikki tarpeelliset tiedot”, jotta tämä toimielin voisi soveltaa EY 81
ja EY 82 artiklassa mainittuja periaatteita. Lisäksi asetuksen N:o 17 11 artiklan 3 kohdassa säädetään, että komission on
tietojensaantipyynnössään mainittava etenkin sen ”oikeudellinen peruste ja tarkoitus”. Asetuksen N:o 17 11 artiklan 1 ja 3
kohdasta yhdessä luettuina sekä kyseisten yritysten puolustautumisoikeuksien noudattamista koskevista vaatimuksista johtuu,
että asetuksen N:o 17 11 artiklassa mainittua tarpeellisuusperustetta on arvioitava tutkimuksen päämäärän nojalla sellaisena,
kuin se on täsmennetty itse tietojensaantipyynnössä. Kuten asetuksen N:o 17 11 artiklaan verrattavan säännöksen osalta on
todettu yhdistetyissä asioissa 46/87 ja 227/88, Hoechst vastaan komissio, 21.9.1989 annetussa tuomiossa (Kok., s. 2859, Kok.
Ep. X, s. 145, 29 kohta), joka liittyy komissiolle asetuksen N:o 17 14 artiklassa myönnettyyn tarkastusvaltaan, komissiolle
asetettu velvollisuus nimetä tarkastuksen kohde ja tarkoitus on perustavaa laatua oleva vaatimus, ei vain kyseisissä yrityksissä
sisäpuolella tehtävän toimenpiteen perusteltavuuden osoittamiseksi vaan myös sen vuoksi, että yritykset voivat saada tietoonsa
niiden yhteistyövelvollisuuden laajuuden säilyttäen samalla puolustautumisoikeutensa. Tästä seuraa, että komissio voi vaatia
vain sellaisten tietojen ilmoittamista, joiden avulla se voi tarkistaa rikkomisolettamat, joiden nojalla tutkimus tehdään
ja jotka ilmoitetaan tietojensaantipyynnössä (asia T-39/90, SEP v. komissio, tuomio 12.12.1991, Kok., s. II-1497, 25 kohta
ja asia T-34/93, Société Générale v. komissio, tuomio 8.3.1995, Kok., s. II-545, 40, 62 ja 63 kohta).
Tästä oikeuskäytännöstä seuraa, ettei komissiolla ole velvollisuutta lukea tietojensaantipyynnössään rikkomisolettamaa nimenomaisesti
kyseisten yritysten syyksi eikä sillä näin ollen ole tässä vaiheessa velvollisuutta ilmoittaa yritykselle sitä, että se on
epäilyksenalainen. Mikäli komissio siis ilmoittaa selvästi pyyntönsä oikeudellisen perustan ja tarkoituksen, on katsottava,
että kyseisen yrityksen puolustautumisoikeudet on turvattu.
Esillä olevassa asiassa komissio on täyttänyt velvollisuutensa täysin osoittamalla edellä mainituissa tietojensaantipyynnöissä
selvästi pyynnön aiheen ja tarkoituksen.
Kolmanneksi kantajien väite siitä, ettei komissio ole esittänyt niille sen hallussa jo olevia tietoja, on myös merkityksetön.
Kilpailuasian hallinnollisen menettelyn yhteydessä nimittäin yhtäältä juuri väitetiedoksiannon lähettäminen ja toisaalta se,
että väitetiedoksiannon adressaatilla on oikeus tutustua asiakirja-aineistoon, jotta se voi saada tietoonsa, mitä todisteita
komission asiakirja-aineistoon sisältyy, turvaavat puolustautumisoikeudet ja kyseessä olevan yrityksen oikeuden oikeudenmukaiseen
oikeudenkäyntiin. Asianomaiselle yritykselle ilmoitetaan juuri väitetiedoksiannossa kaikista niistä olennaisista seikoista,
joihin komissio menettelyn tässä vaiheessa perustaa näkemyksensä. Tästä seuraa, että asianomainen yritys voi vasta tämän tiedoksiannon
lähettämisen jälkeen täysimääräisesti käyttää puolustautumisoikeuksiaan. Jos edellä mainitut oikeudet ulotettaisiin koskemaan
väitetiedoksiannon lähettämistä edeltävää aikaa, komission tutkinnan tehokkuus vaarantuisi, sillä yritys saisi jo komission
tutkimuksen ensimmäisessä vaiheessa tietoonsa, mitä tietoja komissiolla jo on, ja siten, mitä tietoja siltä on vielä mahdollista
salata (edellä 260 kohdassa mainittu asia Dalmine v. komissio, tuomion 58−60 kohta).
