CELEX: 62004CJ0248
Előzetes döntéshozatalra utalás
Mezőgazdaság
Közös piacszervezés
Cukor
Az 1785/81/EGK rendelet 26. cikke és a 2670/81/EGK rendelet 3. cikke
A belső piacon értékesített C cukor után fizetendő összeg
Az 1430/79/EGK rendelet 13. cikkének alkalmazhatatlansága
A méltányossági okokból történő visszatérítés vagy elengedés lehetőségének hiánya
Az 1785/81/EGK rendelet és a 2670/81/EGK rendelet érvényessége
Az egyenlő bánásmód és a jogbiztonság elve
Méltányosság

A jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgya az 1991. február 4‑i 305/91/EGK tanácsi rendelettel (HL L 37., 1. o.)
módosított, a cukorágazat piacának közös szervezéséről szóló, 1981. június 30‑i 1785/81/EGK tanácsi rendelet (HL L 177., 4. o.;
a továbbiakban: alaprendelet), valamint az 1991. december 6‑i 3559/91/EGK bizottsági rendelettel (HL L 336., 26. o.; magyar
nyelvű különkiadás 3. fejezet, 12. kötet, 131. o.) módosított, a kvótán felüli cukortermelésre vonatkozó részletes végrehajtási
szabályok megállapításáról szóló, 1981. szeptember 14‑i 2670/81/EGK bizottsági rendelet (HL L 262., 14. o.; magyar nyelvű
különkiadás 3. fejezet, 5. kötet, 85. o.; a továbbiakban: 2670/81 rendelet) érvényessége.
A jelen kérelmet a Hollandiában székhellyel rendelkező szövetkezet, a Koninklijke Coöperatie Cosun UA (a továbbiakban: Cosun),
valamint a Hoofdproductschap Akkerbouw (a továbbiakban: HPA) által képviselt Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit
(a holland mezőgazdasági, természetvédelmi és élelmiszerügyi miniszter, a továbbiakban: miniszter) között a Cosuntól az alaprendelet
26. cikke, valamint a 2670/81 rendelet 3. cikke értelmében követelt összeg tárgyában folyamatban levő jogvita keretében nyújtották
be.

Jogi háttér

A cukorágazat piacának közös szervezése
Az alaprendelet célja – a cukorágazat piacának közös szervezése (a továbbiakban: cukor KPSZ) keretében – az alaptermékek termelőinek
mint az Európai Közösségek cukorgyártóinak a foglalkoztatottsága és életszínvonala tekintetében a szükséges biztosítékok fenntartása,
valamint valamennyi fogyasztó cukorellátásának ésszerű áron, a cukorpiac stabilizálása mellett történő biztosítása.
E célok érdekében az alaprendelet szabályozza a cukor termelését, importját, valamint exportját. A rendelet előírja különösen
a termelési kvóták rendszerét, amely a tizenötödik preambulumbekezdés szerint annak eszköze, hogy a termelők számára a közösségi
árakat és a termékeik értékesítését biztosítsák.
Az alaprendelet 24. cikke e kvótarendszer keretében mindegyik gazdasági évre (az adott év július 1‑jétől a következő év június
30‑ig) rögzíti az „A cukor” és a „B cukor” alapmennyiségét, amelyet valamennyi tagállamnak el kell osztania a területén honos
cukortermelők között. Így mindegyik gazdasági évben A és B kvótákat határoznak meg a cukortermelő vállalkozások számára. Az
A és B kvótán felül termelt cukrot „C cukornak” nevezik.
A C cukorra nem vonatkozik sem az ártámogatási rendszer, sem az export-visszatérítés. Ezen túlmenően a C cukrot nem lehet
a belső piacon értékesíteni, következésképpen a Közösségen kívül kell értékesíteni ahhoz, hogy a világpiacon el lehessen adni.
Az alaprendelet 26. cikke e tekintetben a következőképpen rendelkezik:
„(1)      [...] a 27. cikk szerint át nem vitt C cukrot […] a Közösség belső piacán nem lehet értékesíteni, és az[t] az adott gazdasági
év végét követő január 1‑je előtt, további feldolgozás nélkül, exportálni kell.
[...]
(3)      E cikk alkalmazásának részletes szabályait a 41. cikkben említett eljárásnak megfelelően kell elfogadni.
E szabályoknak különösen az (1) bekezdésben említett azon C cukor után […] kivetett összegről kell rendelkezniük, amelyre
vonatkozóan, később meghatározandó időpontig, nem nyújtottak be igazolást arra nézve, hogy azt a megállapított határidőn belül
további feldolgozás nélkül exportálták.”
Az alaprendelet 27. cikkének (1) bekezdése szerint „[m]inden vállalkozás jogosult úgy határozni, hogy az A-kvótán felüli teljes
cukortermelését, vagy annak egy részét átviszi a következő gazdasági évre, mely esetben az átvitt termelés a következő gazdasági
év termelésébe számít”.
Az alaprendelet 26. cikkének (3) bekezdése alapján elfogadott 2670/81 rendelet meghatározza azokat a feltételeket, amelyek
mellett a C cukor exportáltnak tekintendő.
A 2670/81 rendelet 1. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(1) Az 1785/81/EGK rendelet 26. cikkének (1) bekezdésében említett kivitelt akkor kell megtörténtnek tekinteni, ha:
a)      a C cukor [...] abból a tagállamból került kivitelre, amelynek a területén megtermelték;
b)      a szóban forgó kiviteli nyilatkozatot az a) pontban említett tagállam a C cukor [...] előállításának gazdasági évét követő
január 1‑jét megelőzően elfogadta;
c)      a C cukor [...] a b) pontban említett január 1‑jétől számított legkésőbb 60 napon belül a Közösség vámterületét elhagyta;
d)      a termék visszatérítés vagy lefölözés nélkül [...] került kivitelre az a) pontban említett tagállamból.
A
vis maior
esetét kivéve, ha nem teljesül az első albekezdésben foglalt valamennyi feltétel, akkor a szóban forgó C cukor [...] mennyiséget
a belső piacon értékesítettnek kell tekinteni.
