CELEX: 62008CJ0338
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Direktyva 90/435/EEB
Mokesčio prie šaltinio sąvoka
5% dydžio mokesčio išmokant dividendus ir Italijoje įsisteigusios dukterinės bendrovės "apmokestinimo padidinimo grąžinimo" Nyderlanduose įsisteigusiai savo patronuojančiai bendrovei taikymas pagal dvišalę sutartį

Prašymai priimti prejudicinį sprendimą pateikti dėl tuo metu, kai vyko pagrindinėse bylose nagrinėjami įvykiai, galiojusios
redakcijos 1990 m. liepos 23 d. Tarybos direktyvos 90/435/EEB dėl bendrosios mokesčių sistemos, taikomos įvairių valstybių
narių patronuojančioms ir dukterinėms bendrovėms (OL L 225, p. 6; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 147,
toliau – direktyva), 5 straipsnio 1 dalies ir 7 straipsnio 2 dalies išaiškinimo.
Šie prašymai buvo pateikti nagrinėjant dvi bylas, pirma, tarp
P. Ferrero e C. SpA
(toliau –
Ferrero
) ir Italijos mokesčių administratoriaus bei, antra, tarp
General Beverage Europe BV
(toliau – GBE) ir Italijos mokesčių administratoriaus dėl mokesčių, kuriuos šis pritaikė dėl finansinių pervedimų, laikomų
dividendų išmokėjimu. Pirmoji byla susijusi su mokesčiais, išskaičiuotais bendrovei
Ferrero
išmokant dividendus ir grąžinant apmokestinimo padidinimą Nyderlanduose įsteigtai savo patronuojančiai bendrovei
Ferrero International BV
(toliau –
Ferrero International
). Antroji byla susijusi su mokesčiais, kuriuos išskaičiavo Italijoje įsteigta dukterinė bendrovė
Martini e Rossi SpA
(toliau –
Martini
), išmokėdama dividendus ir grąžindama „apmokestinimo padidinimą“ bendrovei GBE.

Teisinis pagrindas

Sąjungos teisė
Direktyvos trečioje konstatuojamojoje dalyje nurodyta:
„kadangi įvairių valstybių narių mokesčių nuostatos, reglamentuojančios patronuojančių ir dukterinių įmonių santykius, yra
labai skirtingos ir paprastai yra mažiau palankios nei nuostatos, taikomos tos pačios valstybės narės patronuojančioms ir
dukterinėms įmonėms; kadangi dėl to skirtingų valstybių narių įmonių bendradarbiavimo sąlygos yra mažiau palankios nei tos
pačios valstybės narės įmonių bendradarbiavimo sąlygos; kadangi tam, kad būtų lengviau grupuoti įmones, būtina šią kliūtį
pašalinti sukuriant bendrąją sistemą“.
Direktyvos 1 straipsnio 1 dalyje nustatoma šios direktyvos taikymo sritis:
„1.      Kiekviena valstybė narė šią direktyvą taiko:
–        pelno, kurį tos valstybės įmonės gauna iš kitose valstybėse narėse esančių savo dukterinių įmonių, paskirstymui,
–        pelno, kurį tos valstybės narės įmonės perduoda kitose valstybėse narėse esančioms savo dukterinėms įmonėms [kitų valstybių
narių įmonėms, kurių dukterinės įmonės jos yra], paskirstymui.“
Direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje taip apibrėžiamos patronuojančios įmonės ir dukterinės įmonės sąvokos:
„Taikant šią direktyvą:
a)      patronuojančia įmone būtinai laikoma kiekviena valstybės narės įmonė, kuri atitinka 2 straipsnyje nustatytas sąlygas ir turi
ne mažiau kaip 25 % kitoje valstybėje narėje esančios įmonės, atitinkančios tas pačias sąlygas, kapitalo dalies;
b)      „dukterinė įmonė“ yra įmonė, kurios kapitale turima a punkte minima kapitalo dalis.“
Direktyvos 5 straipsnio 1 dalyje įtvirtintas draudimo išskaičiuoti mokestį prie šaltinio principas:
„Bent tais atvejais, kai patronuojanti įmonė turi ne mažiau kaip 25 % dukterinės įmonės kapitalo, iš pelno dalies, kurią dukterinė
įmonė perduoda savo patronuojančiai įmonei, mokestis prie šaltinio neišskaitomas.“
Tačiau direktyvos 7 straipsnio 2 dalyje paaiškinama:
„Ši direktyva neturi įtakos taikant nacionalines arba sutartimis pagrįstas nuostatas, kuriomis siekiama panaikinti arba sumažinti
ekonominį dvigubą dividendų apmokestinimą, ypač nuostatas dėl mokesčių kredito mokėjimo dividendų gavėjams.“

Nacionalinė teisė
Tuo metu, kai vyko pagrindinėje byloje nagrinėjami faktai, galiojusioje Italijos teisėje buvo numatyta, kad dividendus gaunančiai
Italijoje įsteigtai bendrovei taikomas mokesčių kreditas, lygus 9/16 išmokėtų dividendų. Kadangi Italijos bendrovėms taikomas
įmonių pelno mokesčio dydis buvo 36 %, gaunančioji bendrovė gaudavo mokesčių kreditą, kurio dydis atitikdavo dividendus išmokėjusios
bendrovės apmokestinimo sumą.
Italijos įstatymų leidėjas tam tikrais atvejais buvo numatęs „apmokestinimo padidinimo“ taikymą dividendus išmokančių bendrovių
pajamoms (toliau – „apmokestinimo padidinimas“). Tuo metu, kai vyko pagrindinėje byloje nagrinėjami faktai, galiojusios redakcijos
Vieningo teksto dėl pajamų mokesčio, patvirtinto 1986 m. gruodžio 22 d. Respublikos prezidento dekretu Nr. 917 (GURI, Nr. 302,
1986 12 31), 105 straipsnio 1 dalyje buvo numatyta, kad šis apmokestinimo padidinimas taikomas, kai išmokėtų dividendų suma
yra didesnė nei 64 % deklaruotų dukterinės įmonės pajamų, o jo suma lygi 9/16 skirtumo.

Dvišalė Italijos Respublikos ir Nyderlandų Karalystės sutartis
Italijos Respublikos ir Nyderlandų Karalystės sutarties dėl pajamų bei kapitalo dvigubo apmokestinimo išvengimo ir mokesčių
slėpimo prevencijos, papildytos 1990 m. gegužės 8 d. Hagoje pasirašytu papildomu protokolu (toliau – dvišalė sutartis), 10 straipsnio
1 dalyje įtvirtintas principas, kad dividendai apmokestinami bendrovės, kuri juos gauna, valstybėje.
Nukrypstant nuo šio principo, pagal dvišalės sutarties 10 straipsnio 2 dalies a punkto i papunktį leidžiama dividendus apmokestinti
juos išmokančios bendrovės valstybėje, esant tokioms sąlygoms:
„Tačiau šie dividendai taip pat apmokestinami valstybėje, kurios rezidentė yra dividendus išmokanti bendrovė, pagal šios valstybės
teisės aktus, bet jei dividendus gaunantis asmuo yra faktinis jų gavėjas, taip apskaičiuotas mokestis negali viršyti:
a)      i) 5 % dividendų bruto sumos, jeigu faktinis gavėjas yra bendrovė, turinti daugiau nei 50 procentų balsavimo teisę suteikiančių
bendrovės, kuri moka dividendus 12 mėnesių laikotarpiu prieš sprendimo išmokėti dividendus priėmimą, akcijų.“
Dvišalės sutarties 10 straipsnio 3 dalyje numatoma galimybė Nyderlandų bendrovei gauti šio sprendimo 9 punkte nurodyto apmokestinimo
padidinimo kompensaciją:
„Asmuo, kuris yra Nyderlandų rezidentas ir gauna bendrovės, Italijos rezidentės, išmokėtų dividendų, turi teisę į sumos, atitinkančios
su šiais dividendais susijusio [apmokestinimo padidinimo] kompensaciją, kurią turi sumokėti pastaroji bendrovė, jeigu buvo
išskaičiuotas 2 dalyje numatytas mokestis. Šios kompensacijos turi būti paprašyta per Italijos teisės aktuose numatytus terminus
per tą pačią bendrovę, kuri šiuo atveju veikia savo vardu ir minėto Nyderlandų rezidento sąskaita.
