CELEX: 61993TJ0009
Konkurrence
eksklusive købsaftaler vedrørende konsumis
relevant marked
eventuelle hindringer for tredjemands adgang til markedet
administrativ skrivelse (comfort letter)
negativattest
aftalernes løbetid
gruppefritagelse
lovligt at lade fordelen ved gruppefritagelse bortfalde
forbud mod at indgå eksklusive købsaftaler fremover

Sagens faktiske omstaendigheder
1 Sagsoegeren anmeldte den 7. maj 1985 en standardkontrakt til leveringsaftale til Kommissionen. Kontrakten regulerede selskabets forhold til forhandlerne i detailhandelen. Den 20. september 1985 sendte Kommissionens Generaldirektorat for Konkurrence sagsoegerens advokat en administrativ skrivelse, et saakaldt "comfort letter" (herefter benaevnt "den administrative skrivelse"), hvori det hedder:
"De har den 2. maj 1985 paa vegne af selskabet Schoeller Lebensmittel GmbH & Co. KG i henhold til artikel 2 i forordning nr. 17 anmodet om en negativattest for en 'aftale om levering af is' .
For at vaere paa den sikre side har De tillige anmeldt kontrakten i overensstemmelse med artikel 4 i naevnte forordning. De har senere, ved skrivelse af 25. juni 1985, fremsendt en standardkontrakt, som skal danne grundlag for de aftaler, Schoeller vil indgaa fremover.
Ved skrivelse af 23. august 1985 har De oplyst, at kundens eksklusive koebsforpligtelse i henhold til den anmeldte standardkontrakt, som er forbundet med et konkurrenceforbud, kan opsiges for foerste gang med seks maaneders varsel til udgangen af det andet aar af kontraktperioden, og derefter med samme varsel til udgangen af hvert kalenderaar.
Ud fra de oplysninger, Kommissionen raader over, og som i det vaesentlige hviler paa redegoerelsen i Deres begaering, vil de fremtidige kontrakters faste loebetid hoejst vaere to aar. Den gennemsnitlige loebetid for alle Deres klients leveringsaftaler vil saaledes ligge langt under de fem aar, som i henhold til Kommissionens forordning (EOEF) nr. 1984/83 af 22. juni 1983 (EFT L 173, s. 5) kraeves, for at de eksklusive koebsaftaler kan vaere omfattet af gruppefritagelsen.
Det staar paa den baggrund fast, at de af Schoeller indgaaede leveringsaftaler, selv under hensyntagen til antallet af lignende aftaler, navnlig ikke medfoerer, at konkurrencen for en vaesentlig del af de paagaeldende varer udelukkes. Andre virksomheder har fortsat adgang til detailhandelen.
Schoeller' s anmeldte leveringsaftaler er saaledes forenelige med konkurrencereglerne i EOEF-traktaten. Kommissionen har derfor ikke anledning til at skride ind over for de af Deres klient anmeldte kontrakter.
Kommissionen forbeholder sig retten til at genoptage proceduren, saafremt det retlige eller det faktiske grundlag for den anlagte vurdering aendres vaesentligt.
De kan i oevrigt meddele Deres klient, at de allerede indgaaede leveringsaftaler vurderes paa samme maade, og at det derfor ikke er noedvendigt at anmelde disse, saafremt aftalernes faste loebetid efter den 31. december 1986 hoejst er to aar, og de derefter kan opsiges med hoejst seks maaneders varsel til udgangen af hvert kalenderaar.
..."
2 Den 18. september 1991 indgav Mars GmbH (herefter benaevnt "Mars") en klage til Kommissionen over sagsoegeren og Langnese-Iglo GmbH (herefter benaevnt "Langnese") under paaberaabelse af en overtraedelse af traktatens artikel 85 og 86, idet selskabet samtidig begaerede ivaerksaettelse af foreloebige forholdsregler med henblik paa at forhindre det alvorlige og uoprettelige tab, som ifoelge selskabet opstod ved, at salget i Tyskland af dets konsumisprodukter blev haemmet vaesentligt paa grund af de aftaler, sagsoegeren og Langnese i strid med konkurrencereglerne havde indgaaet med et stort antal detailhandlere.
3 Ved beslutning af 25. marts 1992 om en procedure i henhold til EOEF-traktatens artikel 85 (IV/34.072 ° Mars/Langnese og Schoeller ° foreloebige forholdsregler, herefter benaevnt "beslutningen af 25. marts 1992") forboed Kommissionen i det vaesentlige ° som en foreloebig forholdsregel ° sagsoegeren og Langnese, i forbindelse med konsumisprodukterne "Mars", "Snickers", "Milky Way" og "Bounty" og i den udstraekning disse tilbydes den endelige forbruger i enkeltportioner, at goere brug af deres aftalemaessige rettigheder i henhold til aftaler, som er indgaaet af dem selv eller til deres fordel, for saa vidt som detailhandlere forpligter sig til udelukkende at koebe, tilbyde og/eller saelge konsumis fra disse producenter. Kommissionen besluttede endvidere at lade fordelen ved anvendelse af forordning (EOEF) nr. 1984/83 af 22. juni 1983 om anvendelse af traktatens artikel 85, stk. 3, paa kategorier paa eksklusive koebsaftaler (EFT L 173, s. 5, herefter benaevnt "forordning nr. 1984/83") bortfalde for de af sagsoegeren indgaaede eksklusive koebsaftaler, for saa vidt som gennemfoerelsen af ovennaevnte forbud kraever det.
4 Det er paa denne baggrund, at Kommissionen ° for efter ovennaevnte beslutning af 25. marts 1992 at traeffe en endelig beslutning vedroerende de omhandlede leveringsaftaler ° den 23. december 1992 vedtog beslutning 93/405/EOEF om en procedure i henhold til traktatens artikel 85 mod Schoeller Lebensmittel GmbH & Co. KG (IV/31.533 og IV/34.072 ° EFT 1993 L 183, s. 1, herefter benaevnt "beslutningen"), hvis dispositive del lyder saaledes:
"Artikel 1
De af Schoeller Lebensmittel GmbH & Co. KG indgaaede aftaler, hvorefter detailhandlere med forretningssted i Tyskland er forpligtede til med henblik paa videresalg udelukkende at koebe smaais (1) fra naevnte virksomhed (salgsstedseksklusivitet), er i strid med EOEF-traktatens artikel 85, stk. 1.
Artikel 2
Fritagelse i henhold til EOEF-traktatens artikel 85, stk. 3, for de i artikel 1 omhandlede aftaler afslaas.
Artikel 3
Det paalaegges Schoeller Lebensmittel GmbH & Co. KG senest tre maaneder efter meddelelsen af naervaerende beslutning at oplyse de videreforhandlere, med hvem virksomheden har indgaaet stadig gaeldende aftaler af den i artikel 1 naevnte karakter, om ordlyden i artikel 1 og 2 under henvisning til, at aftalerne ikke har retsvirkning.
Artikel 4
Det forbydes Schoeller Lebensmittel GmbH & Co. KG at indgaa aftaler af den i artikel 1 omhandlede karakter indtil den 31. december 1997.
..."
5 Der blev samme dag vedtaget en beslutning for saa vidt angaar Langnese (Kommissionens beslutning 93/406/EOEF af 23.12.1992 om en procedure i henhold til EOEF-traktatens artikel 85 mod Langnese-Iglo GmbH (IV/34.072 ° EFT 1993 L 183 s. 19)).
Retsforhandlinger
6 Ved staevning indleveret til Rettens Justitskontor den 10. april 1992 anlagde sagsoegeren sag med paastand om annullation af beslutningen af 25. marts 1992, og ved saerskilt dokument registreret paa Rettens Justitskontor samme dag fremsatte sagsoegeren tillige begaering om foreloebige forholdsregler (sagerne T-28/92 og T-28/92 R).
7 Ved kendelse af 16. juni 1992 traf Rettens praesident afgoerelse om foreloebige forholdsregler (sagerne T-24/92 R og T-28/92 R, Langnese-Iglo og Schoeller Lebensmittel mod Kommissionen, Sml. II, s. 1839).
8 Ved skrivelse indleveret til Rettens Justitskontor den 2. februar 1993 meddelte sagsoegeren Retten, at selskabet haevede sagen, jf. procesreglementets artikel 99, og ved kendelse afsagt af formanden for Rettens Foerste Afdeling den 1. april 1993 blev sag T-28/92 slettet af Rettens register.
9 Ved staevning indleveret til Rettens Justitskontor den 20. januar 1993 har sagsoegeren i medfoer af EF-traktatens artikel 173, stk. 4, som svarer til EOEF-traktatens artikel 173, stk. 2, anlagt naervaerende sag med paastand om annullation af beslutningen.
10 Ved saerskilt processkrift registreret paa Rettens Justitskontor samme dag har sagsoegeren tillige fremsat begaering om udsaettelse af gennemfoerelsen af beslutningen, jf. traktatens artikel 185 og artikel 104 i Rettens procesreglement (sag T-9/93 R).
11 Ved begaering indleveret til Rettens Justitskontor den 3. februar 1993 har Mars anmodet om tilladelse til at intervenere i sag T-9/93 R til stoette for Kommissionens paastande. Ved begaering indleveret til Rettens Justitskontor den 4. februar 1993 har Mars tillige anmodet om tilladelse til at intervenere i sag T-9/93 til stoette for Kommissionens paastande.
12 Ved kendelse af 19. februar 1993 har Rettens praesident tilladt Mars at intervenere i sag T-7/93 R og truffet afgoerelse vedroerende sagsoegerens begaering om udsaettelse af gennemfoerelsen (forenede sager T-7/93 R og T-9/93 R, Langnese-Iglo og Schoeller mod Kommissionen, Sml. II, s. 131).
13 Ved kendelse af 12. juli 1993 har formanden for Rettens Foerste Afdeling tilladt Mars at intervenere i sag T-9/93 og taget en af sagsoegeren fremsat begaering om fortrolig behandling af visse oplysninger, jf. artikel 116, stk. 2, i Rettens procesreglement, til foelge.
14 Langnese har ligeledes anlagt sag med paastand om annullation af den beslutning, der er rettet til selskabet (sag T-7/93). Mars har ogsaa opnaaet tilladelse til at intervenere i den sag.
15 Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Anden Udvidede Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgaaende bevisoptagelse. Retten har dog ved skrivelse af 26. september 1994 anmodet parterne om at besvare visse spoergsmaal skriftligt. Sagsoegeren og sagsoegte har besvaret spoergsmaalene ved skrivelser af henholdsvis 17. og 19. oktober 1994. Ved kendelse af 9. november 1994 har formanden for Anden Udvidede Afdeling taget en af sagsoegeren fremsat begaering om fortrolig behandling af visse oplysninger i parternes svar paa de stillede spoergsmaal, jf. artikel 116, stk. 2, i Rettens procesreglement, til foelge.
16 De omhandlede oplysninger er blevet behandlet fortroligt under retsmoedet i overensstemmelse med kendelserne af 12. juli 1993 og 9. november 1994. De behandles ogsaa fortroligt i naervaerende dom.
17 Parterne har afgivet mundtlige indlaeg og besvaret spoergsmaal fra Retten i retsmoedet den 16. november 1994.
Parternes paastande
18 Sagsoegeren har nedlagt foelgende paastande:
° Kommissionens beslutning annulleres.
° Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
19 Sagsoegte har nedlagt foelgende paastande:
° Frifindelse.
° Sagsoegeren tilpligtes at betale sagens omkostninger, herunder omkostningerne vedroerende sagen om foreloebige forholdsregler.
20 Intervenienten, Mars, har nedlagt foelgende paastande:
° Frifindelse.
° Sagsoegeren tilpligtes at betale sagens omkostninger, herunder omkostningerne vedroerende sagen om foreloebige forholdsregler.
21 Sagsoegeren har paaberaabt sig tre anbringender til stoette for sine paastande. Selskabet har saaledes for det foerste gjort gaeldende, at der er sket en tilsidesaettelse af traktatens artikel 85, stk. 1, idet de omtvistede leveringsaftaler ikke paavirker konkurrencen maerkbart. Det er for det andet gjort gaeldende, at der er sket en tilsidesaettelse af traktatens artikel 85, stk. 3, for saa vidt som Kommissionen har afvist at give en individuel fritagelse for de omtvistede aftaler. Sagsoegeren har for det tredje gjort gaeldende, at der er sket en tilsidesaettelse af artikel 3 i Raadets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, foerste forordning om anvendelse af traktatens artikel 85 og 86 (EFT 1959-1962, s. 81, herefter benaevnt "forordning nr. 17").
Anbringendet om en tilsidesaettelse af traktatens artikel 85, stk. 1
22 Anbringendet indeholder tre led. Sagsoegeren har foerst gjort gaeldende, at Kommissionen har foretaget en for snaever afgraensning af det relevante marked. Endvidere har Kommissionen ifoelge sagsoegeren fejlvurderet leveringsaftalernes virkninger for konkurrencen. Selskabet har endelig anfoert, at Kommissionen ikke med hjemmel i artikel 3 i forordning nr. 17 kan forbyde samtlige eksisterende eksklusive koebsaftaler, herunder dem, der ikke er omfattet af forbuddet i traktatens artikel 85, stk. 1.
Anbringendets foerste led om afgraensningen af markedet
23 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at Kommissionen har afgraenset saavel produktmarkedet som det geografiske marked forkert.
Produktmarkedet
24 Kommissionen har i betragtning 87 til beslutningen afgraenset produktmarkedet som markedet for industrielt fremstillede smaais i alle distributionskanaler med undtagelse af ambulante butikker.
° Sammenfatning af parternes argumentation
25 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at det relevante marked omfatter konsumis i almindelighed, uden hensyntagen til, hvorledes isen er fremstillet (industrielt eller haandvaerksmaessigt), antallet af portioner og den indpakning, den saelges i. Der er ingen naevnevaerdige forskelle med hensyn til egenskaber, anvendelsesformaal, fremstillingsmetode og priser, som kan medfoere, at der ikke er tale om indbyrdes substituerbare eller ensartede produkter, eller som kan begrunde en sondring mellem forskellige markeder for bestemte typer konsumis.
26 Ifoelge sagsoegeren skal produktmarkedet defineres paa grundlag af forbrugerens behov og ud fra et forbrugersynspunkt. Selskabet har henvist til Kommissionens meddelelse af 3. september 1986 vedroerende aftaler af ringe betydning, som ikke falder ind under artikel 85, stk. 1, i traktaten om oprettelse af Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab (EFT 1986 C 231, s. 2, punkt 11 og 12, herefter benaevnt "bagatelmeddelelsen"), hvorefter de produkter, som et marked omfatter, "skal vaere indbyrdes substituerbare. Hvorvidt dette er tilfaeldet, skal vurderes ud fra et forbrugersynspunkt, hvorved der principielt under ét skal tages hensyn til varernes egenskaber, prisniveau og anvendelsesformaal". Kommissionen har saaledes med urette lagt til grund, at det ikke "alene" er forbrugerens synsvinkel, der er udslagsgivende ved afgraensningen af produktmarkedet i det foreliggende tilfaelde, og at den har undersoegt spoergsmaalet "ud fra andre synsvinkler". De for afgraensningen af produktmarkedet afgoerende faktorer er ifoelge sagsoegeren forbrugernes ensartede behov for at nyde en portion is og den omstaendighed, at alle former for detailhandlende videresaelger isen til forbrugerne i det vaesentlige uden nogen form for forarbejdning.