Vis maior
esetén annak a tagállamnak az illetékes hivatala, amelynek a területén a szóban forgó C cukrot [...] előállították, meghozza
az érdekelt fél által előadott körülményekre tekintettel a szükséges intézkedéseket.”
A 2670/81 rendelet harmadik preambulumbekezdése szerint „a belső piacon történő értékesítéskor kivetendő teher rögzítése során
a nem exportált C cukrot […] ugyanolyan viszonyok közé helyezni, mint a nem tagállamokból behozott cukrot […]”, és „ezen cél
érdekében a teher megállapításánál figyelembe kell venni mind a cukorra kivetett importterhet […], a szóban forgó cukor […]
előállításának gazdasági évét és azt a gazdasági évet követő hat hónapot felölelő időszak folyamán alkalmazandó legmagasabb
árfolyamon, mind a nem tagországokból importált cukor értékesítési költségei alapján rögzített átalányösszeget” [helyes fordítás:
„a belső piacon történő értékesítés esetén beszedendő összeg rögzítésekor szükséges a nem exportált C cukrot […] a harmadik
országokból behozott cukoréhoz […] hasonló helyzetbe hozni”, és „e cél érdekében ezen összeg megállapításánál figyelembe kell
venni mind a cukorra kivetett importtehernek […] a legmagasabb mértékét, amely a szóban forgó cukor […] előállításának gazdasági
évét és ezt követő hat hónapot felölelő időszak folyamán alkalmazandó volt, mind pedig a harmadik országokból importált cukor
értékesítési költségei alapján rögzített átalányösszeget”].
A 2670/81 rendelet 3. cikke a következőket írja elő:
„(1)      Az 1. cikk (1) bekezdésének értelmében a belső piacon értékesített mennyiségekre az érintett tagállam a következő összegnek
megfelelő terhet szabja ki:
a)      a C cukor esetében 100 kilogrammonként:
–        a szóban forgó cukor előállításának gazdasági évét és az azt követő hat hónapot magában foglaló időszakban a fehér- és nyers
cukor 100 kilogrammjára vonatkozó legmagasabb behozatali vám, plusz
–        1,00 [euró];
[...]
(4)      A C cukor [...] azon mennyiségeinek esetében, amelyek a kivitel előtt az érintett tagállam illetékes hivatalai által
vis maiorként
elfogadott körülmények között megsemmisültek vagy helyrehozhatatlanul károsodtak, az (1) bekezdésben említett összeg nem
vethető ki.”

A vámjogi szabályozás
Az 1986. október 7‑i 3069/86/EGK rendelettel (HL L 286., 1. o.) módosított, a behozatali, illetve kiviteli vámok visszatérítéséről
és elengedéséről szóló, 1979. július 2‑i 1430/79/EGK tanácsi rendelet (HL L 175., 1. o.; a továbbiakban: 1430/79 rendelet)
13. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(1)      A behozatali vámokat olyan különleges körülmény […] esetén lehet visszafizetni vagy elengedni, amelyet nem az érintett személynek
tulajdonítható megtévesztés vagy nyilvánvaló gondatlanság okozott.
Az első albekezdés alkalmazásának eseteit, valamint az annak alkalmazása során követendő részletes eljárási szabályokat [az
alkalmazásra irányadó rendelkezések elfogadására vonatkozóan] meghatározott eljárás szerint kell elfogadni. A visszatérítés
és az elengedés tekintetében külön feltételek köthetők ki.”
Az 1430/79 rendelet 1. cikke (2) bekezdésének a) pontja szerint „behozatali vám” alatt „mind a vámokat és az azokkal azonos
hatású díjakat, mind a közös agrárpolitika vagy a mezőgazdasági termékek feldolgozásából származó egyes termékekre alkalmazandó,
a Szerződés 235. cikke szerinti különleges rendelkezések alapján bevezetett mezőgazdasági lefölözéseket és más importterheket
” kell érteni.
Az 1430/79 tanácsi rendelet 4a., 6a., 11a. és 13. cikkének végrehajtására vonatkozó rendelkezések megállapításáról szóló,
1986. december 12‑i 3799/86/EGK bizottsági rendelet (HL L 352, 19. o.) 4. cikke felsorolja az 1430/79 rendelet 13. cikkének
(1) bekezdése szerinti, azon különleges körülményeket, amelyeket nem az érintett személynek tulajdonítható megtévesztés vagy
nyilvánvaló gondatlanság okozott. Más tények is minősülhetnek ilyen különleges körülményeknek az adott esetre vonatkozó, olyan
eljárás keretében elvégzett értékeléstől függően, melyhez az Európai Közösségek Bizottságának részvétele szükséges.

Az alapügy
A Cosun, amely Hollandiában székhellyel rendelkező szövetkezet, az 1991/1992 és 1992/1993 gazdasági évek során C cukrot termelt.
Az 1993‑as év során a C cukorból bizonyos mennyiségeket eladott különböző szerződő feleknek, azok Horvátországba, Szlovéniába,
illetve Marokkóba történő exportálása céljából.
Ezen ügyletek során a szerződő felek a Cosun tudomásán kívül csalásokat követtek el, amelyek többek közt annak az igazolására
szánt T5 dokumentumok nem megfelelő lebélyegzésében nyilvánultak meg, hogy a cukormennyiségek elhagyták a Közösség területét.
Az illetékes holland hatóságok nyomozást indítottak az említett szerződő felek üzelmeire vonatkozóan, és figyelmeztették a
HPA‑t, amely Hollandiában a közös piacszervezés rendelkezéseinek alkalmazása tekintetében illetékes hatóság. Ezzel szemben
a Cosunt eleinte nem tájékoztatták erről a nyomozásról.
A HPA az 1994. június 13‑i határozattal módosított, 1994. április 25‑i határozatban a 2670/81 rendelet 3. cikke alapján 6 250 856,78 NLG
(2 836 515,14 EUR) összeg megfizetésére szólította fel a Cosunt, mivel az nem igazolta, hogy a C cukor egyes mennyiségei a
Közösség területét elhagyták.
Mivel a HPA a Cosun kifogását elutasította, a Cosun ezen elutasító határozat ellen keresetet nyújtott be a College van Beroep
voor het bedrijfslevenhez, és ezzel egyidőben az 1430/79 rendelet 13. cikke alapján a követelt összeg elengedése iránti kérelmet
nyújtott be a HPA‑hoz.
