CELEX: 62004CJ0142
Direktiiv 92/51/EMÜ
Töötajad
Diplomite tunnustamine
Tööterapeut

1       Eelotsusetaotlus käsitleb tingimusi, mille esinemisel võib tugineda nõukogu 18. juuni 1992. aasta direktiivi 92/51/EMÜ direktiivi
89/48/EMÜ täiendava tööalase koolituse tunnustamise teise üldsüsteemi kohta (EÜT L 209, lk 25; ELT eriväljaanne 05/02, lk 47)
teatud sätetele viimase kohaldamisalasse kuuluva diplomi omanik, kui seda direktiivi ei ole siseriiklikku õiguskorda üle võetud
ning kui möödunud on selle ülevõtmise tähtaeg. Teiseks käsitleb taotlus EÜ asutamislepingu artiklite 48 ja 52 (muudetuna EÜ artiklid 39
ja 43) tõlgendamist.
2       Taotlus, mis on väga sarnane käesoleva kohtuotsusega samal päeval väljakuulutatud otsuse kohtuasjas C‑141/04: Peros (EKL 2005,
lk I‑7163) aluseks olnud taotlusele, esitati M. Aslanidou ja Ypourgos Ygeias & Pronoias’e (tervishoiu- ja hoolekandeministri)
vahelises kohtuvaidluses viimase poolt M. Aslanidou Kreekas tööterapeudina tegutsemiseks loa saamiseks esitatud taotluse rahuldamata
jätmise küsimuses. Hageja tugines taotluse esitamisel oma õigusele tegutseda kõnealusel kutsealal Saksamaal.

Õiguslik raamistik

Ühenduse õigus
3       Direktiiv 92/51 kehtestab täiendava tööalase koolituse tunnustamise üldsüsteemi, mis reguleerib haridustasemeid, mida nõukogu
21. detsembri 1988. aasta direktiiv 89/48/EMÜ vähemalt kolmeaastase kutseõppe läbimisel antavate kõrgharidusdiplomite tunnustamise
üldsüsteemi kohta (EÜT 1989, L 19, lk 16; ELT eriväljaanne 05/01, lk 337) kehtestatud esialgne, vaid kõrgharidusega piirdunud
üldsüsteem ei käsitlenud.
4       Direktiivi 92/51 viienda põhjenduse kohaselt peab täiendav üldsüsteem toetuma samadele põhimõtetele ja sisaldama
mutatis mutandis
samu eeskirju kui esialgne üldsüsteem.
5       Direktiivi 92/51 artikli 1 alusel on kõnealuse direktiivi tähenduses diplom tõend, mis näitab, et selle omanik on edukalt
läbinud ühe direktiivi lisas C nimetatud koolituskursuse ning:
–       mille on liikmesriigis välja andnud pädev asutus,
–       mis näitab, et selle valdajal on asjaomases liikmesriigis reguleeritud kutsealal tegevuse alustamiseks vajalik kutsealane
kvalifikatsioon ja
–       et koolitus, mille kohta kõnealune tõend on välja antud, on omandatud valdavalt ühenduses.
6       Üks direktiivi 92/51 põhikohtuasja esemeks olevate asjaolude ajal kehtinud redaktsiooni, st enne komisjoni 28. jaanuari 2004. aasta
otsusega 2004/108/EÜ (ELT L 32, lk 15) tehtud muudatusi, lisas C sisalduv koolitusliik on tööterapeudi (
Beschäftigungs- und Arbeitstherapeut(in)
) koolitus punkti 1 pealkirjaga „Parameditsiini ja lastehoolduse kursused” Saksamaa kohta käiva osa kolmandas taandes.