Ši nuostata taikoma dividendams, kuriuos išmokėti buvo nuspręsta po šios Sutarties įsigaliojimo datos.
Dividendus išmokančioji bendrovė gali išmokėti minėtą sumą Nyderlandų rezidentui kartu su jam išmokamais dividendais ir pirmoje
deklaracijoje po tokio sumokėjimo atskaityti tokią pat sumą iš savo mokėtino mokesčio. <…>“
Dvišalės sutarties 10 straipsnio 5 dalies a ir b punktuose nurodyta:
„a)      Šiame straipsnyje vartojama sąvoka „dividendai“ reiškia iš akcijų gaunamas pajamas <…>
b)      bendrovės, kuri yra Italijos rezidentė, išmokėtais dividendais taip pat laikomos 3 dalyje nurodytos bruto sumos, grąžinamos
kaip apmokestinimo padidinimas ir susijusios su šios bendrovės išmokėtais dividendais.“
Be to, dvišalės sutarties 24 straipsnio 3 dalyje nurodyta:
„Be to, Nyderlandai suteiks taip apskaičiuoto Nyderlandų mokesčio atskaitą Italijoje pagal šios sutarties 10 straipsnio 2 dalį
<...> apmokestinamųjų pajamų dalims, jeigu šios dalys įtrauktos į 1 dalyje nurodytą pagrindą. Šios atskaitos suma lygi Italijoje
už šias pajamų dalis sumokėtam mokesčiui, tačiau neviršija sumažinimo sumos, kuri būtų suteikta, jeigu taip į apmokestinimo
pagrindą įtrauktos dalys būtų vienintelės pajamų, atleistų nuo Nyderlandų mokesčio pagal išvengti dvigubo apmokestinimo skirtas
Nyderlandų teisės aktų nuostatas, dalys.“

Pagrindinės bylos ir prejudiciniai klausimai

Ferrero
ir
Martini
, kurių 100 % kapitalo priklauso jų patronuojančioms bendrovėms, t. y. atitinkamai
Ferrero International
ir GBE, pirmoji – 1997 m., antroji – 1998 m. joms išmokėjo dividendus ir „grąžino“ apmokestinimo padidinimą pagal dvišalės
sutarties 10 straipsnio 3 dalį.
Italijos mokesčių administratorius, remdamasis dvišalės sutarties 10 straipsnio 2 dalies a punkto i papunkčiu, šiems keturiems
pervedimams pritaikė 5 % dydžio mokestį. Tuomet
Ferrero International
ir
GBE
pateikė prašymus grąžinti taip išskaičiuotus mokesčius. Mokesčių administratoriui priėmus sprendimus atmesti prašymus, ieškovės
pagrindinėje byloje kreipėsi atitinkamai į
Commissione tributaria regionale di Cuneo
(Kuneo regioninė mokestinių ginčų komisija) ir
Commissione regionale di Torino
(Turino regioninė mokestinių ginčų komisija). Galiausiai
Corte suprema di cassazione
(Aukščiausiasis kasacinis teismas), į kurį buvo kreiptasi dėl šių dviejų ginčų pagrindinėse bylose, nusprendė, pirma, kad
toks mokestis už dividendus atitinka direktyvą, ir, antra, kad, priešingai, to negalima pasakyti apie tokio mokesčio taikymą
apmokestinimo padidinimo grąžinimui. Tuomet šis teismas perdavė šias dvi bylas nagrinėti
Commissione tributaria regionale di Torino
.