27 For saa vidt angaar haandvaerksmaessigt fremstillet is har sagsoegeren understreget, at forbrugeren traeffer sit valg uafhaengigt af, om saelgeren udmaaler haandvaerksmaessigt eller industrielt fremstillet is til umiddelbar indtagelse. Nydelsen ved at spise en portion is er lige stor i begge tilfaelde. Desuden konkurrerer industrielt fremstillede smaais ifoelge sagsoegeren ofte med haandvaerksmaessigt fremstillet is i forskellige former for restaurationer, der leverer mange forskellige former for tjenesteydelser, saasom i fast-food restauranter, snackbarer, spisevogne osv.
28 Hvad angaar de forskellige typer industrielt fremstillede is, har sagsoegeren gjort gaeldende, at den industrielt fremstillede is kvalitetsmaessigt er den samme, uanset hvilken af de forskellige former for indpakning den saelges i. Stoerrelse og form af den emballage, isene tilbydes forbrugerne i, er saaledes ifoelge sagsoegeren uden betydning. Alle de paagaeldende former for is distribueres gennem de forskellige eksisterende distributionskanaler og skal ifoelge sagsoegeren opfylde ét og samme behov hos forbrugeren. Sagsoegeren har til stoette herfor anfoert, at tankstationer eksempelvis for en dels vedkommende ogsaa tilbyder is i familiepakninger, og at bagerforretninger, konditorier og kiosker baade kan udmaale haandvaerksmaessigt fremstillet is og industrielt fremstillet storforbrugeris i enkeltportioner og saelge begge former for is til umiddelbar indtagelse. Desuden har sagsoegeren oplyst, at ca. 14% af alle selskabets kunder, ° detailhandlere, som saelger is med henblik paa umiddelbar indtagelse paa gaden, saasom f.eks. tankstationer, kiosker osv. ° udelukkende koeber smaais og is, der saelges i emballage indeholdende flere enkeltportioner, saakaldte multipakninger, hvilket viser, at Kommissionens afgraensning af markedet er forkert.
29 Sagsoegeren har endelig gjort gaeldende, at det sted, hvor isen tilbydes og nydes, ikke har indflydelse paa opfyldelsen af forbrugerens behov. Forbrugerens behov for at nyde en portion is er det samme, hvad enten behovet opstaar i forbrugerens hjem, paa hans arbejdsplads, paa gaden, under en rejse eller et andet sted. Det relevante marked maa derfor siges at omfatte alle de forskellige former for is, uden at der skal sondres mellem de forskellige distributionskanaler, de udbydes gennem. Kommissionen har saaledes med urette holdt is, der saelges af ambulante butikker, uden for det relevante marked.
30 Sagsoegeren har endelig anfoert, at Kommissionen med urette har henvist til, den retspraksis, hvorefter "selv identiske produkter kan hoere til forskellige produktmarkeder, hvis de daekker en specifik efterspoergsel" (jf. betragtning 79 til beslutningen). Der findes ifoelge sagsoegeren ikke nogen "specifik" efterspoergsel hos forbrugerne i relation til de forskellige former for indpakning, og disse opfylder ikke "oekonomiske behov, som ogsaa er forskellige", som omhandlet i retspraksis (jf. Domstolens dom af 13.2.1979, sag 85/76, Hoffmann-La Roche mod Kommissionen, Sml. s. 461).
31 Kommissionen tager ved afgraensningen af markedet udgangspunkt i forbrugerens synsvinkel. Man maa saaledes ifoelge Kommissionen holde konsumis, der udbydes som del af tjenesteydelser inden for restaurationssektoren, udenfor, da dette marked i henhold til Domstolens praksis (jf. dom af 28.2.1991, sag C-234/89, Delimitis, Sml. I, s. 935) udgoer et saerskilt marked. Der er herved ifoelge Kommissionen tale om en del af den industrielt fremstillede storforbrugeris og en del af den haandvaerksmaessigt fremstillede is.
32 Kommissionen har dernaest anfoert, at indtagelsesstedet paa grund af den produktspecifikke sammenhaeng mellem nedkoelingsmulighed og indtagelse er af afgoerende betydning for bestemmelsen af produkternes substituerbarhed i konkurrenceretlig henseende, hvilket gaelder saa meget mere, som der ofte er tale om et impulsivt og kortvarigt behov.
33 Paa den baggrund kan det relevante marked ifoelge Kommissionen heller ikke omfatte multipakninger, is i familiepakninger, og smaais, der leveres af ambulante butikker med henblik paa oplagring i private frysere, idet disse produkter ikke staar til raadighed til daekning af behovet uden for hjemmet. Kommissionen har herved gjort gaeldende, at det fremgaar af Domstolens praksis, at selv identiske produkter kan hoere til forskellige produktmarkeder, hvis de daekker en specifik efterspoergsel (jf. dom af 6.3.1974, forenede sager 6/73 og 7/73, Istituto Chemioterapico Italiano og Commercial Solvents mod Kommissionen, Sml. s. 223, dommen i sagen Hoffmann-La Roche mod Kommissionen, jf. ovenfor, og dom af 9.11.1983, sag 322/81, Michelin mod Kommissionen, Sml. s. 3461).
34 Det er imidlertid ifoelge Kommissionen ikke alene forbrugerens synsvinkel, der er udslagsgivende. Der skal ogsaa baade tages hensyn til de forskellige distributionskanaler, gennem hvilke konsumisprodukterne naar frem til forbrugeren, og til de forskellige konkurrenceforhold i de forskellige distributionsled, da de omtvistede leveringsaftaler vedroerer producenternes og/eller grossisternes adgang til detailhandelen. Eftersom traktatens artikel 85, stk. 1, forbyder enhver begraensning af konkurrencen i ethvert handelsled mellem producenten og den endelige forbruger (jf. Domstolens dom af 29.10.1980, forenede sager 209/78-215/78 og 218/78, Van Landewyck m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 3125), kan forbrugerens synsvinkel ikke alene vaere afgoerende for vurderingen af leveringsaftalernes virkninger for konkurrencen.
35 Paa den baggrund maa det relevante marked efter Kommissionens opfattelse siges ikke at omfatte dels haandvaerksmaessigt fremstillet is, da denne ikke er et handelsobjekt paa et marked, hvor udbudssiden udgoeres af producenter af industrielt fremstillet is og grossister, og hvor aftagersiden udgoeres af detailhandlere, dels den saakaldte "scooping-is", da detailhandelen har forskellige distributionsfunktioner med hensyn til denne form for is og smaais, og da disse to produktgruppers distributionskanaler kun beroerer hinanden perifert. Kommissionen har herved anfoert, at der ved afgraensningen af markedet kan tages hensyn til efterspoergselsstrukturen (jf. dommen i sagen Michelin mod Kommissionen, jf. ovenfor).
36 Kommissionen har tilfoejet, at storforbrugeris har nogle andre saeregenheder, der goer det berettiget at holde den uden for det relevante marked.
37 Intervenienten, Mars, har anfoert, at det af Kommissionen afgraensede marked boer opdeles i to delmarkeder, nemlig den traditionelle handel og levnedsmiddeldetailhandelen, og at naervaerende sag i det vaesentlige kun vedroerer delmarkedet for smaais, som saelges i den traditionelle handel, idet adgangen til denne sektor er lukket for nye konkurrenter paa grund af eksklusive koebsaftaler.
38 Mars har endvidere henvist til, at mere end 60% af alle smaais saelges gennem den traditionelle handel. Mars har herved tilfoejet, at Kommissionen ogsaa har paavist en raekke vigtige strukturelle forskelle mellem de to delmarkeder, som efter tysk ret goer en opdeling berettiget. Ifoelge Mars kan samme produkt henfoeres til forskellige markeder, saafremt det saelges gennem forskellige distributionskanaler.
° Rettens bemaerkninger
39 Med henblik paa afgoerelsen af, om Kommissionens definition af det relevante marked i betragtning 87 til beslutningen er korrekt, bemaerkes indledningsvis, at afgraensningen af det relevante marked er afgoerende for undersoegelsen af de eksklusive koebsaftalers virkninger for konkurrencen og navnlig for undersoegelsen af nye indenlandske eller udenlandske konkurrenters muligheder for at traenge ind paa konsumismarkedet eller foroege deres markedsandel (jf. Delimitis-dommen, naevnt ovenfor, praemis 15 og 16).
40 Der skal herved i overensstemmelse med Domstolens praksis tages hensyn til forbrugerens synspunkt. Domstolen har saaledes i en sag vedroerende anvendelsen af traktatens artikel 86 udtalt, at mulighederne for konkurrence kun kan vurderes i forhold til de omhandlede varers saerpraeg, som bevirker, at de er saerligt egnede til at tilfredsstille en vedvarende efterspoergsel og kun vanskeligt kan ombyttes med andre varer (jf. Domstolens dom af 21.2.1973, sag 6/72, Europemballage og Continental Can mod Kommissionen, Sml. s. 215). Hvad naermere angaar begrebet produktmarked har Domstolen fastslaaet, at dette begreb indebaerer, at der kan herske effektiv konkurrence mellem de produkter, som indgaar i markedet, hvilket forudsaetter en tilstraekkelig grad af substituerbarhed ved samme anvendelse mellem alle de produkter, som indgaar i samme marked (jf. dommen i sagen Hoffmann-La Roche mod Kommissionen, naevnt ovenfor). Endvidere bemaerkes med hensyn til muligheden for at tage hensyn til andre momenter, at det fremgaar af retspraksis, at man ikke kan begraense sig til alene at se paa de omhandlede varers objektive karakteristika, idet ogsaa konkurrencevilkaarene og efterspoergsels- og udbudsstrukturen paa markedet maa tillaegges betydning (jf. dommen i sagen Michelin mod Kommissionen, naevnt ovenfor, praemis 37).
41 Retten skal herefter paa baggrund af det saaledes anfoerte undersoege, om Kommissionens afgraensning af det relevante marked er korrekt. Der skal herved henvises til, at Kommissionen i betragtning 80 til beslutningen har tilkendegivet, at "scooping-is" og haandvaerksmaessigt fremstillet is, der saelges med henblik paa indtagelse "fra haanden" paa offentlige steder, dvs. ikke som en del af en restaurationsmaessig tjenesteydelse, samt smaais, der saelges paa offentlige steder, ud fra forbrugerens synsvinkel er ensartede produkter.
42 Retten finder for det foerste, at Kommissionen med rette paa den baggrund har antaget, at det relevante marked ikke omfatter konsumis, der tilbydes som en del af en restaurationsmaessig tjenesteydelse, dvs. en del af den industrielt fremstillede storforbrugeris og en del af den haandvaerksmaessigt fremstillede is, da dette marked i henhold til Domstolens praksis (jf. Delimitis-dommen, praemis 16) udgoer et saerskilt marked, idet forbruget af is i restaurationer normalt er forbundet med en tjenesteydelse og ikke saa ofte beror paa oekonomiske betragtninger som f.eks. koeb af is i en levnedsmiddelforretning.
43 For det andet kan det relevante marked ° som anfoert af Kommissionen ° heller ikke antages at omfatte konsumis, der oplagres i private frysere i forbrugernes hjem, idet disse is ikke staar til raadighed til daekning af et behov uden for hjemmet, navnlig et behov, der opstaar impulsivt, og da de kun til en vis grad er substituerbare med de produkter, der saelges paa offentlige steder (jf. dommen i sagen Michelin mod Kommissionen, praemis 48 og 49). Der er tale om is i familiepakninger, der som regel koebes med henblik paa opbevaring i hjemmet, og smaais, der leveres paa bopaelen. Kommissionen har herved efter Rettens opfattelse med rette i det konkrete tilfaelde lagt afgoerende vaegt paa indtagelsesstedet ved afgraensningen af markedet, da der er tale om produkter, der uden mulighed for nedkoeling kun kan opbevares i meget kort tid, og som derfor noedvendigvis maa indtages meget taet paa det sidste sted med mulighed for koelig opbevaring.
44 Hvad dernaest angaar is, der saelges i multipakninger, bemaerkes, at det fremgaar af beslutningen, at denne type is normalt saelges af levnedsmiddelforretninger og af ambulante butikker, og saaledes ikke staar til raadighed til daekning af et impulsivt opstaaet behov uden for hjemmet. Sagsoegeren har ganske vist gjort gaeldende, at ca. 14% af alle selskabets kunder udelukkende koeber kombinationen smaais og multipakninger. Sagsoegerens svar paa de spoergsmaal, Retten har stillet i saa henseende, viser imidlertid dels, at procentdelen omfatter detailhandlerne i saavel den traditionelle handel som levnedsmiddelhandelen, dels at der i 1993 kun var et meget begraenset antal detailhandlere i den traditionelle handel, der solgte de to naevnte produkter sammen. Da sagsoegeren ikke under den mundtlige forhandling har bestridt det, Kommissionen i dennes svar paa Rettens spoergsmaal har anfoert om, at multipakningerne kun staar for ca. 4% af det samlede salg til den kundegruppe, sagsoegeren henviser til, finder Retten desuden, at Kommissionen med rette har lagt til grund, at multipakninger normalt ikke er beregnet til indtagelse umiddelbart efter koebet, og derfor holdt de is, der saelges i en saadan indpakning, uden for produktmarkedet.
45 Som det fremgaar af betragtning 81 ff. til beslutningen, finder Kommissionen, under hensyntagen til de forskelligartede konkurrenceforhold, som der er tale om i de forskellige distributionsled og distributionskanaler, som eksisterer sideloebende, og gennem hvilke de paagaeldende produkter naar frem til forbrugeren, at det endvidere er noedvendigt at holde dels enhver form for haandvaerksmaessigt fremstillet is, som saelges paa offentlige steder uden at vaere del af en restaurationsmaessig tjenesteydelse, dels industrielt fremstillet storforbrugeris, uden for det relevante marked. Det anfoeres som begrundelse herfor, at den haandvaerksmaessigt fremstillede is ikke er et handelsobjekt paa markedet vedroerende salg til detailhandlere, mens det for storforbrugerisens vedkommende gaelder, at den paa flere punkter adskiller sig fra industrielt fremstillet smaais.
