CELEX: 62007TJ0024
Konkurencija
Karteliai
Plokšti nerūdijančio plieno gaminiai
Pagal Reglamentą [EB] Nr. 1/2003 priimtas sprendimas, konstatuojantis AP 65 straipsnio pažeidimą pasibaigus EAPB sutarties galiojimui
Papildomas lydinio mokestis
Komisijos kompetencija
Atsakomybė už neteisėtus veiksmus
Res judicata galia
Teisė į gynybą
Galimybė susipažinti su byla
Senatis
Non bis in idem principas
Bendradarbiavimas per administracinę procedūrą

Teisinis pagrindas
1.
EAPB sutarties nuostatos
AP 65 straipsnyje numatyta:
„1.   Visi įmonių tarpusavio susitarimai, įmonių asociacijų sprendimai ir suderinti veiksmai, kuriais siekiama tiesiogiai ar netiesiogiai sulaikyti, apriboti ar iškreipti normalią konkurenciją bendrojoje rinkoje, yra draudžiami, ypač tokie, kuriais siekiama:
a)
nustatyti kainas;
b)
apriboti bei kontroliuoti gamybą, techninį vystymąsi ar investavimą;
c)
pasidalyti rinkas, produktus, klientus ar tiekimo šaltinius.
2.   Tačiau Komisija leidžia tam tikriems produktams sudaryti specializacijos sutartis, bendras pirkimo ar bendro pardavimo sutartis, jeigu nutaria, kad [yra tenkinamos kai kurios sąlygos <…>]
3.   Kaip nustatyta 47 straipsnyje, Komisija turi teisę gauti jai reikalingą informaciją specialiai kreipdamasi į atitinkamą šalį arba nustatydama taisykles, apie kokius susitarimus, sprendimus ar praktiką reikia jai pranešti.
4.   Bet kuris susitarimas ar sprendimas, draudžiamas šio straipsnio 1 dalyje, automatiškai negalioja ir juo negalima remtis jokiame valstybės narės teisme.
Jeigu nesinaudojama teise kreiptis į Teismą, tik Komisija gali nuspręsti, ar toks susitarimas bei sprendimas yra suderinami su šiuo straipsniu.
5.   Įmonėms, kurios sudarė automatiškai negaliojančius susitarimus, arba per arbitražą, baudas, boikotą ar kitokiais būdais įgyvendino ar bandė įgyvendinti automatiškai negaliojantį susitarimą ar sprendimą bei susitarimą, kuriam buvo nesuteiktas ar atšauktas leidimas, arba kurios gavo leidimus, sąmoningai pateikusios neteisingą informaciją, arba kurios įsitraukė į šio straipsnio 1 dalyje draudžiamas veikas, Komisija gali skirti vienkartines ar periodines baudas, kurių dydis neviršija dvigubos apyvartos tų produktų, kurie buvo šiuo straipsniu draudžiamų susitarimų, sprendimų ar veikų dalykas; tačiau jeigu susitarimo, sprendimo ar veikos tikslas yra apriboti gamybą, techninį vystymąsi ar investavimą, maksimalus vienkartinių baudų dydis gali būti padidintas iki 10% metinės įmonių pažeidėjų apyvartos, o maksimalus periodinių baudų dydis – iki 20% dienos apyvartos.“
Pagal EAPB 97 straipsnį šios sutarties galiojimo terminas baigėsi 2002 m. liepos 23 dieną.
2.
Komisijos komunikatas dėl kai kurių konkurencijos bylų, susijusių su EAPB sutarties galiojimo pasibaigimu, nagrinėjimo aspektų
2002 m. birželio 18 d. Komisija priėmė Komunikatą dėl kai kurių konkurencijos bylų, susijusių su EAPB sutarties galiojimo pasibaigimu, nagrinėjimo aspektų (
OL C 152, p. 5
, toliau – 2002 m. birželio 18 d. Komunikatas).
2002 m. birželio 18 d. Komunikato 2 punkte nurodoma, kad šiuo komunikatu siekiama:
„—
ūkio subjektų ir valstybių narių interesais pakartoti svarbiausius materialinės ir procedūrinės teisės pakeitimus, atsirandančius dėl perėjimo prie EB tvarkos tiek, kiek jie susiję su EAPB sutartimi ir jos antrine teise <…>
—
paaiškinti, kaip Komisija siekia sureguliuoti dėl perėjimo nuo EAPB prie EB tvarkos atsiradusias specifines problemas kartelių ir piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi <…>, koncentracijų tarp įmonių kontrolės <…> ir valstybės pagalbos kontrolės srityse.“
2002 m. birželio 18 d. Komunikato 31 punktas, esantis skyriuje, skirtame dėl perėjimo nuo EAPB prie EB tvarkos atsiradusioms specifinėms problemoms, suformuluotas taip:
„Jei taikant Bendrijos konkurencijos taisykles susitarimams Komisija nustato pažeidimą su EAPB sutartimi susijusioje srityje, taikoma pažeidimą įrodančių faktinių aplinkybių atsiradimo metu galiojusi materialinė teisė, nesvarbu, kokia būtų taikymo data. Bet kuriuo atveju pasibaigus EAPB sutarties galiojimui procedūros klausimams yra taikytina EB teisė. <…>“
3.
Reglamento (EB) Nr. 1/2003 nuostatos
Pagal 2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų (EB) 81 ir (EB) 82 straipsniuose, įgyvendinimo (
OL L 1, 2003, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 205) 4 straipsnį „siekiant, kad būtų taikomi (EB) 81 ir (EB) 82 straipsniai, Komisija turi įgaliojimus, nustatytus šiuo reglamentu“.
Reglamento Nr. 1/2003 7 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
„Kai Komisija, veikdama skundo pagrindu ar savo iniciatyva, nustato (EB) 81 straipsnio ar (EB) 82 straipsnio pažeidimą, ji gali priimti sprendimą, reikalaujantį, kad įmonės ar įmonių asociacijos nutrauktų pažeidimą. Tuo tikslu ji gali skirti įmonei ar įmonių asociacijai bet kokią elgesio ar struktūrinę koreguojančią priemonę, proporcingą įvykdytam pažeidimui ir būtiną pažeidimui veiksmingai nutraukti. Struktūrinės priemonės gali būti skiriamos tik tuo atveju, jei nėra lygiai taip pat veiksmingos elgesio priemonės arba jei lygiai taip veiksminga elgesio priemonė būtų įmonei didesnė našta nei struktūrinė. Komisija taip pat gali konstatuoti, kad pažeidimas padarytas praeityje, jei ji turi teisėtą interesą tai daryti.“
Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje nurodyta:
„Komisija savo sprendimu gali skirti baudas įmonėms ar įmonių asociacijoms, jei jos tyčia ar dėl neatsargumo:
a)
pažeidžia (EB) 81 ar (EB) 82 straipsnio nuostatas; ar
b)
nesilaiko sprendimo, nustatančio laikinųjų apsaugos priemonių taikymą pagal 8 straipsnį; ar
c)
nesilaiko įsipareigojimo, kuris pagal 9 straipsnį priimtu sprendimu tapo privalomu.
Vienai įmonei ar įmonių asociacijai – pažeidimo dalyvei skiriama bauda negali viršyti 10% jos bendrosios apyvartos praėjusiais ūkiniais metais.
Jei asociacijos įvykdytas pažeidimas susijęs su jos narių veikla, bauda negali viršyti 10% visų jos narių, veikiančių šio pažeidimo paveiktoje rinkoje, bendros apyvartos.“
Reglamento Nr. 1/2003 27 straipsnyje nurodyta:
„1.   Komisija, prieš priimdama sprendimus, kaip numatyta 7, 8, 23 straipsniuose ir 24 straipsnio 2 dalyje, suteikia įmonėms ar įmonių asociacijoms, esančioms Komisijos nagrinėjamos bylos subjektu, galimybę būti išklausytoms klausimais, dėl kurių Komisija buvo pareiškusi prieštaravimus. Komisija grindžia savo sprendimus tik tais prieštaravimais, dėl kurių suinteresuotos šalys galėjo pareikšti pastabų. Pareiškėjai turi būti įtraukti į bylos nagrinėjimą.
2.   Proceso metu turi būti gerbiama šalių teisė į gynybą. Šalys turi teisę susipažinti su Komisijos bylos medžiaga atsižvelgiant į teisėtą įmonių interesą apsaugoti savo verslo paslaptis. Teisė susipažinti su bylos medžiaga netaikoma konfidencialiai informacijai ir Komisijos ar valstybių narių konkurencijos institucijų vidaus dokumentams. Ši teisė visų pirma netaikoma Komisijos ir valstybių narių konkurencijos institucijų korespondencijai ar valstybių narių konkurencijos institucijų tarpusavio korespondencijai, įskaitant dokumentus, parengtus pagal 11 ir 14 straipsnių nuostatas. Šios straipsnio dalies reikalavimai netrukdo Komisijai atskleisti ir naudoti informaciją, reikalingą pažeidimui įrodyti.
<…>“
Faktinės bylos aplinkybės
Krupp Thyssen Nirosta GmbH
yra bendrovė, įsteigta pagal Vokietijos teisę 1995 m. sausio 1 d. sujungus bendrovių
Thyssen Stahl AG
(toliau –
Thyssen
) ir
Fried Krupp AG Hoesch-Krupp
veiklą rūgštims ir aukštoms temperatūroms atsparių plokščiųjų nerūdijančio plieno gaminių srityje. Po daugybės pavadinimo pakeitimų
Krupp Thyssen Nirosta GmbH
tapo
ThyssenKrupp Stainless AG
(toliau – ieškovė, arba
TKS
).
Nerūdijantis plienas – tai speciali plieno rūšis, kurios pagrindinė savybė yra atsparumas korozijai. Ši savybė pasiekiama gamybos procese naudojant įvairius lydinio komponentus (chromą, nikelį, molibdeną). Nerūdijantis plienas naudojamas plokščiųjų gaminių (lakštai arba ritiniai; karšto ar šalto valcavimo) arba ilgųjų gaminių (strypai, viela, profiliai; karšto valcavimo arba neapdoroti) forma. Dauguma šių gaminių priklauso EAPB sutarties taikymo sričiai pagal AP 81 straipsnį.
Pasirodžius informacijai specializuotoje spaudoje ir pasiskundus vartotojams, 1995 m. kovo 16 d. Europos Bendrijų Komisija pagal EAPB 47 straipsnį paprašė kelių nerūdijančio plieno gamintojų pateikti informaciją apie jų įvykdytą bendrą kainų padidinimą, vadinamą „papildomu lydinio mokesčiu“.
Papildomas lydinio mokestis yra kainos priedas, kuris, apskaičiuotas atsižvelgiant į lydinio komponentų kainas, pridedamas prie bazinės nerūdijančio plieno kainos. Nerūdijančio plieno gamintojų naudojamų lydinio komponentų (nikelio, chromo ir molibdeno) kaina sudaro didelę gamybos sąnaudų dalį. Šių komponentų kainos labai smarkiai kinta.
1995 m. gruodžio 19 d. Komisija, remdamasi surinkta informacija, 19 įmonių nusiuntė pranešimą apie kaltinimus.
1996 m. gruodžio mėnesį ir 1997 m. sausio mėnesį Komisijai atlikus patikrinimą vietoje, kai kurių įmonių atstovai arba advokatai pranešė norintys su ja bendradarbiauti. 1996 m. gruodžio 17 d.
TKS
išsiuntė Komisijai tai patvirtinantį pareiškimą.
1997 m. balandžio 24 d. Komisija išsiuntė atitinkamoms įmonėms naują pranešimą apie kaltinimus, kuris pakeitė 1995 m. gruodžio 19 d. pranešimą apie kaltinimus.
TKS
ir
Thyssen
gavo atskirus pranešimus apie kaltinimus, į kuriuos atskirai atsakė birželio 30 d. savo atstovų laiškais.
1997 m. liepos 23 d. Komisijai skirtame laiške (toliau – 1997 m. liepos 23 pareiškimas)
TKS
nurodė:
„Dėl minėtos procedūros (byla IV/35.814 –
TKS
) Jūs
Thyssen
<…> teisėto atstovo paprašėte, kad (TKS) aiškiai patvirtintų, jog prisiima atsakomybę už
Thyssen
veiksmus po
Thyssen
plokščiųjų plieno gaminių veiklos sektoriaus perdavimo, tiek, kiek tai susiję su plokščiaisiais plieno gaminiais, kuriems yra skirta ši procedūra, taip pat ir per laikotarpį iki 1993 metų. Šiuo laišku mes tai Jums aiškiai patvirtiname.“
1998 m. sausio 21 d. Komisija priėmė Sprendimą 98/247/EAPB, susijusį su (AP) 65 straipsnio taikymo procedūra (byla IV/35.814 – Papildomas lydinio mokestis) (
OL L 100, p. 55
).
Šiame sprendime nurodoma, kad dauguma plokščiųjų plieno produktų gamintojų 1993 m. gruodžio 16 d. Madride vykusiame susitikime nusprendė kartu pakelti savo produktų kainas, pakeičiant papildomo lydinio mokesčio skaičiavimo formulę. Buvo nuspręsta nuo 1994 m. vasario 1 d. skaičiuoti papildomą lydinio mokestį pagal formulę, kuri paskutinį kartą taikyta 1991 m., ir nustatyti, kad visi gamintojai referencinėmis kainomis turėtų laikyti 1993 m. rugsėjo mėnesį, kai nikelio kaina buvo mažiausia per visą istoriją, buvusias lydinio komponentų kainas.
Komisija nusprendė, kad pakoreguodamos ir suderintai taikydamos naujas apskaičiuojant papildomą lydinio mokestį naudojamas referencines kainas atitinkamos įmonės pažeidė AP 65 straipsnio 1 dalį, t. y. šiais veiksmais buvo siekiama apriboti ir iškreipti normalią konkurenciją bendrojoje rinkoje, ir jie sukėlė tokias pasekmes.
Apie Sprendimą 98/247 buvo pranešta
TKS
ir nebuvo pranešta
Thyssen
.
Iš Sprendimo 98/247 102 konstatuojamosios dalies bei 1 ir 2 straipsnių matyti, jog Komisija, remdamasi 1997 m. liepos 23 d. pareiškimu, nusprendė, kad
TKS
yra atsakinga už
Thyssen
veiksmus, todėl skyrė jai baudą taip pat už pažeidimus, dėl kurių kaltinama
Thyssen
. Šiuo atžvilgiu Komisija Sprendimo 98/247 78 konstatuojamojoje dalyje nusprendė, kad
Thyssen
pažeidimas truko nuo 1993 m. gruodžio mėn., kai įvyko Madrido susitikimas, per kurį pradėta derinti plokščiųjų nerūdijančio plieno gaminių gamintojų veiksmus, iki 1995 m. sausio 1 d., kai buvo nutraukta
Thyssen
veikla šiame sektoriuje.
1998 m. kovo 11 d.
TKS
pareiškė ieškinį, be kita ko, dėl Sprendimo 98/247 panaikinimo.
2001 m. gruodžio 13 d. Sprendimu
Krupp Thyssen Stainless ir Acciai speciali Terni prieš Komisiją
(
T-45/98 ir T-47/98, Rink. p. II-3757
) Pirmosios instancijos teismas panaikino Sprendimo 98/247 1 straipsnį tiek, kiek jame nustatyta, jog atsakomybė už
Thyssen
AP 65 straipsnio pažeidimą tenka
TKS
.
Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad Komisija per administracinę procedūrą nesudarė
TKS
sąlygų pateikti savo pastabų dėl veiksmų, kuriais kaltinama
Thyssen
, tikrumo ir svarbos, todėl
TKS
šiuo klausimu negalėjo pasinaudoti teise į gynybą. Tad Komisija neturėjo teisės pripažinti
TKS
atsakinga už
Thyssen
atliktus veiksmus ir atitinkamai negalėjo
TKS
skirti baudos už pažeidimus, kuriais kaltinama
Thyssen
, nes pranešimas apie kaltinimus buvo išsiųstas tik
Thyssen
(šio sprendimo 24 punkte minėto Sprendimo
Krupp Thyssen Stainless ir Acciai speciali Terni prieš Komisiją
66 ir 67 punktai).
Todėl Pirmosios instancijos teismas sumažino baudą
TKS
tiek, kiek ji jai buvo paskirta už
Thyssen
padarytą pažeidimą, ir skyrė 4032000 EUR galutinę baudą.
2005 m. liepos 14 d. Sprendimu
ThyssenKrupp prieš Komisiją
(C-65/02 P ir C-73/02 P, Rink. p. I-6773) Teisingumo Teismas atmetė
TKS
ir Komisijos pateiktus apeliacinius skundus dėl šio sprendimo 24 punkte minėto Sprendimo
Krupp Thyssen Stainless ir Acciai speciali Terni prieš Komisiją
.
2005 m. lapkričio 29 d. laišku pareikalavusi iš
Thyssen Krupp AG
grupės vadovybės įvairių duomenų ir 2006 m. kovo 6 d. laišku nusiuntusi
Thyssen
prašymą pateikti informaciją apie jos apyvartą, 2006 m. balandžio 5 d. Komisija išsiuntė
TKS
pranešimą apie kaltinimus.
2006 m. gegužės 17 d. ieškovė atsakė į pranešimą apie kaltinimus, o 2006 m. rugsėjo 15 d. įvyko viešasis svarstymas.
2006 m. gruodžio 20 d. Komisija priėmė sprendimą, susijusį su (AP) 65 straipsnio taikymo procedūra (byla COMP/F/39.234 – Papildomas lydinio mokestis – pakartotinas sprendimas) (toliau – sprendimas).
Sprendimo preambulėje nurodoma:
„atsižvelgusi į Europos anglies ir plieno bendrijos sutartį, būtent į jos 65 straipsnį,
atsižvelgusi į Europos Bendrijos steigimo sutartį,
atsižvelgusi į Reglamentą <…> Nr. 1/2003 <…>,
atsižvelgusi į 2006 m. balandžio 5 d. Komisijos sprendimą iš dalies iš naujo išnagrinėti šį atvejį,
atsižvelgusi į informaciją, kuri buvo Komisijai pateikta, ir pagal (AP) 47 straipsnį atliktus patikrinimus,
atsižvelgusi į pagal (AP) 36 straipsnį pateiktas rašytines pastabas,
atsižvelgusi į Reglamento Nr. 1/2003 18 straipsnyje numatytus prašymus pateikti informaciją,
suteikusi suinteresuotai įmonei galimybę būti išklausytai klausimais, dėl kurių Komisija buvo pareiškusi prieštaravimus pagal Reglamento Nr. 1/2003 27 straipsnio 1 dalį ir2004 m. balandžio 7 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 773/2004 dėl bylų nagrinėjimo Komisijoje pagal (EB) 81 ir (EB) 82 straipsnius tvarkos,
pasikonsultavusi su Kartelių ir dominuojančių padėčių patariamuoju komitetu,
<…>“
Sprendimo rezoliucinėje dalyje nurodyta:
„1 straipsnis
Thyssen
<…> nuo 1993 m. gruodžio 16 d. iki 1994 m. gruodžio 31 d vykdė AP 65 straipsnio 1 dalies pažeidimą, pakoreguodama ir suderintai taikydama naujas apskaičiuojant papildomą lydinio mokestį naudojamas referencines kainas, t. y. šiais veiksmais buvo siekiama apriboti ir iškreipti normalią konkurenciją bendrojoje rinkoje, ir jie sukėlė tokias pasekmes.