Tokiomis aplinkybėmis
Commissione tributaria regionale di Torino
byloje C‑338/08 nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:
„1.      Ar mokestis, taikomas [apmokestinimo padidinimui], yra iš pelno išskaitomas mokestis prie šaltinio, draudžiamas pagal direktyvos
<...> 5 straipsnio 1 dalį (nagrinėjamoje byloje dukterinė bendrovė pasirinko sutartinę tvarką)?
2.      Jei į pirmąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai, ar yra taikytina minėtos direktyvos 7 straipsnio 2 dalyje numatyta apsaugos
išlyga?“

Commissione tributaria regionale di Torino
taip pat nutarė byloje C‑339/08 sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:
„1.      Ar mokestis, taikomas [apmokestinimo padidinimui], yra iš pelno išskaitomas mokestis prie šaltinio, draudžiamas pagal direktyvos
5 straipsnį <...>?
2.      Ar yra taikytina <...> direktyvos 7 straipsnio 2 dalyje numatyta apsaugos išlyga; būtent, ar <...> direktyvos <...> 7 straipsnio
2 dalis turi būti aiškinama taip, kad valstybė narė gali netaikyti šios direktyvos 5 straipsnio 1 dalyje numatytos išimties
tuo atveju, kai valstybė, kurioje yra įsisteigusi patronuojanti bendrovė, remdamasi dvišale sutartimi, suteikia šiai bendrovei
mokesčių kreditą?“
2008 m. rugsėjo 16 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi bylos C‑338/08 ir C‑339/08 buvo sujungtos, kad būtų bendrai vykdomos
rašytinė bei žodinė proceso dalys ir priimamas galutinis sprendimas.

Dėl prejudicinių klausimų
Pirmiausia konstatuotina, jog iš prejudicinių klausimų formuluočių aiškiai matyti, kad jie susiję tik su 5 % dydžio mokesčio,
kurį Italijos mokesčių administratorius, remdamasis dvišale sutartimi, taiko Italijos bendrovių jų patronuojančioms bendrovėms,
įsisteigusioms Nyderlanduose, grąžinamam apmokestinimo padidinimui, atitiktimi Sąjungos teisei.
Taigi šie klausimai nesusiję nei su dividendams, kuriuos Italijos bendrovės perveda jų patronuojančioms bendrovėms, įsisteigusioms
Nyderlanduose, taikomu mokesčiu, nei juo labiau su šiems dividendams taikomos mokesčių tvarkos, numatytos nacionalinėje teisėje
pagrindinėje byloje, atitiktimi Sąjungos teisei.

Dėl pirmojo klausimo
Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismo iš esmės prašo paaiškinti, ar 5 % dydžio
mokestis, kurį Italijos mokesčių administratorius, remdamasis dvišalės sutarties 10 straipsnio 2 dalies a punkto i papunkčiu,
taiko Italijos bendrovių, remiantis šios sutarties 10 straipsnio 3 dalimi, vykdomam apmokestinimo padidinimo grąžinimui jų
patronuojančioms bendrovėms, įsisteigusioms Nyderlanduose, yra direktyvos 5 straipsnio 1 dalimi uždraustas mokestis prie šaltinio.
Pirmiausia reikia priminti, kad visų pirma iš direktyvos trečios konstatuojamosios dalies išplaukia, jog šia direktyva siekiama,
sukuriant bendrąją mokesčių sistemą, pašalinti kliūtis skirtingų valstybių narių įmonių bendradarbiavimui, palyginti su tos
pačios valstybės narės įmonių bendradarbiavimu, ir taip palengvinti įmonių grupavimą Bendrijos lygmeniu. Todėl, siekiant išvengti
dvigubo apmokestinimo, direktyvos 5 straipsnio 1 dalyje numatomas atleidimas nuo mokesčio prie šaltinio dukterinės įmonės
valstybėje išmokant pelną savo patronuojančiai bendrovei, kai ši turi ne mažiau kaip 25 % dukterinės įmonės kapitalo (šiuo
klausimu žr. 2003 m. rugsėjo 25 d. Sprendimo
Océ van der Grinten
, C‑58/01, Rink. p. I‑9809, 45 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Pagrindinėse bylose neginčijama, kad nagrinėjamos Nyderlandų bendrovės
Ferrero International
ir GBE yra atitinkamai įmonių
Ferrero
ir
Martini
patronuojančios bendrovės direktyvos 3 straipsnio 1 dalies prasme.