46 For saa vidt angaar den haandvaerksmaessigt fremstillede is bemaerkes, at det fremgaar af sagens akter, at denne form for is normalt udbydes til salg paa produktionsstedet eller i naerheden heraf. Den er saaledes ikke omfattet af de omtvistede leveringsaftaler, idet haandvaerksmaessigt fremstillet is hverken udbydes eller efterspoerges af de forskellige former for detailhandlere, hvilket ikke er bestridt af sagsoegeren. Under disse omstaendigheder findes vurderingen af de virkninger for konkurrencen, de omtvistede leveringsaftaler kan have, navnlig i relation til adgangen til detailhandelen, ikke at ville vaere anderledes, saafremt man ansaa denne form for is for omfattet af produktmarkedet. Kommissionen har derfor med rette holdt den uden for produktmarkedet.
47 For saa vidt angaar den industrielt fremstillede storforbrugeris til udmaaling i enkeltportioner, dvs. "scooping-isen", bemaerkes, at der i betragtning 84, 85 og 86 til beslutningen er angivet tre grunde til, at denne form for is er holdt uden for produktmarkedet. For det foerste anfoeres det i beslutningen, at detailhandelen har forskellige distributionsfunktioner, som er betinget af de forskelligartede produktegenskaber, og som medfoerer, at de to produktgruppers distributionskanaler kun beroerer hinanden perifert. For det andet hedder det i beslutningen, at den yderligere forarbejdningsproces, der kraeves i forbindelse med "scooping-is", nemlig udmaalingen i portioner, medfoerer, at smaais og "scooping-is" udelukkende udbydes sammen i naevnevaerdigt omfang inden for restaurationsbranchen. Levnedsmiddelhandelen og den traditionelle specialhandel, der saelger langt den stoerste del af de industrielt fremstillede smaais, er i oevrigt normalt ikke indrettet paa at skulle saelge storforbrugeris. For det tredje naevnes det i beslutningen, at der ogsaa er produktionstekniske forskelle mellem de to produktkategorier.
48 Kommissionen er imidlertid ikke fremkommet med oplysninger, som godtgoer, at der er tale om forskellige efterspoergselsstrukturer for de to produktkategorier ° som omhandlet i dommen i sagen Michelin mod Kommissionen ° der i sig selv kan begrunde, at markedet afgraenses saaledes, at "scooping-is", som saelges paa offentlige steder, holdes udenfor. Der er ganske vist tale om forskellige distributionskanaler, men dette er i det foreliggende tilfaelde ikke i sig selv tilstraekkeligt til at holde storforbrugeris, der udmaales i enkeltportioner med henblik paa indtagelse uden tilknytning til en restaurationsmaessig tjenesteydelse, uden for markedet. Retten finder saaledes, at sagsoegeren med rette har gjort gaeldende, at den udmaaling i enkeltportioner, en handlende inden for den traditionelle handel foretager, ikke udgoer en restaurationsmaessig tjenesteydelse som omhandlet i Delimitis-dommen. Desuden har Kommissionen ikke godtgjort, at udmaalingen i portioner paavirker forbrugerens valg mellem "scooping-is" og smaais paa de salgssteder, hvor disse former for is udbydes sammen, dvs. paa offentlige steder. Kommissionen har saaledes selv anfoert, at de to former for is ud fra forbrugerens synsvinkel er ensartede produkter (jf. ovenfor, praemis 41). Endvidere findes den omstaendighed, at der kan vaere en produktionsteknisk forskel mellem de to produkter, ikke i sig selv at vaere tilstraekkelig til, at der kan sondres mellem to saerskilte markeder, da den paagaeldende forskel ikke tillaegges afgoerende vaegt af forbrugeren.
49 Endvidere bemaerkes, at det fremgaar af sagens akter, at "scooping-is" ogsaa ° i hvert fald for en dels vedkommende ° saelges paa offentlige steder uden at vaere en del af en restaurationsmaessig tjenesteydelse, dvs. i den traditionelle specialhandel. Det fremgaar endvidere af sagsakterne, at ikke blot kiosker, men ogsaa bagerforretninger/konditorier, slikbutikker, iskiosker, biografer, svoemmehaller og tankstationer har det noedvendige udstyr til at saelge "scooping-is", idet disse salgssteder samtidig er i stand til at tilbyde smaais. Kommissionen har ° i det mindste indirekte ° under den skriftlige forhandling anerkendt, at en del af storforbrugerisen tilbydes som "scooping-is" til umiddelbar indtagelse uden at vaere en del af en restaurationsmaessig tjenesteydelse.
50 Spoergsmaalet er herefter, om Kommissionen burde have medtaget den del af storforbrugerisen, der udmaales i enkeltportioner og saelges i konkurrence med smaais paa offentlige steder fra forskellige former for salgssteder, idet disse to produktkategorier er indbyrdes substituerbare ud fra forbrugerens synspunkt. Det fremgaar imidlertid af betragtning 140 til beslutningen, som sagsoegeren ikke har anfaegtet, at storforbrugeris inden for den traditionelle handel distribueres i henhold til eksklusive koebsaftaler. Retten finder paa den baggrund, at beslutningen om at holde "scooping-is" uden for det relevante marked, ikke i vaesentlig grad har aendret vurderingen af de omtvistede leveringsaftalers virkninger for konkurrencen, navnlig med hensyn til spoergsmaalet om, hvorvidt adgangen til markedet var lukket eller i betydeligt omfang hindret som foelge af aftalerne. Beslutningen boer saaledes efter Rettens opfattelse ikke annulleres, fordi "scooping-isen" er holdt uden for det relevante marked.
51 Sagsoegerens kritik af afgraensningen af produktmarkedet kan herefter ikke tiltraedes.
Det geografiske marked
° Sammenfatning af parternes argumentation
52 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at hvis man foelger selskabets definition af produktmarkedet som vaerende markedet for konsumis i vid forstand, kan det geografiske marked heller ikke begraenses til det tyske marked, naar henses til, at Kommissionen i beslutningen har taget hensyn til, at sagsoegeren, Langnese og Mars, ikke kun driver virksomhed i Tyskland, men ogsaa i adskillige andre lande, og da udviklingen af Faellesskabets indre marked i stigende grad vil reducere de eksisterende nationale forskelle.
53 Kommissionen har anfoert, at det geografiske marked er det tyske marked. Den har foerst gjort gaeldende, at sagsoegeren selv har anerkendt, at der fortsat bestaar nationale forskelle. Endvidere er distributionen af konsumis, herunder de af sagsoegeren indgaaede leveringsaftaler, udelukkende organiseret nationalt. Desuden varierer markedsstrukturerne og tilstedevaerelsen paa markedet fra medlemsstat til medlemsstat. Kommissionen har endelig tilfoejet, at reglerne om fremstilling af konsumis ikke er harmoniserede.
° Rettens bemaerkninger
54 Indledningsvis bemaerkes, at det fremgaar af beslutningen ° som ikke er blevet anfaegtet af sagsoegeren paa dette punkt ° at distributionen af industrielt fremstillet konsumis udelukkende er organiseret nationalt, og at de nationale saeregenheder afspejles i de forskellige markedsstrukturer, sortimenter og priser. Det er ligeledes ubestridt, at de omtvistede aftaler indgaas paa nationalt plan. Naar herudover henses til, at sagsoegeren ikke udtrykkeligt har bestridt, at det er relevant at afgraense det geografiske marked til kun at omfatte det tyske marked, saafremt produktmarkedet defineres som vaerende markedet for industrielt fremstillet smaais, finder Retten, at det er med rette og i overensstemmelse med retspraksis, at Kommissionen har lagt til grund, at det relevante geografiske marked er det tyske marked (jf. i denne retning Delimitis-dommen, naevnt ovenfor, praemis 18, og Michelin-dommen, naevnt ovenfor, praemis 25-28). Sagsoegerens kritik af afgraensningen af det geografiske marked kan saaledes ikke tiltraedes.
55 Det foerste led i anbringendet om en forkert afgraensning af markedet maa herefter forkastes.
Anbringendets andet led om de eksklusive koebsaftalers virkninger for konkurrencen
Sammenfatning af parternes argumentation
56 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at Kommissionen, uanset hvorledes det relevante marked afgraenses, ikke har foretaget en tilstraekkelig grundig undersoegelse af markedet i overensstemmelse med de i Domstolens praksis opstillede principper. Sagsoegeren har til stoette herfor henvist til Delimitis-dommen, hvorefter eksisterende aftalekompleksers betydning for adgangen til markedet afhaenger af antallet af salgssteder, der er bundet af forpligtelser, i forhold til antallet af frie salgssteder, af de indgaaede forpligtelsers varighed samt af forholdet mellem de maengder af varer, der er beroert af forpligtelserne, og dem, der ikke er det.
57 Kommissionen kan ifoelge sagsoegeren ikke begraense sig til at fastslaa, at selskabets leveringsaftaler daekker ca. (...)% (over 10%) af salgsstederne paa det relevante marked og af salget paa dette marked.
58 Det fremgaar nemlig ifoelge sagsoegeren af Domstolens praksis, at der ved vurderingen af, om en eksklusiv koebsaftale begraenser konkurrencen, ikke blot skal tages hensyn til de virkninger, der er direkte knyttet til den enkelte aftale, men ogsaa til den oekonomiske og retlige sammenhaeng, aftalen indgaar i, og hvor den sammen med andre aftaler kan have en kumulativ virkning for konkurrencen. Den paagaeldende sammenhaeng omfatter dels de aftaler, som samme producent har indgaaet med andre kunder (jf. dom af 11.7.1974, sag 8/74, Dassonville, Sml. s. 837, og af 19.4.1988, sag 27/87, Erauw-Jacquery, Sml. s. 1919), dels de lignende aftaler, som andre producenter har indgaaet med deres kunder (jf. Domstolens dom af 12.12.1967, sag 23/67, Brasserie de Haecht, Sml. 1965-1968, s. 421, org. ref.: Rec. s. 525, og af 28.2.1991, Delimitis, naevnt ovenfor). Desuden er den kumulative virkning af lignende aftaler paa markedet kun én omstaendighed blandt flere. Det er ifoelge sagsoegeren paa grundlag af disse principper, at leveringsaftalernes virkninger for konkurrenternes adgang til markedet skal vurderes.
59 Sagsoegeren har herved under henvisning til det tyske marked for konsumis for det foerste anfoert, at bindingsgraden, dvs. maengden af smaais, der saelges i henhold til de af Kommissionen anfaegtede leveringsaftaler, er saerdeles lav. Selv om den af Kommissionen foretagne afgraensning af markedet laegges til grund, omfatter sagsoegerens konkurrenters eksklusive koebsaftaler naeppe mere end 18% af de paa markedet solgte maengder. Den bindingsgrad, som de af sagsoegeren indgaaede aftaler medfoerer, ligger kun paa ca. (...)%. Den bindingsgrad paa 30%, som Kommissionen har betegnet som acceptabel i sin Femtende Beretning om Konkurrencepolitikken for 1985, er saaledes ikke overskredet. Sagsoegeren har tilfoejet, at det er med urette, at Kommissionen har medregnet de maengder, der saelges gennem grossister, ved beregningen af bindingsgraden, da grossisterne indgaar eksklusive koebsaftaler i eget navn og for egen regning.
60 Sagsoegeren finder for det andet, at Kommissionen ikke har taget tilstraekkeligt hensyn til leveringsaftalernes forholdsvis korte loebetid. Det fremgaar af de omtvistede aftalers vilkaar, at aftalerne kan opsiges til udgangen af hvert kalenderaar efter udloebet af det andet aar efter deres ikrafttraedelse. Saaledes har to tredjedele af de paa et givet tidspunkt loebende aftaler ifoelge sagsoegeren en fast loebetid paa mindre end et aar. Desuden opsiges hvert aar en tredjedel af alle de eksklusive koebsaftaler, hvorefter enhver konkurrent har fri adgang til de paagaeldende salgssteder.
61 Under disse omstaendigheder kan det eksisterende kompleks af eksklusive koebsaftaler ifoelge sagsoegeren ikke siges at lukke eller skabe hindringer for adgangen til den traditionelle specialhandel.
62 Kommissionen har i betragtning 68-71 til beslutningen foerst givet udtryk for, at den eksklusive koebsforpligtelse, sagsoegeren paalaegger forhandlerne, baade begraenser konkurrencen mellem varer af samme maerke og konkurrencen mellem varer af forskellige maerker. Paa grund af dette aftalemaessige forbud maa forhandleren ifoelge Kommissionen se bort fra tilbud om varer fra andre leverandoerer. Efter Kommissionens opfattelse vanskeliggoer eller forhindrer de eksklusive koebsforpligtelser dannelsen af uafhaengige distributionsstrukturer, som er noedvendige, hvis nye konkurrenter skal kunne komme ind paa det paagaeldende marked, eller hvis en virksomhed skal kunne styrke en allerede opnaaet markedsposition. Aftalens paabud om udelukkende at indkoebe de varer, der er omfattet af aftalen, er samtidig et forbud mod at saelge konkurrerende varer. Kombinationen af disse to elementer forstaerker i det foreliggende tilfaelde den konkurrencebegraensende virkning.
63 Kommissionen har dernaest i betragtning 105 til beslutningen anfoert, at sagsoegerens omsaetning og den del af markedet, der er beroert af de omtvistede leveringsaftaler, klart overskrider de graenser, der er opstillet i bagatelmeddelelsen. Alene disse omstaendigheder foerer til den konklusion, at leveringsaftalerne maerkbart begraenser mulighederne for, at tyske konkurrenter og konkurrenter fra andre medlemsstater kan komme ind paa det relevante marked eller foroege deres andel paa dette marked, og at de derfor falder ind under forbuddet i traktatens artikel 85, stk. 1. Der er efter Kommissionens opfattelse i det foreliggende tilfaelde ikke grund til at undersoege virkningerne af tilsvarende aftalekomplekser, som andre virksomheder har indgaaet paa det relevante marked.
64 Kommissionen har under saavel den skriftlige som den mundtlige forhandling tilfoejet, at der i henhold til retspraksis kun skal tages hensyn til samtidigt eksisterende aftalekompleksers kumulative virkninger, saafremt det kompleks af ensartede aftaler, der er indgaaet af den virksomhed, som er genstand for den konkurrenceretlige undersoegelse, ikke i sig selv opfylder betingelsen om en maerkbar paavirkning, (jf. dommene i sagerne Brasserie de Haecht og Delimitis, naevnt ovenfor).
65 Intervenienten, Mars, har anerkendt, at bindingsgraden ligger paa mellem 25% og 30%, hvad enten Kommissionens eller sagsoegerens afgraensning af markedet laegges til grund. Tallet afspejler imidlertid ikke de reelle markedsvilkaar i den traditionelle handel, da beregningerne hviler paa et gennemsnit.
66 Der boer efter Mars' opfattelse saerlig ses paa situationen inden for den traditionelle handel, da over 60% af alle smaais saelges paa dette marked, og da sagsoegeren kun har indgaaet leveringsaftaler paa denne del af det relevante marked.