Először is, ami ezt az elengedés iránti kérelmet illeti, a holland hatóságok azt továbbították az annak vizsgálatára illetékes
Bizottság számára, és pozitív véleményt mellékeltek hozzá. A Bizottság 2002. május 2‑i REM 19/01. sz. határozatával – amely
a C (2002) 1580. végl. számon is azonosítható – megállapította e kérelem elfogadhatatlanságát. A Cosun ezt követően az Európai
Közösségek Elsőfokú Bírósága előtt keresetet indított e határozat megsemmisítése iránt. Az Elsőfokú Bíróság a T‑240/02. sz.,
Koninklijke Coöperatie Cosun kontra Bizottság ügyben 2004. december 7‑én hozott ítéletében [EBHT 2004., II‑4237. o.] elutasította
ezt a keresetet, mint megalapozatlant. A Cosun által az ezen ítélet ellen benyújtott fellebbezést a C‑68/05. P. sz., Koninklijke
Coöperatie Cosun kontra Bizottság ügyben a mai napon hozott ítélettel [EBHT 2006., I‑10367. o.] elutasították.
Másodszor, a HPA‑nak a Cosun kifogását elutasító határozata ellen a College van Beroep voor het bedrijfsleven előtt benyújtott
keresetet illetően, e bíróság először is felfüggesztette a határozathozatalt a Bíróság C‑61/98. sz. De Haan‑ügyben 1999. szeptember
7‑én hozott ítéletéig [EBHT 1999., I‑5003. o.], tekintettel a két ügy közötti hasonlóságokra.
A fent hivatkozott De Haan‑ügyben hozott ítéletben, mely vámokat érintett, a Bíróság megállapította, hogy a nemzeti hatóságok
által végzett nyomozás szükségletei, amennyiben nem áll fenn a vámkötelezettnek tulajdonítható semmilyen megtévesztés vagy
gondatlanság, és amennyiben e vámkötelezettet nem tájékoztatták arról, hogy nyomozás van folyamatban, az 1430/79 rendelet
13. cikke értelmében különleges körülményeknek minősülhetnek, mihelyt az a körülmény, hogy a nemzeti hatóságok a nyomozás
sikerének érdekében szándékosan hagyták a jogsértések és szabálytalanságok elkövetését, és ily módon vámkötelezettséget keletkeztettek
a vámkötelezett számára, a vámkötelezettet az ugyanazon tevékenységet folytató többi piaci szereplővel szemben kivételes helyzetbe
hozza.
A College van Beroep voor het bedrijfsleven az alapeljárást folytatva elutasította a Cosun által a keresetének alátámasztására
előterjesztett különböző jogalapokat. Megállapította különösen, hogy a kereset megalapozatlanul hivatkozik a
vis maiorra
, mivel a szerződéses kötelezettségeknek a szerződő fél által történő elmulasztása ismert kereskedelmi kockázat, és nem minősül
rendkívülinek.
Mivel a Cosun azzal is érvelt, hogy olyan kivételes helyzetbe hozták, amely az 1430/79 rendelet 13. cikke értelmében igazolja
a vámtartozás elengedését, a College van Beroep voor het bedrijfsleven megállapította, hogy a tények tekintetében a Cosun
helyzete teljesen megfelel a fent hivatkozott De Haan‑ügyben hozott ítélet tárgyát képező ügyben De Haan Beheer BV társaság
helyzetének.
A College van Beroep voor het bedrijfsleven azt szeretné megtudni, hogy amennyiben az 1430/79 rendelet 13. cikke értelmében
a vámtartozás elengedésének lehetősége nem alkalmazható a 2670/81 rendelet 3. cikke alapján fizetendő összegre, az ilyen elengedést
lehetővé tevő bármely jogalapnak a hiánya a cukor KPSZ‑ben maga után vonja‑e ebben a mértékben az alaprendelet és a 2670/81
rendelet érvénytelenségét, és adott esetben melyek e rendeletek semmisségének a következményei az alapügy tárgyát képezőhöz
hasonló helyzetben.
Ilyen körülmények között a College van Beroep voor het Bedrijfsleven úgy határozott, hogy az előtte folyamatban levő eljárást
felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)      Amennyiben az 1430/79/EGK rendelet 13. cikke – amely helyébe a Közösségi Vámkódex [létrehozásáról szóló, 1992. október 12‑i
2913/92/EK tanácsi rendelet] [(HL L 302., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 4. kötet, 307. o.)] 239. cikke lépett –
szerinti elengedési lehetőség nem alkalmazható a jelen eset tárgyát képező, C cukorra kivetett [összegekre], akkor a […] 1785/81/EGK
[…] rendelet és a […] 2670/81/EGK […] rendelet egészben vagy részben érvénytelen‑e, tekintettel arra, hogy a C cukorra kivetett
[összegek] egyes méltányossági okokból történő visszatérítésére vagy elengedésére nincs lehetőség?
2)      Amennyiben az első kérdésre adott válasz igenlő, megszűnt‑e a C cukorra kivetett [összeg] megfizetésének jogi kötelezettsége,
vagy határozhat‑e úgy az érintett tagállam illetékes hatósága és/vagy a Bizottság, hogy a 2670/81/EGK rendelet 3. cikkének
megfelelően nem szab ki [terhet], ha a vámkötelezettnek nem tulajdonítható olyan megtévesztés vagy gondatlanság, amely hozzájárulhatott
az e mennyiségek általa tervezett kivitelének meghiúsulásához, és ha e kötelezettet a nemzeti hatóságok által a jogsértések
és szabálytalanságok felderítése céljából folytatott nyomozásról e nyomozás sikerének érdekében nem tájékoztatták?”

Előzetes mérlegelés
Meg kell állapítani, hogy a kérdéseket előterjesztő bíróság abból indul ki, hogy egyrészt az 1430/79 rendelet 13. cikke nem
alkalmazandó a 2670/81 rendelet 3. cikke alapján fizetendő összegre, és másrészt, hogy a
vis maior
esetét kivéve az alaprendelet és a 2670/81 rendelet nem ír elő semmilyen lehetőséget az ilyen összeg elengedésére vagy visszatérítésére.