2 straipsnis
Už (1) straipsnyje nurodytą pažeidimą skiriama 3168000 EUR bauda.
Kadangi juridinis asmuo (
TKS
) 1997 m. liepos 23 d. pareiškimu prisiėmė atsakomybę už juridinio asmens
Thyssen
<…> veiksmus, bauda skiriama (
TKS
).
<…>“
Procesas ir šalių reikalavimai
2007 m. vasario 6 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijoje pateiktu pareiškimu ieškovė pareiškė šį ieškinį.
Susipažinęs su teisėjo pranešėjo pranešimu, Pirmosios instancijos teismas (penktoji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso dalį ir, taikydamas proceso organizavimo priemones pagal Procedūros reglamento 64 dalį, paprašė Komisijos raštu atsakyti į klausimą dėl su administracine procedūra susijusios bylos, kuriai pasibaigus buvo priimtas sprendimas, medžiagos turinio. Komisija šį prašymą įvykdė 2008 m. gruodžio 3 dieną.
2008 m. gruodžio 3 d. laišku Komisija pateikė pastabas dėl teismo posėdžio pranešimo, apie kurias buvo pranešta ieškovei. 2008 m. gruodžio 8 d. laišku ieškovė Pirmosios instancijos teismo paprašė neįtraukti į bylą minėtų pastabų, nes jos keičia Komisijos argumentus ir yra pavėluotai išreikšta papildoma nuomonė dėl esmės.
Pirmosios instancijos teismas, pirma, atmetė ieškovės prašymą kaip neturintį dalyko, nes 2008 m. gruodžio 3 d. Komisijos laiškas jau buvo prijungtas prie bylos medžiagos, ir, antra, nurodė, kad galimas naujų Komisijos argumentų buvimas ir jų priimtinumas bus vertinami priimant sprendimą.
Per 2008 m. gruodžio 11 d. posėdį šalys buvo išklausytos ir atsakė į Pirmosios instancijos teismo pateiktus klausimus.
Vykstant posėdžiui, ieškovė nurodė, kad atsiima 1997 m. liepos 23 d. pareiškimą. Atsakydama į pirmininko klausimą, ieškovė tvirtino, jog per administracinę procedūrą ji jo neatsiėmė, o tik norėjo patvirtinti rašytiniuose dokumentuose ginamą poziciją, t. y. kad 1997 m. liepos 23 d. pareiškimas buvo tik asmeninis pareiškimas, kurį galima atsiimti ir kuriuo remiantis ji negali būti pripažinta atsakinga už
Thyssen
veiksmus. Apie minėtą ieškovės atsiėmimo aktą ir pareiškimus buvo pažymėta posėdžio protokole.
Ieškovė Pirmosios instancijos teismo prašo:
—
panaikinti sprendimą,
—
nepatenkinus pirmojo reikalavimo, panaikinti sprendimo 2 straipsnį,
—
nepatenkinus pirma nurodytų reikalavimų, atitinkamai sumažinti skirtą baudą,
—
priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Pirmosios instancijos teismo prašo:
—
atmesti ieškinį,
—
priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
Dėl teisės
1.
Dėl tariamai naujų ir pavėluotų Komisijos argumentų buvimo
Komisijai pateikus pastabas dėl teismo posėdžio pranešimo ieškovė nurodė, kad šios pastabos keičia Komisijos argumentus ir yra pavėluotai išreikšta papildoma nuomonė dėl esmės.
Konstatuotina, kad šis ieškovės teiginys konkrečiai nėra pagrįstas ir jame nenurodomi konkretūs nagrinėjamų pastabų punktai. Atvirkščiai, konstatuotina, kad šiose pastabose yra tik keli teiginiai dėl kai kurių Komisijos rašytiniuose dokumentuose pateiktų argumentų prasmės arba primenami argumentai, kurių nėra būtinoje santraukoje, kokia paprastai yra teismo posėdžio protokolas.
Ieškovė taip pat neįrodė, kad Komisija pateikė naujų argumentų, patenkančių į Procedūros reglamento 48 straipsnio 2 dalies taikymo sritį.
2.
Dėl Komisijos kompetencijos
Reikia kartu nagrinėti du pirmuosius panaikinimo pagrindus, susijusius atitinkamai su principo
nulla poena sine lege
pažeidimu ir Reglamento Nr. 1/2003 ir AP 65 straipsnio taikymo neteisėtu pobūdžiu, kuriais aiškiai keliamas klausimas dėl Komisijos kompetencijos priimti sprendimą, o tam reikia nustatyti, ar jis pagrįstas galiojančiais teisės aktais.
Šalių argumentai
Pirma, ieškovė tvirtina, kad sprendimas yra neteisėtas, nes šiame akte Komisija skyrė jai baudą „nesant galiojančio teisinio pagrindo“, o tai prieštarauja principui
nulla poena sine lege
.
Ji pabrėžia, kad EAPB sutartis nustojo galioti 2002 m. liepos 23 d., ir todėl Komisija neteko kompetencijos skirti sankcijas už AP 65 straipsnio pažeidimus. Iš 1969 m. gegužės 23 d. Vienos konvencijos dėl tarptautinių sutarčių teisės 70 straipsnio, kuriame nurodytas EAPB sutarčiai taikytinas bendras tarptautinės paprotinės teisės principas, matyti, kad nustojus galioti sutarčiai, ja nebegalima grįsti jokių įsipareigojimų ar kompetencijos.
Ieškovės nuomone, AP 65 straipsnį atgaline data galima taikyti tik tuo atveju, kai yra pereinamoji nuostata dėl EAPB sutartimi įtvirtintų konkurencijos taisyklių, kurios šiuo atveju nėra, nors valstybės narės arba Taryba, reglamentuodamos EAPB sutarties pasibaigimo pasekmes kitose srityse, protokolo, sprendimo ar reglamento forma nustatė pereinamąsias nuostatas.
Ieškovė nurodo, kad jei Komisija norėjo taikyti AP 65 straipsnį, ji turėjo turėti atitinkamus įgaliojimus. Tačiau EAPB ir EB sutartyse bei antrinėje teisėje ir konkrečiai Reglamente Nr. 1/2003 nėra jokių nuostatų, leidžiančių tokį taikymą atgaline data.
Komisija taip pat negalėjo grįsti savo kompetencijos taikyti AP 65 straipsnį remdamasi tariama vienoda draudimo tvarka, išplaukiančia iš vientisos Europos teisės sistemos. Be abejo, pasirašius Sujungimo sutartį EAPB ir EB sutartys buvo susijusios institucijų lygmeniu. Tačiau tai yra dvi skirtingos teisės sistemos su skirtingai reglamentuojamomis kompetencijomis ir įgaliojimais.
Ieškovė nurodo, kad nėra bendros absoliučios Komisijos kompetencijos ir kad pagal EB 5 straipsnyje įtvirtintą suteiktos kompetencijos principą Bendrijos institucijos negali pačios sau suteikti kompetencijos. Komisija turi kompetenciją taikyti Sutartis Bendrijos teisės sistemoje tik tiek, kiek ši kompetencija konkrečiai jai suteikiama pagal įvairias Sutartis. Ieškovės nuomone, kai Sutarties galiojimas baigiasi, pavyzdžiui, šiuo atveju EAPB sutartis nustojo galioti 2002 m. liepos 23 d., turėjusios kompetenciją taikyti nagrinėjamą sutartį institucijos taip pat netenka savo teisių.
Kitokie Komisijos argumentai, kaip antai, kad EB 81 straipsnis – tai AP 65 straipsnio „alternatyvus pakeitimas“ ir kad jį dar galima taikyti atsižvelgiant į bendrą teisės normų hierarchijos principą,
lex generalis
esant žemiau už
lex specialis
, neturi reikšmės.
AP 65 straipsnis nėra
lex specialis
EB 81 straipsnio atžvilgiu Komisijos nurodoma prasme. Ieškovės nuomone,
lex specialis
yra visus
lex generalis
kriterijus ir dar bent vieną kriterijų atitinkanti teisės norma. Taip nėra šiuo atveju, kiek tai susiję su AP 65 straipsnio ir EB 81 straipsnio santykiu, nes AP 65 straipsnis neapima visų EB 81 straipsnio kriterijų, ypač poveikio valstybių narių tarpusavio prekybai reikalavimo. Negalima remtis apibrėžtumo principu, kalbant apie nebegaliojančios teisės taikymą.
AP 65 straipsnio taip pat negalima taikyti remiantis 2002 m. birželio 18 d. Komunikatu. Šis komunikatas nėra privalomas ir Komisija bet kuriuo atveju neturėjo teisės priimti teisės aktų ankstesnėms byloms nagrinėti, net siekdama užtikrinti „sklandų perėjimą“ nuo EAPB sutarties prie EB sutarties nuostatų, kaip numatyta sprendime.
Šiuo atveju AP 65 straipsnio taip pat negalima taikyti remiantis
lex mitior
principu. „Baudžiamojo įstatymo“ taikymas atgaline data nepateisinamas, tačiau principas
lex mitior
, atvirkščiai, numato tokį taikymą atgaline data.
Antra, ieškovė teigia, kad sprendimas yra neteisėtas, nes jame taikomas Reglamentas Nr. 1/2003, ypač jo 23 straipsnis, kartu su AP 65 straipsniu. Šis „normų junginys“ negali būti pakankamas teisinis pagrindas skirti sankcijas, be to, jis gali lemti rimtus procedūrinius pažeidimus, o tai pateisintų sprendimo kvalifikavimą kaip „neegzistuojančio“1987 m. vasario 26 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Consorzio Cooperative d’Abruzzo prieš Komisiją
(
15/85, Rink. p. 1005
) prasme.
Pirma, ji nurodo, kad iš Reglamento Nr. 1/2003, įsigaliojusio nustojus galioti EAPB sutarčiai, konstatuojamųjų dalių ir 23 straipsnio teksto matyti, kad šiuo reglamentu Komisijai leidžiama skirti baudą už EB 81 ir EB 82 straipsnių pažeidimus, o ne AP 65 straipsnio, kuris nepaminėtas Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnyje, pažeidimų atvejais. Pagrįsdama baudą už AP 65 straipsnio pažeidimą Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsniu, Komisija akivaizdžiai pažeidžia principą
nulla poena sine lege
.
Komisija negali veiksmingai remtis sprendimo 70 konstatuojamojoje dalyje nurodyta teismų praktika, pagal kurią materialinės normos netaikomos atgaline data. Iš tikrųjų Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnyje, kuris yra tikras sankcijų skyrimo teisinis pagrindas, t. y. suteikiančiame Komisijai teisę skirti baudą, įtvirtinta „materialinė baudžiamosios teisės norma“ panaši į AP 65 straipsnio 5 dalį.
Net darant prielaidą, kad Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnis gali būti laikomas procedūrine norma, jo taikymas yra neteisėtas, nes Reglamento Nr. 1/2003 negalima taikyti skiriant sankciją už AP 65 straipsnio pažeidimus
ratione materiae
.
Antra, ieškovė tvirtina, kad taikant Reglamentą Nr. 1/2003 kartu su AP 65 straipsniu pažeidžiama visa procedūra, ir pastebi, kad jei tuo metu, kai galiojo AP 65 straipsnis, Komisija būtų grindusi baudą kartu šių nuostatų bei 1962 m. vasario 6 d. Tarybos reglamento Nr. 17 Pirmojo reglamento, įgyvendinančio Sutarties (81) ir (82) straipsnius (OL 13, 1962, p. 204; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 3), nuostatų pažeidimu, jos sprendimas taip pat būtų buvęs akivaizdžiai neteisėtas ir jį būtų reikėję panaikinti. Kitaip negali būti dabar, kai AP 65 straipsnis nebetaikomas ir kai Reglamentas Nr. 1/2003 neturi būti taikomas AP 65 straipsnio pažeidimams
ratione materiae
ir kartu
ratione temporis
.
Priešingai nei tvirtina Komisija, neįrodyta, kad Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnyje esanti nuoroda į EB 81 straipsnį apima kitą „beveik nematomą“ nuorodą į AP 65 straipsnį. Ieškovė nurodo: kadangi pagal pažeidimams taikytiną teisę draudžiama taikyti sankcijas pagal analogiją, Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio taikymas jame nepaminėtai normai yra „neleistina analogija“.
Ieškovė pažymi, kad Reglamento Nr. 1/2003 teisinis pagrindas yra EB 83 straipsnis, kuris įgalioja Tarybą ir Komisiją priimti atitinkamus reglamentus dėl „(EB) 81 ir (EB) 82 straipsniuose išdėstytų principų įgyvendinimo“ ir kuriame nepaminėtas AP 65 straipsnis. Tai, kad nepaminėta ši nuostata, bet kuriuo atveju negali būti laikoma Bendrijos teisės aktų leidėjo klaida, kuri savaime yra taikymo pagal analogiją sąlyga, siekiant užpildyti teisės spragą. Ieškovė nurodo, kad, remiantis EB 5 straipsnio pirmoje pastraipoje įtvirtintu suteiktos kompetencijos principu, pagal EB sutartį Komisijai negalėjo būti suteikta jokia kompetencija, net papildoma ar netiesioginė, įgyvendinti AP 65 straipsnį ir kad Reglamentas Nr. 1/2003, kalbant apie kompetenciją, nurodo tik EB 81 straipsnį.
Komisija prašo atmesti du pirmuosius ieškovės pateiktus panaikinimo pagrindus kaip nepagrįstus.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Dėl sprendimo teisinio pagrindo
Pirmiausia reikia priminti, kad Bendrijos sutartys sukūrė naują teisinę sistemą, dėl kurios valstybės, nors ir ne visose srityse, apribojo savo suverenias teises, ir šios teisinės sistemos subjektai yra ne tik valstybės narės, bet ir jų piliečiai (1991 m. gruodžio 14 d. Teisingumo Teismo nuomonės 1/91, Rink. p. I-6079, 21 punktas).
Šioje Bendrijos teisinėje sistemoje institucijos turi tik priskirtą kompetenciją (2001 m. gruodžio 6 d. Teisingumo Teismo nuomonės 2/00, Rink. p. I-9713, 5 punktas; 2001 m. gruodžio 13 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Parlamentas prieš Tarybą
, C-93/00, Rink. p. I-10119, 39 punktas). Todėl Bendrijos teisės aktų preambulėse yra nurodomas teisinis pagrindas, kuris suteikia teisę atitinkamai institucijai veikti atitinkamoje srityje. Iš tikrųjų tinkamo teisinio pagrindo parinkimas turi konstitucinę reikšmę (minėtos Teisingumo Teismo išvados 2/00 5 punktas).
Šiuo atveju pirmiausia turi būti konstatuota, kad sprendimo preambulėje yra nuorodos tik į EAPB sutarties nuostatas, t. y. AP 65, 47 ir 36 straipsnius, taip pat paminėta EB sutartis, Reglamentas Nr. 1/2003, t. y. jo 18 straipsnis ir 27 straipsnio 1 dalis, bei 2004 m. balandžio 7 d. Komisijos reglamentas (EB) Nr. 773/2004 dėl bylų nagrinėjimo Komisijoje pagal Sutarties (EB) 81 ir (EB) 82 straipsnius tvarkos (
OL L 123, p. 18
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 3 t., p. 81).
Antra, pažymėtina, kad motyvuodama sprendimą Komisija 70 konstatuojamojoje dalyje nurodo:
„Šis sprendimas <…> priimtas remiantis EB sutarties procedūros taisyklėmis ir ypač Reglamentu Nr. 1/2003. Minėto reglamento 7 straipsnio 1 dalyje Komisijai, remiantis EB 85 straipsniu, suteikiami įgaliojimai nustatyti įmonių padarytus konkurencijos teisės pažeidimus. Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalyje pažeidimo atveju leidžiama skirti baudą.“
Sprendimo 73 konstatuojamojoje dalyje Komisija paaiškina, kad AP 65 straipsnio, kaip
lex specialis
, pakeitimas EB 81 straipsniu, kaip
lex generalis
, pasibaigus EAPB sutarčiai reiškia, kad ji „pagal Reglamento Nr. 1/2003 7 straipsnio 1 dalį ir 23 straipsnio 2 dalį taip pat kompetentinga pradėti AP 65 straipsnio taikymo procedūrą, nustatyti minėto straipsnio pažeidimą, nutraukti nustatytą pažeidimą ir skirti už jį baudą“.
Sprendimo 163 konstatuojamojoje dalyje paminėta, kad pagal AP 65 straipsnio 5 dalį Komisija „galėjo“ skirti baudas kai kurioms antikonkurencinius veiksmus atlikusioms įmonėms ir kad „atitinkama teisė Komisijai buvo suteikta pagal Reglamento <…> Nr. 1/2003, kurį Komisija pritaikė šiuo atveju, 23 straipsnį“.
Iš sprendimo motyvuojamosios dalies taip pat matyti, kad nuoroda preambulėje į AP 65 straipsnį susijusi su 1 dalimi, t. y. su įmonėms ir įmonių asociacijoms skirta materialine nuostata, draudžiančia tam tikrus antikonkurencinius veiksmus, ir su 5 dalimi, nes joje numatyta galimybė skirti baudas, kurių dydis neviršija dvigubos apyvartos tų produktų, kurie buvo draudžiamų susitarimų dalykas. Nuoroda į AP 65 straipsnio 5 dalies taikymą susijusi su diskusijomis dėl principo
lex mitior
, siekiant šiuo atveju pateisinti šios nuostatos, o ne Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies taikymą nustatant baudos dydį (žr. sprendimo 162–168 ir 178 konstatuojamąsias dalis).
Šiomis aplinkybėmis darytina išvada, kad sprendimo, kuriuo Komisija nustato AP 65 straipsnio 1 dalies pažeidimą ir skiria ieškovei baudą, teisinis pagrindas yra Reglamento Nr. 1/2003 7 straipsnio 1 dalis (dėl pažeidimo nustatymo) ir Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalis (dėl baudos skyrimo).
Todėl šiuo etapu konstatuotina, kad ieškovės argumentai dėl principo
lex mitior
ir 2002 m. birželio 18 d. Komunikato, kurie negalėjo būti tinkamas sprendimo teisinis pagrindas, neturi reikšmės, nes šiuo atveju Komisijos kompetencija pagrįsta ne jais, o minėtais Reglamento Nr. 1/2003 straipsniais.