7       Direktiivi 92/51 artikli 3 esimese lõigu punkt a sätestab:
„Ilma et see piiraks direktiivi 89/48/EMÜ kohaldamist, kui reguleeritud kutsealal tegutsema hakkamine või tegutsemine eeldab
vastuvõtvas liikmesriigis käesolevas direktiivis […] määratletud diplomi olemasolu, ei või pädev asutus ebapiisava kvalifikatsiooni
tõttu keelduda andmast liikmesriigi kodanikule luba asuda tegutsema või tegutseda sellel kutsealal samadel tingimustel, mis
kehtivad selle riigi oma kodanike suhtes:
a)      kui taotlejal on käesolevas direktiivis […] määratletud diplom, mida muus liikmesriigis nõutakse kõnealusel kutsealal tegutsema
hakkamiseks või tegutsemiseks tolle riigi territooriumil ja see diplom on talle antud liikmesriigis […]”.
8       Olenemata selle direktiivi artikli 3 sätetest võib artikli 4 alusel vastuvõttev riik nõuda teatud kindlaksmääratud tingimustel
taotlejalt, et ta esitaks kindlaksmääratud kestusega töökogemuse kohta tõendid, läbiks kuni kolmeaastase kohanemisaja või
sooritaks sobivustesti (edaspidi „kompensatsioonimeetmed”). Sama artikkel sätestab teatud eeskirjad ja tingimused, mida kohaldatakse
vajadusel kompensatsioonimeetmetele.
9       Direktiivi 92/51 artikkel 10 loetleb dokumendid, mida võib aususe, moraalsuse, pankroti puudumise ja füüsilise ja psüühilise
tervise tõendamiseks vastuvõtva liikmesriigi pädev ametiasutus nõuda, ning sisaldab sätteid teiste liikmesriikide kodanikelt
nõutava vande või tõotuse kohta.
10     Direktiivi 92/51 artikli 13 lõike 1 kohaselt määravad liikmesriigid sama direktiivi artiklis 17 osutatud aja jooksul, st 18. juuniks
1994, pädevad asutused, kes on volitatud vastu võtma kõnealuses direktiivis osutatud avaldusi ja tegema otsuseid ning teavitama
sellest teisi liikmesriike ja Euroopa Ühenduste Komisjoni.

Siseriiklik õigus
11     Kreekas reguleerib tööterapeudi kutsealaga seonduvat presidendi dekreet nr 83/1989 pealkirjaga „Ametialased õigused diplomeeritud
erialadel […] c) tööteraapia tehnikumides (TEI)” (FEK A’ 37).
12     Selle dekreedi artikli 3 lõike 4 kohaselt eeldab sellel kutsealal tegutsemine tervishoiu-, hoolekande- ja sotsiaalkindlustusministeeriumi
(edaspidi „tervishoiuministeerium”) väljastatavat luba.
13     Tervishoiu- ja hoolekandeministri 23. jaanuari 1990. aasta määruse A4b/251 (FEK B’ 94) kohaselt pidi M. Aslanidou esitatud
taotluse ajal lisama tööterapeudi kutsealal tegutsemise loa taotlusele diplomi ja „välismaiste diplomite omanike puhul riigihariduse
ja religiooniministeeriumi tõendi diplomi tunnustamise kohta”.
14     22./24. novembri 1983. aasta seadusega nr 1404/1983 (FEK A’ 173), põhikohtuasja esemeks olevate sündmuste asetleidmise ajal
kehtinud redaktsioonis, loodi riikliku hariduse ja religiooniministeeriumi alluvuses avalik-õiguslik tehnikainstituut (edaspidi
„ITE”) nõustamaks ministeeriumi tehnikaalase kõrghariduse pedagoogilistes ja teaduslikes küsimustes.
15     Seaduse nr 1404/1983 artikli 14 II lõike 2 kohaselt, mis on asendatud 30. septembri 1985. aasta seaduse nr 1566/1985 (FEK
A’ 167) artikli 71 lõikega 5, oli ITE ülesanne otsustada muu hulgas välismaiste ülikooli staatuses mitteolevate kõrghariduskoolide
ja -osakondade taseme ning nende antavate diplomite samaväärsuse üle võrreldes tehnikaalast haridust andvate Kreeka haridusasutuste
ning nende diplomitega.