Ennélfogva ahhoz, hogy a kérdést előterjesztő bíróságnak érdemi választ lehessen adni az alapügy eldöntéséhez, előzetesen
ellenőrizni kell, hogy a 2670/81 rendelet 3. cikke alapján fizetendő összeg kívül esik‑e az 1430/79 rendelet 13. cikkének
hatályán, és hogy az alaprendeletet és az 2670/81 rendeletet úgy kell‑e értelmezni, hogy azok semmilyen lehetőséget nem írnak
elő az ilyen összeg különböző méltányossági okokból történő elengedésére vagy visszatérítésére.

Az 1430/79 rendelet 13. cikkének értelmezéséről
Először is meg kell állapítani, hogy az 1430/79 rendelet 1. cikke (2) bekezdésének a) pontjában meghatározott behozatali vámok,
azaz a behozatalkor fizetendő vámok, az azokkal azonos hatású díjak, illetve a közös agrárpolitika vagy a mezőgazdasági termékek
feldolgozásából származó egyes termékekre az EK‑Szerződés 235. cikke (jelenleg EK 308. cikk) értelmében alkalmazandó különleges
rendelkezések alapján bevezetett mezőgazdasági lefölözések és más importterhek a Közösség külső határai átlépésének tényéből
eredően kerülnek kivetésre.
Ez nyilvánvalóan így van a vámok és az azonos hatású díjak esetében, mely utóbbi díjak közé tartozik minden olyan vagyoni
teher, amelyet egyoldalúan vetnek ki – bármi legyen is az elnevezése és alkalmazásának módja –, valamint amely a határ átlépésének
tényéből eredően sújtja az árukat, amennyiben az nem minősül a szó szoros értelmében vett vámnak (lásd többek közt a C‑347/95. sz.
UCAL‑ügyben 1997. szeptember 17‑én hozott ítélet [EBHT 1997., I‑4911. o.] 18. pontját és a C‑517/04. sz. Koornstra‑ügyben
2006. június 8‑án hozott ítélet [EBHT 2006., I‑5015. o.] 15. pontját).
Ez igaz a behozatalra vonatkozó mezőgazdasági lefölözésekre és más importterhekre is, amelyeket mezőgazdasági termékenként,
vagy a mezőgazdasági termékek feldolgozásából származó egyes termékenként vetnek ki a Közösség külső határának átlépése okán.
Ezzel szemben a 2670/81 rendelet 3. cikke alapján fizetendő összeget nem a Közösség külső határának átlépése okán vetik ki
a C cukor mennyiségeként, hanem éppen ellenkezőleg, azért, mert az említett mennyiségeket nem exportálták a Közösség területén
kívülre, vagy azok exportja tekintetében nem tartották be a 2670/81 rendeletben előírt feltételeket és határidőket.
Következésképpen az ilyen összeg nem felel meg az 1430/79 rendelet 1. cikke (2) bekezdésének a) pontjában felsorolt három
kategória egyikének sem, és ezért nem tartozik az e rendelet 13. cikkének értelmében vett behozatali vámok közé.
Másodszor a Cosun, a miniszter és a holland kormány által ebben az értelemben előterjesztett érvek közül egyik sem olyan jellegű,
hogy bizonyítaná, hogy a közösségi jogalkotónak szándékában állt a 2670/81 rendelet 3. cikke alapján fizetendő összeget az
1430/79 rendelet 1. cikke (2) bekezdésének a) pontja értelmében a behozatali vámok részévé tenni ezen utóbbi rendelet 13. cikkének
alkalmazásában.
Először is az ilyen összeg és az 1430/79 rendelet 1. cikke (2) bekezdésének a) pontjában meghatározott behozatali vámok nem
ugyanazon célra irányulnak.
E tekintetben meg kell állapítani, hogy a cukor KPSZ lényegében (többek közt az irányár és az intervenciós ár rögzítését előíró)
árrendszeren, harmadik országokkal folytatott kereskedelmi (többek közt a harmadik országokból származó importra kivetett
terhek beszedését előíró) rendszeren és (a termelési kvóták elosztásából és a kvótán felül termelt cukor értékesítése részletes
szabályainak rögzítéséből álló) kvótarendszeren alapul.
Az ennek megfelelően bevezetett valamennyi rendelkezés végső célja a közösségi cukorpiac stabilizációja, és következésképpen
a közösségi termelők életszínvonala és foglalkoztatottsága, valamint valamennyi fogyasztó cukorellátásának biztonsága tekintetében
a szükséges garanciák fenntartásának biztosítása.
A rendelkezések közvetlen céljai azonban érzékelhetően különbözőek. Az alaprendelet ötödik preambulumbekezdéséből következik,
hogy a harmadik országokkal folytatott kereskedelem rendszerének célja annak elkerülése, hogy a cukor árának a világpiacon
való ingadozása a közösségen belül alkalmazott árak tekintetében éreztesse hatását.
A kvótarendszernek nyilvánvalóan nem ez a célja. E tekintetben hangsúlyozni kell, hogy a Cosun érvelésével ellentétben ez
a cél nem kerül kifejezésre az alaprendelet tizedik preambulumbekezdésében, amely az említett rendelet 22. cikkében meghatározott
intézkedések szükségességének igazolására irányul.
Az alaprendelet tizenötödik preambulumbekezdése szerint a termelési kvóták annak eszközei, hogy a termelők számára a közösségi
árakat és a termékeik értékesítését biztosítsák. Ezenfelül konkrétabban a 2670/81 rendelet 3. cikke alapján fizetendő összegek
esetében, e rendelkezésnek főként visszatartó jellege van, mivel a – kvótán felül termelt – C cukor belső piacon való értékesítésére
vonatkozó tilalom betartásának biztosítását célozza.
Következésképpen a harmadik országokból származó cukorra vonatkozó importterheknek és a 2670/81 rendelet 3. cikke alapján
a belső piacon értékesített C cukor után fizetendő összegnek nem ugyanaz a célja.