Beje, direktyvos 5 straipsnio 1 dalyje esanti sąvoka „mokestis prie šaltinio“ apima ne tik tam tikras konkrečias nacionalinių
mokesčių rūšis (žr. minėto Sprendimo
Océ van der Grinten
46 punktą). Be to, apmokestinimą, mokesčius, įmokas arba rinkliavas Bendrijos teisės atžvilgiu turi kvalifikuoti Teisingumo
Teismas pagal jų objektyvius požymius, neatsižvelgdamas į tai, kaip jie kvalifikuojami pagal nacionalinę teisę (žr. minėto
Sprendimo
Océ van der Grinten
46 punktą).
Iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad direktyvos 5 straipsnio 1 dalies prasme mokestis prie šaltinio už išmokėtą
pelną yra bet koks valstybėje, kurioje išmokami dividendai, gautų pajamų apmokestinimas, kurio atsiradimą lemiantis įvykis
yra dividendų arba bet kokio kito pelno iš vertybinių popierių išmokėjimas, kai šio mokesčio pagrindas yra iš šių vertybinių
popierių gaunamas pelnas, o apmokestinamasis asmuo – šių vertybinių popierių turėtojas (žr., be kita ko, minėto Sprendimo
Océ van der Grinten
47 punktą ir 2008 m. birželio 26 d. Sprendimo
Burda
, C‑284/06, Rink. p. I‑4571, 52 punktą).
Siekiant patikrinti, ar antra teismų praktikoje nustatyta sąlyga, susijusi su nagrinėjamu apmokestinimo pagrindu, yra įvykdyta,
reikia išsiaiškinti, ar apmokestinimo pagrindas pagrindinėse bylose, t. y. apmokestinimo padidinimo grąžinimas, dėl kurio
buvo pritaikytas 5 % dydžio mokestis, gali būti laikomas pelno išmokėjimu. Tai, kad dvišalės sutarties 10 straipsnio 5 dalyje
aiškiai nurodyta, jog apmokestinimo padidinimo grąžinimas priskiriamas „dividendams“, negali turėti lemiamos reikšmės kvalifikavimui
pagal Sąjungos teisę.
Tačiau, kalbant apie šį klausimą, pirmiausia kyla klausimas dėl paties apmokestinimo padidinimo kvalifikavimo.
Šiuo atžvilgiu konstatuotina, kad iš bylos medžiagos, būtent iš Italijos Respublikos atsakymų Teisingumo Teismui į pateiktus
klausimus, matyti, jog apmokestinimo padidinimą Italijos įstatymų leidėjas nustatė siekdamas išvengti to, kad dividendus gaunanti
bendrovė juos išmokant negautų mokesčių kredito už mokestį, kurio išmokančioji bendrovė dėl kokių nors priežasčių nėra sumokėjusi.
Šis mechanizmas pasireiškia išmokančiosios bendrovės pelno, kuris prieš tai nebuvo apmokestintas arba buvo apmokestintas mažesniu
tarifu, apmokestinimu.
Todėl su sąlyga, kad šiuos įvairius aspektus turi patikrinti nacionalinis teismas, apmokestinimo padidinimas yra išmokančiajai
bendrovei tenkantis papildomas mokestis, skirtas išvengti to, jog išmokant dividendus Italijos bendrovei ši negalėtų gauti
mokesčių kredito už mokesčius, kurių nesumokėjo išmokančioji bendrovė.
Konstatuotina, kad šis mokestis taikomas neatsižvelgiant į tai, ar pelnas išmokamas bendrovėms rezidentėms, ar bendrovėms
ne rezidentėms, kaip antai Nyderlandų bendrovei, kuriai netaikomas Italijos teisės aktuose numatytas mokesčių kreditas.