16     Presidendi 3. augusti/17. detsembri 1984. aasta dekreedi nr 567/1984 (FEK A’ 204) ITE töökorralduse kohta artikli 2 alusel
loodi ITE koosseisus teadusnõukogu ning nimetatud artikkel sätestas, et „diplomite või koolide samaväärseks tunnistamine toimub
teadusnõukogu aktiga, mille teadusnõukogu president edastab kokkuvõtlikus vormis asjaomasele isikule. Nimetatud teave on diplomi
samaväärsuse tõendiks”.
17     Põhikohtuasja aluseks olevate sündmuste asetleidmise järel võeti 29. juulil 1998 vastu seda direktiivi Kreeka õiguskorda ülevõttev
presidendi dekreet nr 231/1998 (FEK A’ 178).
18     Mainitud dekreedi artikkel 14 annab selleks puhuks loodud riiklikule haridus- ja koolitusdiplomite tunnustamise nõukogule
(Symvoulio Epangelmatikis Anagnorisis Titlon Ekpaidefsis kai Katartisis) ainupädevuse tunnustada direktiivi kohaldamisalasse
kuuluva diplomi omaniku õigust tegutseda Kreekas vastaval reguleeritud kutsealal. Vaid nimetatud organ on kõnealuses küsimuses
pädev ning tema arvamus on pädevale ministeeriumile kutsealal tegutsemise õiguse andmise osas siduv.

Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
19     Kreeka kodanik M. Aslanidou sooritas tunnustatud Stuttgardi (Saksamaa) tööterapeutide koolis kolmeaastase õppeaja möödudes
tööterapeutide riikliku eksami (
Zeugnis über die Staatliche Prüfung für Beschäftigungs- und Arbeitstherapeuten
), mis andis talle Saksamaal õiguse asuda tegutsema tööterapeudina.
20     Soovides Kreekas kõnealusel kutsealal tegutseda, esitas M. Aslanidou 1. septembril 1997 direktiivi 89/48 alusel Thessaloníki
prefektuuri tervishoiudirektoraadile loataotluse. Taotlus edastati tööterapeutide diplomite tunnustamise nõukogu (Symvoulio
Anagnorisis Epaggelmatikon Titlon Ergotherapeuton, edaspidi „SAETE”) poolt esitatud nõuetele vastamise kontrollimiseks tervishoiuministeeriumile.
21     Viimane peatas otsuse tegemise ja küsis ITE-lt, kas kool, kus M. Aslanidou Saksamaal õppis, „vastab Kreeka kõrgharidusele”.
Pärast ITE vastust, mille kohaselt ei vastanud hageja diplom Kreeka tehnikaalast haridust andvate asutuste diplomitele, leidis
SAETE, et M. Aslanidou esitatud tõendid ei vasta direktiivis 89/48 ettenähtule ning et seetõttu ei või ta direktiivi 89/48
alusel hagejale tööterapeudina töötamise luba anda. Seetõttu soovitas ta hagejal esitada pärast Kreeka õigusesse direktiivi 92/51
ülevõtmist uue taotluse.
22     12. mai 1998. aasta otsusega nr 1 jättis SAETE lõpuks ametlikult M. Aslanidou loataotluse rahuldamata põhjusel, et esitatud
diplom ei olnud kõrgharidust tõendav dokument, sest kõnealusesse Saksa kooli astumisel nõuti 8–10-aastast, mitte 12-aastast
põhiharidust, nii et direktiivis 89/48 sätestatud tingimused ei olnud täidetud.
23     M. Aslanidou esitas 21. juulil 1998 kõnealuse keeldumise peale Symvoulio tis Epikrateias’ele hagi.
24     Põhikohtuasjas on eelotsusetaotluse esitanud kohtu arvates selge, et isegi kui M. Aslanidou oleks palunud tööterapeudi luba
väljastada direktiivi 89/48 kohaldades, oleks pädev ametiasutus olnud sellegipoolest kohustatud vaatama taotluse ja hageja
esitatud asjaolud omal algatusel läbi asjakohasele õigusaktile toetudes, mis on antud juhul direktiiv 92/51.