67 I den traditionelle handel var bindingsgraden i 1990 efter intervenientens beregninger over 70%. Desuden skal der ifoelge Mars tages hensyn til sagsoegerens markedsandele og koncentrationsgraden. Sagsoegeren havde i 1992 en markedsandel paa 33,4% for saa vidt angaar salg af smaais i den traditionelle handel. Langnese' s markedsandel var 60%. Disse to store producenter havde saaledes tilsammen en markedsandel paa over 90%. Der er ifoelge Mars ingen tvivl om, at sagsoegeren og Langneseevet anfaegtet af sagsoegeren paa dette punkt ° at distributionen af industrielt fremstillet konsumis udelukkende er organiseret nationalt, og at de nationale saeregenheder afspejles i de forskellige markedsstrukturer, sortimenter og priser. Det er ligeledes ubestridt, at de omtvistede aftaler indgaas paa nationalt plan. Naar herudover henses til, at sagsoegeren ikke udtrykkeligt har bestridt, at det er relevant at afgraense det geografiske marked til kun at omfatte det tyske marked, saafremt produktmarkedet defineres som vaerende markedet for industrielt fremstillet smaais, finder Retten, at det er med rette og i overensstemmelse med retspraksis, at Kommissionen har lagt til grund, at det relevante geografiske marked er det tyske marked (jf. i denne retning Delimitis-dommen, naevnt ovenfor, praemis 18, og Michelin-dommen, naevnt ovenfor, praemis 25-28). Sagsoegerens kritik af afgraensningen af det geografiske marked kan saaledes ikke tiltraedes.
55 Det foerste led i anbringendet om en forkert afgraensning af markedet maa herefter forkastes.
Anbringendets andet led om de eksklusive koebsaftalers virkninger for konkurrencen
Sammenfatning af parternes argumentation
56 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at Kommissionen, uanset hvorledes det relevante marked afgraenses, ikke har foretaget en tilstraekkelig grundig undersoegelse af markedet i overensstemmelse med de i Domstolens praksis opstillede principper. Sagsoegeren har til stoette herfor henvist til Delimitis-dommen, hvorefter eksisterende aftalekompleksers betydning for adgangen til markedet afhaenger af antallet af salgssteder, der er bundet af forpligtelser, i forhold til antallet af frie salgssteder, af de indgaaede forpligtelsers varighed samt af forholdet mellem de maengder af varer, der er beroert af forpligtelserne, og dem, der ikke er det.
57 Kommissionen kan ifoelge sagsoegeren ikke begraense sig til at fastslaa, at selskabets leveringsaftaler daekker ca. (...)% (over 10%) af salgsstederne paa det relevante marked og af salget paa dette marked.
58 Det fremgaar nemlig ifoelge sagsoegeren af Domstolens praksis, at der ved vurderingen af, om en eksklusiv koebsaftale begraenser konkurrencen, ikke blot skal tages hensyn til de virkninger, der er direkte knyttet til den enkelte aftale, men ogsaa til den oekonomiske og retlige sammenhaeng, aftalen indgaar i, og hvor den sammen med andre aftaler kan have en kumulativ virkning for konkurrencen. Den paagaeldende sammenhaeng omfatter dels de aftaler, som samme producent har indgaaet med andre kunder (jf. dom af 11.7.1974, sag 8/74, Dassonville, Sml. s. 837, og af 19.4.1988, sag 27/87, Erauw-Jacquery, Sml. s. 1919), dels de lignende aftaler, som andre producenter har indgaaet med deres kunder (jf. Domstolens dom af 12.12.1967, sag 23/67, Brasserie de Haecht, Sml. 1965-1968, s. 421, org. ref.: Rec. s. 525, og af 28.2.1991, Delimitis, naevnt ovenfor). Desuden er den kumulative virkning af lignende aftaler paa markedet kun én omstaendighed blandt flere. Det er ifoelge sagsoegeren paa grundlag af disse principper, at leveringsaftalernes virkninger for konkurrenternes adgang til markedet skal vurderes.
59 Sagsoegeren har herved under henvisning til det tyske marked for konsumis for det foerste anfoert, at bindingsgraden, dvs. maengden af smaais, der saelges i henhold til de af Kommissionen anfaegtede leveringsaftaler, er saerdeles lav. Selv om den af Kommissionen foretagne afgraensning af markedet laegges til grund, omfatter sagsoegerens konkurrenters eksklusive koebsaftaler naeppe mere end 18% af de paa markedet solgte maengder. Den bindingsgrad, som de af sagsoegeren indgaaede aftaler medfoerer, ligger kun paa ca. (...)%. Den bindingsgrad paa 30%, som Kommissionen har betegnet som acceptabel i sin Femtende Beretning om Konkurrencepolitikken for 1985, er saaledes ikke overskredet. Sagsoegeren har tilfoejet, at det er med urette, at Kommissionen har medregnet de maengder, der saelges gennem grossister, ved beregningen af bindingsgraden, da grossisterne indgaar eksklusive koebsaftaler i eget navn og for egen regning.
60 Sagsoegeren finder for det andet, at Kommissionen ikke har taget tilstraekkeligt hensyn til leveringsaftalernes forholdsvis korte loebetid. Det fremgaar af de omtvistede aftalers vilkaar, at aftalerne kan opsiges til udgangen af hvert kalenderaar efter udloebet af det andet aar efter deres ikrafttraedelse. Saaledes har to tredjedele af de paa et givet tidspunkt loebende aftaler ifoelge sagsoegeren en fast loebetid paa mindre end et aar. Desuden opsiges hvert aar en tredjedel af alle de eksklusive koebsaftaler, hvorefter enhver konkurrent har fri adgang til de paagaeldende salgssteder.
61 Under disse omstaendigheder kan det eksisterende kompleks af eksklusive koebsaftaler ifoelge sagsoegeren ikke siges at lukke eller skabe hindringer for adgangen til den traditionelle specialhandel.
62 Kommissionen har i betragtning 68-71 til beslutningen foerst givet udtryk for, at den eksklusive koebsforpligtelse, sagsoegeren paalaegger forhandlerne, baade begraenser konkurrencen mellem varer af samme maerke og konkurrencen mellem varer af forskellige maerker. Paa grund af dette aftalemaessige forbud maa forhandleren ifoelge Kommissionen se bort fra tilbud om varer fra andre leverandoerer. Efter Kommissionens opfattelse vanskeliggoer eller forhindrer de eksklusive koebsforpligtelser dannelsen af uafhaengige distributionsstrukturer, som er noedvendige, hvis nye konkurrenter skal kunne komme ind paa det paagaeldende marked, eller hvis en virksomhed skal kunne styrke en allerede opnaaet markedsposition. Aftalens paabud om udelukkende at indkoebe de varer, der er omfattet af aftalen, er samtidig et forbud mod at saelge konkurrerende varer. Kombinationen af disse to elementer forstaerker i det foreliggende tilfaelde den konkurrencebegraensende virkning.
63 Kommissionen har dernaest i betragtning 105 til beslutningen anfoert, at sagsoegerens omsaetning og den del af markedet, der er beroert af de omtvistede leveringsaftaler, klart overskrider de graenser, der er opstillet i bagatelmeddelelsen. Alene disse omstaendigheder foerer til den konklusion, at leveringsaftalerne maerkbart begraenser mulighederne for, at tyske konkurrenter og konkurrenter fra andre medlemsstater kan komme ind paa det relevante marked eller foroege deres andel paa dette marked, og at de derfor falder ind under forbuddet i traktatens artikel 85, stk. 1. Der er efter Kommissionens opfattelse i det foreliggende tilfaelde ikke grund til at undersoege virkningerne af tilsvarende aftalekomplekser, som andre virksomheder har indgaaet paa det relevante marked.
64 Kommissionen har under saavel den skriftlige som den mundtlige forhandling tilfoejet, at der i henhold til retspraksis kun skal tages hensyn til samtidigt eksisterende aftalekompleksers kumulative virkninger, saafremt det kompleks af ensartede aftaler, der er indgaaet af den virksomhed, som er genstand for den konkurrenceretlige undersoegelse, ikke i sig selv opfylder betingelsen om en maerkbar paavirkning, (jf. dommene i sagerne Brasserie de Haecht og Delimitis, naevnt ovenfor).
65 Intervenienten, Mars, har anerkendt, at bindingsgraden ligger paa mellem 25% og 30%, hvad enten Kommissionens eller sagsoegerens afgraensning af markedet laegges til grund. Tallet afspejler imidlertid ikke de reelle markedsvilkaar i den traditionelle handel, da beregningerne hviler paa et gennemsnit.
66 Der boer efter Mars' opfattelse saerlig ses paa situationen inden for den traditionelle handel, da over 60% af alle smaais saelges paa dette marked, og da sagsoegeren kun har indgaaet leveringsaftaler paa denne del af det relevante marked.
67 I den traditionelle handel var bindingsgraden i 1990 efter intervenientens beregninger over 70%. Desuden skal der ifoelge Mars tages hensyn til sagsoegerens markedsandele og koncentrationsgraden. Sagsoegeren havde i 1992 en markedsandel paa 33,4% for saa vidt angaar salg af smaais i den traditionelle handel. Langnese' s markedsandel var 60%. Disse to store producenter havde saaledes tilsammen en markedsandel paa over 90%. Der er ifoelge Mars ingen tvivl om, at sagsoegeren og Langnese har en dominerende stilling paa det paagaeldende marked. Det kan derfor ikke serioest bestrides, at de af sagsoegeren indgaaede eksklusive koebsaftaler falder ind under traktatens artikel 85, stk. 1.
68 Mars har i relation til sagsoegerens vaesentligste argumenter om, hvorfor adgangen til den traditionelle specialhandel hverken er lukket eller hindret, for det foerste anfoert, at de mest interessante salgssteder ud fra et oekonomisk synspunkt netop er bundet af eksklusive koebsaftaler. For det andet er aftalernes faktiske loebetid meget laengere end skoennet af sagsoegeren, idet den formentlig overstiger ti aar. Detailhandlerne beslutter nemlig som regel ikke at opsige deres aftaler.
69 Desuden har en ny konkurrent paa markedet det problem, at der for den detailhandler, der er bundet af en eksklusivaftale, er tale om en "alt eller intet-afgoerelse". De faerreste handlende er parate til at give afkald paa den dominerende virksomheds produkter og skifte til den nye konkurrents mindre kendte produkter.
70 Alene den omstaendighed, at Mars inden for levnedsmiddeldetailhandelen efter eget udsagn for saa vidt angaar multipakninger, i forbindelse med hvilke der ikke findes nogen eksklusive koebsaftaler, har en markedsandel paa ca. 17%, som dermed er ti gange stoerre end selskabets markedsandel med hensyn til salget af isbarer i den traditionelle handel (ca. 1,7%), er et tilstraekkeligt bevis for, at adgangen til den traditionelle handel er lukket.
Rettens bemaerkninger
71 Indledningsvis bemaerkes, at Kommissionen i betragtning 68, 69 og 70 til beslutningen med rette har lagt til grund, at den i leveringsaftalerne indeholdte klausul, hvorefter detailhandleren forpligter sig til kun at forhandle varer, der er koebt direkte hos sagsoegeren, baade indeholder en eksklusiv koebsforpligtelse og et konkurrenceforbud, som tilsammen kan medfoere en begraensning af konkurrencen som omhandlet i traktatens artikel 85, stk. 1, saavel mellem varer af samme maerke som mellem varer af forskellige maerker.
72 Retten skal paa den baggrund undersoege, om Kommissionen har godtgjort, at de omtvistede leveringsaftaler ° som antaget i beslutningen ° paavirker konkurrencen paa markedet maerkbart.
73 Sagsoegeren har en staerk stilling paa det relevante marked. Som det fremgaar af beslutningen havde sagsoegeren i 1991 en samlet omsaetning paa (...) (over 1 mia.) DM, hvoraf (...) (over 900 mio.) DM hidroerte fra konsumis. Koncernen havde samme aar en konsolideret omsaetning paa (...) (over 1,5 mia.) DM. Hertil kommer at koncernen Suedzucker, som direkte eller indirekte kontrollerer 49% af kapitalen i det sagsoegende selskab, havde en omsaetning paa 4,54 mia. DM. Ifoelge betragtning 31 og 35 til beslutningen var sagsoegerens andel af det relevante marked i 1991 ca. (...)% inden for levnedsmiddelhandelen og (...)% (over 25%) inden for den traditionelle handel. Sagsoegeren har under den mundtlige forhandling bekraeftet sidstnaevnte tal under den forudsaetning, at Kommissionens afgraensning af markedet laegges til grund. Hvad angaar de omtvistede aftalers kvantitative betydning paa det relevante marked bemaerkes, at det fremgaar af sagens akter, at ca. (...)% (over 10%) af salgsstederne paa hele dette marked som defineret af Kommissionen er bundet til sagsoegeren af saadanne aftaler, og at sagsoegerens salg gennem disse salgssteder ligeledes udgoer ca. (...)% (over 10%) af det samlede salg paa markedet.
74 Ifoelge Kommissionen giver de sidstnaevnte oplysninger tilstraekkeligt grundlag for at fastslaa, at aftalerne maerkbart begraenser de muligheder, tyske konkurrenter og konkurrenter fra andre medlemsstater har for at etablere sig paa det relevante marked eller oege deres andel heraf, uden at det er noedvendigt at undersoege den kumulative virkning af andre konsumisleverandoerers tilsvarende aftalekomplekser, da den af de omtvistede aftaler beroerte del af markedet, som allerede udgoer ca. (...)% (over 10%) af det relevante marked, og de involverede virksomheders omsaetning klart ligger over de graenser, der er opstillet i bagatelmeddelelsen.
75 Denne meddelelse sigter imidlertid kun mod at definere de aftaler, som ifoelge Kommissionen ikke paavirker konkurrencen eller handelen mellem medlemsstater maerkbart. Det kan efter Rettens opfattelse ikke paa baggrund af meddelelsen med sikkerhed konkluderes, at et kompleks af eksklusive koebsaftaler automatisk maa siges at kunne hindre, begraense eller fordreje konkurrencen maerkbart, allerede fordi de i meddelelsen fastsatte graenser er overskredet. I oevrigt viser selve ordlyden af meddelelsens punkt 3, at det i konkrete tilfaelde absolut er muligt, at ogsaa aftaler mellem virksomheder, som overskrider de angivne graenser, kun paavirker handelen mellem medlemsstater eller konkurrencen i ubetydeligt omfang og som foelge heraf ikke falder ind under traktatens artikel 85, stk. 1.
76 I relation til spoergsmaalet om, hvorvidt de eksklusive koebsaftaler falder ind under forbuddet i traktatens artikel 85, stk. 1, skal det i henhold til retspraksis undersoeges, om vurderingen af alle lignende aftaler, der findes paa det relevante marked, og de oevrige oekonomiske og retlige omstaendigheder omkring de paagaeldende aftaler foerer til, at aftalerne tilsammen bevirker, at nye inden- og udenlandske konkurrenter hindres adgang til markedet. Saafremt undersoegelsen viser, at dette ikke er tilfaeldet, vil de enkelte aftaler, som aftalekomplekset bestaar af, ikke kunne antages at begraense konkurrencen, som omhandlet i traktatens artikel 85, stk. 1. Foerer undersoegelsen derimod til, at markedet er vanskeligt tilgaengeligt, maa det dernaest vurderes, i hvilket omfang de omtvistede aftaler bidrager til den kumulative virkning, idet det kun er de aftaler, der i vaesentligt omfang bidrager til en eventuel afskaermning af markedet, der er forbudt (jf. Delimitis-dommen, praemis 23 og 24).