Másodszor sem az alaprendelet 26. cikkéből, sem a 2670/81 rendelet harmadik preambulumbekezdéséből vagy annak 3. cikkéből
nem következik, hogy a közösségi jogalkotó szándéka arra irányult volna, hogy a harmadik országból származó cukor importőre,
és a belső piacon értékesített C cukor termelője ugyanabban a helyzetben legyen.
A 2670/81 rendelet harmadik preambulumbekezdéséből és 3. cikkéből ugyanis egyértelműen az következik, hogy a harmadik országokból
importált cukorra történő hivatkozás az említett cikk által előírt összeg számítási módjára korlátozódik. Ez a rendelkezés
ténylegesen nem érné el közvetlen célját, amely a C cukor belső piacon való értékesítésére vonatkozó tilalom betartásának
biztosítása, ha gazdasági szempontból érdemesebb lenne a C cukrot a belső piacon beszerezni, mint harmadik országból származó
cukrot importálni. Ellenkezőleg, az említett preambulumbekezdésben és cikkben semmilyen utalás nem található a cukorimportőröknek
és a C cukor termelőinek a helyzetére.
Azt a körülményt illetően, hogy a harmadik országból származó cukor importterhe szolgál a 2670/81 rendelet 3. cikke szerint
kivetett összeg számításának alapjául, meg kell állapítani, hogy e körülmény nem igazolhatja azok e tekintet alá vételét,
mivel ezt a számítási módot az említett összeg visszatartó jellegének biztosítására való törekvés igazolja, ahogy az a jelen
ítélet előző pontjában kifejtésre került.
Az alaprendelet 26. cikkéhez kapcsolódóan meg kell állapítani, hogy annak szövegéből a közösségi jogalkotó semmilyen arra
irányuló szándékára nem lehet következtetni, hogy a belső piacon értékesített C cukornak a harmadik országból importált termék
státuszát kívánták biztosítani, mivel ez a cikk a C cukornak a belső piacon való értékesítésére vonatkozó tilalom előírására
szorítkozik.
Végezetül, harmadszor, az a körülmény, hogy egyrészről az 1430/79 rendelet 1. cikke (2) bekezdésének a) pontjában foglalt
behozatalra vonatkozó mezőgazdasági lefölözések és más importterhek, másrészről a 2670/81 rendelet 3. cikke alapján fizetendő
összeg a Közösség saját forrásainak részét képezik, nem releváns annak meghatározása szempontjából, hogy ez az összeg az 1430/79
rendelet 13. cikkének hatálya alá tartozik‑e. A Közösség saját forrásai ugyanis teljesen eltérő jellegű bevételekből állnak,
amelyek szintén eltérő rendszerekbe tartoznak (lásd például a hozzáadottérték-adóból származó bevételeket).
Azt kell tehát következésképpen megállapítani, hogy a 2670/81 rendelet 3. cikke alapján fizetendő összeg nem tartozik az 1430/79
rendelet 13. cikkének hatálya alá.
Harmadszor, a Bíróságnak a 165/84. sz. Krohn‑ügyben 1985. december 12‑én hozott ítélete [EBHT 1985., 3997. o.] alapján azonban
a Cosun és a holland kormány azzal érvel, hogy bár valamely rendelet hatályát jogilag maga a rendelet határozza meg, és lényegében
az nem terjeszthető ki más helyzetekre, mint amelyeket előír, bizonyos kivételes esetekben ez mégis lehetséges lehet. Így
például a piaci szereplők jogszerűen hivatkozhatnak olyan rendelet analógia útján történő alkalmazására, amelynek egyébként
nem tartoznak a hatálya alá, amennyiben igazolják, hogy az a jogi rendszer, amelybe tartoznak, egyrészt nagymértékben hasonló
ahhoz, amelynek analógia útján történő alkalmazását kérik, és másrészt olyan kihagyást tartalmaz, amely összeegyeztethetetlen
a közösségi jog valamely általános elvével, és amelynek orvoslását ez az analógia útján történő alkalmazás lehetővé teszi.
A Cosun és a holland kormány álláspontja szerint az ezen ítélkezési gyakorlat által megkövetelt két feltétel a jelen ügyben
teljesül. Egyrészt a belső piacon értékesített C cukor ugyanabban a helyzetben van, mint a harmadik országból importált cukor.
Másrészt a 2670/81 rendelet 3. cikke alapján fizetendő összeg különleges helyzetekben és méltányossági okokból történő elengedése
lehetőségének annak ellenére fennálló hiánya, hogy ezt a lehetőséget az 1430/79 13. cikke az importterhekre vonatkozóan előírja,
ellentétes az egyenlő bánásmód elvével, valamint a Cosun álláspontja szerint a méltányosság állítólagos elvével.
E tekintetben meg kell állapítani, hogy a fent hivatkozott Krohn‑ügyben hozott ítéletben a Thaiföldről származó manióka importőrei
kérték a más harmadik országokból származó manióka importőreire alkalmazandó másodlagos jog rendelkezéseinek rájuk történő
alkalmazását, mely rendelkezések célja a manióka behozatali engedélyének megadására vonatkozó közösségi rendszer módosítása
következményeinek kompenzálása volt, mivel az említett módosítás a származási országtól függetlenül alkalmazandó volt. E körülmények
között a Bíróság megállapította, hogy a Thaiföldről származó manióka importőrei és a más harmadik országokból származó manióka
importőrei ugyanabba a helyzetbe kerültek, és következésképpen a Thaiföldről származó manióka importálására vonatkozó jogi
rendszer nagymértékben hasonló az ugyanezen időszak során a más harmadik országokból származó manióka importját szabályozó
jogi rendszerhez.
Ezzel szemben, ahogy a jelen ítélet 35–46. pontjából is következik, a 2670/81 rendelet 3. cikke alapján fizetendő összeggel
adós közösségi cukortermelők nincsenek ugyanabban a helyzetben, mint a harmadik országból származó cukor importőrei, akik
importterhek megfizetésére kötelezettek. Ezért meg kell állapítani, hogy a piaci szereplők e két kategóriája nem tartozik
a fent hivatkozott Krohn ítélkezési gyakorlat értelmében vett nagymértékben hasonló jogi rendszerek hatálya alá.