25     Selles küsimuses arutleb Symvoulio tis Epikrateias selle üle, kas direktiivi 92/51 ülevõtmise tähtaja möödumise ja direktiivi
siseriiklikku õiguskorda hilinenud ülevõtmise vahelisel ajal võinuks üksikisik teises liikmesriigis antud ning selle direktiivi
kohaldumisalasse kuuluva diplomi puhul direktiivi asjakohastele sätetele tuginedes paluda vastuvõtva liikmesriigi ametiasutustelt
luba asuda vastuvõtvas liikmesriigis reguleeritud kutsealal tegutsema.
26     Põhikohtuasjas leidis enamus Symvoulio tis Epikrateias’est, et direktiivi 92/51 artiklite 3, 4 ja 10 materiaalsätted on vastuvõtva
liikmesriigi ametiasutuste poolt teises liikmesriigis diplomeeritule vastuvõtvas liikmesriigis reguleeritud kutsealal tegutsemiseks
loa andmise tingimuste küsimuses tingimusteta ja piisavalt täpsed ning seetõttu võib sellise diplomi omanik pärast selle direktiivi
ülevõtmise tähtaja möödumist nendele tugineda.
27     Enamuse arvamuse kohaselt ei takista direktiivi 92/51 artikli 13 lõike 1 tähenduses pädeva ametiasutuse määramata jätmine
nendele sätetele tuginemist, kui enne direktiivi ülevõtmist kehtinud liikmesriigi õigus pani kindlale ametiasutusele ülesandeks
otsustada, kas kõnealusel kutsealal tegutsemise tingimused on täidetud ning vajadusel väljastada asjaomasele isikule sellel
kutsealal tegutsemise luba.
28     Samas oli Symvoulio tis Epikrateias’e vähemuse arvates taotluse rahuldamata jätmine õigustatud seetõttu, et ühelt poolt ei
või üksikisik direktiivi 92/51 asjakohastele sätetele toetuda ajal, kui vaidlusalune taotlus on juba esitatud, ning teisalt
seepärast, et sama direktiivi artikli 13 lõike 1 kohaselt ei olnud veel määratud taotluste läbivaatamiseks pädevat ametiasutust.
29     Symvoulio tis Epikrateias arutles edasi, kas osas, milles direktiivi 92/51 sätetele ei saanud tervishoiuministeeriumi menetluses
tugineda, oli viimane sellegipoolest kohustatud asutamislepingu artiklite 48 ja 52 alusel uurima, kas hagejale Saksamaal antud
diplom oli võrdne Kreeka diplomitega.
30     Neil asjaoludel otsustas Symvoulio tis Epikrateias menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas direktiivi 92/51 […] artikli 3, artikli 4 lõike 1 punktide a ja b, artikli 4 lõike 2 ning artikli 10 lõigete 1–4 sätted
on tingimusteta ja piisavalt täpsed, et direktiivi ülevõtmise tähtaja möödumise ja direktiivi (vastuvõtva liikmesriigi) siseriiklikku
õiguskorda hilinenud ülevõtmise vahelisel ajal võinuks üksikisik teises liikmesriigis antud ning eelnimetatud sätete kohaldamisalasse
kuuluva diplomi puhul tugineda siseriikliku õiguse kohaselt pädeva ametiasutuse menetluses loetletud sätetele, saamaks sellelt
asutuselt loa asuda vastuvõtvas liikmesriigis reguleeritud kutsealal tegutsema ning sellel kutsealal tegutseda?