77 Endvidere bemaerkes, at det ved vurderingen af en eksklusiv koebsaftales virkninger ° som fastslaaet af Domstolen i sagen Brasserie de Haecht (jf. ovenfor) ° er noedvendigt at tage hensyn til den oekonomiske og retlige sammenhaeng, aftalen indgaar i, og hvor den sammen med andre aftaler kan have en kumulativ virkning for konkurrencen.
78 Det fremgaar desuden af Domstolens praksis, at betydningen af et kompleks af eksklusive koebsaftaler for adgangen til markedet navnlig afhaenger af antallet af salgssteder, der saaledes er kontraktligt bundet til producenter, i forhold til antallet af frie detailhandlere, af de maengder, der er omfattet af de paagaeldende forpligtelser, og af forholdet mellem disse maengder og dem, der saelges af detailhandlere, som ikke er bundet af koebsforpligtelser. Desuden udgoer den bindingsgrad, der foelger af et kompleks af eksklusive koebsaftaler ° selv om den har en vis betydning ved bedoemmelsen af afskaermningen af markedet ° kun én omstaendighed blandt flere i den oekonomiske og retlige sammenhaeng, hvori en aftale eller, som i det foreliggende tilfaelde, et aftalekompleks skal bedoemmes (jf. Delimitis-dommen, praemis 19 og 20).
79 Bindingsgraden, dvs. procentdelen af salgssteder, der er bundet af eksklusive koebsaftaler, og af salget gennem disse salgssteder, skal efter Rettens opfattelse i det foreliggende tilfaelde fastlaegges under hensyntagen til mulighederne for at faa adgang til detailhandlerne paa hele det relevante marked, saaledes som det er blevet afgraenset af Kommissionen, dvs. saavel den traditionelle handel som levnedsmiddelhandelen, idet markedsafgraensningen har til formaal at fastlaegge de rammer, inden for hvilke de omtvistede aftalers virkninger for konkurrencen skal bedoemmes.
80 Retten skal herved foerst bemaerke, at man ° som anfoert ovenfor (praemis 73) ° ud fra omfanget af salget af smaais paa det relevante marked naar frem til en bindingsgrad paa ca. (...)% (over 10%), som kan tilskrives de af sagsoegeren indgaaede eksklusive koebsaftaler. Hvad angaar den kumulative virkning af andre tilsvarende aftaler paa markedet bemaerkes dernaest, at de tilsvarende eksklusive koebsaftaler, der er indgaaet af Langnese ° den anden store isproducent i Tyskland ° daekker ca. (...)% af det relevante marked.
81 Det kan herefter fastslaas, at de to stoerste producenters komplekser af eksklusive koebsaftaler beroerer ca. (...)% af markedet, hvilket ligger over den bindingsgrad paa 30%, som af Kommissionen blev betragtet som acceptabel ved fremsendelsen af den administrative skrivelse til sagsoegeren, som senere blev kommenteret i punkt 19 i Den Femtende Beretning om Konkurrencepolitikken for 1985.
82 Bindingsgraden er imidlertid som naevnt (jf. ovenfor, praemis 78) kun én omstaendighed blandt flere i den oekonomiske og retlige sammenhaeng, hvori et aftalekompleks skal bedoemmes. Der skal desuden foretages en undersoegelse af de bestaaende vilkaar paa markedet og navnlig af nye konkurrenters reelle og konkrete muligheder for at traenge ind paa dette paa trods af det eksisterende kompleks af eksklusive koebsaftaler.
83 Kommissionen har i denne forbindelse henvist til, at der findes yderligere vaesentlige hindringer for adgangen til markedet, saavel i levnedsmiddelhandelen som i den traditionelle handel. Det fremgaar saaledes af betragtning 100 og 134-137 til beslutningen, at nye konkurrenters adgang til markedet vanskeliggoeres ved, at der findes en laaneordning omfattende et stort antal frysekummer, som sagsoegeren stiller til raadighed for detailhandlere i saavel levnedsmiddelhandelen som den traditionelle handel (i 1991 i alt ca. (...), heraf (...) i den traditionelle handel og (...) i levnedsmiddelhandelen, jf. betragtning 57 til beslutningen) paa den betingelse, at detailhandlerne forpligter sig til udelukkende at benytte dem til sagsoegerens varer.
84 Retten finder, at Kommissionen med rette har lagt til grund, at der herved er tale om en omstaendighed, der er med til at vanskeliggoere adgangen til markedet. Ordningen medfoerer nemlig noedvendigvis, at enhver ny konkurrent, der gaar ind paa markedet, enten skal overbevise detailhandleren om at skifte den af sagsoegeren opstillede frysekumme ud med en anden, hvilket indebaerer et afkald paa den omsaetning, der skabes med den tidligere leverandoers produkter, eller faa detailhandleren til at acceptere, at der opstilles yderligere en frysekumme, hvilket kan vise sig at vaere umuligt, navnlig paa grund af pladsmangel hos de smaa salgssteder. Hvis den ny konkurrent kun kan tilbyde et begraenset vareudvalg, hvilket er tilfaeldet for intervenientens vedkommende, kan det desuden vaere vanskeligt for ham at overtale detailhandleren til at opsige kontrakten med den tidligere leverandoer. PRAEMISSERNE FORTSAETTES UNDER DOKNUM : 693A0009.1
85 Det fremgaar desuden af sagens akter, at der inden for den traditionelle handel findes et stort antal selvstaendige detailhandlere, hvis gennemsnitlige omsaetning er forholdsvis beskeden. En ny konkurrent kan saaledes kun oprette et rentabelt distributionssystem, hvis der inden for et bestemt geografisk omraade samles et stort antal detailhandlere, som kan faa varerne leveret fra regionale depoter eller centrallagre. Den omstaendighed, at der mangler et uafhaengigt mellemled, medfoerer, at opsplitningen af efterspoergslen udgoer en yderligere hindring for adgangen til markedet. Endelig har Kommissionen med rette taget hensyn til, at sagsoegerens varer saelges under nogle meget kendte maerker.
86 Paa den baggrund finder Retten, at de af sagsoegeren indgaaede eksklusive koebsaftaler i lyset af de tilsvarende aftaler, der er indgaaet paa det relevante marked, og de oevrige omstaendigheder i den oekonomiske og retlige sammenhaeng, aftalerne indgaar i, som defineret ovenfor i praemis 83, 84 og 85, kan paavirke konkurrencen maerkbart, som omhandlet i traktatens artikel 85, stk. 1.
87 I betragtning af sagsoegerens staerke position paa det relevante marked, navnlig selskabets markedsandel, finder Retten, at aftalerne i betydelig grad bidrager til en afskaermning af markedet.
88 Paa baggrund af det anfoerte er det saaledes Rettens opfattelse, at Kommissionen med rette har lagt til grund, at de omtvistede aftaler medfoerer en maerkbar begraensning af konkurrencen paa de relevante marked.
89 Anbringendets andet led kan herefter ikke tiltraedes.
Anbringendets tredje led om Kommissionens paastaaede pligt til af foretage en opdeling af de enkelte aftaler, saaledes at en del af dem ikke rammes af forbuddet i traktatens artikel 85, stk. 1
Sammenfatning af parternes argumentation
90 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at Kommissionen kun kan forbyde aftaler, der falder ind under traktatens artikel 85, stk. 1, og kun saafremt begraensningen af konkurrencen overskrider maerkbarhedstaersklen.
91 Ifoelge sagsoegeren er en undersoegelse heraf saerlig paakraevet i det foreliggende tilfaelde, dels fordi Kommissionen ogsaa har forbudt de lignende eksklusive koebsaftaler, som Langnese har indgaaet, og som der er taget hensyn til ved vurderingen af den kumulative virkning af ensartede aftaler, dels fordi det efter Rettens praesidents kendelse af 16. juni 1992 om foreloebige forholdsregler i den sag, der gik forud for naervaerende sags anlaeg (jf. ovenfor, praemis 7), havde vaeret muligt at undersoege, om der, naar der ses bort fra aftalerne med servicestationerne, er tale om, at klausulerne om eksklusivitet i de oevrige aftaler fortsat paavirker konkurrencen maerkbart.
92 Kommissionen har gjort gaeldende, at den ikke havde pligt til at fastlaegge nogen taerskel, under hvilken de af sagsoegeren indgaaede leveringsaftaler var forenelige med traktatens artikel 85.
93 Kommissionen har til stoette herfor i betragtning 107 til beslutningen anfoert, at den maerkbare paavirkning af konkurrencen har relation til alle de af sagsoegeren indgaaede leveringsaftaler. Naar der foreligger et kompleks af aftaler af samme art indgaaet af én og samme producent, maa spoergsmaalet om, hvorvidt der er tale om en maerkbar paavirkning, afgoeres ud fra en samlet vurdering, idet det ikke er muligt at holde visse dele af aftalekomplekset udenfor. Traktatens artikel 85, stk. 1, tillader ikke, at enkeltaftaler eller aftalekomplekser opdeles paa en saadan maade, at en "ikke-maerkbar" del holdes uden for det i bestemmelsen indeholdte forbud.
94 Kommissionen har i den forbindelse tilfoejet, at sagsoegeren ikke har kunnet opstille kriterier, der kan danne grundlag for en opdeling af aftalerne. En saadan opdeling ville efter Kommissionens opfattelse vaere vilkaarlig. Endvidere er traktatens artikel 85, stk. 2, af retssikkerhedsgrunde til hinder for en opdeling, isaer i forbindelse med aftalekomplekser.
Rettens bemaerkninger
95 Indledningsvis bemaerkes, at det fremgaar af retspraksis, at et kompleks af eksklusive koebsaftaler indgaaet af en enkelt leverandoer kan falde uden for forbuddet i artikel 85, stk. 1, saafremt det ikke sammen med alle lignende aftaler paa markedet, herunder aftaler indgaaet af andre leverandoerer, i vaesentlig grad bidrager til, at nye inden- og udenlandske konkurrenter hindres adgang til markedet (jf. Delimitis-dommen, praemis 23 og 24). Naar der er tale om et kompleks af ensartede aftaler indgaaet af en enkelt producent, skal vurderingen af aftalekompleksets virkninger for konkurrencen saaledes efter Rettens opfattelse omfatte alle de enkelte aftaler, komplekset bestaar af. Desuden har Kommissionen med henblik paa vurderingen af, om traktatens artikel 85, stk. 1, finder anvendelse, pligt til at undersoege de reelle forhold i det konkrete tilfaelde, idet den ikke kan basere sig paa hypotetiske situationer. Retten finder herved, at en opdeling af de omtvistede aftaler i forskellige hypotetiske kategorier i det foreliggende tilfaelde ° som anfoert af Kommissionen ° vil kunne vaere vilkaarlig.
96 Hvad dernaest angaar spoergsmaalet, om Kommissionen burde have undersoegt den konkurrencebegraensende virkning af sagsoegerens aftalekompleks efter forbuddet mod Langnese' s tilsvarende aftalekompleks, skal det blot bemaerkes, at det foelger af Delimitis-dommen, at saafremt Kommissionen ° som i det foreliggende tilfaelde ° konstaterer, at alle ensartede aftaler, der findes paa markedet, og de oevrige oekonomiske og retlige omstaendigheder foerer til, at konkurrencen kan paavirkes maerkbart som omhandlet i traktatens artikel 85, stk. 1, og derefter med rette finder, at en producents leveringsaftaler i vaesentligt omfang bidrager til denne afskaermning af markedet, falder den paagaeldende producents aftaler i det hele ind under forbuddet i traktatens artikel 85, stk. 1. Den omstaendighed, at Kommissionen samtidig forbyder en anden producents tilsvarende aftalekompleks, kan ikke aendre noget herved.
97 Hvad endelig angaar Rettens praesidents kendelse af 16. juni 1992, jf. ovenfor, som sagsoegeren har paaberaabt sig til stoette for sine argumenter, bemaerkes, at den paagaeldende kendelse, hvorved gennemfoerelsen af Kommissionens beslutning af 25. marts 1992 blev udsat, undtagen for saa vidt angaar de salgssteder paa servicestationer, som var bundet af eksklusive koebsaftaler med sagsoegeren og Langnese, blev afsagt i en sag om foreloebige forholdsregler. Den foreloebige forholdsregel, som blev truffet ud fra en afvejning af parternes forskellige interesser, skulle udelukke risikoen for et alvorligt og uopretteligt tab for saa vel Mars som sagsoegeren. Kendelsen havde saaledes et saerligt formaal, og den findes derfor ikke at kunne paaberaabes til stoette for, at Kommissionen havde pligt til at opdele de enkelte aftaler med henblik paa vurderingen af, om de faldt ind under traktatens artikel 85, stk. 1.
98 Retten finder saaledes, at et kompleks af ensartede aftaler skal vurderes samlet, og at Kommissionen derfor med rette ikke foretog en opdeling af aftalerne. Det paagaeldende led i anbringendet maa dermed forkastes.
99 Anbringendet om en tilsidesaettelse af traktatens artikel 85, stk. 1, kan herefter ikke tiltraedes.
Anbringendet om en tilsidesaettelse af traktatens artikel 85, stk. 3
100 Sagsoegeren har for det tilfaelde, at de omtvistede aftaler maa anses for at falde ind under forbuddet i traktatens artikel 85, stk. 1, gjort gaeldende, at aftalerne enten er omfattet af en gruppefritagelse i henhold til forordning nr. 1984/83 eller burde kunne gives en individuel fritagelse. Anbringendet indeholder tre led. Sagsoegeren finder for det foerste, at Kommissionen ikke kunne fravige den vurdering, den havde anlagt i den administrative skrivelse efter anmeldelsen af de omtvistede aftaler i 1985. Sagsoegeren har for det andet gjort gaeldende, at de omtvistede aftaler ikke ° som det med urette er lagt til grund af Kommissionen ° er indgaaet for et ubestemt tidsrum, som omhandlet i artikel 3, litra d) i forordning nr. 1984/83, og at de derfor ikke er omfattet af fritagelsen i henhold til denne forordning. Endelig har sagsoegeren for det tredje anfoert, at afvisningen af at give en individuel fritagelse udgoer en tilsidesaettelse af traktatens artikel 85, stk. 3.