Dėl Komisijos kompetencijos nustatyti ir nubausti už AP 65 straipsnio 1 dalies pažeidimą Reglamento Nr. 1/2003 pagrindu nustojus galioti EAPB sutarčiai
Grįsdama du pirmuosius panaikinimo pagrindus ieškovė iš esmės nurodo, kad Komisija vien dėl EAPB sutarties galiojimo pasibaigimo 2003 m. liepos 23 d. neteko kompetencijos skirti sankcijas už AP 65 straipsnio pažeidimus ir kad nėra jokios pereinamosios arba nuolatinės, pirminės ar antrinės teisės nuostatos, kurios pagrindu ši institucija galėtų taikyti šį straipsnį. AP 65 straipsnio ir Reglamento Nr. 1/2003 taikymas kartu sprendime bet kuriuo atveju nesuteikė šiam straipsniui tinkamo teisinio pagrindo, nes šiuo reglamentu Komisijai suteikiama kompetencija tik įgyvendinti EB 81 ir EB 82 straipsnius.
Šie argumentai nepriimtini.
Pirma, primintina, kad nuostata, kuri yra akto teisinis pagrindas ir kurios pagrindu Bendrijos institucija priima nagrinėjamą teisės aktą, turi galioti šio teisės akto priėmimo metu (2000 m. balandžio 4 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Tarybą
, C-269/97, Rink. p. I-2257, 45 punktas), o taip aiškiai yra Reglamento Nr. 1/2003 7 straipsnio 1 dalies ir 23 straipsnio 2 dalies, kurios yra sprendimo teisinis pagrindas, atveju.
Antra, pabrėžtina, kad Bendrijos sutartys sukūrė vientisą teisinę sistemą (šiuo klausimu žr. 1991 m. gruodžio 14 d. Teisingumo Teismo nuomonės 1/91, Rink. p. I-6079, 21 punktą; 1991 m. birželio 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Stahlwerke Peine-Salzgitter prieš Komisiją
, T-120/89, Rink. p. II-279, 78 punktą), kurioje EAPB sutartis, kaip nurodyta EB 305 straipsnio 1 dalyje, įtvirtina specialią sistemą, nukrypstančią nuo EB sutartimi nustatytų bendrųjų veikimo normų.
EAPB sutartis pagal EB 305 straipsnio 1 dalį yra
lex specialis
, kuri nukrypsta nuo
lex generalis
, t. y. EB sutarties (1985 m. spalio 24 d. Sprendimo
Gerlach
, 239/84, Rink. p. 3507, 9–11 punktai; 1994 m. lapkričio 15 d. Teisingumo Teismo nuomonės 1/94, Rink. p. I-5267, 25–27 punktai ir 2001 m. birželio 5 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
ESF Elbe-Stahlwerke Feralpi prieš Komisiją
, T-6/99, Rink. p. II-1523, 102 punktas).
Iš to išplaukia, kad, kalbant apie bendrosios rinkos veikimą, EAPB sutarties normos ir visos jai įgyvendinti skirtos nuostatos liko galioti, nepaisant EB sutarties (76 punkte minėto Teisingumo Teismo sprendimo
Gerlach
9 punktas ir 2002 m. rugsėjo 24 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Falck ir Acciaierie di Bolzano prieš Komisiją
, C-74/00 P ir C-75/00 P, Rink. p. I-7869, 100 punktas).
Vis dėlto, kadangi klausimai nebuvo susiję su EAPB sutarties nuostatomis arba šios sutarties pagrindu priimtais teisės aktais, EB sutartis ir jai įgyvendinti skirtos nuostatos galėjo, net prieš pasibaigiant EAPB sutarties galiojimui, būti taikomos gaminiams, kuriems taikoma EAPB sutartis (1987 m. gruodžio 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Deutsche Babcock
, 328/85, Rink. p. 5119, 10 punktas ir 77 punkte minėto Sprendimo
Falck ir Acciaierie di Bolzano prieš Komisiją
100 punktas; taip pat žr. 76 punkte minėtos Nuomonės 1/94 27 punktą).
Pagal EAPB sutarties 97 straipsnį ši sutartis baigė galioti 2002 m. liepos 23 dieną. Todėl nuo 2002 m. liepos 24 d. bendros EB sutarties sistemos taikymo sritis išsiplėtė apimdama sektorius, kurie anksčiau buvo reglamentuojami EAPB sutartimi.
Nors EAPB sutarties normas pakeitus EB sutartimi nuo 2002 m. liepos 24 d. pakito taikytini teisiniai pagrindai, procedūros ir materialinės normos, vis dėlto EAPB sutarčiai būdingas Bendrijos teisinės sistemos ir jos tikslų vientisumas ir tęstinumas (2007 m. rugsėjo 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
González y Díez prieš Komisiją
, T-25/04, Rink. p. I-3121, 55 punktas; taip pat šiuo klausimu žr. 2007 m. liepos 18 d. Teisingumo teismo sprendimo
Lucchini
, C-119/05, Rink. p. I-6199, 41 punktą), kaip tai teisingai pabrėžia Komisija sprendimo 65–67 konstatuojamosiose dalyse.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad laisvos konkurencijos sistemos, kurioje yra užtikrinamos normalios konkurencijos sąlygos ir priimamos normos valstybės pagalbos ir įmonių kartelių srityje, sukūrimas ir išlaikymas yra vienas iš pagrindinių tiek EB sutarties (šiuo klausimu žr. 2006 m. birželio 29 d. Teisingumo Teismo sprendimo
SGL Carbon prieš Komisiją
, C-308/04 P, Rink. p. I-5977, 31 punktą), tiek EAPB sutarties tikslų (šiuo klausimu žr. 1961 m. gruodžio 13 d. Teisingumo Teismo nuomonę 1/61, Rink. p. 505, 519; 2001 m. birželio 21 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Moccia Irme ir kt. prieš Komisiją
, C-280/99 P–C-282/99 P, Rink. p. I-4717, 33 punktą; 1999 m. kovo 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Thyssen Stahl prieš Komisiją
, T-141/94, Rink. p. II-347, 265, 299–304 punktus).
Todėl nors EAPB sutarties ir EB sutarties normos, reglamentuojančios kartelių sritį, šiek tiek skiriasi, reikia pabrėžti, kad susitarimų ir suderintų veiksmų pagal EAPB sutarties 65 straipsnio 1 dalį sąvokos atitinka susitarimų ir suderintų veiksmų sąvokas EB 81 straipsnio prasme ir kad Bendrijos teismas vienodai aiškina abi šias nuostatas (šiuo klausimu žr. 81 punkte minėto Sprendimo
Thyssen Stahl prieš Komisiją
262–272 punktus ir 277 punktą). Taigi neiškraipytos konkurencijos tikslo siekimas, iš pradžių bendrosios rinkos anglies ir plieno sektoriuose, nenutrūko pasibaigus EAPB sutarties galiojimui, nes ta pati institucija, Komisija, t. y. administracinės valdžios institucija, įgaliota įgyvendinti ir plėtoti konkurencijos politiką siekiant Bendrijos bendrojo intereso, to paties tikslo siekia ir pagal EB sutartį (pagal analogiją žr. 80 punkte minėto Sprendimo
Gonzalez y Díez prieš Komisiją
55 punktą).
Bendrijos teisinės sistemos ir jos veikla siekiamų tikslų tęstinumas reikalauja, kad situacijose, susiklosčiusiose galiojant EAPB sutarčiai, Europos bendrija, kaip Europos anglies ir plieno bendrijos teisių perėmėja, pagal jai būdingas procedūras užtikrintų, jog ir valstybės narės, ir asmenys laikytųsi teisių ir pareigų,
eo tempore
atsiradusių iš EAPB sutarties ir ją taikant priimtų normų. Šis reikalavimas visų pirma taikomas, kai dėl normų kartelių srityje nesilaikymo iškraipyta konkurencija gali turėti pasekmių po to, kai EAPB sutartis nustojo galioti ir ėmė galioti EB sutartis (pagal analogiją žr. 80 punkte minėto Sprendimo
Gonzalez y Díez prieš Komisiją
56 punktą).
Iš to, kas pasakyta, matyti, kad, priešingai nei tvirtina ieškovė, Reglamentas Nr. 1/2003 ir ypač jo 7 straipsnio 1 dalis ir 23 straipsnio 2 dalis, turi būti aiškinamas kaip leidžiantis Komisijai po 2002 m. liepos 23 d. nustatyti ir nubausti už kartelius sektoriuje, kuris patenka į EAPB sutarties taikymo sritį
ratione materiae
ir
ratione temporis
(pagal analogiją žr. 80 punkte minėto Sprendimo
Gonzalez y Díez prieš Komisiją
57 punktą), nors šiose nuostatose AP 65 straipsnis nėra aiškiai paminėtas.
Be to, reikia pabrėžti, kad Bendrijos teisinėje sistemoje EB sutarties normos toje srityje, kurią iš pradžių reglamentavo EAPB sutartis, turi būti taikomos laikantis teisės aktų taikymo laiko atžvilgiu principų. Šiuo klausimu iš nusistovėjusios teismų praktikos matyti, kad nors procedūrinės normos paprastai yra taikomos visiems jų įsigaliojimo metu nagrinėjamiems ginčams, taip nėra materialinių normų atveju. Siekiant užtikrinti teisinio saugumo ir teisėtų lūkesčių apsaugos principų laikymąsi, Bendrijos materialinės teisės normos turi būti aiškinamos taip, kad jos taikomos iki jų įsigaliojimo susiklosčiusioms situacijoms, jeigu iš šio normų turinio, tikslo ar struktūros aiškiai matyti, kad joms turi būti pripažintas toks poveikis (žr. 1981 m. lapkričio 12 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Meridionale Industria Salumi
, 212/80–217/80, Rink. p. 2735, 9 punktą ir 1982 m. vasario 10 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Bout
, 21/81, Rink. p. 381, 13 punktą; 1998 m. vasario 19 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Eyckeler & Malt prieš Komisiją
, T-42/96, Rink. p. II-401, 55 punktą).
Šiuo požiūriu kalbant apie materialines nuostatas, taikomas teisinei situacijai, susiklosčiusiai iki EAPB sutarties galiojimo termino pabaigos, Bendrijos teisinės sistemos tęstinumas ir su teisinio saugumo bei teisėtų lūkesčių apsaugos principais susiję reikalavimai reikalauja taikyti pagal EAPB sutartį priimtas materialines nuostatas faktinėms aplinkybėms, patenkančioms į šios sutarties taikymo sritį
ratione materiae
ir
ratione temporis
. Aplinkybė, kad pasibaigus EAPB sutarties galiojimui nagrinėjamos nuostatos nebegalioja nuo to momento, kai buvo įvertinta faktinė situacija, nepakeičia šio teiginio, nes šis vertinimas yra susijęs su teisine situacija, susiklosčiusia tada, kai buvo taikomos pagal EAPB sutartį priimtos materialinės nuostatos (80 punkte minėto Sprendimo
Gonzalez y Díez prieš Komisiją
59 punktas).
Šioje byloje vykdant procedūrą pagal Reglamentą Nr. 1/2003 sprendimas buvo priimtas remiantis jo 7 straipsnio 1 dalimi ir 23 straipsnio 2 dalimi. Nuostatos, susijusios su teisiniu pagrindu ir su procedūra iki sprendimo priėmimo, yra procedūrinės normos šio sprendimo 85 punkte minėtos teismo praktikos prasme. Kadangi sprendimas buvo priimtas pasibaigus EAPB sutarties galiojimui, Komisija teisingai taikė Reglamente Nr. 1/2003 įtvirtintas normas (pagal analogiją žr. 80 punkte minėto Sprendimo
Gonzalez y Díez prieš Komisiją
60 punktą ir
a contrario
2007 m. spalio 25 d Pirmosios instancijos teismo sprendimą
SP ir kt. prieš Komisiją
, T-27/03, T-46/03, T-58/03, T-79/03, T-80/03, T-97/03 ir T-98/03, Rink. p. II-4331).
Šiuo klausimu reikia pastebėti, kad, priešingai nei teigia ieškovė, Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnyje nėra materialinė norma ir savaime nėra skirta suteikti Komisijos veiksmams teisinį pagrindą, skirtingai nei 7 straipsniu, kuris leidžia Komisijai skirti baudas įmonėms ir įmonių asociacijoms, pažeidusioms EB 81 ir EB 82 straipsnius.
Kalbant apie materialines nuostatas, pastebėtina, kad sprendimas susijęs su teisine situacija, susiklosčiusia iki EAPB sutarties galiojimo pabaigos – 2002 m. liepos 23 d., nes pažeidimas truko nuo 1993 m. gruodžio 16 d. iki 1994 m. gruodžio 31 dienos. Kadangi nuo 2002 m. liepos 24 d. taikytina materialinė konkurencijos teisė netaikoma atgaline data, darytina išvada, kad AP 65 straipsnio 1 dalis yra taikytina materialinė norma, kurią Komisija iš tikrųjų ir taikė sprendime, primenant, jog iš EB sutarties, kaip
lex generalis
EAPB sutarties atžvilgiu, pobūdžio, įtvirtinto EB 305 straipsnyje, matyti, kad EAPB sutarties ir jos taikymui priimtų normų sistema, remiantis principu
lex specialis derogat legi generali
, yra vienintelė, kuri taikoma situacijoms, susiklosčiusioms iki 2002 m. liepos 24 dienos.
Iš viso to, kas pasakyta, matyti, kad du pirmieji ieškovės nurodyti panaikinimo pagrindai, susiję atitinkamai su principo
nulla poena sine lege
pažeidimu ir neteisėtu Reglamento Nr. 1/2003 taikymu kartu su AP 65 straipsniu, yra atmestini.
3.
Dėl „res judicata“ galios ir 1997 m. liepos 23 d. pareiškimo galiojimo
Pabrėžtina, kad kaip trečiąjį panaikinimo pagrindą, susijusį su
res judicata
galios pažeidimu, abi šalys savo naudai nurodo
res judicata
galios sąvoką, darydamos visiškai priešingas išvadas.
Ieškovė teigia, kad 27 punkte minėto Sprendimo
ThyssenKrupp prieš Komisiją
88 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, kad ji nėra materialiai atsakinga už
Thyssen
veiksmus ir kad šis punktas turi
res judicata
galią. Komisija, atvirkščiai, tvirtina, kad sprendime ji remiasi 1997 m. liepos 23 d. pareiškimo, kuriuo ieškovė patvirtino prisiėmusi atsakomybę už
Thyssen
veiką, galiojimo pripažinimu 24 punkte minėtame Sprendime
Krupp Thyssen Stainless ir Acciai speciali Terni prieš Komisiją
, kurį patvirtino Teisingumo Teismas, ir tai negali būti ginčijama dėl Bendrijos teismo išspręsto teisės klausimo
res judicata
galios.
Ketvirtuoju pagrindu, susijusiu su baudos, skirtos remiantis 1997 m. liepos 23 d. pareiškimu, neteisėtumu, ieškovė aiškiai siekia užginčyti šį teisės klausimą nurodydama, kad šiuo pareiškimu negalima teisėtai pagrįsti atsakomybės už
Thyssen
veiksmus ir atitinkamai paskirtos sankcijos, atsižvelgiant į jos tikrąją reikšmę ir nesuderinamumą su Bendrijos teisės aktais kartelių srityje.
Šiomis aplinkybėmis reikia išnagrinėti kartu trečiąjį ir ketvirtąjį panaikinimo pagrindus, nes nuo atsakymo į vieną iš jų priklausys kito priimtinumas. Šiuo atžvilgiu, net jei vykstant ginčams dėl ketvirtojo panaikinimo pagrindo Komisija aiškiai nenurodė nepriimtinumo pagrindo, susijusio su
res judicata
galia, jis yra nurodytas jos rašytiniuose dokumentuose dėl trečiojo panaikinimo pagrindo, glaudžiai susijusio su ketvirtuoju panaikinimo pagrindu. Bet kuriuo atveju klausimas dėl absoliučios
res judicata
galios yra susijęs su viešąja tvarka, ir todėl teismas jį turi iškelti savo iniciatyva (šiuo klausimu žr. 2006 birželio 1 d. Teisingumo Teismo sprendimo
P&O European Ferries (Vizcaya) ir Diputación Foral de Vizcaya prieš Komisiją
, C-442/03 P ir C-471/03 P, Rink. p. I-4845, 45 punktą).
Šalių argumentai
Kaip trečiąjį panaikinimo pagrindą ieškovė nurodo tai, kad 27 punkte minėto Sprendimo
ThyssenKrupp prieš Komisiją
88 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, jog ji nėra materialiai atsakinga už
Thyssen
veiksmus ir kad šis klausimas turi
res judicata
galią, ir būtent dėl to, Komisijos nuomone, jis yra nepriimtinas.
Teisingumo Teismas pagrindė šią išvadą, pirma, tuo, kad šioje byloje nebuvo ūkinės veiklos perėmimo ir bendros veiklos, ir, antra, tuo, kad 1997 m. liepos 23 d. pareiškimas ir kiti pareiškimai padaryti vykstant administracinei procedūrai, neleidžia pripažinti
TKS
atsakinga už
Thyssen
pažeidimus.
Komisijos argumentas, kad 27 punkte minėto Sprendimo
ThyssenKrupp prieš Komisiją
88 punkte Teisingumo Teismas negalėjo pašalinti
TKS
materialinės atsakomybės galimybės, nes tame punkte jis rėmėsi Komisijos priešpriešiniu apeliaciniu skundu, nesusijusiu su atsakomybės perkėlimu
TKS
, yra nepriimtinas.
Ieškovė nurodo, kad net jei nagrinėjant priešpriešinį apeliacinį skundą nereikėjo spręsti klausimo dėl atsakomybės perkėlimo, iš to vis dėlto neišplaukia, kad 27 punkte minėto Sprendimo
ThyssenKrupp prieš Komisiją
88 punktas yra nesvarbus. Teisingumo Teismas sprendimo motyvuojamojoje dalyje galėjo laisvai konstatuoti, jog atsakomybė neperkeliama, net jei Komisija šio klausimo aiškiai nenurodė savo apeliaciniame skunde ir šalys privalėtų laikytis šio sprendimo.
27 punkte minėto Sprendimo
ThyssenKrupp prieš Komisiją
82–87 punktuose Teisingumo Teismas pirmiausia patvirtino Pirmosios instancijos teismo sprendimą panaikinti Komisijos sprendimą dėl procedūros pažeidimų, paskui 88 punkte jis pateikė papildomą argumentą, įrodantį Komisijos sprendimo neteisėtumą, nurodydamas, kad, neatsižvelgiant į minėtus procedūros pažeidimus,
TKS
negali būti materialiai atsakinga už
Thyssen
veiksmus.