2.      Kas juhul, kui ülevõtmise tähtaja möödumise ja siseriiklikku õiguskorda hilinenud ülevõtmise vahelisel ajal ei võinud üksikisik
vastuvõtva liikmesriigi ametiasutuse – millel on siseriikliku õiguse kohaselt pädevus väljastada riikliku tehnikaalast haridust
andva asutuse (TEI) diplomi omanikule või välismaise, (käesoleva eelotsuse põhjendustes kirjeldatud tunnustele sarnases diplomite
tunnustamise üldmenetluses) tunnustatud diplomi omanikule avalike eksamite sooritamise järel kutsealal tegutsemise luba –
menetluses direktiivi 92/51 […] sätetele tugineda, võib nimetatud ametiasutus vastavalt [asutamislepingu artiklitele 48 ja
52] […] seada teises liikmesriigis antud diplomi omaniku poolt ülalnimetatud ajavahemikus taotletud kõnealusel kutsealal tegutsema
asumise ning kutsealal tegutsemise sõltuvusse eelnevast diplomi samaväärseks tunnistamisest eelmainitud üldmenetluses, või
peab see asutus ise enne otsuse langetamist tegema kõne all oleva diplomiga tõendatud kvalifikatsioonide ja siseriikliku õigusega
nõutavate teadmiste ja kvalifikatsioonide võrdleva analüüsi?”

Eelotsuse küsimused
31     Direktiivi 92/51 artikli 3 esimese lõigu punkt a sätestab, et kui taotlejal on diplom, mida muus liikmesriigis nõutakse kõnealusel
kutsealal tegutsema hakkamiseks või tegutsemiseks tolle riigi territooriumil ja see diplom on talle antud liikmesriigis, ei
või pädev asutus ebapiisava kvalifikatsiooni tõttu keelduda andmast liikmesriigi kodanikule luba asuda tegutsema või tegutseda
sellel kutsealal samadel tingimustel, mis kehtivad selle riigi oma kodanike suhtes.
32     M. Aslanidoul on diplom direktiivi 92/51 artikli 1 koostoimes lisa C punktiga 1 tähenduses. Hageja olukord kuulub seega selle
direktiivi artikli 3 esimese lõigu punkti a kohaldamisalasse. Järelikult ei pea Euroopa Kohus tõlgendama selle direktiivi
artikli 3 esimese lõigu punkti b, kuna viimane kohaldub vaid juhul, kui asjaomane kutseala pole päritoluliikmesriigis reguleeritud.
33     Mis puudutab direktiivi 89/48 artikli 3 esimese lõigu punkti a, mille sõnastus on sisuliselt identne direktiivi 92/51 artikli 3
esimese lõigu punktiga a, siis Euroopa Kohus on juba varasemas kohtupraktikas leidnud, et tegemist on sättega, mille sisu
on tingimusteta ja piisavalt täpne, et üksikisikud saaksid seda siseriiklikus kohtus riigi vastu kasutada, kui viimane pole
siseriiklikku õigusesse direktiivi tähtaegselt ülevõtnud (29. aprilli 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑102/02: Beuttenmüller,
EKL 2004, lk I‑5405, punkt 55). Sama kehtib direktiivi 92/51 artikli 3 esimese lõigu punkti a puhul, kuivõrd sama direktiivi
viienda põhjenduse sõnastuse kohaselt toetub täiendav üldsüsteem samadele põhimõtetele ja sisaldab
mutatis mutandis
samu eeskirju kui esialgne direktiiviga 89/48 kehtestatud üldsüsteem.
34     Mis puudutab võimalust seada reguleeritud kutsealal tegutsema asumine sõltuvusse tingimusest, et taotlejale peab esmalt kohaldama
direktiivi 92/51 artiklis 4 sätestatud kompensatsioonimeetmeid, siis Euroopa Kohus on seoses direktiiviga 89/48 leidnud, et
kui seda näeb ette kehtiv siseriiklik õigus, võib pädev ametiasutus sisuliselt kohaldada asjaomase taotluse käsitlemisel asjaomasele
isikule artikli 4 lõikes 1 sätestatud kompensatsioonimeetmeid, kui seal selleks otstarbeks ettenähtud tingimused on täidetud
(vt selle kohta 9. septembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑285/01: Burbaud, EKL 2003, lk I‑8219, punkt 55).