Anbringendets foerste led om Kommissionens paastaaede pligt til ikke at fravige den vurdering, den havde anlagt i den administrative skrivelse
Sammenfatning af parternes argumentation
101 Sagsoegeren har til stoette for argumentet om, at Kommissionen ikke i relation til spoergsmaalet om anvendelsen af traktatens artikel 85, stk. 3, kunne fravige den vurdering, den havde anlagt i den administrative skrivelse, som Kommissionen havde sendt til sagsoegeren, gjort gaeldende, at fremsendelsen af en administrativ skrivelse ikke kan stille de virksomheder, der modtager skrivelsen, daarligere, end hvis de havde opnaaet en formel beslutning fra Kommissionens side. Sagsoegeren har herved under henvisning til artikel 8, stk. 3, i forordning nr. 17 understreget, at Kommissionen kun kan tilbagekalde eller aendre en formel beslutning om fritagelse, saafremt de faktiske forhold har aendret sig paa et for beslutningen vaesentligt punkt, eller saafremt beslutningen hviler paa urigtige oplysninger eller er fremkaldt ved svig. Ifoelge sagsoegeren indebaerer bestemmelsen navnlig, at en aendring af den retlige vurdering ikke giver tilstraekkeligt grundlag for at tilbagekalde en beslutning om fritagelse. Sagsoegeren har tilfoejet, at der ogsaa gaelder en saadan begraensning i relation til den vurdering, der er anlagt i et "comfort letter".
102 Med hensyn til det af Kommissionen i betragtning 149 og 150 til beslutningen anfoerte har sagsoegeren anfoert, at redegoerelsen for de faktiske omstaendigheder i anmeldelsen var fuldstaendig og i overensstemmelse med de dagaeldende regler. Desuden har de faktiske forhold ikke aendret sig vaesentligt siden fremsendelsen af den administrative skrivelse i 1985.
103 Sagsoegeren har endvidere anfoert, at selskabet i sin anmeldelse redegjorde for alle de omstaendigheder, som Kommissionen fortsat anser for vaesentlige, nemlig markedsandelene og de maengder, der blev solgt gennem de salgssteder, som var bundet af eksklusive koebsaftaler. Sagsoegeren har henvist til, at selskabet var naaet frem til en bindingsgrad paa 17% for hele markedet for industrielt fremstillet is. Hvis Kommissionen dengang ° ligesom nu ° havde begraenset ismarkedet til markedet for industrielt fremstillet smaais, ville den ud fra de af sagsoegeren givne oplysninger kunne have konstateret, at bindingsgraden var hoejere end de af sagsoegeren angivne 17%. Sagsoegeren har tilfoejet, at Kommissionen maa have gjort sig saadanne overvejelser paa davaerende tidspunkt, eftersom den i sin Femtende Beretning om Konkurrencepolitikken for 1985 taler om en bindingsgrad paa 30%.
104 Kommissionen kan ifoelge sagsoegeren heller ikke begrunde en genoptagelse af proceduren med Mars' indtraeden paa markedet. Naar Kommissionen undersoeger eksklusive koebsaftaler og naar frem til, at de kan tillades, maa man kunne gaa ud fra, at vurderingen er foretaget under hensyntagen til spoergsmaalet om, hvorvidt eksisterende eller potentielle konkurrenters adgang til markedet er lukket, eller om deres ekspansionsmuligheder paa markedet i praksis er begraensede. Mars' klage burde saaledes have vaeret behandlet i forbindelse med undersoegelsen i 1985, hvis denne ellers var blevet gennemfoert paa korrekt vis.
105 Da Kommissionen ifoelge sagsoegeren ikke har godtgjort, at de faktiske forhold siden fremsendelsen af den administrative skrivelse har aendret sig paa et for beslutningen vaesentligt punkt, er den bundet af den vurdering, den anlagde i naevnte skrivelse.
106 Kommissionen har indledningsvis anfoert, at den under de foreliggende omstaendigheder ikke er bundet af den administrative skrivelse. Den har herved gjort gaeldende, at "comfort letters" ikke kan have en stoerre bindende virkning end de formelle beslutninger, de ud fra et funktionelt synspunkt traeder i stedet for ved anvendelse af konkurrencereglerne i praksis. Kommissionen har henvist til, at den i henhold til artikel 8, stk. 3, litra a), i forordning nr. 17 kan tilbagekalde eller aendre en formel beslutning om fritagelse, "saafremt de faktiske forhold har aendret sig paa et for beslutningen vaesentligt punkt". Kommissionen har understreget, at den administrative skrivelse blev fremsendt, uden at der officielt var indledt en procedure, uden offentliggoerelse i henhold til artikel 19, stk. 3, i forordning nr. 17 og uden forudgaaende hoering af Det Raadgivende Udvalg for Kartel- og Monopolspoergsmaal. Kommissionen har tilfoejet, at skrivelsen, der var baseret paa en foreloebig undersoegelse, i overensstemmelse med fast praksis indeholdt et udtrykkeligt forbehold om en genoptagelse af proceduren, "saafremt det retlige eller faktiske grundlag for den anlagte vurdering aendres vaesentligt".
107 Kommissionen finder det paa den baggrund berettiget, at den i betragtning 149 til beslutningen har antaget, at proceduren burde genoptages med den begrundelse, at redegoerelsen for de faktiske omstaendigheder i anmeldelsen var ufuldstaendig, idet der hverken var henvist til aftalen om gensidig anerkendelse af de eksklusive koebsaftaler inden for Fachsparte Eiskrem eller til betydningen og omfanget af begraensningerne i adgangen til at benytte de frysekummer, der opstilles i levnedsmiddelhandelen, hvilket ville have gjort det muligt for Kommissionen at afdaekke yderligere hindringer for adgangen til markedet.
108 Kommissionen har i betragtning 150 til beslutningen tillige anfoert, at Mars' og Jacob Suchard' s indtraeden paa markedet er nye faktiske forhold, som berettiger en genoptagelse af proceduren, da det netop er Mars' erfaringer, der har vist, at der er sket en afskaermning af markedet, og dermed givet anledning til en ny undersoegelse.
109 I oevrigt har Kommissionen i medfoer af de proceduremaessige garantier, der er hjemlet i artikel 3 i forordning nr. 17 og i artikel 6 i Kommissionens forordning nr. 99/63/EOEF af 25. juli 1963 om udtalelser i henhold til artikel 19, stk. 1 og 2 i forordning nr. 17 (EFT 1963-1964, s. 42), pligt til at foretage en grundig undersoegelse af alle de faktiske oplysninger og retlige betragtninger, klagerne fremkommer med (jf. Rettens dom af 18.9.1992, sag T-24/90, Automec mod Kommissionen, Sml. II, s. 2223). Sagsoegeren har saaledes med urette gjort gaeldende, at den administrative skrivelse noedvendigvis maatte foere til en afvisning af Mars' klage.
Rettens bemaerkninger
110 Indledningsvis bemaerkes, at det fremgaar af retspraksis, at en administrativ skrivelse som den, der blev sendt til sagsoegeren efter anmeldelsen af selskabets leveringsaftaler i 1985, hverken udgoer en beslutning om en negativattest eller en beslutning i henhold til traktatens artikel 85, stk. 3, som omhandlet i artikel 2 og 6 i forordning nr. 17, idet den administrative skrivelse ikke er udfaerdiget i overensstemmelse med denne forordnings bestemmelser (jf. Domstolens domme af 10.7.1980, henholdsvis i de forenede sager 253/78, 1/79, 2/79 og 3/79, Giry og Guerlain m.fl., Sml. s. 2327, i sag 37/79, Marty, Sml. s. 2481, og i sag 99/79, Lancôme og Cosparfrance, Sml. s. 2511, samt dom af 11.12.1980, sag 31/80, L' Oréal, Sml. s. 3775). I de anfoerte sager lagde Domstolen vaegt paa, at de omhandlede administrative skrivelser var blevet faerdigbehandlet uden den offentliggoerelse, som foreskrives i artikel 19, stk. 3, i forordning nr. 17, og at der heller ikke var sket nogen offentliggoerelse i henhold til forordningens artikel 21, stk. 1.
111 Endvidere bemaerkes, at der er tale om en skrivelse, hvorved sagsoegeren blev gjort bekendt med, at Kommissionen ikke fandt anledning til at skride ind over for de omhandlede aftaler, idet disse under de foreliggende omstaendigheder var forenelige med traktatens konkurrenceregler, og at sagen derfor kunne henlaegges. I den henseende finder Retten, at den omstaendighed, at Kommissionen naevnte den administrative skrivelse og fremsatte visse bemaerkninger hertil i sin Femtende Beretning om Konkurrencepolitikken for 1985, ikke aendrer skrivelsens retlige karakter.
112 Endelig bemaerkes, at Kommissionen i sit indlaeg under den mundtlige forhandling har oplyst, at den paa davaerende tidspunkt alene foretog en foreloebig undersoegelse af markedsvilkaarene, som i det vaesentlige var baseret paa de oplysninger, den havde modtaget fra sagsoegeren, ogsaa for saa vidt angaar de oplysninger, der foerte til afgraensningen af det relevante marked og til beregningen af bindingsgraden. Desuden forbeholdt Kommissionen sig i denne forbindelse i den administrative skrivelse ret til at genoptage proceduren, saafremt det retlige eller faktiske grundlag for Kommissionens vurdering maatte aendre sig vaesentligt. Et saadant forbehold er i oevrigt i overensstemmelse med Kommissionens administrative praksis paa omraadet.
113 Hvad angaar spoergsmaalet om, hvorvidt de faktiske omstaendigheder har aendret sig vaesentligt siden fremsendelsen af den administrative skrivelse, bemaerkes for det foerste, at det fremgaar af sagens akter, at to nye konkurrenter, nemlig Mars og Jacobs Suchard, senere er traadt ind paa markedet. Det er i oevrigt ubestridt, at der for intervenienten Mars' vedkommende er tale om en saerlig konkurrent, der kun tilbyder et begraenset vareudvalg, og som har valgt en anden salgspolitik end sine vaesentligste konkurrenter. For det andet bemaerkes, at Kommissionen efter indgivelsen af Mars' klage fik kendskab til, at der, navnlig inden for levnedsmiddelhandelen, fandtes yderligere hindringer for adgangen til markedet, som i relation til sagsoegeren var baseret paa den forpligtelse, selskabet paalagde detailhandlerne til udelukkende at opbevare selskabets produkter i de frysekummer, det stillede til raadighed.
114 Efter Rettens opfattelse er der herved tale om nye forhold, der, navnlig paa baggrund af intervenientens konkrete problemer, gjorde det berettiget at foretage en mere dybtgaaende og noeje undersoegelse af betingelserne for adgangen til markedet end den, der var foretaget forud for fremsendelsen af den administrative skrivelse. Retten finder saaledes, at skrivelsen ikke forhindrede Kommissionen i at genoptage proceduren med henblik paa at vurdere, om de omtvistede leveringsaftaler i det konkrete tilfaelde var forenelige med konkurrencereglerne.
115 Dette er desuden i overensstemmelse med Kommissionens forpligtelse i medfoer af de proceduremaessige garantier, der er hjemlet i artikel 3 i forordning nr. 17 og i artikel 6 i forordning nr. 99/63, til at foretage en grundig undersoegelse af de faktiske oplysninger og retlige betragtninger, en klager fremkommer med, med henblik paa at vurdere, om der paa baggrund heraf kan siges at foreligge en adfaerd, der kan fordreje konkurrencen inden for faellesmarkedet og paavirke handelen mellem medlemsstater (jf. dommen i sagen Automec mod Kommissionen, praemis 79, naevnt ovenfor).
116 Anbringendets foerste led maa herefter forkastes, uden at det er noedvendigt at tage stilling til spoergsmaalet om, hvorvidt sagsoegerens anmeldelse var ufuldstaendig.
Anbringendets andet led om, at de omtvistede aftaler er omfattet af en gruppefritagelse
Sammenfatning af parternes argumentation
117 Sagsoegeren har i denne forbindelse gjort gaeldende, at aftalerne ikke er indgaaet "for et ubestemt tidsrum", jf. artikel 3, litra d), i forordning nr. 1984/83, saaledes som det er lagt til grund af Kommissionen.
118 Naar en aftale i foerste omgang er indgaaet for et bestemt tidsrum og ved udloebet heraf forlaenges med et bestemt tidsrum, nemlig et aar, er tidspunktet for aftalens udloeb ifoelge sagsoegeren ikke uvist, men derimod fastsat. Sagsoegeren har anfoert, at artikel 3, litra d), i forordning nr. 1984/83 ikke udelukker, at aftaler, der er indgaaet for et bestemt tidsrum, kan fornys for en ny periode, hver gang de udloeber. Det er ifoelge sagsoegeren uden betydning, at forlaengelsen af aftalen sker automatisk eller udelukkende ved en udtrykkelig erklaering fra forhandlerens side, idet det er ubestridt, at parterne har ret til at bringe aftalerne til ophoer efter udloebet af en bestemt periode.
119 Sagsoegeren har herved tilfoejet, at Kommissionen ikke kan fratage selskabet retten til at paaberaabe sig gruppefritagelsen i henhold til forordning nr. 1984/83, da Kommissionen ikke har ladet det fremgaa af beslutningens dispositive del, at den lod fordelen ved fritagelsen bortfalde i medfoer af forordningens artikel 14.
120 Kommissionen har gjort gaeldende, at leveringsaftalerne ° som anfoert af Kommissionen i betragtning 112 til beslutningen ° ikke kan opnaa en gruppefritagelse i henhold til forordning nr. 1984/83, da aftaler af typen "aftaler med en fast loebetid paa maksimalt to aar og efterfoelgende automatisk forlaengelse" er indgaaet "for et ubestemt tidsrum", jf. artikel 3, litra d), i den naevnte forordning. Deres udloebstidspunkt afhaenger af en uvis fremtidig haendelse, nemlig af en af parternes initiativ. Ifoelge Kommissionen er en saadan fortolkning af artikel 3, litra d), i oevrigt i overensstemmelse med punkt 39 i meddelelsen vedroerende Kommissionens forordning (EOEF) nr. 1983/83 og (EOEF) nr. 1984/83 af 22. juni 1983 om anvendelse af traktatens artikel 85, stk. 3, paa kategorier af henholdsvis eneforhandlingsaftaler og eksklusive koebsaftaler (EFT 1984 C 101, s. 2).
121 Kommissionen har understreget, at sagsoegeren under alle omstaendigheder ikke kan paaberaabe sig forordning nr. 1984/83, da Kommissionen har afvist at give selskabet en individuel fritagelse i henhold til artikel 6 i forordning nr. 17. Dette resultat foelger af karakteren af gruppefritagelsesforordninger, idet en gruppefritagelse ikke forudsaetter, at det i hvert enkelt tilfaelde undersoeges, om de i traktaten opstillede betingelser for en fritagelse faktisk er opfyldt. Det foelger heraf, at en beslutning om at afvise at give en individuel fritagelse, som er truffet efter en konkret vurdering af de omhandlede aftaler paa grundlag af betingelserne i traktatens artikel 85, stk. 3, er til hinder for, at sagsoegeren kan paaberaabe sig en gruppefritagelse.