Neljänneksi kantajat vetoavat virheellisesti sakon määrän suurempaan alentamiseen yhteistyön nojalla sillä perusteella, että
ne ovat vastanneet tietojensaantipyyntöön ja toimittaneet tietoja, jotka väitetysti ”ylittävät” ne, joiden antamista voidaan
vaatia asetuksen N:o 17 11 artiklan nojalla.
Kantajien kahta kartellia koskevan tutkimuksen aikana tekemän yhteistyön vuoksi kumpaakin määrättyä kahta sakkoa alennettiin
15 prosentilla yhteistyötiedoksiannon D kohdan 2 alakohdan ensimmäisen ja toisen luetelmakohdan nojalla. Komissio on nimittäin
todennut, että kantajat olivat toimittaneet tietoja ja asiakirjoja, jotka auttoivat aineellisesti osoittamaan rikkomisen olemassaolon,
ja ne ovat erityisesti myöntäneet osallistuneensa kokouksiin kilpailijoidensa kanssa vaihtaakseen tietoja ja keskustellakseen
hinnoista tai säilyttääkseen ne. Ne eivät myöskään ole kiistäneet olennaisella tavalla niiden seikkojen merkityksellisyyttä,
joihin komissio on perustanut syytöksensä (riidanalaisen päätöksen 390−397 ja 460−463 perustelukappale).
Yhtäältä on syytä muistuttaa, että sakon alentaminen hallinnollisessa menettelyssä harjoitetun yhteistyön vuoksi on perusteltua
vain, jos komissio on yrityksen käyttäytymisen vuoksi voinut todeta kilpailusääntöjen rikkomisen helpommin tai, tilanteen
mukaan, saada sen loppumaan (asia T-327/94, SCA Holding v. komissio, tuomio 14.5.1998, Kok., s. II-1373, 156 kohta; yhdistetyt
asiat T-45/98 ja T-47/98, Krupp Thyssen Stainless ja Acciai speciali Terni v. komissio, tuomio 13.12.2001, Kok., s. II-3757,
270 kohta).
Yhtäältä sakkoa ei näin ollen voida alentaa sen perusteella, että yritys on tehnyt tutkimuksen osalta yhteistyötä, silloin,
kun kyseinen yhteistyö ei ole mennyt pitemmälle kuin yritykselle asetuksen N:o 17 11 artiklan 4 ja 5 kohdan nojalla kuuluvista
velvollisuuksista on seurannut (ks. vastaavasti asia T-12/89, Solvay v. komissio, tuomio 10.3.1992, Kok., s. II-907, 341 ja
342 kohta). Sitä vastoin silloin, kun yritys toimittaa vastauksessaan 11 artiklaan perustuvaan tietojensaantipyyntöön sellaisia
tietoja, jotka menevät huomattavasti pitemmälle kuin sellaiset tiedot, joita komissio voi kyseisen artiklan nojalla vaatia,
kyseiselle yritykselle määrättävän sakon määrää voidaan alentaa (ks. vastaavasti asia T‑308/94, Cascades v. komissio, tuomio
14.5.1998, Kok., s. II‑925, 262 kohta).
On kuitenkin niin, että komissiolle toimitettujen tietojen sisällön perusteella on voitava määritellä, ovatko kantajat todella
toimittaneet sellaisia tietoja, jotka ylittävät sen, mitä komissiolla oli oikeus vaatia.
Kantajat eivät ole osoittaneet, missä määrin toimitetut tiedot ylittivät sisältönsä osalta sen, mitä komissio saattoi vaatia.
Lisäksi on todettava, että kantajat eivät ole myöntäneet kaikkia seikkoja, joihin komissio on perustanut riidanalaisen päätöksensä.
On nimittäin todettava, että Cousin on väittänyt, että se on jatkanut tuotteidensa tarjoamista ottamatta missään vaiheessa
huomioon keskusteluja ja että Amann on kiistänyt rikkomisen keston.
Näin ollen kantajille myönnetyn sakon alentaminen 15 prosentilla vaikuttaa esillä olevassa asiassa perustellulta, kun otetaan
huomioon vallitsevat olosuhteet. Näin ollen väite, joka koskee 15 prosentin alennuksen riittämättömyyttä Coatsille myönnettyyn
50 prosentin alennukseen verrattuna, on myös hylättävä.
Tämä kanneperuste on näin ollen hylättävä.
Edellä esitetyillä perusteilla kantajien nostama kanne on hylättävä.