Ieškovė paaiškina, kad 27 punkte minėto Sprendimo
ThyssenKrupp prieš Komisiją
88 punkte Teisingumo Teismas pažymėjo, jog per administracinę procedūrą padaryti
TKS
pareiškimai, paminėti minėto sprendimo 85 ir 86 punktuose, nėra pagrindas teigti, jog atsakomybė už
Thyssen
veiksmus tenka
TKS
ir kad minėto sprendimo 85 punkte aiškiai kalbama apie 1997 m. liepos 23 d. pareiškimą. Teisingumo Teismas gana aiškiai tai pasakė. Iš tikrųjų, nors minėto sprendimo 88 punkte Teisingumo Teismas tik paminėjo procedūros pažeidimą, kaip teigia Komisija, jis vis dėlto nenusprendė, kad ši negali, remiantis Teisingumo Teismo žodžiais, „nuspręsti, jog atsakomybė tenka ieškovei“.
Be to, 27 punkte minėto Sprendimo
ThyssenKrupp prieš Komisiją
88 punkte esantys teiginiai neturėtų prasmės, jei būtų susiję tik su procedūros pažeidimais, nes šis klausimas jau buvo išsamiai išnagrinėtas minėto sprendimo 85–87 punktuose. Jei Teisingumo Teismas būtų norėjęs minėto sprendimo 88 punkte nespręsti atsakomybės perkėlimo klausimo, jis nebūtų pirmuose dviejuose sakiniuose konstatavęs, kad
Thyssen
toliau egzistavo, ir todėl, remiantis Teisingumo Teismo praktika 1999 m. liepos 8 d. Sprendime
Komisija prieš Anic Partecipazioni
(C-49/92 P, Rink. p. I-4125), nebūtų pagrindo teigti, jog atsakomybė tenka
TKS
. Ieškovės nuomone, kadangi procedūra jau buvo pažeista ir dėl to Komisijos sprendimas tapo negaliojantis, ta aplinkybė, kad Teisingumo Teismas pirmuose dviejuose 27 punkte minėto Sprendimo
ThyssenKrupp prieš Komisiją
88 punkto sakiniuose išreiškia savo poziciją dėl atsakomybės perkėlimo klausimo, gali reikšti tik tai, kad jis norėjo papildyti Komisijos pateikto priešpriešinio apeliacinio skundo atmetimo motyvus. Pirmuose dviejuose sakiniuose esantys papildomi Teisingumo Teismo motyvai būtų neišsamūs, jei trečiame sakinyje nebūtų paminėtas materialaus atsakomybės perkėlimo klausimas, nes priešingu atveju šis klausimas liktų neatsakytas, kiek tai susiję su 1997 m. liepos 23 d. pareiškimu.
Ieškovė taip pat nurodo, kad 27 punkte minėto Sprendimo
ThyssenKrupp prieš Komisiją
versija italų kalba, kurią Komisija nurodė grįsdama savo minėto sprendimo 88 punkto aiškinimą, neturi reikšmės, nes proceso kalba yra vokiečių, ir bet kuriuo atveju toks aiškinimas kalbos požiūriu yra neteisingas.
Ieškovė taip pat nurodo, kad nesvarbu, kaip aiškinamas 27 punkte minėto Sprendimo
ThyssenKrupp prieš Komisiją
88 punktas, atsakomybės neperkėlimas buvo iš esmės pagrįstas. Iš teismo praktikos matyti, kad teisėta perėmėja negali būti laikoma atsakinga už savo pirmtakės padarytus konkurencijos taisyklių pažeidimus, kol ši dar egzistuoja, kaip buvo
Thyssen
atveju. Šiuo metu Komisija savo rašytiniuose dokumentuose sutinka su tokia išvada.
Galiausiai ji nurodo, kad, priešingai nei tvirtina Komisija, trečiasis pagrindas nėra nepriimtinas, nes jam negalima priešpastatyti 24 punkte minėto Sprendimo
Krupp Thyssen Stainless ir Acciai speciali Terni prieš Komisiją
, kur buvo paminėtas tik Sprendimas 98/247, kuris nėra šio ieškinio dalykas, „teisinės galios“. Kadangi dar nė vienas teismas nepareiškė nuomonės dėl sprendimo teisėtumo, jis nėra teisiškai vykdytinas, t. y. trečiasis pagrindas nėra nepriimtinas dėl
res judicata
galios.
Kaip ketvirtąjį pagrindą ieškovė nurodo, kad 1997 m. liepos 23 d. pareiškimu ji siekė parodyti, jog sutinka su „tuo, kad Komisija tęstų procedūrą dėl visų pažeidimų tik prieš (ją), o ne ir prieš
Thyssen
“. Šiuo pareiškimu negalima grįsti
TKS
atsakomybės ir prievolės sumokėti baudą perkėlimo.
Ji teigia, jog ankstesnėje procedūroje ir procedūroje, kurioje priimtas sprendimas, labai aiškiai nustatyta, kad 1997 m. liepos 23 d. pareiškimas negali būti laikomas atsakomybės mokėti baudą prisiėmimu. Patenkinus priešingus Komisijos reikalavimus šalių valiai būtų suteikta reikšmė, visiškai priešinga tikrajai, kuri buvo išreikšta sprendimo priėmimo dieną.
Net jei 1997 m. liepos 23 d. pareiškimas būtų aiškintinas taip, kad juo „prisiimama atsakomybė“, tai nereiškia, kad iš
TKS
galima priteisti
Thyssen
mokėtiną baudą, nes šis asmeninis pareiškimas yra tik deklaratyvaus pobūdžio ir nesukuria teisių. Šis pareiškimas negali pakeisti šalies, kuriai jis skirtas, padėties, išplaukiančios tiesiogiai iš pirminės teisės, ir nesukelia pasekmių nei materialinės, nei procedūrinės teisės prasme, nes jis nesuderinamas su teisės aktais dėl baudų už kartelius. Šis reglamentavimas neabejotinai kyla iš viešosios teisės, ypač iš „baudžiamosios ir represinės“. Asmeniniai privatinės teisės subjektų pareiškimai nepakeičia iš viešosios teisės, „
a fortiori
iš baudžiamosios ir represinės teisės“ kylančių teisinių pasekmių. Šis principas kyla iš romėnų teisės (
jus publicum privatorum pactis mutari non potest
) ir taikomas valstybių narių teisės sistemose bei priklauso bendroms valstybių narių teisės tradicijoms, kurias Komisija turi gerbti.
Tokia išvada taip pat darytina tuo atveju, jei Komisija patvirtintų atsakomybės prisiėmimo pareiškimą, nes institucija neturi teisės netaikyti teisės akto, kuriuo nustatomos baudos už kartelius. Ieškovė pabrėžia, kad 2005 m. sausio 19 d. Sprendime
MCAA
(byla COMP/E – 1/C.37773) pati Komisija manė, jog remiantis privačiu atsakomybės prisiėmimo pareiškimu negalima perkelti atsakomybės sumokėti baudą, skirtą pagal kartelių teisę. Ieškovės nuomone, „atsakomybė sumokėti baudą tenka įmonei, kuriai ji skirta, net jei Komisija nori skirti baudą kitai įmonei nei ta, kuri yra atsakinga pagal Bendrijos pirminę ir antrinę teisę“. Taip būtų net tuo atveju, jei įmonės pritartų Komisijos ketinimui skirti baudą ne tikrajai kaltininkei, o kitai bendrovei. Bet kuriuo atveju reikia pašalinti tokios Komisijos diskrecijos galimybę, nes ji „grėstų“ savivaliavimu.
Komisija teigia, kad trečiasis pagrindas nepriimtinas, nes Pirmosios instancijos teismo konstatavimas šio sprendimo 24 punkte minėtame Sprendime
Krupp Thyssen Stainless ir Acciai speciali Terni prieš Komisiją
dėl galimybės skirti baudą remiantis 1997 m. liepos 23 d. pareiškimu jau įgijo
res judicata
galią. Bet kuriuo atveju ieškovė nėra suinteresuota dabar pareikšti ieškinį dėl iki šiol neužginčytos galimybės skirti baudą. Šio suinteresuotumo pareikšti ieškinį nebuvimas taip pat pateisina ketvirtojo panaikinimo pagrindo, susijusio su baudos skyrimo, remiantis 1997 m. liepos 23 d. pareiškimu, neteisėtumu, kuris bet kuriuo atveju yra nepagrįstas, nepriimtinumą.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Pirmiausia pažymėtina, kad ieškovės suinteresuotumas pareikšti ieškinį dėl sprendimo, kuriuo jai skiriama 3168000 EUR bauda, yra neginčijamas ir kad trečiasis panaikinimo pagrindas, susijęs su
res judicata
galios pažeidimu, negali būti paskelbtas nepriimtinu vien dėl to, kad vykstant procedūrai, po kurios buvo priimtas šio sprendimo 24 punkte minėtas Sprendimas
Krupp Thyssen Stainless ir Acciai speciali Terni prieš Komisiją
, ieškovė ginčijo tik tą aplinkybę, jog 1997 m. liepos 23 d. pareiškimą galima aiškinti kaip atsisakymą savo teisės būti išklausytai.
Todėl reikia iš esmės išnagrinėti ieškovės argumentus.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad Teisingumo Teismas pripažino ypatingą
res judicata
galios principo svarbą tiek Bendrijos teisės sistemoje, tiek nacionalinės teisės sistemose. Siekiant užtikrinti teisės ir teisinių santykių stabilumą, taip pat gerą teisingumo administravimą, yra svarbu, kad teismo sprendimai, kurie išnaudojus visas galimas teisių gynimo priemones arba pasibaigus pasinaudojimo jomis numatytiems terminams tampa galutiniai, nebegalėtų būti kvestionuojami (2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo
Köbler
, C-224/01, Rink. p. I-10239, 38 punktas ir 2006 m. kovo 16 d. Sprendimo
Kapferer
, C-234/04, Rink. p. I-2585, 20 punktas).
Kaip matyti iš nusistovėjusios teismo praktikos,
res judicata
galia siejama tik su tais faktinių ir teisinių aplinkybių klausimais, kurie realiai arba būtinai išspręsti atitinkamame teismo sprendime (1991 m. vasario 19 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Italija prieš Komisiją
, C-281/89, Rink p. I-347, 14 punktas; 1996 m. lapkričio 28 d. Teisingumo Teismo nutarties
Lenz prieš Komisiją
, C-277/95 P, Rink. p. I-6109, 50 punktas ir 2002 m. spalio 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
, C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P–C-252/99 P ir C-254/99 P, Rink. p. I-8375, 44 punktas).
Dėl Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Krupp Thyssen Stainless ir Acciai speciali Terni prieš Komisiją
reikšmės
Iš šio sprendimo 24 punkte minėto Sprendimo
Krupp Thyssen Stainless ir Acciai speciali Terni prieš Komisiją
51–52 ir 55–68 punktų matyti, kad:
—
pati ieškovė neginčijo sutikusi prisiimti atsakomybę už
Thyssen
padarytą pažeidimą, nenurodydama kokių nors 1997 m. liepos 23 d. pareiškimo išimčių ar apribojimų,
—
Pirmosios instancijos teismas aiškiai pabrėžė tai, kad
TKS
neginčijo Komisijos teisės pripažinti ją atsakinga už pažeidimus, kuriais kaltinama
Thyssen
,
—
Pirmosios instancijos teismas aiškiai pripažino, kad Komisija, remdamasi 1997 m. liepos 23 d. pareiškimu, gali pripažinti
TKS
atsakinga už
Thyssen
pažeidimus, padarytus nuo 1993 m. gruodžio mėn. iki 1995 m. sausio 1 d.,
—
Sprendimo 98/247 1 straipsnis, kuriame nustatyta
TKS
atsakomybė už
Thyssen
pažeidimus, buvo panaikintas tik dėl to, kad 1997 m. liepos 23 d. pareiškimo negalima aiškinti „dar ir“ kaip teisės būti išklausytai dėl faktinių aplinkybių, kuriomis kaltinama
Thyssen
, atsisakymo, nes dėl šio Komisijos klaidingo minėto pareiškimo reikšmės suvokimo pažeista
TKS
teisė į gynybą,
—
prieš nagrinėdamas ir darydamas išvadą dėl
TKS
teisės į gynybą pažeidimo Pirmosios instancijos teismas turėjo konstatuoti, kad 1997 m. liepos 23 d. pareiškimas, kuriuo
TKS
patvirtino prisiimanti atsakomybę už
Thyssen
veiksmus, galioja.
24 punkte minėto Sprendimo
Krupp Thyssen Stainless ir Acciai speciali Terni prieš Komisiją
rezoliucinėje dalyje Pirmosios instancijos teismas panaikino Sprendimo 98/247 1 straipsnį, kuriuo buvo nustatyta
TKS
atsakomybė už
Thyssen
padarytus AP 65 straipsnio pažeidimus, sumažino baudą
TKS
tiek, kiek ji buvo skirta už
Thyssen
padarytą pažeidimą, skyrė 4032000 EUR galutinę baudą ir atmetė likusią ieškinio dalį.
Dėl Teisingumo Teismo sprendimo
ThyssenKrupp prieš Komisiją
reikšmės
Ieškovė pareiškė apeliacinį skundą dėl šio sprendimo 24 punkte minėto Sprendimo
Krupp Thyssen Stainless ir Acciai speciali Terni prieš Komisiją
, iš esmės prašydama Teisingumo Teismo:
—
panaikinti skundžiamo sprendimo dalį, kuria Pirmosios instancijos teismas atmetė jos ieškinį,
—
pakeisti Sprendimo 98/247 1 straipsnį ir jos atžvilgiu nustatytą pažeidimo trukmę,
—
atitinkamai sumažinti Sprendimo 98/247 2 straipsnyje jai skirtą baudą,
—
nepatenkinus šių dviejų reikalavimų, grąžinti bylą Pirmosios instancijos teismui.
Grįsdama savo apeliacinį skundą
TKS
nurodo tris pagrindus:
—
teisės klaidą vertinant pažeidimo trukmę,
—
klaidingą vienkartinės baudos apskaičiavimą ir
—
teisės klaidą vertinant
TKS
bendradarbiavimo per tyrimo procedūrą poveikį baudos sumažinimui.
Iš to, kas nurodyta, matyti, kad ieškovės apeliacinis skundas nėra susijęs su Pirmosios instancijos teismo
Thyssen
atsakomybės perkėlimo
TKS
vertinimu.
Komisija pateikė priešpriešinį apeliacinį skundą dėl šio sprendimo 24 straipsnyje minėto Sprendimo
Krupp Thyssen Stainless ir Acciai speciali Terni prieš Komisiją
, kuriame iš esmės Teisingumo Teismo prašo:
—
atmesti ieškovės apeliacinį skundą,
—
nepatenkinus šio prašymo, jei skundžiamas sprendimas būtų panaikintas, atmesti prašymą dėl baudos sumažinimo,
—
panaikinti skundžiamo sprendimo dalis, kur Pirmosios instancijos teismas:
i)
panaikino Spendimo 98/247 1 straipsnį, kuriame buvo nustatyta, kad atsakomybė už
Thyssen
atliktus veiksmus tenka
TKS
;
ii)
sumažino Sprendimo 98/247 2 straipsnyje
TKS
skirtą baudą iki 7596000 EUR;
iii)
nurodė Komisijai padengti savo bylinėjimosi išlaidas.
Komisija savo priešpriešiniame apeliaciniame skunde taip pat nurodo tris pagrindus:
—
tam tikrų dokumentinių įrodymų iškraipymą ir teisės klaidą vertinant
Thyssen
atsakomybės perkėlimą
TKS
,
—
klaidingą sąlygų, keliamų teisei į gynybą užtikrinti, vertinimą,
—
vertinimo klaidą sprendžiant dėl teisės į gynybą pažeidimo.
Šalys ginčijasi būtent dėl Teisingumo Teismo atsakymo į pirmąjį priešpriešinio apeliacinio skundo pagrindą apimties aiškinimo, ypač dėl šio sprendimo 27 punkte minėto Sprendimo
ThyssenKrupp prieš Komisiją
88 punkto, t. y. aiškinimo, kuris susijęs su šio pagrindo apimtimi ir konkrečiomis sąvokomis, pavartotomis argumentuose, kuriais Komisija jį grindė.
Šiuo klausimu iš šio sprendimo 27 punkte minėto Sprendimo
ThyssenKrupp prieš Komisiją
73–79 punktų matyti, kad pirmuoju priešpriešinio apeliacinio skundo pagrindu Komisija akivaizdžiai nesiekia užginčyti to, jog Pirmosios instancijos teismas pripažino jos teisę remiantis 1997 m. liepos 23 d. pareiškimu pripažinti
TKS
atsakinga už pažeidimus, kuriais kaltinama
Thyssen
, o ginčija tik tai, kad paskui Pirmosios instancijos teismas padarė išvadą, jog šio pareiškimo negalima aiškinti „dar ir“ kaip
TKS
teisės būti išklausytai dėl faktinių aplinkybių, kuriomis kaltinama
Thyssen
, atsisakymo.
Dėl Teisingumo Teismo atsakymo į pirmąjį Komisijos priešpriešinio apeliacinio skundo pagrindą apimties ieškovė teigia, kad Teisingumo Teismas visų pirma sprendimo 82–87 punktuose patvirtino Pirmosios instancijos teismo sprendimą dėl procedūros pažeidimų panaikinti Komisijos sprendimą, paskui 88 punkte nurodė papildomą argumentą dėl Komisijos sprendimo neteisėtumo, nurodydamas, jog neatsižvelgiant į minėtus procedūros pažeidimus
TKS
negalėjo būti materialiai atsakinga už
Thyssen
veiksmus.
Pirmiausia ieškovė nurodo, kad jei Teisingumo Teismas būtų norėjęs šio sprendimo 27 punkte minėto Sprendimo
ThyssenKrupp prieš Komisiją
88 punkte nespręsti atsakomybės perkėlimo klausimo, jis nebūtų pirmuose dviejuose sakiniuose konstatavęs, kad
Thyssen
toliau egzistavo, ir todėl remiantis teismo praktika šio sprendimo 101 punkte minėtame Sprendime
Komisija prieš Anic Partecipazioni
nebūtų pagrindo spręsti, jog atsakomybė už pastarosios veiksmus tenka
TKS
. Papildomi Teisingumo Teismo argumentai, esantys pirmuose dvejuose šio sprendimo 27 punkte minėto Sprendimo
ThyssenKrupp prieš Komisiją
88 punkto sakiniuose, būtų neišsamūs, jei trečiame sakinyje nebūtų paminėtas materialaus atsakomybės perkėlimo klausimas, nes priešingu atveju šis klausimas liktų neatsakytas, kiek tai susiję su 1997 m. liepos 23 d. pareiškimu.
Pirmosios instancijos teismas daro išvadą, kad pirmuoju argumentu akivaizdžiai pažeidžiama Teisingumo Teismo pirmojo priešpriešinio apeliacinio skundo pagrindo vertinimo struktūra, nes šis vertinimas glaudžiai susijęs su Teisingumo Teismo atsakymu į Komisijos pateiktus argumentus.