Rettens bemaerkninger
122 Idet det bemaerkes, at de i denne sag omhandlede aftaler under alle omstaendigheder er indgaaet for et ubestemt tidsrum, som omhandlet i forordningens artikel 3, litra d), hvorfor de ikke kan drage fordel af gruppefritagelsen i henhold til forordning nr. 1984/83, findes det ufornoedent at tage stilling til spoergsmaalet, om sagsoegeren kan paaberaabe sig en gruppefritagelse, fordi Kommissionen ikke har ladet det fremgaa af beslutningens dispositive del, at den lod fordelen ved gruppefritagelsen bortfalde i medfoer af forordningens artikel 14.
123 Det fremgaar saaledes af ordlyden af artikel 3, litra d), i forordning nr. 1984/83, at gruppefritagelsen i henhold til forordningen ikke finder anvendelse, naar den paagaeldende aftale er indgaaet for et ubestemt tidsrum. Der er efter Rettens opfattelse i den henseende i praksis ingen forskel mellem en aftale, som udtrykkeligt er indgaaet for et ubestemt tidsrum med mulighed for at opsige aftaleforholdet ° en aftaleform, der i henhold til artikel 3, litra d), i forordning nr. 1984/83 er holdt uden for den ved forordningen indroemmede gruppefritagelse ° og en aftale, der som den i det foreliggende tilfaelde omhandlede efter to aar er genstand for stiltiende forlaengelser, saa laenge den ikke opsiges af en af parterne. I begge tilfaelde er parterne ikke tvunget til, men har ° hvis de oensker det ° fri adgang til at tage deres aftaleforhold op til fornyet overvejelse og vurdere andre muligheder paa markedet. En saadan undersoegelse, som artikel 3, litra d), i forordning nr. 1984/83 har til formaal at gennemtvinge, kan foere til, at nye konkurrenter faar adgang til detailhandlere, der er frigjort for enhver forpligtelse. Desuden bemaerkes, at det ° som anfoert af Kommissionen i betragtning 113 til beslutningen ° ved en konkurrenceretlig vurdering af aftalerne er afgoerende, at loebetiden ikke er fast, da den afhaenger af, at en af aftaleparterne tager et initiativ.
124 De aftaler, der forlaenges stiltiende og som kan loebe i mere end fem aar, maa herefter anses for at vaere indgaaet for et ubestemt tidsrum, og de kan derfor ikke drage fordel af gruppefritagelsen i henhold til forordning nr. 1984/83. Anbringendets andet led kan saaledes ikke tiltraedes.
Anbringendets tredje led om, hvorvidt leveringsaftalerne opfylder betingelserne i traktatens artikel 85, stk. 3
Sammenfatning af parternes argumentation
125 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at der boer gives en individuel fritagelse for leveringsaftalerne, eftersom de opfylder betingelserne i traktatens artikel 85, stk. 3.
126 Sagsoegeren har anfoert, at leveringsaftalerne medfoerer en forbedring af distributionen af konsumis. Det er nemlig aftalerne, der skaber mulighed for regelmaessige leverancer i hele Tyskland, selv til de smaa salgssteder. Sagsoegeren har herved gjort gaeldende, at selskabet uden de omtvistede aftaler af omkostningsgrunde ville vaere noedsaget til at standse leverancerne til ca. 42% af sine kunder, idet disse kunders aarlige salg er for beskedent. Efter sagsoegerens opfattelse ville leverancerne til de smaa salgssteder ikke bliver overtaget af lokale producenter eller grossister, saaledes som det er lagt til grund af Kommissionen. Hvad angaar grossisterne har sagsoegeren tilfoejet, at disse naeppe vil vaere interesserede i at sikre regelmaessige leverancer i hele Tyskland til de smaa salgssteder, idet grossisterne kun saelger is som en supplerende vare til kunder, som koeber andre dybfrostvarer i store maengder, med henblik paa at komplettere disse kunders vareudvalg.
127 Desuden har Kommissionen ifoelge sagsoegeren ikke i beslutningen taget tilstraekkeligt hensyn til noedvendigheden af at have en frysekumme for at kunne saelge konsumis. Saafremt detailhandlerne ikke selv kan eller vil koebe frysekummerne, kan producenten eventuelt stille disse til raadighed, paa betingelse af, at han kan opnaa sikkerhed for, at der gennem leverancerne til salgsstedet kan opnaas en given minimumsomsaetning. Dette forudsaetter, at det paagaeldende salgssted er bundet af en eksklusiv koebsaftale. Sagsoegeren finder, at det forhold, at der stilles frysekummer til raadighed for detailhandlerne, medfoerer en aabning af markedet.
128 Sagsoegeren har dernaest gjort gaeldende, at der paa markedet, saaledes som det er blevet afgraenset af Kommissionen, hersker en konkurrence, som sikrer, at fordelene videregives til forbrugerne, idet leveringsaftalerne kun foerer til en bindingsgrad paa ca. 30%, og da forpligtelserne ogsaa er tidsmaessigt begraensede. Desuden kan forbrugerne som foelge af sagsoegerens distributionssystem drage fordel af et stort antal salgssteder for konsumis i hele Tyskland og af et komplet vareudvalg paa disse salgssteder. Uden de omtvistede aftaler ville enhver producent vaere noedsaget til udelukkende at tilbyde detailhandelen de mest efterspurgte artikler.
129 Sagsoegeren har endelig gjort gaeldende, at de eksklusive koebsaftaler paa ingen maade udelukker konkurrencen som omhandlet i traktatens artikel 85, stk. 3, litra b). Sagsoegeren har herved anfoert, at det er med urette, at Kommissionen under henvisning til dommen i sagen Europemballage og Continental Can mod Kommissionen, jf. ovenfor, har tilkendegivet, at den omstaendighed, at der ikke findes en effektiv konkurrence paa markedet, er tilstraekkelig til, at den negative betingelse i traktatens artikel 85, stk. 3, litra b), er opfyldt. Dommens generelle kontekst viser nemlig, at betingelsen kun kan siges ikke at vaere opfyldt, saafremt enhver realistisk mulighed for konkurrence i det vaesentlige er fjernet, hvilket der ikke er tale om i det foreliggende tilfaelde.
130 Sagsoegeren finder under alle omstaendigheder, at der findes en "effektiv konkurrence" paa det relevante marked. Selskabet har herved anfoert, at Kommissionen i forbindelse med sin undersoegelse ikke har taget tilstraekkeligt hensyn til de salgssteder inden for levnedsmiddelhandelen, der ikke er bundet af nogen form for forpligtelser, og gennem hvilke omkring 39% af det samlede salg finder sted. Desuden er en bindingsgrad paa under 30% ikke tegn paa en "udelukkelse" af konkurrencen. Alene den omstaendighed, at to producenter har store andele af et marked eller af et markedssegment, giver ikke formodning for, at konkurrencen er udelukket eller begraenset.
131 Kommissionen har gjort gaeldende, at de i traktatens artikel 85, stk. 3, opstillede betingelser for en individuel fritagelse ikke er opfyldt.
132 Kommissionen har i den henseende anfoert, at leveringsaftalerne ikke bidrager til at forbedre fordelingen af varerne, jf. artikel 85, stk. 3, idet aftalerne ikke indebaerer objektive og konkrete fordele for almenheden, der kan opveje de ulemper, som aftalerne medfoerer for konkurrencen, jf. Domstolens dom af 13. juli 1966, forenede sager 56/64 og 58/64, Consten og Grundig mod Kommissionen (Sml. 1965-1968, s. 245, org. ref.: Rec. s. 429).
133 Kommissionen finder, under hensyntagen til sagsoegerens staerke stilling paa markedet, at de fordele, der kan vaere forbundet med eksklusive koebsaftaler, nemlig en styrkelse af konkurrencen mellem varer af forskellige maerker, ikke kan konstateres i det foreliggende tilfaelde. Konkurrencen paa markedet begraenses tvaertimod af, at der findes et kompleks af eksklusive koebsaftaler, som udgoer en vaesentlig hindring for adgangen til markedet, og sagsoegerens stilling i forhold til selskabets konkurrenter bliver som foelge heraf styrket betydeligt. I oevrigt finder Kommissionen, at de regelmaessige forsyninger til forbrugerne i hele Tyskland ikke vil blive bragt i fare, saafremt de eksklusive koebsaftaler opgives.
134 Kommissionen har dernaest gjort gaeldende, at den omstaendighed, at de eksklusive koebsaftaler foerer til et ensartet og gennemskueligt distributionssystem, ikke giver grundlag for at antage, at brugerne faar rimelig andel i fordelen ved aftalerne. Virksomhederne er nemlig ikke tvunget til at videregive de fordele, der opstaar som foelge af aftalerne, hvis der ikke er en effektiv konkurrence. Desuden begraenser aftalerne forbrugerens valgmuligheder, idet de salgssteder, der er bundet af aftalerne, kun har en bestemt producents udvalg af is.
135 Endelig finder Kommissionen, at den negative betingelse i traktatens artikel 85, stk. 3, litra b), er opfyldt, da der ikke findes en effektiv konkurrence paa det relevante marked. Hvad angaar levnedsmiddelhandelen, har Kommissionen gjort gaeldende, at den staerke stilling, som sagsoegeren og Langnese, der tilsammen staar for mere end to tredjedele af salget gennem denne distributionskanal, har, og koncentrationen af efterspoergslen udgoer en vaesentlig hindring for adgangen til markedet. Hvad angaar den traditionelle handel, vanskeliggoeres adgangen til markedet i stort omfang af den kumulative virkning af alle bestaaende eksklusive koebsaftaler. Kommissionen skoenner herved, at ca. (...)% (over 55%) af det samlede salg inden for den traditionelle handel sker ved hjaelp af eksklusive koebsaftaler. Desuden finder Kommissionen, at laaneordningen med frysekummer, der stilles til raadighed af sagsoegeren og Langnese paa hele markedet, ogsaa medfoerer begraensninger af konkurrencen.
136 Intervenienten, Mars, har bestridt, at indgaaelse af eksklusive koebsaftaler og oprettelse af producentens eget distributionssystem er noedvendige forudsaetninger for en effektiv og rationel distribution af industrielt fremstillet konsumis. Det er nemlig et absolut saertilfaelde, at producenter har saadanne distributionssystemer, idet de saakaldte "impulsvarer" som hovedregel leveres af producenten til grossisternes centrallagre, hvorefter grossisterne samler ordrerne fra de forskellige salgssteder og leverer varerne til disse. Ifoelge Mars' oplysninger har sagsoegeren kun i Tyskland, Danmark og Italien indgaaet aftaler om salgsstedseksklusivitet.
137 Sagsoegeren har ifoelge Mars ikke ret i, at grossisterne hverken vil eller kan forsyne den traditionelle handel. Hvis grossisterne ikke er i stand til at forsyne det antal salgssteder, der er noedvendigt for en rationel distribution, skyldes dette ifoelge Mars de omtvistede eksklusive koebsaftaler, som binder et stort antal salgssteder.
138 Det af sagsoegeren anvendte system medfoerer, at nye konkurrenter naesten fuldstaendigt hindres adgang til markedet for de saakaldte "impulsis", hvor der opnaas meget store fortjenester. Mars har endelig anfoert, at det foelger af Domstolens praksis, at den omstaendighed, at en virksomhed har skabt et marked, ikke giver den ret til at opretholde sin position paa markedet ved at indgaa eksklusive koebsaftaler (jf. dommen i sagen Hoffmann-La Roche mod Kommissionen, naevnt ovenfor).
Rettens bemaerkninger
139 Med henblik paa vurderingen af, om Kommissionen var berettiget til at afvise at meddele en individuel fritagelse, bemaerkes indledningsvis, at der kun kan meddeles en individuel fritagelse, hvis den omhandlede aftale opfylder alle de fire betingelser i traktatens artikel 85, stk. 3, og at en anmodning om fritagelse saaledes skal afvises, naar blot en af de fire betingelser ikke er opfyldt (jf. f.eks. Rettens dom af 15.7.1994, sag T-17/93, Matra Hachette mod Kommissionen, Sml. II, s. 595, praemis 104).
140 Endvidere bemaerkes, at Kommissionen paa dette omraade raader over et vidt skoen. Kommissionens enekompetence i henhold til artikel 9 i forordning nr. 17 til at meddele en fritagelse i medfoer af traktatens artikel 85, stk. 3, indebaerer noedvendigvis, at der skal foretages nogle vanskelige oekonomiske vurderinger. Domstolskontrollen med disse vurderinger skal foretages under hensyn til deres karakter og begraense sig til en undersoegelse af rigtigheden af de faktiske omstaendigheder og af Kommissionens retlige subsumption af de faktiske omstaendigheder. Domstolskontrollen retter sig saaledes foerst og fremmest mod beslutningernes begrundelse, hvoraf det skal fremgaa, hvilke kendsgerninger og overvejelser de naevnte vurderinger er baseret paa (jf. dommen i sagen Consten og Grundig mod Kommissionen, naevnt ovenfor). Disse principper, som er fastslaaet i retspraksis, skal danne grundlag for undersoegelsen af, om beslutningen bygger paa et urigtigt faktisk grundlag eller hviler paa en urigtig retsopfattelse eller paa et aabenbart urigtigt skoen (jf. dommen i sagen Matra Hachette mod Kommissionen, naevnt ovenfor, praemis 104).
141 Det fremgaar desuden af fast retspraksis, at saafremt der anmodes om en fritagelse i henhold til artikel 85, stk. 3, paahviler det i foerste raekke de beroerte virksomheder for Kommissionen at fremlaegge dokumentation, der kan bevise, at aftalen opfylder betingelserne i traktatens artikel 85, stk. 3 (jf. f.eks. Domstolens dom af 11.7.1985, sag 42/84, Remia m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 2545, og af 17.1.1984, forenede sager 43/82 og 63/82, VBVB og VBBB mod Kommissionen, Sml. s. 19).
142 For saa vidt angaar den foerste af de fire betingelser i traktatens artikel 85, stk. 3, bemaerkes, at der i medfoer af bestemmelsen kan indroemmes fritagelse for aftaler, "som bidrager til at forbedre produktionen eller fordelingen af varerne eller til at fremme den tekniske eller oekonomiske udvikling". Det fremgaar i den forbindelse af Domstolens praksis, at man ikke kan anse enhver fordel, som aftalen medfoerer for parternes produktions- eller distributionsvirksomhed, for en saadan forbedring. En forbedring skal navnlig indebaere maerkbare objektive fordele, som kan opveje de ulemper, aftalen medfoerer for konkurrencen (jf. dommen i sagen Consten og Grundig mod Kommissionen, naevnt ovenfor).
143 I det foreliggende tilfaelde er denne foerste betingelse behandlet i betragtning 115-121 til beslutningen. Selv om det fremgaar af femte betragtning til forordning nr. 1984/83, at eksklusive koebsaftaler i almindelighed medfoerer en forbedring af distributionen, idet de goer det muligt for leverandoeren at planlaegge afsaetningen af sine varer mere noejagtigt og laengere tid i forvejen og sikre videreforhandleren en regelmaessig daekning af hans behov i aftaleperioden, og selv om det antages, at sagsoegeren af omkostningsgrunde vil vaere noedt til at indstille leveringen til bestemte smaa salgssteder, hvis selskabet forpligtes til at give afkald paa de eksklusive koebsaftaler med disse, finder Kommissionen, at de omtvistede aftaler ikke medfoerer objektive og konkrete fordele for almenheden, som kan opveje de ulemper for konkurrencen, der er forbundet med dem.