35     Seevastu kui kehtiv siseriiklik õigus selliste kompensatsioonimeetmete kohaldamist ette ei näe, tuleneb kohtupraktikast, et
direktiivi ülevõtmise kohustust rikkunud liikmesriik ei või vaidluses kasutada ühenduse kodanike vastu nendest sätetest tulenevaid
piiranguid, nagu ei saa ta ka nendelt nõuda selles direktiivis sätestatud kohustuste täitmist (vt selle kohta 19. novembri
1991. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑6/90 ja C‑9/90: Francovich jt, EKL 1991, lk I‑5357, punkt 21, ja eespool viidatud
kohtuotsus Beuttenmüller, punkt 63).
36     Vajadusel otsustab siseriiklik kohus, millises ulatuses lubas asjaomase taotluse käsitlemise ajal kehtinud siseriiklik õigus
rakendada kohalduva direktiivi artikli 4 lõikes 1 sätestatud kompensatsioonimeetmeid. Selles osas tuleb meenutada, et väljakujunenud
kohtupraktikast tuleneb, et juhul, kui tegemist on direktiivi kohaldamisalasse kuuluva situatsiooniga, peab siseriiklik kohus
siseriiklike õigusnormide rakendamisel kaaluma siseriiklikku õigust tervikuna ning tõlgendama seda võimalikult suures ulatuses,
lähtudes asjaomase direktiivi sõnastusest ja eesmärgist, et saavutada direktiivi eesmärgiga kooskõlas olev tulemus (vt selle
kohta eelkõige 5. oktoobri 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑397/01–C‑403/01: Pfeiffer jt, EKL 2004, lk I‑8835, punkt 119).
37     Igal juhul on Euroopa Kohus selles küsimuses leidnud, et kui kohaldatav on direktiiv 89/48 või direktiiv 92/51, ei või asjaomase
direktiivi norme järgima kohustuv liikmesriigi avalik-õiguslik asutus enam nõuda asjaomase isiku diplomi tunnustamist pädeva
siseriikliku ametiasutuse poolt (8. juuli 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑234/97: Fernández de Bobadilla, EKL 1999, lk I‑4773,
punkt 27).
38     Direktiivi 92/51 artikkel 10 loetleb vaid dokumente, mida võib aususe, moraalsuse, pankroti puudumise ja füüsilise ja psüühilise
tervise tõendamiseks pädev ametiasutus nõuda ning sisaldab mõningaid sätteid teiste liikmesriikide kodanikelt nõutava vande
või tõotuse kohta. Kuna põhikohtuasjas ei nõudnud vastuvõtva liikmesriigi pädev ametiasutus ühtegi nimetatud tõendit või avaldust,
ei pea Euroopa Kohus tõlgendama kõnealust sätet, mis igal juhul ei mõjuta võimalust tugineda selle direktiivi artikli 3 esimese
lõigu punktile a.
39     Samuti ei ole direktiivi 92/51 artikli 3 esimese lõigu punktile a tuginemise võimaluse takistuseks liikmesriikide kohustus
määrata sama direktiivi artikli 13 esimese lõigu kohaselt pädevad asutused, kes on volitatud vastu võtma selles direktiivis
osutatud avaldusi ja tegema otsuseid. Artikli 13 teisi lõikeid silmas pidades tuleneb lõikest 1, et selle eesmärk on hõlbustada
direktiiviga 92/51 kehtestatud diplomite tunnustamise korra kohaldamist, muutes liikmesriikide otsustusprotsessi läbipaistvamaks.
Vastupidiselt ei ole aga nimetatud artikli 13 lõike 1 alusel määramine vajalik selleks, et oleks võimalik teha kindlaks artiklis 3
nimetatud pädevad ametiasutused, kellel on reguleeritud kutsealadel tegutsemise üle järelevalve pädevus.