Pirmiausia šio sprendimo 27 punkte minėtame Sprendime
ThyssenKrupp prieš Komisiją
(80–87 punktai) Teisingumo Teismas tikrina, ar darydamas išvadą, kad 1997 m. liepos 23 d. pareiškimo negalima laikyti
TKS
savo teisės būti išklausytai atsisakymu, Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą dėl to, kad buvo iškraipyti, pirma, pats 1997 m. liepos 23 d. pareiškimas ir, antra, kiti Teisingumo Teismo sprendimo 76 ir 77 punktuose paminėti dokumentai, kaip antai
TKS
atsakymai į du pranešimus apie kaltinimus ir jos 1996 m. gruodžio 17 d. laiškas.
Šio sprendimo 27 punkte minėto Sprendimo
ThyssenKrupp prieš Komisiją
81 ir 82 punktuose Teisingumo Teismas primena ir patvirtina minėtos Pirmosios instancijos teismo išvados teisingumą 1997 m. liepos 23 d. pareiškimo atžvilgiu, paskui jis nagrinėja ir atmeta (83–86 punktai) Komisijos argumentą dėl to, kad Pirmosios instancijos teismas neatsižvelgė į kitus su šiuo pranešimu susijusius įrodymus ir dėl to jie buvo iškraipyti.
Tačiau Teisingumo Teismas, vertindamas pirmąjį Komisijos priešpriešinio apeliacinio skundo pagrindą, neapsiribojo konstatavęs, kad Pirmosios instancijos teismas neiškraipė nei 1997 m. liepos 23 d. pareiškimo, nei kitų pateiktų įrodymų (šio sprendimo 27 punkte minėto Sprendimo
ThyssenKrupp prieš Komisiją
87 punktas).
Iš tikrųjų vėliau Teisingumo Teismas nagrinėja ir taip pat atmeta kitą Komisijos argumentą dėl išimtinių aplinkybių, susijusių su
TKS
tariamu
Thyssen
ūkinės veiklos perėmimu, šių dviejų subjektų bendra veikla ir
TKS
pareiškimais,
Thyssen
vardu padarytais per administracinę procedūrą. Tai vienintelis dalykas, nagrinėjamas šio sprendimo 27 punkte minėto Sprendimo
ThyssenKrupp prieš Komisiją
88 punkte, paskui priimamas sprendimas atmesti pirmąjį priešpriešinio apeliacinio skundo pagrindą.
Antra, ieškovė nurodo, kad šio sprendimo 27 punkte minėto Sprendimo
ThyssenKrupp prieš Komisiją
88 punkte Teisingumo Teismas aiškiai konstatavo, jog aptariamo sprendimo 85 ir 86 punktuose paminėti
TKS
„pareiškimai“, padaryti vykstant administracinei procedūrai, nėra pagrindas „nuspręsti, jog atsakomybė už <…> atliktus
Thyssen
veiksmus tenka (
TKS
)“.
Tačiau paraidžiui skaitant trečią šio sprendimo 27 punkte minėto Sprendimo
ThyssenKrupp prieš Komisiją
88 punkto sakinį matyti, kad jame tik daroma nuoroda į nagrinėjamo sprendimo 85 ir 86 punktuose atliktą analizę ir kad šiuose punktuose minimi pareiškimai, kuriuos Teisingumo Teismas jau įvertino, t. y.
TKS
atsakymai į du pranešimus apie kaltinimus ir jos 1996 m. gruodžio 17 d. laiškas.
Nors 1997 m. liepos 23 d. pareiškimas tikrai paminėtas šio sprendimo 27 punkte minėto Sprendimo
ThyssenKrupp prieš Komisiją
85 punkte, šio punkto paskutinio sakinio formuluotė parodo, kad, išdėstydamas savo motyvus, Teisingumo Teismas jame aiškiai atskiria
TKS
pareiškimus dėl tam tikros
Thyssen
veiklos iki jos įsigijimo 1995 m. nuo 1997 m. liepos 23 d. pareiškimo. Teisingumo Teismas mano, kad nors ieškovė atsakyme į pirmąjį pranešimą apie kaltinimus ir 1996 m. gruodžio 17 d. laiške pateikė savo pastabas apie tam tikrą
Thyssen
veiklą iki jos įsigijimo 1995 m., 1997 m. liepos 23 d. pareiškimas nereiškia, kad
TKS
manė, jog ji visiškai ir pakankamai pasinaudojo teise į gynybą dėl atsakomybės už
Thyssen
veiksmus ir kad Komisija turėjo pagrindą, neišklausiusi jos dar kartą, skirti baudą už juos.
Be to, šio sprendimo 27 punkte minėto Sprendimo
ThyssenKrupp prieš Komisiją
88 punkto trečiame sakinyje Teisingumo Teismas mini pareiškimus, kuriuos vykstant administracinei procedūrai
TKS
padarė „apie tam tikrą
Thyssen
veiklą“, t. y. vartoja formuluotę, leidžiančią šiuos pareiškimus atskirti nuo 1997 m. liepos 23 d. pareiškimo, kuriuo
TKS
patvirtino prisiimanti atsakomybę už
Thyssen
veiksmus, ir darančią nuorodą į minėto sprendimo 85 punktą, kuriame minimos „(
TKS
pateiktos) pastabos apie tam tikrą
Thyssen
veiklą prieš tai, kai ji ją įsigijo 1995 metais“.
Minėto trečio sakinio formuluotė, pagal kurią
TKS
pareiškimai dėl
Thyssen
veiksmų, padaryti vykstant administracinei procedūrai, nesudaro pagrindo „spręsti, jog atsakomybė už“ iki 1995 m. „atliktus
Thyssen
veiksmus tenka
TKS
“, turi būti skaitoma atsižvelgiant į labai konkretų pirmo priešpriešinio apeliacinio skundo pagrindo dalyką ir į tai, kad šiame sakinyje tik daroma nuoroda į šio sprendimo 27 punkte minėto Sprendimo
ThyssenKrupp prieš Komisiją
85 ir 86 punktuose atliktą analizę, nes pagrįsdama pirmąjį priešpriešinio apeliacinio skundo pagrindą Komisija nurodė iš dalies panašius argumentus.
Taigi šio sprendimo 27 punkte minėto Sprendimo
ThyssenKrupp prieš Komisiją
88 punkto trečias sakinys laikytinas Teisingumo Teismo priminimu, kad
TKS
pareiškimai dėl
Thyssen
veiksmų, padaryti vykstant administracinei procedūrai, t. y.
TKS
atsakymai į du pranešimus apie kaltinimus ir jos 1996 m. gruodžio 17 d. laiškas, neleidžia manyti, jog 1997 m. liepos 23 d. pareiškimu buvo atsisakyta teisės būti išklausytai ir todėl pažeidžiant procedūrą pripažinus
TKS
atsakinga už
Thyssen
veiksmus iki 1995 m. buvo pažeista
TKS
teisė į gynybą.
Sutikus su kitokiu ieškovės nurodytu šio sprendimo 27 punkte minėto Sprendimo
ThyssenKrupp prieš Komisiją
88 punkto aiškinimu būtų pripažinta, kad Teisingumo Teismas nemotyvavęs, o tik padaręs nuorodą, pakeitė išvadą dėl teisės būti išklausytai pažeidimo į išvadą dėl atsakomybės perkėlimo, o tai yra nepriimtina.
Taip pat svarbu pabrėžti, kad jei šio sprendimo 27 punkte minėto Sprendimo
ThyssenKrupp prieš Komisiją
88 punktas būtų aiškintinas kaip jį aiškina ieškovė, t. y. kad Teisingumo Teismas jame nurodė, jog neatsižvelgiant į procedūros pažeidimus
TKS
negali būti atsakinga už
Thyssen
veiksmus, Teisingumo Teismas neturėtų pagrindo spręsti dėl antrojo ir trečiojo priešpriešinio apeliacinio skundo pagrindų, kritikuojančių teisės į gynybą pažeidimo tikrumą, o tai jis vis dėlto padarė aptariamo sprendimo 90–97 punktuose, vėliau padaręs išvadą dėl minėtų pagrindų atmetimo.
Iš to išplaukia, kad trečiasis ieškovės pagrindas, pagal kurį skirdama jai baudą už
Thyssen
neteisėtus veiksmus Komisija pažeidė šio sprendimo 27 punkte minėto Teisingumo Teismo
ThyssenKrupp prieš Komisiją res judicata
galią, t. y. kad
TKS
negalėjo būti pripažinta atsakinga už
Thyssen
veiksmus, turi būti atmestas kaip klaidingai aiškinantis minėto sprendimo 88 punktą.
Dėl
res judicata
galios pasekmių
Iš to, kas nurodyta, matyti, jog Bendrijos teismas mano, kad Komisija išimties tvarka, atsižvelgdama į 1997 m. liepos 23 d. pranešimą, turėjo teisę pripažinti
TKS
atsakinga už
Thyssen
veiksmus, padarytus nuo 1993 m. gruodžio mėn. iki
Thyssen
veiklos perkėlimo į
TKS
, kuris įvyko 1995 m. sausio 1 d., tačiau ji neleido
TKS
pateikti pastabų dėl minėtų veiksmų ir todėl
TKS
negalėjo įgyvendinti šiuo atžvilgiu savo teisės į gynybą; ši išvada pateisina Sprendimo 98/247 panaikinimą iš dalies.
Darytina išvada, kad Bendrijos teismas sėkmingai išsprendė šį teisės klausimą, atsižvelgdamas į šio sprendimo 113 punkte minėtą teismo praktiką, ir jis įgijo
res judicata
galią, primenant, jog šią galią turi ne tik teismų sprendimų dėl panaikinimo rezoliucinė dalis. Ją taip pat turi motyvai, kurie yra būtini rezoliucinei daliai pagrįsti ir todėl yra neatsiejami nuo jos (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 94 punkte minėto Sprendimo
P&O European Ferries (Vizcaya) ir Diputación Foral de Vizcaya prieš Komisiją
44 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Šio sprendimo 24 punkte minėtame Sprendime
Krupp Thyssen Stainless ir Acciai speciali Terni prieš Komisiją
, patvirtintame šio sprendimo 27 punkte minėtu Sprendimu
ThyssenKrupp prieš Komisiją
, nustatyta tik viena Komisijos pareiga pagal EB 233 straipsnį, pagal kurį institucija, kurios aktas buvo paskelbtas negaliojančiu, privalo imtis būtinų priemonių atitinkamam sprendimui įvykdyti, konkrečiai tariant, pašalinti nustatytus pažeidimus panaikintą aktą turinčiame pakeisti akte (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 113 punkte minėto Sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
48 punktą).
Būtent tai Komisija padarė sprendime, iki kurio priėmimo 2006 m. balandžio 5 d.
TKS
buvo išsiųstas pranešimas apie kaltinimus, į kurį ši atsakė 2006 m. gegužės 17 dieną. Taigi ieškovė galėjo pateikti savo pastabas dėl pažeidimų, kuriais kaltinama
Thyssen
, tikrumo ir svarbos.
Pirmosios instancijos teismo prašoma nagrinėjant šį ieškinį pareikšti nuomonę dėl Sprendimą 98/247 pakeičiančio akto teisėtumo, kuriuo Komisija, remdamasi šio sprendimo 24 punkte minėto Sprendimo
Krupp Thyssen Stainless ir Acciai speciali Terni prieš Komisiją
, patvirtinto 27 punkte minėtu Sprendimu
ThyssenKrupp prieš Komisiją
, teiginiais dėl 1997 m. liepos 23 d. pareiškimo, skyrė ieškovei 3168000 EUR baudą už
Thyssen
veiksmus.
Nesvarbu, kad šis ieškinys susijęs su aktu, kuris formaliai skiriasi nuo Sprendimo 98/247; konstatuotina, kad Bendrijos teismas jau nagrinėjo ir galutinai išsprendė šiame ieškinyje kilusį teisės klausimą, susijusį su 1997 m. liepos 23 d. pareiškimo, kaip teisinio pagrindo, pripažinti ieškovę atsakinga už
Thyssen
veiksmus ir po to jai skirtos sankcijos galiojimu, ir šis įgijo
res judicata
galią.
Dėl šios
res judicata
galios minėtas teisės klausimas negali būti dar kartą pateiktas Pirmosios instancijos teismui ir šis negali jo nagrinėti.
Šiomis aplinkybėmis ieškovės argumentas, kad prieš ją šioje byloje negalima remtis jokia
res judicata
galia, nes šio sprendimo 24 punkte minėtas Sprendimas
Krupp Thyssen Stainless ir Acciai speciali Terni prieš Komisiją
susijęs tik su Sprendimu 98/247, kuris nėra šio ieškinio dalykas, yra visiškai nesvarbus ir turi būti atmestas.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad ketvirtąjį panaikinimo pagrindą, susijusį su 1997 m. liepos 23 d. pareiškimo pagrindu skirtos baudos neteisėtumu, reikia atmesti kaip nepriimtiną, todėl ieškovės minėto pareiškimo atsiėmimas per administracinę procedūrą netenka prasmės ir naudojamas tik patvirtinti jos argumentus dėl šio pareiškimo reikšmės.
4.
Dėl „aiškumo principo“ pažeidimo
Šalių argumentai
Penktajame pagrinde ieškovė teigia, kad sprendimu pažeidžiamas „aiškumo principas“, Komisijai nepakankamai aiškiai nustačius, pirma, sankcijos skyrimo pagrindą ir, antra, „atsakomybės prisiėmimo asmeniniu pareiškimu“ koncepciją.
Pirma, ji nurodo, kad Komisija teigia, jog skyrė
TKS
baudą remdamasi „normų junginiu“, kurį sudaro mažiausiai AP 65 straipsnis ir Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnis, kuris yra neaiškus, nes „ne visi suinteresuotieji asmenys gali numatyti“ šiuo pagrindu skiriamą baudą, priešingai nei reikalaujama teismo praktikoje. Atsiliepime į ieškinį pateikti prieštaringi Komisijos paaiškinimai parodo, kad ši net nežino, į ką šis junginys „turi būti panašus“.
Teisinių pagrindų junginio neaiškumą patvirtina tas faktas, kad jis neleidžia nustatyti, ar terminas ieškiniui pareikšti yra vienas mėnuo, kaip numatyta EAPB sutartyje, ar du mėnesiai, kaip numatyta EB sutartyje. Dėl Komisijos padarytų procedūrinių neaiškumų pažeidžiama
TKS
teisė į gynybą.
Antra, ieškovė tvirtina, kad priimdama „atsakomybės prisiėmimo asmeniniu pareiškimu“ koncepciją (sprendimo 125 ir 127 punktai) Komisija sukūrė
sui generis
teisinio perėmimo atvejį, kuris šioje byloje taikomas pirmą kartą bei yra neaiškus, neapibrėžtas ir todėl akivaizdžiai neteisėtas savo turinio ir taikymo sąlygų atžvilgiu.
Ši nauja koncepcija nėra numatyta nei Bendrijos pirminėje, nei antrinėje teisėje, nei teismo praktikoje, kuriai būdingas priešingas nei šio sprendimo 101 punkte minėtoje byloje
Komisija prieš Anic Partecipazioni
priimtas sprendimas. „Aiškumo principas“ taip pat pažeistas todėl, kad 2005 m. sausio 19 d. Sprendime
MCAA
Komisija aiškiai pritarė kitam požiūriui, t. y. kad dėl asmeninio atskiro pareiškimo atsakomybė tikrai neperkeliama. Be to, pranešime apie kaltinimus Komisija net nepaminėjo naujos koncepcijos, kurią ji nuo tol taikys skirdama sankcijas už kartelių teisės pažeidimus.
Galiausiai ieškovė pabrėžia, jog dėl to, kad Komisija aiškiai ir galutinai nenurodė, kokiu teisiniu pagrindu rėmėsi skirdama sankciją, ji gali tik spėlioti dėl šio pagrindo. Dėl tokio teiginio šis pagrindas negali būti nepriimtinas, kaip to reikalauja Komisija, ir sprendimas turi būti pripažintas negaliojančiu.
Komisija nurodo, kad ieškovės argumentai dėl tariamo „netikrumo, kurį lėmė Komisijos veiksmai“, tokie abstraktūs, kad pagrindas turi būti atmestas kaip neaiškus. Nepatenkinus šio reikalavimo ji prašo atmesti pagrindą kaip nepagrįstą.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Dėl pagrindo priimtinumo
Komisija ginčija penktojo pagrindo priimtinumą dėl jo tariamo neaiškumo.
Šiuo atžvilgiu primintina, kad pagal Procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalį ieškinyje turi būti nurodyta pagrindų, kuriais remiamasi, santrauka. Ši santrauka turi būti pakankamai aiški ir tiksli, kad atsakovas galėtų parengti atsiliepimą, o Pirmosios instancijos teismas priimtų sprendimą, jei įmanoma, be jokios kitos papildomos informacijos. Taigi ieškinyje turi būti išsamiai išplėtotas pagrindas, kuriuo grindžiamas ieškinys, todėl abstraktus paaiškinimas neatitinka Procedūros reglamento reikalavimų (1995 m. sausio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Viho prieš Komisiją
, T-102/92, Rink. p. II-17, 68 punktas ir 1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Mo och Domsjö prieš Komisiją
, T-352/94, Rink. p. II-1989, 333 punktas).
Šiuo atveju iš ieškovės rašytinių dokumentų dėl pagrindo, susijusio su „aiškumo principo“ pažeidimu, matyti, kad iš tikrųjų ji remiasi teisinio saugumo principu, kurį Komisija pažeidė dėl to, kad skirdama sankciją ir patraukdama atsakomybėn ji rėmėsi neaiškiu teisiniu pagrindu.
Darytina išvada, kad taip ieškovė pateikė pakankamai aiškios ir tikslios informacijos, nes ji leido Komisijai atsakyti į atsiliepimo į ieškinį pateikimo stadijoje užduotus klausimus, o Pirmosios instancijos teismui vykdyti teisminę kontrolę.
Taigi šis pagrindas pripažintinas priimtinu ir turi būti nagrinėjamas iš esmės.
Dėl esmės
Remiantis ieškovės rašytiniuose dokumentuose nurodyta nusistovėjusia teismų praktika Bendrijos teisės aktai turi būti aiškūs, o jų taikymas nuspėjamas visiems susijusiems asmenims. Šiuo teisinio saugumo imperatyvu reikalaujama, kad bet kurio akto, kuriuo siekiama teisinių pasekmių, privaloma teisinė galia išplauktų iš Bendrijos teisės nuostatos, kuri turi būti aiškiai nurodyta kaip teisinis pagrindas ir kurioje būtų numatyta teisinė akto forma (1993 m. birželio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Prancūzija prieš Komisiją
, C-325/91, Rink. p. I-3283, 26 punktas). Teisingumo Teismas pažymėjo, kad nuobauda, net ir nebaudžiamoji, gali būti paskirta, tik jei ji paremta aiškiu ir nedviprasmišku teisiniu pagrindu (1984 m. rugsėjo 25 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Könecke
, 117/83, Rink. p. 3291, 11 punktas).