Pažymėtina, kad Teisingumo Teismas yra nurodęs, jog sistema, pagal kurią apmokestinant pelną, kurį dukterinė bendrovė valstybės
narės rezidentė išmoka savo patronuojančiai bendrovei, taikomas toks pat mokestinis korekcinis mechanizmas, skirtas išvengti
to, kad mokesčių kreditas nebūtų suteiktas už nesumokėtą mokestį, nesvarbu, ar patronuojanti bendrovė yra tos pačios valstybės
narės, ar kitos valstybės narės rezidentė, o priešingai nei patronuojančiai bendrovei rezidentei, patronuojančiai bendrovei
ne rezidentei valstybė narė, kurios rezidentė yra dukterinė bendrovė, mokesčių kredito nesuteikia, neprieštarauja įsisteigimo
laisvei (žr. minėto Sprendimo
Burda
96 punktą).
Be to, pats apmokestinimo padidinimas negali būti laikomas direktyvos 5 straipsnio 1 dalimi draudžiamu mokesčiu prie šaltinio,
nes apmokestinamasis asmuo yra ne vertybinių popierių savininkas, o pelną išmokanti bendrovė (žr. šiuo klausimu minėto Sprendimo
Burda
55 ir 56 punktus).
Todėl su sąlyga, kad šiuos aspektus turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, reikia remtis
prielaida, kad apmokestinimo padidinimas yra pelną išmokančios bendrovės mokamas papildomas įmonių pelno mokestis, neprieštaraujantis
direktyvai.
Tai reiškia, kad šio padidinimo „sumos“ „grąžinimas“, į kurį turi teisę Nyderlandų bendrovės pagal dvišalės sutarties 10 straipsnio
3 dalį, laikytinas dalies mokestinių pajamų pervedimu, išplaukiančiu iš Italijos valstybės atsisakymo galutinai jas gauti,
siekiant abiejų valstybių, esančių sutarties šalimis, sutarto tikslo apriboti dvigubą ekonominį dividendų, kuriuos Nyderlandų
bendrovei išmoka Italijoje įsisteigusi jos dukterinė bendrovė, apmokestinimą.
Dvišalės sutarties 10 straipsnio 3 dalis, kurioje numatyta, kad tuo atveju, jei išmokančioji bendrovė tiesiogiai padaro finansinį
pervedimą, vėliau ji šią Italijos mokesčių administratoriui mokėtino mokesčio sumą gali atskaityti, taip pat patvirtina šį
kvalifikavimą. Iš tiesų išmokančiosios bendrovės atliekamas jos patronuojančiai bendrovei pervestos sumos įskaitymas į Italijos
iždui mokėtiną mokestį, atsižvelgiant į pačią apmokestinimo padidinimo tvarką, gali būti paaiškinamas tik jo, taigi teisės
į grąžinimą, mokestiniu pobūdžiu, kurį jam suteikia dvišalė sutartis.
Tačiau nacionalinis teismas turi įvertinti šiuos įvairius aspektus ir visų pirma patikrinti, ar Italijos mokesčių administratorius
nuolatos praktikoje neatsisako mokestinių pajamų, kurias sudaro apmokestinimo padidinimas, kai Italijos bendrovė išmoka dividendus
Nyderlandų bendrovei, visų pirma tais atvejais, kai šis administratorius negauna apmokestinimo padidinimo, tačiau Italijos
bendrovė šį padidinimą atitinkančias sumas tiesiogiai perveda Nyderlandų bendrovei. Jeigu turėtų būti konstatuota, kad yra
toks atsisakymas, minėtas pervedimas, kai jau būna atliktas, iš tiesų gali būti laikomas pelno išmokėjimu.
Todėl tokiu atveju reikėtų manyti, kad šio sprendimo 26 punkte nurodyta su apmokestinimo pagrindu susijusi sąlyga, analizuota
nagrinėjant mokesčio prie šaltinio už išmokėtą pelną kvalifikavimo direktyvos 5 straipsnio 1 dalies prasme klausimą, yra įvykdyta.