Következésképpen az 1430/79 rendelet 13. cikke nem szolgálhat alapul a 2670/81 rendelet 3. cikke alapján fizetendő összeg
elengedésére vagy visszatérítésére.

Az alaprendelet és a 2670/81 rendelet értelmezéséről
Meg kell állapítani, hogy sem az alaprendelet, sem a 2670/81 rendelet nem engedélyezi a nemzeti vagy közösségi hatóságok számára
a 2670/81 rendelet 3. cikke alapján fizetendő összeg méltányossági okokból történő elengedését vagy visszatérítését.
A Cosun azonban először is azzal érvel, hogy a 2670/81 rendelet 3. cikkének szövege ellenére ezt a cikket úgy kell értelmezni
a közösségi jog általános elveinek fényében, hogy előírja az illetékes nemzeti hatóságok számára azt a lehetőséget, hogy olyan
különleges körülmények között, mint amelyek a jelen ügy tárgyát képezik, elengedjék a tartozást méltányossági okokból.
E tekintetben a C‑329/01. sz., British Sugar ügyben 2004. február 19‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑1899. o.] 64–67. pontjában
a Bíróság megállapította, hogy az ezen ügy tárgyát képezőkhöz hasonló körülmények között, melyek azzal jellemezhetőek, hogy
az illetékes nemzeti szervezet részéről semmilyen vétkes magatartás nem áll fenn, sem e szervezet, sem a nemzeti bíróságok
nem rendelkeznek mérlegelési jogkörrel a 2670/81 rendelet 3. cikke alapján kivetendő összeg csökkentésére.
E szervezet és a nemzeti bíróságok tehát
a fortiori
nem rendelkeznek jogkörrel arra, hogy hasonló körülmények között az ilyen összeg elengedését vagy visszatérítését méltányossági
okokból engedélyezzék.
Az alapügy tárgyát képezőhöz hasonló helyzetben a nemzeti hatóságok részéről semmilyen vétkes magatartás nem állt fenn.
Igaz, hogy amennyiben az illetékes nemzeti hatóságok tájékoztatják a termelőt az azon szerződő felek által elkövetett csalások
lehetőségéről, akikre a termelő a C cukor mennyiségeinek exportját bízta, a termelő megteheti a szükséges intézkedéseket annak
érdekében, hogy ha nem is akadályozza meg teljes mértékben a tartozás keletkezését, legalább meggátolja vagy korlátozza annak
növekedését.
Annak a nyomozásnak a szükségletei azonban, amelynek célja az elkövetett vagy előkészületi szakaszban lévő csalás elkövetőinek
vagy tettestársainak azonosítása és elfogása, jogszerűen igazolhatják a nyomozás fő érintettje tájékoztatásának a szándékos,
részben vagy egészben történő elmulasztását, még ha ez utóbbi esetlegesen semmilyen módon nem is vesz részt a csalási cselekmények
elkövetésében (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott De Haan‑ügyben hozott ítélet 32. pontját).
Ezért azoknak a nemzeti hatóságoknak, amelyeket olyan csalásról tájékoztattak, mely exportnyilatkozat tárgyát képező C cukornak
a belső piacon történő értékesítésében áll, semmilyen kötelezettsége nem áll fenn arra, hogy figyelmeztessék a termelőt arra,
hogy a 2670/81 rendelet 3. cikke alapján fizetendő összeg adósává válhat, még ha az érdekelt semmilyen módon nem is vesz részt
a csalási cselekmények elkövetésében (lásd analógia útján a fent hivatkozott De Haan‑ügyben hozott ítélet 36. pontját).
Másodszor, a tárgyalás során a Cosun előadta, hogy a C‑290/91. sz. Peter‑ügyben 1993. május 27‑én hozott ítélet (EBHT 1993., I‑2981. o.)
szerint a közösségi jog a közös agrárpolitika alkalmazási területén mindaddig nem tiltja a méltányosság nemzeti jogi elvének
az alkalmazását, amíg annak alkalmazása nem vezet a piaci szereplők közötti hátrányos megkülönböztetéshez, és nem teszi a
gyakorlatban lehetetlenné a közösségi szabályozás végrehajtását. A Cosun szerint az alapügyben a holland hatóságoknak engedélyezniük
kellene a kérdéses összeg elengedését.
E tekintetben meg kell állapítani, hogy a Cosun álláspontja szerint a C cukor valamennyi olyan termelőjének, aki ugyanazon
objektív ténybeli helyzetben van – mely úgy jellemezhető, hogy a nemzeti hatóságok hagyták az exportnyilatkozat tárgyát képező
C cukornak a belső piacon történő értékesítésével megvalósuló csalás elkövetését, anélkül hogy figyelmeztették volna a termelőt,
még ha ez utóbbi semmilyen módon nem is vett részt a csalási cselekmények elkövetésében – részesülnie kell az említett elengedésben.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint azonban a közösségi jogban nincs jogalap, amely lehetővé tenné az e jog alapján keletkezett
tartozások méltányossági okokból történő elengedését (a 118/76. sz. Balkan-Import-Export ügyben 1977. június 28‑án hozott
ítélet [EBHT 1977., 1177. o.] 7. 8. és 10. pontja; a 299/84. sz. Neumann‑ügyben 1985. november 14‑én hozott ítélet [EBHT 1985.,
3663. o.] 24. pontja, valamint a C‑174/89. sz. Hoche‑ügyben 1990. június 28‑án hozott ítélet [EBHT 1990., I‑2681. o.] 31. pontja).
Ezenfelül a közösségi jogalkotó által kifejezetten előírt esetek sérelme nélkül (lásd pl. a C‑68/95. sz., T. Port ügyben 1996.
november 26‑án hozott ítélet [EBHT 1996., I‑6065. o.] 42. és 43. pontját) a közösségi jogban nem létezik olyan általános jogelv,
amely szerint a közösségi jog valamely hatályos normáját a nemzeti hatóságok nem alkalmazhatják, ha ez a norma az érintett
számára olyan szigort jelent, amelyet a közösségi jogalkotó nyilvánvalóan igyekezett volna elkerülni, ha az adott esetet a
norma elfogadásakor előre látta volna (a fent hivatkozott Neumann‑ügyben hozott ítélet 33. pontja és a Hoche‑ügyben hozott
ítélet 31. pontja).