Pirma, dėl sprendimo teisinio pagrindo neaiškumo ieškovė nurodo, kad sprendimas grindžiamas neaiškiu „normų junginiu“, kurį sudaro bent jau AP 65 straipsnis ir Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnis. Be nereikšmingų samprotavimų apie tariamus atsiliepimo į ieškinį neaiškumus, ji teigia, kad šis junginys neaiškus, nes „ne visi suinteresuotieji asmenys gali numatyti“ skiriamą baudą, ir kad „teisinių pagrindų derinio“ neaiškumas yra procedūrinių neaiškumų, dėl kurių pažeidžiama teisė į gynybą, priežastis.
Šie ieškovės argumentai grindžiami klaidinga prielaida ir turi būti atmesti.
Iš sprendimo aiškiai matyti, kad jo teisinis pagrindas, t. y. nuostatos, kurių pagrindu Komisija veikia atitinkamoje srityje, yra tik Reglamento Nr. 1/2003 7 straipsnio 1 dalis ir 23 straipsnio 2 dalis, o ne AP 65 straipsnis. Nuoroda sprendime į AP 65 straipsnį susijusi su 1 dalimi, t. y. su materialine įmonėms ir įmonių asociacijoms skirta nuostata, draudžiančia tam tikrus antikonkurencinius veiksmus, ir su 5 dalimi tiek, kiek joje numatyta galimybė skirti baudas, kurių dydis neviršija dvigubos apyvartos tų produktų, kurie buvo draudžiamų susitarimų dalykas. Nuoroda į AP 65 straipsnio 5 dalies taikymą susijusi su diskusijomis dėl principo
lex mitior
, siekiant šiuo atveju pateisinti šios nuostatos, o ne Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies taikymą nustatant baudos dydį (žr. sprendimo 162–168 ir 178 konstatuojamąsias dalis).
Išnagrinėjus pirmąjį ir antrąjį panaikinimo pagrindus matyti, kad ieškovė neįrodė, jog sprendimo teisinis pagrindas yra neaiškus.
Be aiškios nuorodos į Reglamento Nr. 1/2003 7 straipsnio 1 dalį ir 23 straipsnio 2 dalį, Komisija sprendimo 70 konstatuojamojoje dalyje taip pat primena nusistovėjusią teismų praktiką, pagal kurią procedūrinės normos iš esmės yra taikomos visiems jų įsigaliojimo metu nagrinėjamiems ginčams, skirtingai nei materialinės normos, kurios paprastai netaikomos iki jų įsigaliojimo susiklosčiusioms situacijoms (šio sprendimo 85 punkte minėto Sprendimo
Meridionale Industria Salumi ir kt.
9 punktas). Be to, sprendimo 4 straipsnyje aiškiai nurodoma, kad šis sprendimas vykdytinas „pagal (EB) 256 straipsnį“; ieškovei apie šį sprendimą buvo pranešta laišku, nurodant, kad pranešama „pagal (EB) 254 straipsnį“.
Šiomis aplinkybėmis nėra abejonių, kad ieškinys dėl sprendimo, priimtas po daugiau kaip ketverių metų nuo EAPB sutarties galiojimo pasibaigimo, turėjo būti pareikštas remiantis EB 230 straipsnio ir Procedūros reglamento nuostatomis ir kad jokiu būdu negalėjo būti taikomas Teisingumo Teismo EAPB statuto 23 straipsnis.
Be to, reikia konstatuoti, kad ieškovė nepateikia jokių paaiškinimų pagrįsdama ypatingą kaltinimą, jog teisinis pagrindas yra neaiškus, nes „ne visi suinteresuotieji asmenys gali numatyti“ skiriamą baudą, ir bet kuriuo atveju nenurodo, jog Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnis yra neteisėtas
nullum crimen nulla pœna sine lege
principo, išplaukiančio iš teisinio saugumo principo, atžvilgiu, ir net to, jog sprendimas nepakankamai motyvuotas.
Primintina, kad sprendimas, kuriuo Komisija konstatuoja AP 65 straipsnio 1 dalies pažeidimą ir nubaudžia ieškovę po to, kai EAPB sutartis nustojo galioti, buvo priimtas laikantis teisės akto taikymo laiko atžvilgiu principų, o Komisija teisingai kaip materialinę normą pritaikė minėtą straipsnį ir Reglamente Nr. 1/2003, kurio 23 straipsnio 2 dalyje aiškiai numatyta jos teisė skirti baudą antikonkurencinius veiksmus vykdžiusioms įmonėms, numatytas kompetenciją suteikiančias procedūrines normas.
Tiek, kiek ieškovė iš tikrųjų siekia užginčyti sprendimo teisinio pagrindo teisėtumą nurodydama „nei teismų praktikoje, nei doktrinoje nenumatytų teisinių pagrindų derinį“, pakanka priminti, jog prieš tai ji konstatavo, kad pasitelktas teisinis pagrindas suteikė Komisijai kompetenciją skirti sankcijas už AP 65 straipsnio 1 dalies pažeidimus jai priimant sprendimą.
Antra, dėl neaiškumo šioje byloje priskiriant atsakomybę pakanka konstatuoti, kad ieškovės atsakomybė už
Thyssen
veiksmus aiškiai ir išimtinai grindžiama tik 1997 m. liepos 23 d. pareiškimu, kaip tai aiškiai išplaukia iš sprendimo 112–117, 125, 127, 128 ir 149 konstatuojamųjų dalių. Išnagrinėjus ieškovės rašytinius dokumentus taip pat matyti, kad šiuo klausimu nėra abejonių.
Iš tikrųjų atrodo, kad grindžiant penktąjį panaikinimo pagrindą pateiktais argumentais ieškovė siekia dar kartą įrodyti tokio pagrindo neteisėtumą. Prieštaravimas nepriimtinas, nes Bendrijos teismas jau galutinai išsprendė šį teisės klausimą, t. y. kad minėtas pagrindas teisėtas, ir todėl šis sprendimas įgijo
res judicata
galią (žr. šio sprendimo 139–147 punktus).
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad pagrindą, susijusį su „aiškumo principo“ pažeidimu, reikia atmesti.
5.
Dėl „non bis in idem“ principo pažeidimo
Šalių argumentai
Šeštuoju pagrindu ieškovė nurodo, kad „atsakomybės prisiėmimo asmeniniu pareiškimu“ koncepcija pažeidžiamas
non bis in idem
principas, kurio taip pat turi būti laikomasi „atnaujinus baudos skyrimo procedūrą“.
Šioje byloje sankcija skirta du kartus. Už
TKS
pažeidimą jau buvo skirta galutinė sankcija, o Komisija pripažino ją atsakinga dar už
Thyssen
pažeidimą, dėl ko ji buvo antrą kartą nubausta už tą pačią veiką.
Šio sprendimo 27 punkte minėto Sprendimo
ThyssenKrupp prieš Komisiją
88 punkte Teisingumo Teismas konstatavo, jog atsakomybės perkelti neįmanoma materialiąja prasme, ir todėl bauda buvo skirta antrą kartą, nesvarbu, kad sprendimas jau buvo įgijęs galutinę
res judicata
galią. Šia išvada Teisingumo Teismas pripažino, jog tai, kad panaikinta Sprendimo 98/247 dalis atitiko baudos dalį, kuri teoriškai buvo skirta ieškovei už
Thyssen
veiksmus, neturi reikšmės.
Be to, remdamasi nauja „atsakomybės prisiėmimo asmeniniu pareiškimu“ koncepcija, Komisija pripažįsta įmonę atsakinga už trečiojo asmens veiksmus. Pati Komisija pabrėžia, kad iš pradžių
TKS
nebuvo pripažinta atsakinga ir kad net nebuvo kalbama apie atsakomybę teisiškai perėmus veiklą. Ieškovės nuomone, jei taip yra šiuo atveju, darytina išvada, kad Komisija jai skyrė naują, antrą baudą, užuot ištaisiusi procedūros klaidą. Sankcijos skyrimas už
Thyssen
padarytą pažeidimą būtų teisėtas tik tuo atveju, jei
TKS
nebūtų buvusi jau nubausta už savo pažeidimą. Tačiau nuo to momento, kai 1998 m.
TKS
skirta bauda tapo galutinė, persekiojimai dėl visų pažeidimų turėjo būti nutraukti.
Komisija prašo atmesti šį pagrindą.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Primintina, kad
non bis in idem
principas, t. y. pagrindinis Bendrijos teisės principas, numatytas, be kita ko, 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos (EŽTK) protokolo Nr. 7 4 straipsnio 1 dalyje, Bendrijos konkurencijos teisės srityje draudžia Komisijai dar kartą bausti arba persekioti įmonę už antikonkurencinius veiksmus, už kuriuos ji buvo nubausta arba dėl kurių pripažinta neatsakinga ankstesniu neskundžiamu sprendimu (šio sprendimo 113 punkte minėto Sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
59 punktas).
Non bis in idem
principo taikymui būtinos trys sąlygos: tos pačios faktinės aplinkybės, tas pats pažeidėjas ir tas pats saugomas teisinis interesas (2004 m. sausio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
, C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P ir C-219/00 P, Rink. p. I-123, 338 punktas).
Šioje byloje ieškovė teigia, kad ji neteisėtai du kartus buvo nubausta. Ji nurodo, kad Sprendime 98/247 jau buvo galutinai nubausta už padarytą pažeidimą, ir todėl sprendime pripažinusi atsakinga už
Thyssen
pažeidimą Komisija nubaudė ją antrą kartą už „tą pačią veiką“.
Pagrįsdama šį teiginį, ieškovė dar kartą nurodo jos pripažinimo atsakinga už
Thyssen
pažeidimus remiantis 1997 m. liepos 23 d. pareiškimu neteisėtumą, pirma, primindama savo argumentus, kad šio sprendimo 27 punkte minėto Sprendimo
ThyssenKrupp prieš Komisiją
88 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, jog
TKS
nėra materialiai atsakinga už
Thyssen
pažeidimus, ir, antra, tvirtindama, kad sprendime Komisija pripažino ją atsakinga už trečiojo asmens veiksmus.
Iš šio tariamo neteisėtumo ieškovė daro išvadą, kad vienintelis sprendime skirtos baudos tikslas – antrą kartą nubausti už jos pažeidimą, o tai prieštarauja
non bis in idem
principui.
Pirmosios instancijos teismas mano, kad šie argumentai grindžiami klaidinga prielaida.
Iš tikrųjų, kaip jau buvo nurodyta, Bendrijos teismas nusprendė, kad išimties tvarka Komisija, remdamasi 1997 m. liepos 23 d. pareiškimu, turėjo teisę pripažinti
TKS
atsakinga už pažeidimus, kuriais kaltinama
Thyssen
.
Nurodęs procedūros trūkumą, kuriuo buvo pažeista ieškovės teisė į gynybą, šio sprendimo 24 punkte minėtame Sprendime
Krupp Thyssen Stainless ir Acciai speciali Terni prieš Komisiją
Pirmosios instancijos teismas panaikino Sprendimo 98/247 1 straipsnį, kuriuo
TKS
buvo pripažinta atsakinga už
Thyssen
padarytą AP 65 straipsnio pažeidimą, ir todėl sumažino
TKS
baudą tiek, kiek ji buvo skirta už
Thyssen
padarytą pažeidimą ir skyrė
TKS
4032000 EUR galutinę baudą už jos pačios antikonkurencinius veiksmus.
Šio sprendimo 27 punkte minėtame Sprendime
ThyssenKrupp prieš Komisiją
Teisingumo Teismas patvirtino nagrinėjamą sprendimą. Primintina, kad ieškovės minėto sprendimo 88 punkto aiškinimas jau atmestas.
Remiantis EB 233 straipsniu Komisija privalėjo imtis priemonių Bendrijos teismo nustatytam neteisėtumui panaikinti, ir tai ji padarė per procedūrą, kurioje priimtas sprendimas. Vienintelis sprendimo tikslas pašalinti procedūros trūkumą, remiantis 1997 m. liepos 23 d. pareiškimu, pripažinti ieškovę atsakinga už
Thyssen
padarytą AP 65 straipsnio pažeidimą ir atitinkamai skirti jai 3168000 EUR baudą.
Taigi Sprendimu
TKS
jokiu būdu nenubaudžiama antrą kartą už pažeidimą, už kurį jau buvo galutinai nubausta Sprendimu 98/247. Be to, kaip teisingai pabrėžia Komisija, atsakomybės prisiėmimas 1997 m. liepos 23 d. pareiškimu nepaverčia dviejų
TKS
ir
Thyssen
pažeidimų vienu.
Be to, sprendime dar kartą nagrinėjant tik
Thyssen
antikonkurencinius veiksmus nepažeidžiamas
non bis idem
principas.
Primintina, kad
non bis in idem
principas savaime neužkerta kelio bylos atnaujinimui dėl tos pačios konkurenciją ribojančios veikos, jei pirmasis sprendimas buvo panaikintas dėl procedūros pažeidimų, nepriėmus sprendimo dėl faktinių aplinkybių, kuriomis įmonė kaltinama, esmės, nes tokiu atveju sprendimo dėl panaikinimo negalima laikyti „išteisinamuoju“, kaip jis suprantamas baudžiamosiose bylose. Tokiu atveju naujuoju sprendimu skirtos sankcijos ne pridedamos prie paskirtųjų panaikintu sprendimu, o pakeičia jas (šio sprendimo 113 punkte minėto Sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
62 punktas).
Šį teismo sprendimą galima visiškai taikyti šioje byloje, nes ieškovei sprendimu skirta sankcija, pripažinus ją atsakinga už
Thyssen
padarytus pažeidimus, pakeitė sankciją, skirtą nustačius tą pačią atsakomybę Sprendimu 98/247, taigi principas
non bis in idem
nebuvo pažeistas.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad pagrindą, susijusį su
non bis in idem
principo pažeidimu, reikia atmesti.
6.
Dėl ieškinio senaties
Šalių argumentai
Septintuoju pagrindu ieškovė nurodo, kad pagal 1978 m. balandžio 6 d. Komisijos sprendimo Nr. 715/78/EAPB dėl bylų nagrinėjimo senaties terminų ir sankcijų įgyvendinimo pagal Europos anglių ir plieno bendrijos steigimo sutartį (
OL L 94, p. 22
) 1 straipsnio 1 dalį
Thyssen
pažeidimui taikoma penkerių metų senatis, kuri suėjo 1999 m., vėliausiai 2003 m., jei turėsime omenyje datą, kai kiti kartelio dalyviai nutraukė pažeidimą.
Šiuo atveju senaties terminas nebuvo nutrauktas arba sustabdytas Sprendimo Nr. 715/78 2 straipsnio prasme, nes
Thyssen
nebuvo proceso, kuriame priimtas šio sprendimo 24 punkte minėtas Sprendimas
Krupp Thyssen Stainless ir Acciai speciali Terni prieš Komisiją
, šalis. Ta pati išvada darytina, jei remtumėmės Reglamento Nr. 1/2003 25 straipsnyje arba 1974 m. lapkričio 26 d. Tarybos reglamente (EEB) Nr. 2988/74 dėl teisinių procedūrų ir sankcijų, taikomų pagal Europos ekonominės bendrijos taisykles dėl transporto ir konkurencijos, taikymo terminų (
OL L 319, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 7 sk., 1 t., p. 61), numatytomis senaties terminų skaičiavimo taisyklėmis.
Priešingai nei mano Komisija, šiuo atveju senaties terminas nepriklausė nuo
TKS
padaryto pažeidimo, nes sprendime skirta bauda buvo baudžiama už pažeidimą, kurį iš pradžių padarė
Thyssen
. Remdamasi 2000 m. lapkričio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimu S
CA Holding prieš Komisiją
(C-297/98 P, Rink. p. I-10101), ieškovė nurodo: kadangi pažeidimą, kuriuo ji kaltinama, padarė
Thyssen
, sankcija jai galėjo būti skirta tik tuo atveju, jeigu ją buvo galima skirti jos pirmtakei, t. y.
Thyssen
. Kadangi pažeidimo senaties terminas
Thyssen
atžvilgiu jau suėjo, jis taip pat suėjo ir ieškovės, turėjusios „pakeisti
Thyssen
procese, kuriame galėjo būti skirta bauda“, atžvilgiu.
Atsakydama į Komisijos argumentus, kad šiuo atveju nėra „perėmimo problemos“, nes
Thyssen
dar egzistuoja ir Komisijos kompetencija patraukti atsakomybėn už pažeidimą išplaukia tiesiogiai ir tik iš tariamo atsakomybės prisiėmimo pareiškimo, ieškovė teigia, jog teisių perėmimo sąvokai nekeliama sąlyga, kad teisių pirmtakė nebeegzistuotų, ir todėl kalbama apie perėmimą, jei teisės yra pakeistos, net jei teisių pirmtakė dar egzistuoja. Be to, aplinkybė, kad šis atsakomybės perkėlimas laikomas „teisių perėmimu“ arba Komisijos „teisės skirti sankcijas“ įgyvendinimu remiantis 1997 m. liepos 23 d. pareiškimu, neturi reikšmės, nes visais atvejais kalbama apie atsakomybę už pažeidimą, kurio ieškovė nepadarė.
Ieškovė pabrėžia, kad Komisija ginčija senaties terminą remdamasi savo „teisėtu interesu konstatuoti pažeidimą“
TKS
skirtu sprendimu, ir teigia, kad senaties terminas netaikomas „pažeidimą konstatuojantiems sprendimams“. Šie argumentai nepriimtini, nes neaišku, kuo Komisija galėtų pagrįsti tokį „teisėtą interesą“ Reglamento Nr. 1/2003 7 straipsnio 1 dalies prasme, be to, šiuo atveju kalbama ne apie deklaratyvaus pobūdžio sprendimą, bet apie sprendimą, kuriuo skiriama bauda. Net „teisėtas interesas konstatuoti pažeidimą“ nieko negali pakeisti, jei suėjo senaties terminas. Bet kuriuo atveju „pažeidimą konstatuojančiu sprendimu“, priimtu nesilaikant senaties terminų skaičiavimo taisyklių, būtų pažeista
TKS
teisė į gynybą, nes šis teisėtas interesas nė karto nebuvo paminėtas pranešime apie kaltinimus.
Komisija prašo atmesti septintąjį pagrindą.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Pirmosios instancijos teismas mano, kad šis pagrindas nepriimtinas, nes prielaida, kuria jis grindžiamas, t. y. kad Sprendime 98/247, vėliau sprendime ieškovei paskirta sankcija už „pažeidimą, kurio ji nepadarė“, yra klaidinga.