Oikeudenkäyntikulut
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska kantajat ovat hävinneet asian, ne on velvoitettava korvaamaan
oikeudenkäyntikulut komission vaatimusten mukaisesti.
Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (viides jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Kanne hylätään.
2)
Amann & Söhne GmbH & Co. KG ja Cousin Filterie SAS velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Vilaras
Prek
Ciucă
Julistettiin Luxemburgissa 28 päivänä huhtikuuta 2010.
Allekirjoitukset
Sisällys
Asian tausta
A Oikeudenkäynnin kohde
B Hallinnollinen menettely
C Riidanalainen päätös
1.  Kyseessä olevat markkinat
a)  Tuotemarkkinat
b)  Maantieteelliset markkinat
2.  Kyseessä olevien markkinoiden koko ja rakenne
3.  Kilpailusääntöjä rikkovan toiminnan kuvaus
4.  Riidanalaisen päätöksen päätösosa
Menettely ja asianosaisten vaatimukset
Oikeudellinen arviointi
A Molempien kantajien esittämä kanneperuste, joka liittyy asetuksen N:o 1/2003 7 artiklan 1 kohdan ensimmäisen virkkeen rikkomiseen
1.  Asianosaisten lausumat
2.  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
a)  Tuotemarkkinoiden ja maantieteellisten markkinoiden erottelu
b)  Väitetyn ”kokonaissuunnitelman” olemassaolo
B Sakon alentamista koskevat kanneperusteet
1.  Kantajien esittämä kanneperuste, joka liittyy asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa ja asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan
2 kohdassa säädetyn seuraamuksen enimmäismäärän noudattamatta jättämiseen
a)  Asianosaisten lausumat
b)  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Väite, joka koskee nulla poena sine lege -periaatteen rikkomista ja asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohtaa ja asetuksen N:o
1/2003 23 artiklan 2 kohtaa koskevaa lainvastaisuusväitettä
Väite, joka koskee velvollisuutta määrätä yksi sakko
Väite, joka liittyy seuraamuksen laillisten tavoitteiden huomiotta jättämiseen
2.  Molempien kantajien esittämä kanneperuste, joka liittyy yhdenvertaisen kohtelun periaatteen ja suhteellisuusperiaatteen
loukkaamiseen sakkoa määrättäessä
a)  Asianosaisten lausumat
b)  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Suhteellisuusperiaatteen loukkaaminen
–  Markkinoiden koon huomiotta jättämiseen liittyvä argumentti
–  Argumentti, joka koskee vain kyseisillä markkinoilla saadun liikevaihdon huomioon ottamista
–  Suuntaviivoissa säädetty ”kiinteämääräinen järjestelmä”
–  Sen huomiotta jättäminen, että kantajat ovat ”keskisuuria yrityksiä”
Yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaaminen
3.  Amannin esittämä kanneperuste, joka liittyy teollisuuslankakartellista määrätyn sakon laskentapohjan virheelliseen vahvistamiseen
a)  Asianosaisten lausumat
b)  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
4.  Amannin esittämä kanneperuste, joka liittyy teollisuuslankamarkkinoilla tehdyn rikkomisen keston virheelliseen laskemiseen
a)  Asianosaisten lausumat
b)  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
5.  Amannin esittämä kanneperuste, joka liittyy tiettyjen lieventävien seikkojen huomiotta jättämiseen teollisuuslankamarkkinoita
koskevan rikkomisen osalta
a)  Asianosaisten lausumat
b)  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
6.  Molempien kantajien esittämä kanneperuste, joka liittyy rikkomisesta autoteollisuudessa käytettävän langan markkinoilla
määrätyn sakon laskentapohjan ja perusmäärän virheelliseen laskemiseen
a)  Asianosaisten lausumat
b)  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
7.  Molempien kantajien esittämä kanneperuste, joka liittyy siihen, että komissio ei ole ottanut huomioon autoteollisuudessa
käytettävän langan kartellin täytäntöönpanon puuttumista
a)  Asianosaisten lausumat
b)  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
8.  Kanneperuste, joka liittyy kuulluksi tulemisen oikeuden ja puolustautumisoikeuksien loukkaamiseen
a)  Asianosaisten lausumat
b)  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Väitetty kuulluksi tulemisen oikeuden loukkaaminen
Puolustautumisoikeuksien väitetty loukkaaminen, erityisesti oikeutta olla myöntämättä syyllisyyttään koskevan periaatteen
loukkaaminen
Oikeudenkäyntikulut
*
Oikeudenkäyntikieli: saksa.