A méltányosság tehát nem enged eltérést a közösségi jogi rendelkezések alkalmazásától a szabályozásban meghatározott eseteken
vagy azon az eseten kívül, hogy magának a szabályozásnak az érvénytelenségét megállapították (a C‑263/97. sz., First City
Trading és társai ügyben 1998. szeptember 29‑én hozott ítélet [EBHT 1998., I‑5537. o.] 48. pontja).
Meg kell tehát állapítani, hogy a közösségi jogalkotó nem adta meg a nemzeti hatóságok számára azt a lehetőséget, hogy a 2670/81
rendelet 3. cikke alapján fizetendő összeget méltányossági okokból elengedjék vagy visszatérítsék.
Következésképpen az alaprendeletet és a 2670/81 rendeletet úgy kell értelmezni, hogy a
vis maior
esetét kivéve nem teszik lehetővé az ilyen összeg elengedésének vagy visszatérítésének engedélyezését.

Az első kérdésről
A kérdéseket előterjesztő bíróság az első kérdésével azt szeretné megtudni, hogy a 2670/81 rendelet 3. cikke alapján fizetendő
összeg különböző, méltányosságon alapuló okokból történő elengedése vagy visszatérítése lehetőségének a hiányára tekintettel
az alaprendelet és a 2670/81 rendelet az egyenlő bánásmód és a jogbiztonság, valamint a méltányosság elvének megsértése miatt
érvénytelen‑e.

Az egyenlő bánásmód elvének állítólagos megsértéséről
A Cosun, a miniszter és a holland kormány azzal érvel, hogy a belső piacon értékesített C cukor ugyanabban a helyzetben van,
mint a harmadik országból importált cukor, és ezért ugyanabban a bánásmódban kell részesíteni, mint a harmadik országból importált
cukrot. Következésképpen az egyenlő bánásmód elvével ellentétes, ha a harmadik országból származó cukor importőre, aki esetében
az 1430/79 rendelet 13. cikke értelmében különleges körülmény merült fel, e cikk alapján részesülhet a terhek elengedésének
kedvezményében, míg ez a lehetőség nem áll fenn a C cukor olyan termelője számára, akinek az esetében ugyanaz a különleges
körülmény merült fel.
A Cosun, a miniszter és a holland kormány tehát azt az álláspontot képviseli, hogy a 2670/81 rendelet 3. cikke alapján fizetendő
összeg különleges körülmények esetén és méltányossági okokból történő elengedése lehetőségének a hiánya e rendelet részleges
érvénytelenségét vonja maga után, mivel ez a hiányosság sérti az egyenlő bánásmód elvét. A miniszter és a holland kormány
az alaprendelet részleges érvénytelenségét is állítja ugyanezen okok miatt.
A tárgyalás során a Cosun kifejtette, hogy ezenfelül a 2670/81 rendelet 3. cikke az EK‑Szerződés 40. cikke (3) bekezdésének
második albekezdését (jelenleg, módosítást követően, az EK 34. cikk (2) bekezdésének második albekezdése) is sérti. 1993‑ban
a holland hatóságok hallgatása miatt a Cosun számára nem volt lehetséges sem a C cukor kérdéses mennyiségeinek az exportálása,
sem a következő gazdasági évre történő átvitele, míg a C cukor többi termelője számára rendelkezésre állt ez a választási
lehetőség, és annak lehetősége, hogy ily módon a 2670/81 rendelet 3. cikkében foglalt összeg megfizetésének kötelezettségét
elkerüljék. A Cosunt ezért különleges helyzetbe hozták az ugyanazon ágazat többi piaci szereplőjéhez képest, amely ellentétes
a Közösség termelői közötti hátrányos megkülönböztetésre vonatkozóan a Szerződés 40. cikke (3) bekezdésének második albekezdésében
előírt tilalommal.
Az Európai Unió Tanácsának álláspontja szerint a vámjogi szabályozásban meglévő, és az 1430/79 rendelet 13. cikkében foglalt
általános méltányossági záradékhoz hasonló rendelkezésnek a cukor KPSZ‑re vonatkozó szabályozásban fennálló hiánya nem minősül
a hátrányos megkülönböztetés tilalma elve megsértésének, mivel a vámjogi szabályok és a cukor KPSZ szabályai különböző ágazatokra
alkalmazandóak, és az általuk adott esetben előírt eltérések teljesen különböző jogi kontextusban különböző kötelezettségekre
vonatkoznak.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy egyrészt az egyenlő bánásmód és a hátrányos megkülönböztetés tilalma elvének tiszteletben
tartása megköveteli, hogy az összehasonlítható helyzeteket ne kezeljék eltérően és az eltérő helyzeteket ne kezeljék ugyanúgy,
hacsak az ilyen bánásmód objektíven nem igazolható (lásd többek közt a C‑44/94. sz., Fishermen’s Organisations és társai ügyben
1995. október 17‑én hozott ítélet [EBHT 1996., I‑3115. o.] 46. pontját, valamint a C‑87/03. sz. és C‑100/03. sz., Spanyolország
kontra Tanács egyesített ügyekben 2006. március 30‑án hozott ítélet [EBHT 2006., I‑2915. o.] 48. pontját), és másrészt, hogy
a Szerződés 40. cikke (3) bekezdésének második albekezdése, amely előírja a közös agrárpolitika keretében a hátrányos megkülönböztetés
tilalmát, csupán az említett elv konkrét kifejeződése (lásd többek közt a C‑292/97. sz., Karlsson és társai ügyben 2000. április
13‑án hozott ítélet [EBHT 2000., I‑2737. o.] 39. pontját.)
Először is a C cukor termelőjével szemben – mint a Cosun – a harmadik országból származó cukor importőreihez képest állítólagosan
alkalmazott hátrányos megkülönböztetés tekintetében elég megállapítani azt, hogy ez az állítás azon az alapfeltevésen alapszik,
hogy a belső piacon értékesített C cukor egy tekintet alá esik az importált cukorral, és ugyanúgy kell kezelni.
A jelen ítélet 35–46. pontjában kifejtett okok miatt azonban ez az alapfeltevés téves.