Primintina, kad 1997 m. liepos 23 d. Komisijai adresuotu pareiškimu
TKS
sutiko būti atsakinga už pažeidimus, kuriuos
Thyssen
kaltinama padariusi nuo 1993 m., nors
TKS
perėmė
Thyssen
veiklą atitinkamų prekių sektoriuje tik nuo 1995 metų.
Sprendimas 98/247, kuriuo
TKS
pripažįstama atsakinga už
Thyssen
antikonkurencinius veiksmus ir kuriuo jai skiriama bauda, grindžiamas būtent tik 1997 m. liepos 23 d. pareiškimu.
Šio sprendimo 24 punkte minėtame Sprendime
Krupp Thyssen Stainless ir Acciai speciali Terni prieš Komisiją
Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad Komisija išimties tvarka, atsižvelgdama į 1997 m. liepos 23 d. pranešimą, turėjo teisę pripažinti
TKS
atsakinga už
Thyssen
veiksmus, nes toks pareiškimas reiškia, kad juridinis asmuo, kuriam tenka atsakomybė už kito juridinio asmens veiksmus, nuo to momento, kai šiais veiksmais padaromas pažeidimas, privalo už jį atsakyti, net jei iš principo už jį turi atsakyti fizinis arba juridinis asmuo, kuris vadovavo atitinkamai įmonei tuo metu, kai pažeidimas buvo padarytas (sprendimo 62 punktas).
Taigi atrodo, kad teisine prasme
TKS
pati įvykdė nagrinėjamą pažeidimą (pagal analogiją žr. 2000 m. lapkričio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Metsä-Serla ir kt. prieš Komisiją
, C-294/98 P, Rink. p. I-10065, 28 punktą).
Būtent tuo paaiškinama tai, kad šio sprendimo 24 punkte minėtame Sprendime
Krupp Thyssen Stainless ir Acciai speciali Terni prieš Komisiją
Pirmosios instancijos teismas nubaudė Komisiją už ieškovės teisės į gynybą pažeidimą.
Pažymėjęs, kad 1997 m. liepos 23 d. pareiškimo taip pat negalima aiškinti kaip ieškovės savo teisės būti išklausytai dėl pažeidimų, kuriais kaltinama
Thyssen
, atsisakymo, Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad ieškovė pateiktame pranešime apie kaltinimus nebuvo laikoma atsakinga už
Thyssen
veiksmus, t. y. veiksmus, už kuriuos
TKS
sutiko būti atsakinga skiriant galimą baudą, ir kad
TKS
neturėjo galimybės pateikti savo pastabų dėl pažeidimų, kuriais kaltinama
Thyssen
, tikrumo ir svarbos. Iš to Pirmosios instancijos teismas padarė išvadą, kad ieškovė negalėjo pasinaudoti teise į gynybą.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad, remdamasi per patikrinimus ir iš atsakymų į prašymus pateikti informacijos surinktais duomenimis, Komisija turi išspręsti atsakomybės už nustatytus pažeidimus klausimą ir kad esminė procedūrinė garantija, kurią suteikia pranešimas apie kaltinimus, – tai pagrindinio Bendrijos teisės principo, reikalaujančio gerbti teisę į gynybą per visą procedūrą, taikymas (2000 m. kovo 16 d. Teisingumo Teismo sprendimas
Compagnie maritime belge transports ir kt. prieš Komisiją
, C-395/96 P ir C-396/96 P, Rink. p. I-1365, 142 ir 143 punktai). Pranešime apie kaltinimus, t. y. procedūros akte, kuriuo pradedama rungimosi principu pagrįsta administracinė procedūra, Komisija pateikia kaltinimus ir nurodo pažeidimus, kuriais kaltinama atitinkama įmonė. Pranešime apie kaltinimus, atsižvelgiant į jo svarbą, turi būti aiškiai nurodomas juridinis asmuo, kuriam gali būti skirtos baudos, ir pranešimas turi būti adresuotas būtent jam (2003 m. spalio 2 d. Teisingumo Teismo sprendimo
ARBED prieš Komisija
, C-176/99 P, Rink. p. I-10687, 21 punktas ir šio sprendimo 27 punkte minėto Sprendimo
ThyssenKrupp prieš Komisiją
92 punktas).
Taigi Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad tik
TKS
yra atsakinga už pažeidimą, už kurį jai teisiškai kyla atsakomybė remiantis 1997 m. liepos 23 d. pareiškimu.
Tokiomis aplinkybėmis klausimas dėl senaties susijęs ne su tuo, ar Sprendimu
TKS
skirtą sankciją buvo galima skirti jos tariamajai „teisių pirmtakei“, o su tuo, ar 2006 m. gruodžio 20 d. Komisija dar turėjo teisę skirti
TKS
baudą už pažeidimą, kuris buvo nutrauktas 1995 m. sausio 1 d. arba 1998 m. sausio 21 d., atsižvelgiant į tai, kuri data būtų pasirinkta, t. y. data, kai
TKS
perėmė
Thyssen
veiklą plokščiųjų nerūdijančio plieno gaminių sektoriuje, ar kai buvo nutrauktas Sprendimo 98/247 1 straipsnyje nustatytas tęstinis pažeidimas.
Dėl senaties termino skaičiavimo taisyklų, kurių turi būti laikomasi, darytina išvada: kadangi Komisija sprendime taikė Reglamente Nr. 1/2003 numatytas kompetencijos ir procedūros taisykles, remiantis Reglamento 1/2003 37 straipsniu šioje byloje negali būti taikomas Reglamentas Nr. 2988/74. Reglamente Nr. 1/2003 ir Sprendime Nr. 715/78 yra iš esmės tapačių nuostatų.
Šiuose teisės aktuose numatyta:
—
Komisijos teisei skirti baudas ar nuobaudas už Bendrijos konkurencijos teisės nuostatų pažeidimus iš principo nustatomas penkerių metų terminas, skaičiuojamas nuo dienos, kurią padarytas pažeidimas, o tęstinių ar pakartotinių pažeidimų atvejais nuo dienos, kurią baigiasi pažeidimas (Reglamento Nr. 1/2003 25 straipsnio 1 ir 2 dalys bei Sprendimo Nr. 715/78 1 straipsnio 1 ir 2 dalys),
—
bet koks Komisijos veiksmas, atliktas pažeidimo tyrimo ar bylos tikslais, nutraukia senaties terminą. Senaties terminas nutraukiamas tą dieną, kurią apie tokį veiksmą pranešama bent vienai pažeidime dalyvavusiai įmonei, ir taikomas visoms pažeidime dalyvavusioms įmonėms (Reglamento Nr. 1/2003 25 straipsnio 3 ir 4 dalys bei Sprendimo Nr. 715/78 2 straipsnio 1 ir 2 dalys),
—
kiekvieno nutraukimo atveju terminas pradedamas skaičiuoti iš naujo, tačiau jis baigiasi ne vėliau kaip praėjus dvigubam senaties terminui, per kurį Komisija neskiria baudos ar nuobaudos, nes šis laikotarpis pratęsiamas tiek, kiek terminas buvo laikinai sustabdytas (Reglamento Nr. 1/2003 25 straipsnio 5 dalis bei Sprendimo Nr. 715/78 2 straipsnio 3 dalis),
—
sankcijų skyrimo senaties terminas sustabdomas laikotarpiui, kurį Komisijos sprendimas yra peržiūrimas Teisingumo Teisme (Reglamento Nr. 1/2003 25 straipsnio 6 dalis bei Sprendimo Nr. 715/78 3 straipsnis).
Šiuo atveju primintina, kad remdamasi 1997 m. liepos 23 d. pareiškimu, padarytu daugiau kaip po dvejų metų nuo 1995 m. sausio 1 d., kai
TKS
perėmė
Thyssen
veiklą plokščiųjų nerūdijančio plieno gaminių sektoriuje, Komisija priėmė Sprendimą 98/247, kuriuo
TKS
buvo nubausta pirmą kartą, t. y. 1998 m. sausio 21 d., nepraleisdama penkerių metų senaties termino.
1998 m. kovo 11 d. ieškovė pareiškė ieškinį dėl Sprendimo 98/247, o 2001 m. gruodžio 13 d. Pirmosios instancijos teismas priėmė šio sprendimo 24 punkte minėtą Sprendimą
Krupp Thyssen Stainless ir Acciai speciali Terni prieš Komisiją
. 2002 m. vasario 28 d. ieškovė pateikė dėl šio sprendimo apeliacinį skundą, kurį Teisingumo Teismas atmetė šio sprendimo 27 punkte minėtu 2005 m. liepos 14 d. Sprendimu
ThyssenKrupp prieš Komisiją
.
Pažymėtina, kad po sustabdymo laikotarpio, per kurį vyko procesas dėl Sprendimo 98/247, senaties terminas buvo vėl pradėtas skaičiuoti nuo 2005 m. liepos 14 d. iki 2006 m. balandžio 5 d., t. y. iki datos, kai procedūroje, kurioje priimtas 2006 m. gruodžio 20 d. sprendimas, jis buvo dar kartą nutrauktas
TKS
skirtu pranešimu apie kaltinimus.
Iš to, kas išdėstyta matyti, kad sprendimas buvo priimtas remiantis šio sprendimo 209 punkte nurodytuose aktuose numatytomis senaties termino skaičiavimo taisyklėmis, kad senaties terminas buvo skaičiuojamas nuo 1995 m. sausio 1 d. arba 1998 m. sausio 21 d. ir kad todėl reikia atmesti panaikinimo pagrindus, susijusius su sankcijų senatimi.
7.
Dėl teisės į gynybą pažeidimo
Ieškovė nurodo, jog pažeista jos teisė į gynybą. Šį kaltinimą sudaro dvi dalys, pirma, pranešime apie kaltinimus padaryti pažeidimai (devintasis panaikinimo pagrindas) ir, antra, teisės susipažinti su bylos medžiaga pažeidimas (aštuntasis panaikinimo pagrindas).
Šalių argumentai
Pirma, ieškovė teigia, kad Komisija sprendime pirmą kartą nurodo, jog atsakomybė perkeliama ne dėl teisių perėmimo, o tik remiantis 1997 m. liepos 23 d. pareiškimu, ir, kalbant apie senaties termino pasibaigimą, pažymėtina, kad ji turi „teisėtą interesą konstatuoti pažeidimą“, o tai nebuvo paminėta nei pranešime apie kaltinimus, nei vėliau vykstant procedūrai.
Ji taip pat nurodo, kad, užuot atsiųsdama tinkamos formos pranešimą apie kaltinimus, Komisija atsiuntė jai įvairių dokumentų „patchwork“, kuriame buvo 1997 m. pranešimas apie kaltinimus ir įvairūs dokumentų sąrašai, papildyti atskirais teisiniais samprotavimais, iš kurių nebuvo įmanoma nustatyti Komisijos nurodomų faktinių ir teisinių aplinkybių ir klausimų, kuriais ji pakeitė savo vertinimą po to, kai Teisingumo Teismas ir Pirmosios instancijos teismas neigiamai įvertino bei iš dalies panaikino pirmesnį sprendimą ir 1997 m. pranešimą apie kaltinimus.
Ieškovės nuomone, Komisijos panaudoto nuorodų būdo ir labai abstrakčios pagrindinių jos klausimų teisinės analizės formaliai nepakanka tam, kad rungimosi principu pagrįsta procedūra būtų pripažinta tinkamai atlikta, ir todėl sprendimas negalėjo būti tinkamai parengtas.
Antra, ieškovė tvirtina, kad neleidusi jai susipažinti su tam tikrais gynybai galinčiais būti reikalingais dokumentais, kai 2006 m. balandžio 24 d. institucijos patalpose ji nagrinėjo bylos medžiagą, dėl to, kad kai kurie dokumentai yra verslo paslaptis, Komisija pažeidė jos teisę susipažinti su bylos medžiaga.
Ji teigia, kad šis atsisakymas leisti susipažinti su visa bylos medžiaga yra nepagrįstas, nes tai buvo daugiau kaip dešimties metų senumo dokumentai, kurie remiantis Komisijos pranešimo dėl teisės susipažinti su Komisijos dokumentais bylose pagal (EB) 81 ir (EB) 82 straipsnius, EEE sutarties 53, 54 ir 57 straipsnius bei Tarybos reglamentą (EB) Nr. 139/2004 taisyklių 23 straipsniu prarado savo konfidencialumą (OL C 325, p. 7) (toliau – 2005 m. pranešimas), ir Komisija nė karto nenurodė, kokių verslo paslapčių gali būti šiuose dokumentuose. Bendrąja prasme Komisija nepaisė, kad vykstant „pakartotinai procedūrai“ ji turėjo leisti susipažinti su kitų suinteresuotųjų įmonių atsakymais į 1997 m. pranešimą apie kaltinimus.
2006 m. gegužės 17 d. pasibaigus terminui pateikti atsakymus į paskutinį pranešimą apie kaltinimus, 2006 m. rugpjūčio 8 d. laišku Komisija leido jai susipažinti su tam tikrais iš pradžių neprieinamais dokumentais. Tačiau šia priemone
TKS
teisės į gynybą pažeidimas nebuvo nutrauktas, nes ji apėmė ne visus dokumentus, kurie galėjo būti naudingi gynybai, ir
TKS
negalėjo remtis šiais dokumentais atsakydama į pranešimą apie kaltinimus, taigi šiuo atžvilgiu jos teisė į gynybą taip pat buvo pažeista. Ieškovė nurodo, kad ji negalėjo pareikšti savo nuomonės dėl 2006 m. rugpjūčio 8 d. pateiktų dokumentų, nes tą pačią dieną turėjo vykti teismo posėdis.
Be to, Komisijos argumentas, kad dokumentai, su kuriais ieškovė negalėjo susipažinti, yra nesvarbūs, nes ji neginčijo pažeidimų, nėra įtikinamas, nes teisė į gynybą pažeidžiama ne tik tuo atveju, kai įmonė gindamasi ginčija pažeidimus. Šiuose dokumentuose galėjo būti svarbių lengvinančių aplinkybių nustatant baudos dydį įrodymų arba įrodymų, susijusių su galimybe atsižvelgiant į senaties terminą persekioti už pažeidimą. Kadangi galiausiai Komisija nurodo, kad ieškovė turėjo pateikti daugiau duomenų apie dokumentus, su kuriais negalėjo susipažinti, tam, kad pakankamai pagrįstų prašymą suteikti prieigą prie šių dokumentų, reikėtų konstatuoti šio teiginio prieštaringumą, nes minėti dokumentai nebuvo ieškovei žinomi.
Komisija daro išvadą, kad šioje byloje ieškovės teisė į gynybą nebuvo pažeista.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Reikia priminti, kad, pirma, būtent pranešimas apie kaltinimus ir, antra, galimybė susipažinti su bylos medžiaga leidžia įmonėms, dėl kurių pradėtas tyrimas, susipažinti su Komisijos turimais įrodymais ir teisei į gynybą suteikia visišką veiksmingumą (2007 m. gegužės 10 d. Teisingumo Teismo sprendimas
SGL Darbon prieš Komisiją
, C-328/05 P, Rink. p. I-3921, 55 punktas).
Dėl 2006 m. balandžio 5 d. pranešimo apie kaltinimus turinio
Pagal nusistovėjusią teismų praktiką pranešime apie kaltinimus, nors ir glaustai, bet aiškiai turi būti nurodyti pateikiami kaltinimai, kad suinteresuotieji asmenys galėtų tinkamai susipažinti su informacija apie veiksmus, kuriais Komisija juos kaltina (šio sprendimo 156 punkte minėto Sprendimo
Mo Och Domsjö prieš Komisiją
63 punktas). Teisės į gynybą paisymas procedūroje, kurioje gali būti skiriamos nagrinėjamos sankcijos, reikalauja, kad atitinkamoms įmonėms ir įmonių asociacijoms būtų suteikta galimybė jau per administracinę procedūrą pareikšti savo nuomonę dėl Komisijos nurodomų pažeidimų, kaltinimų ir aplinkybių tikrumo ir svarbos (2000 m. kovo 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Cimenteries CBR prieš Komisiją
, T-25/95, T-26/95, T-30/95–T-32/95, T-34/95–T-39/95, T-42/95–T-46/95, T-48/95, T-50/95–T-65/95, T-68/95–
T-71/95, T-87/95, T-88/95, T-103/95 ir T-104/95, Rink. p. II-491
, 553 punktas). Šio reikalavimo laikomasi, kai sprendime suinteresuotiesiems asmenims nepriskiriami pranešime apie kaltinimus nenurodyti pažeidimai ir jame remiamasi tik tais pažeidimais, dėl kurių suinteresuotieji asmenys turėjo galimybę pateikti savo paaiškinimus (1970 m. liepos 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo
ACF Chemiefarma prieš Komisiją
, 41/69, Rink. p. 661, 94 punktas). Iš to matyti, kad Komisija gali pareikšti tik tuos kaltinimus, dėl kurių jie galėjo išsakyti savo nuomonę (1994 m. vasario 23 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
CB ir Europay prieš Komisiją
,
T-39/92 ir T-40/92, Rink. p. II-49
, 47 punktas).
Ieškovė teigia, kad 2006 m. pranešimas apie kaltinimus dviem aspektais neatitinka nurodytų reikalavimų.
Pirma, ji tvirtina, kad, užuot atsiuntusi tinkamos formos pranešimą apie kaltinimus, Komisija atsiuntė „įvairių dokumentų patchwork“, kuriame buvo 1997 m. pranešimas apie kaltinimus bei įvairūs dokumentų sąrašai, papildyti atskirais teisiniais samprotavimais, „iš kurių nebuvo įmanoma nustatyti Komisijos nurodomų faktinių ir teisinių aplinkybių ir klausimų, kuriais ji pakeitė savo vertinimą po to, kai Teisingumo Teismas ir Pirmosios instancijos teismas neigiamai įvertino bei iš dalies panaikino pirmesnį sprendimą ir 1997 m. pranešimą apie kaltinimus“.
Nustatyta, kad 2006 m. balandžio 5 d. Komisija ieškovei išsiuntė pranešimą apie kaltinimus, prie kurio buvo pridėtas 1997 m. balandžio 23 d. pranešimas apie kaltinimus su priedais bei ankstesnės procedūros ir „pakartotinos procedūros“ dokumentų sąrašas, o tai negali būti laikoma „įvairių dokumentų patchwork“.
Ieškovė nenurodo jokių Bendrijos teisės aktų nuostatų, draudžiančių minėtus Komisijos veiksmus, o tokie veiksmai paaiškinami ypatingomis šios bylos aplinkybėmis.
Nurodęs proceso trūkumą, kuriuo buvo pažeista ieškovės teisė į gynybą, šio sprendimo 24 punkte minėtame Sprendime
Krupp Thyssen Stainless ir Acciai speciali Terni prieš Komisiją
Pirmosios instancijos teismas panaikino Sprendimo 98/247 1 straipsnį, kuriuo
TKS
buvo pripažinta atsakinga už
Thyssen
padarytą AP 65 straipsnio pažeidimą, ir todėl sumažino
TKS
baudą tiek, kiek ji buvo skirta už
Thyssen
padarytą pažeidimą, ir skyrė 4032000 EUR galutinę baudą už jos pačios antikonkurencinius veiksmus.