Kadangi taip pat įvykdytos kitos dvi sąlygos dėl nagrinėjamo mokesčio, reikalingos tam, kad būtų galima apmokestinimą pripažinti
mokesčiu prie šaltinio, ir primintos taip pat minėtame punkte bei susijusios atitinkamai su apmokestinimo atsiradimą lemiančiu
įvykiu ir apmokestinamojo asmens nustatymu, darytina išvada, kad toks mokestis yra mokestis prie šaltinio už dividendus direktyvos
5 straipsnio 1 dalies prasme.
Atsižvelgiant į šias įvairias išlygas, manytina, kad pagrindinėse bylose nagrinėjamas apmokestinimo padidinimo grąžinimas
prilygsta Italijos mokesčių administratoriaus mokestinių pajamų pervedimui Nyderlandų bendrovei ir dėl to negali būti laikomas
pajamomis iš vertybinių popierių (pagal analogiją žr. minėto Sprendimo
Océ van der Grinten
56 punktą).
Nagrinėjamu atveju tokio mokesčio, koks nagrinėjamas pagrindinėse bylose, pagrindą sudaro ne pajamos iš vertybinių popierių
ir šios išvados pakanka tam, kad būtų galima teigti, jog toks mokestis, jeigu jis taikomas apmokestinimo padidinimo grąžinimui,
nėra mokestis prie šaltinio už išmokėtus dividendus, kurį iš principo draudžia direktyvos 5 straipsnio 1 dalis.
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad su sąlyga, jog pirmiausia prašymą priimti
prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgdamas į šio sprendimo 38 punkte pateiktus paaiškinimus, turi patikrinti „apmokestinimo
padidinimo“ „grąžinimo“, kurį nagrinėjamose pagrindinėse bylose pagal dvišalės sutarties 10 straipsnio 3 dalį atliko Italijos
bendrovė Nyderlandų įmonės atžvilgiu, pobūdį, reikia manyti, kad toks mokestis, koks nagrinėjamas pagrindinėse bylose, jeigu
jis taikomas minėtam grąžinimui, nėra mokestis prie šaltinio už išmokėtus dividendus, kurį iš principo draudžia direktyvos
5 straipsnio 1 dalis. Tačiau tuo atveju, jei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas manytų, kad šis apmokestinimo
padidinimo „grąžinimas“ nėra mokestinio pobūdžio, toks mokestis, koks nagrinėjamas pagrindinėse bylose, būtų mokestis prie
šaltinio už išmokėtus dividendus, kurį iš principo draudžia direktyvos 5 straipsnio 1 dalis.

Dėl antrojo klausimo
Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo Teisingumo Teismo paaiškinti, ar tuo atveju,
jei toks mokestis, koks nagrinėjamas pagrindinėse bylose, būtų mokestis prie šaltinio už išmokėtus dividendus direktyvos 5 straipsnio
1 dalies prasme, jam vis dėlto galėtų būti taikoma šios direktyvos 7 straipsnio 2 dalis.
Tuo atveju, jei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, remdamasis atsižvelgiant į šio sprendimo 38 punkte
pateiktus paaiškinimus atliktu apmokestinimo padidinimo grąžinimo patikrinimu, būtų priverstas manyti, kad pagrindinėse bylose
nagrinėjamas mokestis yra mokestis prie šaltinio už išmokėtus dividendus direktyvos 5 straipsnio 1 dalies prasme, reikia nustatyti,
ar jam taikoma šios direktyvos 7 straipsnio 2 dalis.
Šiuo atžvilgiu pirmiausia primintina: kadangi Direktyvos 90/435 7 straipsnio 2 dalis yra šios direktyvos 5 straipsnio 1 dalyje
įtvirtinto bendrojo principo, draudžiančio mokesčius prie šaltinio už išmokėtus dividendus, išimtis, šios direktyvos 7 straipsnio
2 dalis turi būti aiškinama siaurai (žr. minėto Sprendimo
Océ
86 punktą).