Másodszor a C cukor termelőjével – mint a Cosun – szemben a többi közösségi cukortermelőhöz képest állítólagosan alkalmazott
hátrányos megkülönböztetés tekintetében meg kell állapítani, hogy az olyan C cukor termelőjének a helyzete, amelynek termelése
során visszaéléseket követnek el, nem hasonlítható az olyan C cukor termelőjének helyzetéhez, amelyet a 2670/81 rendelet 1. cikkének
(1) bekezdésében meghatározott határidők és feltételek betartásával exportálnak.
Ezenfelül a Bíróság elé terjesztett iratokban semmilyen bizonyíték nem olyan jellegű, hogy alapot adna arra a feltételezésre,
hogy amennyiben a Cosunon kívüli más termelő került volna ugyanebbe a helyzetbe, a nemzeti hatóságok e termelőket értesítették
volna, hogy a szerződő felekre vonatkozóan nyomozás van folyamatban.
Következésképpen meg kell állapítani, hogy a 2670/81 rendelet 3. cikke alapján fizetendő összeg méltányossági okokból történő
elengedése vagy visszatérítése lehetőségének hiánya az alapügy tárgyát képezőhöz hasonló körülmények között nem minősül az
egyenlő bánásmód elve megsértésének.

A jogbiztonság elvének állítólagos megsértéséről
A Cosun azt is állítja, hogy a 2670/81 rendelet 3. cikke érvénytelen, mivel sérti a jogbiztonság elvét, tekintettel arra,
hogy ez a cikk nem írja elő a cikkben említett összeg elengedésének vagy visszatérítésének lehetőségét.
Ebben a tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a jogbiztonság elve mint alapvető
közösségi jogelv többek között azt követeli meg, hogy a szabályozás egyértelmű és világos legyen, lehetővé téve azt, hogy
a jogalanyok félreérthetőség nélkül megismerjék jogaikat és kötelezettségeiket, és ezeknek megfelelően járjanak el (lásd többek
közt a C‑143/93. sz., Van Es Douane Agenten ügyben 1996. február 13‑án hozott ítélet [EBHT 1996., I‑431. o.] 27. pontját és
a C‑110/03. sz., Belgium kontra Bizottság ügyben 2005. április 14‑én hozott ítélet [EBHT 2005., I‑2801. o.] 30. pontját).
A jogbiztonság e követelményét különösen szigorúan kell betartani az olyan szabályozás esetében, amely pénzügyi következményekkel
járhat (a 326/85. sz., Hollandia kontra Bizottság ügyben 1987. december 15‑én hozott ítélet [EBHT 1987., 5091. o.] 24. pontja
és a C‑94/05. sz. Emsland-Stärke‑ügyben 2006. március 16‑án hozott ítélet [EBHT 2006., I‑2619. o.] 43. pontja).
Ezenkívül szankció, még akkor is, ha nem büntető jellegű, csak akkor szabható ki, ha világos és egyértelmű jogalapon nyugszik
(lásd többek között, a 117/83. sz. Könecke‑ügyben 1984. szeptember 25‑én hozott ítélet [EBHT 1984., 3291. o.] 11. pontját
és a C‑210/00. sz., Käserei Champignon Hofmeister ügyben 2002. július 11‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑6453. o.] 52. pontját,
valamint a fent hivatkozott Emsland-Stärke‑ügyben hozott ítélet 44. pontját).
A 2670/81 rendelet 3. cikke, mivel meghatározott összeg beszedését írja elő a
vis maior
kivételével minden esetre vonatkozóan, amelyben a C cukrot nem exportálják a 2670/81 rendelet 1. cikkének (1) bekezdésében
meghatározott feltételek és határidők betartásával, egyértelmű és világos rendelkezésnek minősül.
Következésképpen meg kell állapítani, hogy a 2670/81 rendelet 3. cikke alapján fizetendő összeg méltányossági okokból történő
elengedésére vagy visszatérítésére vonatkozó lehetőség hiánya az alapügy tárgyát képezőhöz hasonló körülmények között nem
minősül a jogbiztonság elve megsértésének.

A méltányosság a felperes által hivatkozott elvének állítólagos megsértéséről
Végezetül a Cosun érvelése szerint a 2670/81 rendelet 3. cikke a méltányosság állítólagos elvének megsértése miatt is érvénytelen.
E tekintetben rá kell mutatni, hogy a Cosun álláspontja szerint az elv állítólagos megsértése abból ered, hogy az olyan importőr
esetében, mint a fent hivatkozott De Haan‑ügyben hozott ítéletben érintett De Haan Beheer BV, amelynek vámtartozása keletkezik
a tudtán kívül elkövetett jogsértések nyomán, melyek elkövetését a nemzeti hatóságok szándékosan hagyták a tettesek leleplezése
érdekében, elengedhetik e tartozást, vagy visszatéríthetik a tartozás kiegyenlítése céljából fizetett összeget, míg a C cukor
ugyanebben a különleges helyzetben levő termelője esetében nem.
Úgy tűnik tehát, hogy a Cosun által hivatkozott állítólagos méltányosság elve valójában az egyenlő bánásmód elvének felel
meg, mely utóbbi tekintetében a jelen ítélet 68–77. pontjában megállapításra került, hogy az alaprendelet és a 2670/81 rendelet
ezt az elvet nem sérti.
Következésképpen az első kérdés vizsgálata nem tárt fel olyan tényt, amely az alaprendelet vagy a 2670/81 rendelet érvényességét
érintené.

A második kérdésről
Az első kérdésre adott válaszra tekintettel a második kérdésre nem szükséges válaszolni.

A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
Az első kérdés vizsgálata nem tárt fel olyan tényt, amely az 1991. február 4‑i 305/91/EGK tanácsi rendelettel módosított,
a cukorágazat piacának közös szervezéséről szóló, 1981. június 30‑i 1785/81/EGK tanácsi rendelet vagy az 1991. december 6‑i
3559/91/EGK bizottsági rendelettel módosított, a kvótán felüli cukortermelésre vonatkozó részletes végrehajtási szabályok
megállapításáról szóló, 1981. szeptember 14‑i 2670/81/EGK bizottsági rendelet érvényességét érintené.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: holland.