144 Kommissionen har til stoette herfor for det foerste anfoert, at de omtvistede aftaler i betragtning af sagsoegerens staerke stilling paa det relevante marked ikke ° som forudsat i sjette betragtning til forordning nr. 1984/83 ° stimulerer konkurrencen mellem varer af forskellige maerker. Kommissionen har nemlig med rette lagt til grund, at det omhandlede aftalekompleks er en vigtig hindring for adgangen til markedet, som begraenser konkurrencen.
145 Det fremgaar for det andet af betragtning 120 til beslutningen, at Kommissionen har lagt til grund, at de smaa salgssteder, som sagsoegeren eventuelt maatte indstille sine leverancer til af omkostningsgrunde, vil kunne faa deres forsyninger fra andre leverandoerer, f.eks. smaa lokale producenter, eller gennem uafhaengige mellemmaend, som kan tilbyde flere vareudvalg. Endvidere har Kommissionen henvist til, at sagsoegeren selv har oplyst, at selskabet fortsat leverer til endog meget smaa salgssteder med en aarlig omsaetning paa omkring 300 DM, saafremt de har en gunstig geografisk placering.
146 Der henvises i denne forbindelse til, at intervenienten, Mars, har anfoert, at det er et absolut saertilfaelde, at saakaldte "impulsvarer" distribueres gennem producenternes eget transportsystem. Det er saaledes ubestridt, at virksomheder under Unilever-koncernen, herunder Langnese, kun i Tyskland, Danmark og Italien har indgaaet aftaler om salgsstedseksklusivitet.
147 Sagsoegeren har ganske vist gjort gaeldende, at selskabet af omkostningsgrunde vil vaere noedsaget til at standse leverancerne til et vist antal smaa salgssteder, hvis det skal opgive sine eksklusive koebsaftaler, men selskabet har efter Rettens opfattelse ikke godtgjort, at en saadan situation ville kunne bringe de regelmaessige leverancer af smaais i hele Tyskland i fare, og at de beroerte smaa salgssteder navnlig ikke vil kunne faa deres forsyning fra andre leverandoerer eller fra grossister som en direkte konsekvens af den frie konkurrence, der i saa fald ville herske. Sagsoegeren har heller ikke paa overbevisende maade paavist, hvilke saerlige forhold i Tyskland der har gjort det noedvendigt for producenterne at oprette deres eget distributionssystem. Retten finder saaledes, at sagsoegeren ikke har godtgjort, at Kommissionen har foretaget et aabenbart urigtigt skoen ved at antage, at de omtvistede aftaler ikke opfylder den foerste betingelse i traktatens artikel 85, stk. 3. Retten anser sagen for tilstraekkeligt belyst af sagsakterne, og der ses derfor ikke at vaere grund til at foretage vidneafhoeringer om grossisternes vilje til og mulighed for at forsyne detailhandlerne i den traditionelle handel eller om de begraensninger af konkurrencen, de eksklusive koebsaftaler medfoerer, herunder om en ny konkurrents mulighed for at etablere sig og skabe kendskab til sig selv inden for den traditionelle handel, som foreslaaet af intervenienten.
148 Da de omtvistede aftaler ikke opfylder den foerste betingelse i traktatens artikel 85, stk. 3, maa anbringendets tredje led forkastes, uden at det er noedvendigt at undersoege, om Kommissionen har foretaget et aabenbart urigtigt skoen med hensyn til de oevrige betingelser i bestemmelsen, eftersom anmodningen om fritagelse skal afvises, naar blot en af de fire betingelser ikke er opfyldt.
149 Anbringendet om en tilsidesaettelse af traktatens artikel 85, stk. 3, maa herefter i det hele forkastes.
Anbringendet om en tilsidesaettelse af artikel 3 i forordning nr. 17
Sammenfatning af parternes argumentation
150 Sagsoegeren har til stoette for dette anbringende foerst gjort gaeldende, at artikel 3 i forordning nr. 17 ikke giver Kommissionen ret til at paalaegge selskabet at oplyse de forhandlere, med hvem det har indgaaet eksklusive koebsaftaler, om ordlyden af beslutningens artikel 1 og 2. Sagsoegeren har anfoert, at selskabet selv kan vaelge, hvorledes det vil efterkomme Kommissionens beslutning om at forbyde aftalerne.
151 For saa vidt angaar beslutningens artikel 4 har sagsoegeren gjort gaeldende, at Kommissionen i henhold til artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 17 alene kan paalaegge selskabet "at bringe de konstaterede overtraedelser til ophoer". Der er ikke hjemmel til at forbyde indgaaelse af nye aftaler, der ° efter Kommissionens opfattelse ° strider mod traktatens artikel 85, stk. 1, og ikke opfylder betingelserne i traktatens artikel 85, stk. 3. Kommissionen kan heller ikke forbyde indgaaelse af nye aftaler, der falder ind under fritagelsen i henhold til forordning nr. 1984/83, uden forinden at lade fordelen ved fritagelsen bortfalde i medfoer af forordningens artikel 14.
152 Ifoelge sagsoegeren kan beslutningens artikel 4 under alle omstaendigheder ikke indebaere et forbud mod indgaaelse af nye eksklusive koebsaftaler, der med hensyn til loebetiden er aendret paa en saadan maade, at der ° selv ud fra det af Kommissionen anlagte synspunkt ° ikke er nogen tvivl om, at de falder ind under forordning nr. 1984/83.
153 Kommissionen har i betragtning 154 til beslutningen forklaret, at forbuddet for sagsoegeren mod indtil den 31. december 1997 at indgaa nye leveringsaftaler af samme karakter som de eksisterende aftaler, der er erklaeret uforenelige med traktatens artikel 85, stk. 1, er begrundet i, at "beslutningen om, at overtraedelserne skal indstilles, ville ... vaere uden virkning, hvis det umiddelbart skulle tillades SLG (sagsoegeren) at erstatte de nuvaerende leveringsaftaler med nye".
154 Kommissionen har bestridt, at artikel 3 i forordning nr. 17 ikke udgoer en gyldig hjemmel. Kommissionen har anfoert, at den kompetence, som artiklen giver den, skal udoeves saa virkningsfuldt og saa hensigtsmaessigt som muligt i den konkrete situation (jf. Domstolens kendelse af 17.1.1980, sag 792/79 R, Camera Care mod Kommissionen, Sml. s. 119).
155 Ifoelge Kommissionen indebaerer den paagaeldende kompetence en ret til at paalaegge virksomhederne at foretage eller undlade at foretage visse handlinger med henblik paa at bringe overtraedelsen til ophoer. De saaledes paalagte saerlige forpligtelser skal fastlaegges ud fra, hvad der er noedvendigt for at genetablere lovlige forhold. Kommissionen har desuden anfoert, at artikel 3 i forordning nr. 17 bemyndiger den til at traeffe enhver foranstaltning, der maatte vise sig noedvendig for at bringe den konstaterede overtraedelse til ophoer, og at den saaledes baade kan udstede paabud og nedlaegge forbud (jf. Domstolens dom af 31.3.1993, forenede sager C-89/85, C-104/85, C-114/85, C-116/85, C-117/85 og C-125/85 ° C-129/85, Ahlstroem Osakeyhtioe m.fl. mod Kommissionen ("cellulose"), Sml. I, s. 1307).
156 I det foreliggende tilfaelde er forbuddet begrundet i noedvendigheden af at forhindre forsoeg paa omgaaelse af det i beslutningens artikel 1 nedlagte forbud. Sagsoegeren ville nemlig paa grundlag af forordning nr. 1984/83 til en enhver tid kunne opnaa en gruppefritagelse for nye eksklusive koebsaftaler, saafremt beslutningens artikel 4 ikke var blevet vedtaget. Kommissionen har herved tilfoejet, at forbuddet er af underordnet betydning og alene sigter mod at undgaa en unoedvendig gentagelse af den administrative procedure, som foerte til afvisningen af at meddele en individuel fritagelse. Beslutningens artikel 4 gaar ikke ud over det, der er noedvendigt for at genetablere en situation, som er i overensstemmelse med traktaten.
157 Kommissionen har endelig gjort gaeldende, at beslutningens artikel 3 er en noedvendig foelge af forbuddet mod leveringsaftalerne. De supplerende oplysninger, som sagsoegeren skal give sine medkontrahenter, forklarer ophaevelsen af aftalerne og skaber den fornoedne klarhed.
Rettens bemaerkninger
158 Der skal indledningsvis tages stilling til det af sagsoegeren anfoerte om, at artikel 3 i forordning nr. 17 ikke giver hjemmel til beslutningens artikel 3, hvorefter det paalaegges sagsoegeren "senest tre maaneder efter meddelelsen af naervaerende beslutning at oplyse de videreforhandlere, med hvem virksomheden har indgaaet stadig gaeldende aftaler af den i artikel 1 naevnte karakter, om ordlyden af artikel 1 og 2 under henvisning til, at aftalerne ikke har retsvirkning". Der henvises herved til ordlyden af artikel 3 i forordning nr. 17: "Konstaterer Kommissionen ... at der foreligger en overtraedelse af bestemmelserne i traktatens artikel 85 eller 86, kan den ved en beslutning paalaegge de deltagende virksomheder og sammenslutninger af virksomheder at bringe de konstaterede overtraedelser til ophoer". Efter Rettens opfattelse giver bestemmelsen ogsaa Kommissionen kompetence til at paalaegge en virksomhed at give en meddelelse som sket ved beslutningens artikel 3 med henblik paa at sikre en effektiv gennemfoerelse af beslutningen. Da der i oevrigt er tale om en bestemmelse, der er i overensstemmelse med Kommissionens administrative praksis paa omraadet, maa sagsoegerens argument vedroerende gyldigheden af beslutningens artikel 3 herefter forkastes.
159 Hvad dernaest angaar spoergsmaalet om, hvorvidt der er hjemmel for beslutningens artikel 4, hvorefter det forbydes sagsoegeren at indgaa aftaler af den i beslutningens artikel 1 omhandlede karakter, idet de strider mod traktatens artikel 85, stk. 1, finder Retten, at artikel 3 i forordning nr. 17, jf. ovenfor i praemis 158, kun giver Kommissionen kompetence til at forbyde eksisterende eksklusive koebsaftaler, som er uforenelige med konkurrencereglerne.
160 Hvad angaar muligheden for at genoprette et kompleks af eksklusive koebsaftaler bemaerkes, at det fremgaar af retspraksis omkring anvendelsen af artikel 85, stk. 1, at selv naar vurderingen af alle ensartede aftaler paa det relevante marked og de oevrige oekonomiske og retlige omstaendigheder foerer til, at det paagaeldende marked er vanskeligt tilgaengeligt, falder eksklusive koebsaftaler, der er indgaaet af en leverandoer, som ikke i vaesentligt omfang bidrager til den kumulative virkning, ikke ind under forbuddet i artikel 85, stk. 1 (jf. Delimitis-dommen, praemis 23 og 24).
161 Det foelger heraf, at artikel 85, stk. 1, som udgangspunkt ikke er til hinder for, at der indgaas eksklusive koebsaftaler, saafremt dette ikke i vaesentligt omfang bidrager til en afskaermning af markedet. Retten kan i den forbindelse ikke tiltraede Kommissionens argumentation, hvorefter forbuddet mod at indgaa nogen form for aftaler fremover er begrundet i noedvendigheden af at undgaa forsoeg paa omgaaelse af det i den anfaegtede beslutnings artikel 1 nedlagte forbud mod de eksisterende aftaler ved hjaelp af forordning nr. 1984/83.
162 Forordning nr. 1984/83 er nemlig en generel retsakt, som giver virksomhederne mulighed for at drage fordel af en gruppefritagelse for visse eksklusive koebsaftaler, der som udgangspunkt opfylder betingelserne i artikel 85, stk. 3. I overensstemmelse med princippet om retskildernes trinfoelge kan Kommissionen ikke ved en individuel beslutning indskraenke eller begraense retsvirkningerne af en generel retsakt, medmindre denne giver en udtrykkelig hjemmel hertil. Artikel 14 i forordning nr. 1984/83 giver ganske vist Kommissionen kompetence til at lade fordelen ved anvendelse af forordningen bortfalde, dersom den i en konkret sag fastslaar, at en aftale, som er fritaget, alligevel har virkninger, som er uforenelige med betingelserne i traktatens artikel 85, stk. 3, men artikel 14 giver derimod ingen hjemmel til at lade fordelen ved en gruppefritagelse bortfalde, for saa vidt angaar fremtidige aftaler.
163 Desuden findes det at vaere i strid med ligebehandlingsprincippet, som er et af faellesskabsrettens grundlaeggende principper, at afskaere visse virksomheder fra fremover at drage fordel af en gruppefritagelsesforordning, mens andre virksomheder, saasom intervenienten i det foreliggende tilfaelde, fortsat kan indgaa eksklusive koebsaftaler som dem, der forbydes ved beslutningen. Et saadant forbud ville saaledes kunne goere indgreb i bestemte virksomheders oekonomiske handlefrihed og skabe konkurrencefordrejning paa markedet, hvilket strider mod traktatens maalsaetninger.
164 Af de saaledes anfoerte grunde finder Retten, at det paagaeldende anbringende kan tiltraedes. Beslutningens artikel 4 boer saaledes annulleres.
165 Det foelger af de anfoerte grunde, at Kommissionen boer frifindes, dog saaledes at beslutningens artikel 4 annulleres.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
166 I henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 3, foerste afsnit, kan Retten fordele sagens omkostninger eller bestemme, at hver part skal baere sine egne omkostninger, hvis hver af parterne henholdsvis taber eller vinder paa et eller flere punkter. Sagsoegeren har i det vaesentlige tabt sagen og boer derfor baere sine egne omkostninger og betale samtlige sagens oevrige omkostninger, herunder omkostningerne vedroerende sagen om foreloebige forholdsregler og intervenientens omkostninger, med undtagelse af en fjerdedel af alle sagsoegtes omkostninger. Sagsoegte baerer saaledes en fjerdedel af sine egne omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Anden Udvidede Afdeling)
1) Artikel 4 i Kommissionens beslutning 93/405/EOEF af 23. december 1992 om en procedure i henhold til EOEF-traktatens artikel 85 mod Schoeller Lebensmittel GmbH & Co. KG (IV/31.533 og IV/34.072) annulleres.
2) I oevrigt frifindes Kommissionen.
3) Sagsoegeren betaler samtlige sagens omkostninger, herunder omkostningerne vedroerende sagen om foreloebige forholdsregler og intervenientens omkostninger, med undtagelse af en fjerdedel af alle sagsoegtes omkostninger.
4) Kommissionen baerer en fjerdedel af sine egne omkostninger.