Toliau reikia konstatuoti, kad nors dvišalės sutarties tikslas, kaip matyti iš jos pavadinimo, yra išvengti dvigubo pajamų
ir kapitalo apmokestinimo, pagrindinėse bylose nagrinėjamas mokestis galėtų būti laikomas tokiu, kuriam taikoma direktyvos
7 straipsnio 2 dalis, tik tokiu atveju, jei, pirma, dvišalėje sutartyje būtų numatytos nuostatos, skirtos panaikinti arba
sumažinti ekonominį dvigubą dividendų apmokestinimą, ir, antra, šio mokesčio taikymas negalėtų panaikinti šių nuostatų veikimo
(dėl šios sąlygos žr. visų pirma minėto Sprendimo
Océ
87 punktą), o tai turėtų įvertinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
Tokiomis aplinkybėmis į antrąjį klausimą reikia atsakyti taip: jeigu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas
būtų priverstas manyti, kad pagrindinėse bylose nagrinėjamas mokestis yra mokestis prie šaltinio už išmokėtus dividendus direktyvos
5 straipsnio 1 dalies prasme, šis mokestis galėtų būti laikomas tokiu, kuriam taikoma direktyvos 7 straipsnio 2 dalis, tik
tada, jei, pirma, minėtoje sutartyje būtų numatytos nuostatos, skirtos panaikinti arba sumažinti ekonominį dvigubą dividendų
apmokestinimą, ir, antra, šio mokesčio taikymas nepanaikintų šių nuostatų veikimo, o tai turėtų įvertinti prašymą priimti
prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:
1.
Su sąlyga, jog pirmiausia prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgdamas į šio sprendimo 38 punkte
pateiktus paaiškinimus, turi patikrinti „apmokestinimo padidinimo“ „grąžinimo“, kurį nagrinėjamose pagrindinėse bylose pagal
Italijos Respublikos ir Nyderlandų Karalystės sutarties dėl pajamų bei kapitalo dvigubo apmokestinimo išvengimo ir mokesčių
slėpimo prevencijos, papildytos 1990 m. gegužės 8 d. Hagoje pasirašytu papildomu protokolu, 10 straipsnio 3 dalį atliko Italijos
bendrovė Nyderlandų įmonės atžvilgiu, pobūdį, reikia manyti, kad toks mokestis, koks nagrinėjamas pagrindinėse bylose, jeigu
jis taikomas minėtam grąžinimui, nėra mokestis prie šaltinio už išmokėtus dividendus, kurį iš principo draudžia tuo metu,
kai vyko pagrindinėse bylose nagrinėjami įvykiai, galiojusios redakcijos 1990 m. liepos 23 d. Tarybos direktyvos 90/435/EEB
dėl bendrosios mokesčių sistemos, taikomos įvairių valstybių narių patronuojančioms ir dukterinėms bendrovėms, 5 straipsnio
1 dalis. Tačiau tuo atveju, jei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas manytų, kad šis „apmokestinimo padidinimo“
„grąžinimas“ nėra mokestinio pobūdžio, toks mokestis, koks nagrinėjamas pagrindinėse bylose, būtų mokestis prie šaltinio už
išmokėtus dividendus, kurį iš principo draudžia Direktyvos 90/435 5 straipsnio 1 dalis.
2.
Jeigu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas būtų priverstas manyti, kad pagrindinėse bylose nagrinėjamas
mokestis yra mokestis prie šaltinio už išmokėtus dividendus tuo metu, kai vyko pagrindinėse bylose nagrinėjami įvykiai, galiojusios
redakcijos Direktyvos 90/435 5 straipsnio 1 dalies prasme, šis mokestis galėtų būti laikomas tokiu, kuriam taikoma Direktyvos 90/435
7 straipsnio 2 dalis, tik tada, jei, pirma, minėtoje sutartyje būtų numatytos nuostatos, skirtos panaikinti arba sumažinti
ekonominį dvigubą dividendų apmokestinimą, ir, antra, šio mokesčio taikymas nepanaikintų šių nuostatų veikimo, o tai turėtų
įvertinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
Parašai.
*
Proceso kalba: italų.