40     Kohtupraktikast tuleneb, et liikmesriik ei või üksikisiku vastu tugineda asjaolule, et vastu pole võetud sätteid, mis hõlbustaksid
asjaomase direktiiviga kehtestatud korra rakendamist (vt selle kohta 10. septembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑141/00:
Kügler, EKL 2002, lk I‑6833, punkt 52, ja 6. novembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑45/01: Dornier, EKL 2003, lk I‑12911,
punkt 79). Direktiivi 92/51 artikli 13 lõike 1 tähenduses pädeva ametiasutuse määramata jätmine ei takista seega selle direktiivi
artikli 3 esimese lõigu punktile a tuginemist vaidluses ametiasutuse vastu, kelle pädevuses on kohalduva siseriikliku õiguse
kohaselt korraldada konkreetsele kutsealale tegutsema asumine.
41     Põhikohtuasjas on pädev ametiasutus direktiivi 92/51 artikli 3 esimese lõigu punkti a tähenduses tervishoiuministeerium, kelle
egiidi all SAETE tegutses, kuna tööterapeudi kutsealal tegutsemine on siseriikliku õiguse alusel seatud sõltuvusse selle ministeeriumi
poolt loa andmisest. Seetõttu ei või tervishoiuministeerium puudulikule kvalifikatsioonile viidates keelata isikule, kes on
sarnases olukorras nagu M. Aslanidou, tegutsema asumist tööterapeudi kutsealal, millele võidakse kohaldada kompensatsioonimeetmeid
selle direktiivi artikli 4 lõike 1 tähenduses üksnes siis, kui sellised kompensatsioonimeetmed näeb ette siseriiklik õigus.
42     Esimesele küsimusele tuleb seega vastata, et direktiivi 92/51 artiklis 17 sätestatud tähtaja jooksul siseriiklikku õiguskorda
ülevõtmata jätmise korral võib liikmesriigi kodanik tugineda selle direktiivi artikli 3 esimese lõigu punktile a, saamaks
vastuvõtvas liikmesriigis loa asuda tegutsema tööterapeudi kutseala taolisel reguleeritud kutsealal. Kõnealust õigust ei tohi
seada sõltuvusse asjaomase isiku diplomi tunnustamisest siseriiklike pädevate ametiasutuste poolt. Direktiivi 92/51 artikli 4
lõikes 1 sätestatud kompensatsioonimeetmeid võib asjaomasele isikule kohaldada üksnes juhul, kui seda nägi ette kõnealuse
taotluse käsitlemise ajal kehtinud siseriiklik õigus.
43     Esimesele küsimusele antud vastust arvestades ei ole vaja teisele küsimusele enam vastata.

Kohtukulud
44     Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud nimetatud poolte
kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (neljas koda) otsustab:
Nõukogu 18. juuni 1992. aasta direktiivi 92/51/EMÜ direktiivi 89/48/EMÜ täiendava tööalase koolituse tunnustamise teise üldsüsteemi
kohta artiklis 17 sätestatud tähtaja jooksul siseriiklikku õiguskorda ülevõtmata jätmise korral võib liikmesriigi kodanik
tugineda selle direktiivi artikli 3 esimese lõigu punktile a, saamaks vastuvõtvas liikmesriigis loa asuda tegutsema tööterapeudi
kutseala taolisel reguleeritud kutsealal.
Kõnealust õigust ei tohi seada sõltuvusse asjaomase isiku diplomi tunnustamisest siseriiklike pädevate ametiasutuste poolt.
Direktiivi 92/51 artikli 4 lõikes 1 sätestatud kompensatsioonimeetmeid võib asjaomasele isikule kohaldada üksnes juhul, kui
seda nägi ette kõnealuse taotluse käsitlemise ajal kehtinud siseriiklik õigus.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: kreeka.