Šio sprendimo 24 punkte minėtame Sprendime
Krupp Thyssen Stainless ir Acciai speciali Terni prieš Komisiją
, patvirtintame šio sprendimo 27 punkte minėtu Sprendimu
ThyssenKrupp prieš Komisiją
, nustatyta tik viena Komisijos pareiga pagal EB 233 straipsnį, t. y. pašalinti nustatytus pažeidimus panaikintą aktą turinčiame pakeisti akte (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 113 punkte minėto Sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
48 punktą).
Remiantis teismų praktika, pagal kurią procedūra, kuria siekiama pakeisti panaikintą aktą kitu, turi būti iš naujo pradėta nuo to konkretaus momento, kai buvo padarytas pažeidimas (šio sprendimo 113 punkte minėto Sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
73 punktas), pažymėtina, kad Komisija įvertino aplinkybes nuo to momento, kai
TKS
prisiėmė atsakomybę už
Thyssen
pažeidimus, t. y. 1997 m. liepos 23 d., ir nuo šios datos pradėjo naują procedūrą.
Vykdydama šio sprendimo 24 punkte minėtą Sprendimą
Krupp Thyssen Stainless ir Acciai speciali Terni prieš Komisiją
, patvirtintą šio sprendimo 27 punkte minėtu Sprendimu
ThyssenKrupp prieš Komisiją
, 2006 m. balandžio 5 d. Komisija išsiuntė ieškovei naują pranešimą apie kaltinimus tam, kad ši pareikštų savo nuomonę dėl
Thyssen
antikonkurencinių veiksmų. Kadangi šių veiksmų faktinės ir teisinės aplinkybės sutampa su pirminės procedūros aplinkybėmis, Komisija galėjo pateikti „ankstesnius“ 1997 m. „kaltinimus“ kaip naujo 2006 m. pranešimo apie kaltinimus sudėtinę dalį.
2006 m. pranešimo apie kaltinimus 16 punkte Komisija nurodo:
„(
Thyssen
) išsiųstas 1997 m. pranešimas apie kaltinimus, įskaitant priedus (I–V), pateikiamas šio pranešimo apie kaltinimus 1 priede nuskenuoto originalo forma ir yra šio pranešimo apie kaltinimus sudėtinė dalis.“
Šiuo klausimu primintina, kad teisės į gynybą laikymasis reikalauja, jog suinteresuotoji įmonė galėtų tinkamai išreikšti savo nuomonę dėl dokumentų, iš kurių Komisija padarė sprendimą pagrindžiančias išvadas (1984 m. sausio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo
VBVB ir VBBB prieš Komisiją
, 43/82 ir 63/82, Rink. p. 19, 25 punktas). Todėl iš principo tik pranešime apie kaltinimus nurodyti arba paminėti dokumentai yra įrodymai, kuriais leidžiama remtis prieš asmenį, kuriam skirtas pranešimas apie kaltinimus (1992 m. kovo 10 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Shell prieš Komisiją
, T-11/89, Rink. p. II-757, 55 punktas ir Pirmosios instancijos teismo sprendimo
ICI prieš Komisiją
, T-13/89, Rink. p. II-1021, 34 punktas).
2006 m. pranešime apie kaltinimus Komisija pateikė aiškių teisinių samprotavimų apie AP 65 straipsnio taikymą, neatsižvelgiant į tai, kad EAPB sutartis nustojo galioti, bei apie
lex mitior
principą, taip pat 15 punkte nurodė, kad:
„1.   Tik
TKS
kaltinama dėl (
Thyssen
) veiksmų. 2. Visą informaciją (pavyzdžiui, EB valstybių narių skaičių) reikia vertinti atsižvelgiant į istorinį kontekstą. 3. 64 punktą, susijusį su EAPB 65 straipsnio 5 dalies taikymu, reikia skaityti kartu su šio pranešimo apie kaltinimus 26 ir paskesniais punktais. 4. Šiame pranešime apie kaltinimus buvo pakeista pranešimo apie kaltinimus data bei Komisijos narys, anksčiau priėmęs Komisijos sprendimą.“
Šiomis aplinkybėmis negalima teigti, kaip tai nepagrįstai daro ieškovė, kad 2006 m. pranešime apie kaltinimus nenurodyti faktiniai ir teisiniai teiginiai, kuriuos Komisija ketino išsaugoti po šio sprendimo 24 punkte minėto Sprendimo
Krupp Thyssen Stainless ir Acciai speciali Terni prieš Komisiją
ir šio sprendimo 27 punkte minėto Sprendimo
ThyssenKrupp prieš Komisiją
priėmimo. Be to, atsakydama į pranešimą apie kaltinimus ieškovė neginčijo jame nurodytų faktinių aplinkybių ir jų teisinio įvertinimo.
Maža to, ieškovė nurodo, kad iš 2006 m. pranešimo apie kaltinimus negalima išskirti Teisingumo Teismo išvadų, su kuriomis Komisija sutiko, ir kadangi Komisija neketino sutikti su visomis Teisingumo Teismo išvadomis, ji turėjo
a fortiori
priimti suprantamą ir vientisą pranešimą apie kaltinimus. Pirmosios instancijos teismas daro išvadą, kad šis kaltinimas ne tik yra neaiškus, bet ir netiesiogiai, tačiau akivaizdžiai grindžiamas klaidingu ieškovės požiūriu, jog šio sprendimo 27 punkte minėtame Sprendime
ThyssenKrupp prieš Komisiją
Teisingumo Teismas nusprendė, kad
TKS
negali būti materialiai atsakinga už
Thyssen
veiksmus. Kaip jau buvo nurodyta, šis teiginys išplaukia iš klaidingo minėto sprendimo, ypač jo 88 straipsnio, aiškinimo.
Komisija neketino nesutikti su visomis Teisingumo Teismo išvadomis ir vykdydama Bendrijos teismo sprendimą išsiuntė ieškovei naują pranešimą apie kaltinimus, kuriuo prašė pateikti pastabas dėl
Thyssen
veiksmų, ir aiškiai nurodė, jog mano, kad 1997 m. liepos 23 d. pareiškimu ieškovė prisiėmė atsakomybę už
Thyssen
veiksmus.
Antra, ieškovė tvirtina, kad Komisija sprendime „netikėtai“ pateikė naujų teisinių argumentų. Ši institucija pirmą kartą nurodė, kad atsakomybė perkeliama ne dėl teisių perėmimo, o tik remiantis 1997 m. liepos 23 d. pareiškimu, ir, kalbant apie senaties termino pasibaigimą, kad ji turi „teisėtą interesą konstatuoti pažeidimą“, o tai nebuvo paminėta nei pranešime apie kaltinimus, nei ankstesnėje procedūroje.
Dėl nuorodos į 1997 m. liepos 23 d. pareiškimą, kaip į
TKS
pripažinimo atsakinga už
Thyssen
veiksmus pagrindą, pastebėtina, pirma, kad šis atsakomybės prisiėmimo pareiškimas jau buvo paminėtas Sprendime 98/247 ir Pirmosios instancijos teismas tai pažymėjo šio sprendimo 24 punkte minėto Sprendimo
Krupp Thyssen Stainless ir Acciai speciali Terni prieš Komisiją
59–62 punktuose, o antra, kad 2006 m. pranešimo apie kaltinimus turinys, ypač jo 5, 7, 11 ir 33 straipsniai, nepalieka jokių abejonių šiuo klausimu.
Dėl Komisijos „teisėto intereso konstatuoti pažeidimą“ paminėjimo sprendime pakanka nurodyti, kad tai yra dalis Komisijos atsakymo į ieškovės pastabas, pateiktas atsakant į pranešimą apie kaltinimus, dėl būsimojo sprendimo neteisėtumo, susijusio su tuo, kad nesilaikoma senaties termino skaičiavimo taisyklių.
Šiuo klausimu primintina, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką sprendimas nebūtinai turi būti tiksli pranešimo apie kaltinimus kopija (1980 m. spalio 29 d. Teisingumo Teismo sprendimo
van Landewyck ir kt. prieš Komisiją
, 209/78–215/78 ir 218/78, Rink. p. 3125, 68 punktas). Iš tikrųjų Komisijai turi būti suteikta galimybė savo sprendime atsižvelgti į įmonių atsakymus į pranešimą apie kaltinimus. Šiuo atžvilgiu ji turi galėti ne tik priimti arba atmesti atitinkamų įmonių argumentus, bet ir pati išnagrinėti jų nurodytas faktines aplinkybes arba atsisakyti kaltinimų, kurie pasirodė nepagrįsti, arba pataisyti ar papildyti – tiek faktinių aplinkybių, tiek teisės atžvilgiu – savo argumentus, pagrindžiančius pareikštus kaltinimus (šio sprendimo 225 punkte minėto Teisingumo Teismo sprendimo
ACF Chemiefarma prieš Komisiją
92 punktas; taip pat šiuo klausimu žr. 1975 m. gruodžio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Suiker Unie ir kt. prieš Komisiją
, 40/73–48/73, 50/73, 54/73–56/73, 111/73, 113/73 ir 114/73, Rink. p. 1663, 437 ir 438 punktus). Be to, teisė į gynybą turi būti laikoma pažeista, tik jei galutiniu sprendimu atitinkamos įmonės pripažįstamos atsakingomis už pranešime apie kaltinimus nenumatytus pažeidimus arba jei nurodomos kitokios faktinės aplinkybės (šio sprendimo 225 punkte minėto Sprendimo
ACF Chemiefarma prieš Komisiją
94 punktas; taip pat šiuo klausimu žr. šio sprendimo 225 punkte minėto Sprendimo
CB ir Europay prieš Komisiją
49–52 punktus). Taip nėra tuo atveju, jei, kaip šioje byloje, skirtumai tarp pranešimo apie kaltinimus ir galutinio sprendimo nėra susiję su veiksmais, kitais nei tie, dėl kurių atitinkamos įmonės jau pateikė paaiškinimus, ir todėl nėra susiję su naujais kaltinimais (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
103 punktą).
Galiausiai dubliko 63 punkte ieškovė nurodo, kad „pranešime apie kaltinimus ir sprendime neatsakyta net į teisėto pagrindo klausimą arba jis buvo aiškinamas nevienodai ir įvairiai“. Pabrėžtina, kad šis tvirtinimas ne tik prieštaringas, bet ir neatitinka 2006 m. pranešimo apie kaltinimus turinio (žr. 19 ir paskesnius punktus) ir pačios ieškovės pareiškimų, pateiktų kitame to paties dubliko punkte (žr. 27 punktą), jog Komisija pranešime apie kaltinimus (PK) (19 ir paskesni punktai) „nurodė, kad ne EB sutartis, o tik (AP) 65 straipsnis yra materialus pagrindas ir kad procedūros prasme taikytinas tik Reglamentas Nr. 1/2003“.
Iš to darytina išvada, kad pirma ieškinio pagrindo dalis dėl teisės į gynybą pažeidimo, susijusio su 2006 m. balandžio 5 d. pranešimo apie kaltinimus negaliojimu, atmestina.
Dėl teisės susipažinti su bylos medžiaga
— Dėl priimtinumo
Pagal Reglamento Nr. 1/2003 27 straipsnio 2 dalį suinteresuotosios šalys „turi teisę susipažinti su Komisijos bylos medžiaga atsižvelgiant į teisėtą įmonių interesą apsaugoti savo verslo paslaptis“.
Bendrijos teismas nurodė, kad suteikiant galimybę asmenims, kuriems yra skirtas pranešimas apie kaltinimus, susipažinti su byla pirmiausia siekiama leisti šiems asmenims susipažinti su Komisijos byloje esančiais įrodymais, kad jų pagrindu asmenys galėtų veiksmingai pareikšti nuomonę dėl pranešime apie kaltinimus Komisijos padarytų išvadų. Iš to darytina išvada, kad Komisija privalo suteikti asmenims, kuriems skirtas pranešimas apie kaltinimus, galimybę susipažinti su visais kaltinimus pagrindžiančiais ir paneigiančiais dokumentais, kuriuos ji gavo atlikdama tyrimą, išskyrus kitų įmonių komercinę paslaptį sudarančius konfidencialius dokumentus (šio sprendimo 24 punkte minėto Sprendimo
Krupp Thyssen Stainless ir Acciai speciali Terni prieš Komisiją
45 ir 46 punktai).
Taigi teisė susipažinti su Komisijos byla siekiama apsaugoti veiksmingą teisės į gynybą įgyvendinimą (1999 m. liepos 8 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Hercules Chemicals prieš Komisiją
, C-51/92 P, Rink. p. I-4235, 76 punktas) ir kartu ji yra vienas iš pagrindinių Bendrijos teisės principų, įtvirtintų EŽTK 6 straipsnyje (šio sprendimo 113 punkte minėto Sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
316 punktas).
Viso sprendimo, kuriuo įmonėms skiriama bauda už konkurencijos taisyklių pažeidimą, arba jo dalies panaikinimas gali būti konstatuotas, remiantis netinkamai suteikta prieiga prie bylos, tik darant išvadą, kad nesuteikus tinkamos prieigos prie tyrimo medžiagos jos negalėjo susipažinti su dokumentais, kurie galėjo būti naudingi gynybai, ir todėl pažeista jų teisė į gynybą (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 179 punkte minėto Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
101 punktą).
Šiuo atveju ieškovė, pareikšdama ieškinį, nurodė, kad nesuteikusi galimybės susipažinti su visais dokumentais, kurie gali būti naudingi gynybai, ypač atsisakiusi pateikti jai kitų dėl kartelio kaltinamų įmonių atsakymus į 1997 m. pranešimą apie kaltinimus, t. y. dokumentus, kurie gali būti naudingi gynybai, Komisija pažeidė jos teisę susipažinti su bylos medžiaga (toliau – ankstesni atsakymai).
Darytina išvada, kad taip elgdamasi, priešingai nei teigia Komisija, ieškovė įvykdė teismų praktikoje išaiškintos Procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies reikalavimus, pagal kuriuos ieškinyje turi būti išsamiai išplėtotas pagrindas, kuriuo grindžiamas ieškinys, t. y. abstraktus paaiškinimas neatitinka Procedūros reglamento reikalavimų (šio sprendimo 156 punkte minėto Sprendimo
Viho prieš Komisiją
68 punktas ir tame pačiame punkte minėto Sprendimo
Mo och Domsjö prieš Komisiją
333 punktas).
Ieškinyje pateikta informacija buvo pakankamai aiški ir tiksli, nes ji leido Komisijai atsakyti į atsiliepimo į ieškinį pateikimo stadijoje užduotus klausimus, o Pirmosios instancijos teismui – vykdyti teisminę kontrolę.
Taigi reikia pripažinti šį kaltinimą priimtinu ir išnagrinėti jo pagrįstumą.
— Dėl esmės
Nustatyta, kad nuo momento, kai 2006 m. balandžio 24 d. ieškovė susipažino su bylos medžiaga Komisijos patalpose, iki sprendimo priėmimo Komisija vieną po kito perdavė jai įvairius dėl kartelio kaltinamų ir Sprendimu 98/247 nubaustų įmonių dokumentus.
Vykstant posėdžiui šalys patvirtino, kad ieškovė gavo visų dėl kartelio kaltinamų įmonių atsakymų į 1997 m. balandžio 24 d. pranešimą apie kaltinimus kopijas, išskyrus Komisijos atsakymo į Pirmosios instancijos teismo klausimus 9 ir 10 punktuose nurodytus dokumentus. Ieškovei buvo perduota tik šių dokumentų nekonfidenciali versija (S 2 priedas, atitinkantis Komisijos bylos, susijusios su administracine procedūra (toliau – ankstesnės bylos medžiaga), 2260–2262, 3108–3318, 5824–5836 ir 5838–5842 puslapius).
Pirma, Komisija nurodo, jog ieškovės prašymu suteikdavo galimybę susipažinti su visais atitinkamais dokumentais, jei tai nepažeisdavo konfidencialumo, susijusio su atitinkamų įmonių verslo paslaptimis, kaip numatyta 2005 m. pranešime apie kaltinimus.
2005 m. pranešime nurodoma, kad Komisijos byloje gali būti prieinamos ir neprieinamos informacijos, prie pastarosios priskiriant dokumentus su dviejų rūšių informacija, t. y. su verslo paslaptimis ir kita konfidencialia informacija, su kuria teisė susipažinti gali būti iš dalies apribota arba visiškai nesuteikta ir kuri yra apibrėžta šio pranešimo 18 ir 19 punktuose:
„Jeigu informacijos apie įmonės komercinę veiklą atskleidimu įmonei gali būti padaryta didelė žala, tokia informacija laikytina verslo paslaptimi. Informacijos, kurią galima laikyti verslo paslaptimi, pavyzdžiai yra šie: techninė ir (arba) finansinė informacija, susijusi su įmonės
know-how
, išlaidų vertinimo metodai, gamybos paslaptys ir procesai, tiekimo šaltiniai, pagamintos ir parduotos produkcijos kiekiai, užimamos rinkos dalys, klientų ir platintojų sąrašai, rinkodaros planai, išlaidų ir kainų struktūra bei pardavimo strategija.“
Ieškovė tvirtina, kad atsisakymas leisti susipažinti su bylos medžiaga nepagrįstas, nes dokumentai yra daugiau kaip dešimties metų senumo ir remiantis 2005 m. pranešimo 23 straipsniu jie prarado dėl to savo tariamą konfidencialumą, ir Komisija nė karto nenurodė kokių verslo paslapčių gali būti šiuose dokumentuose.
Minėtame 23 punkte numatyta:
„Su įmone susijusios informacijos, kuri jau žinoma už įmonės ribų (jei tai grupė – už grupės ribų) arba už asociacijos, kuriai įmonė perdavė tą informaciją, ribų, paprastai negalima laikyti konfidencialia. Komercinės vertės netekusios informacijos, pvz., praėjus tam tikram laikui, nebegalima laikyti konfidencialia. Paprastai Komisija daro prielaidą, kad 5 ar daugiau metų senumo informacija apie šalių apyvartą, pardavimą, užimamos rinkos dalį ir panaši informacija nebelaikytina konfidencialia.“
Atsižvelgiant į Komisijos atsakymo į Pirmosios instancijos teismo pateiktą klausimą S 2 priedą pastebėtina, kad neprieinama informacija, kurios nekonfidenciali versija buvo pateikta ieškovei,
a priori
nepriklauso 2005 m. pranešimo 23 punkto paskutiniame sakinyje nurodytai informacijos kategorijai, nes šiame sakinyje pavartoti žodžiai „paprastai“ ir „daro prielaidą“ pašalina galimybę automatiškai kvalifikuoti daugiau kaip 5 metų senumo dokumentus.
Komisija nurodo, o ieškovė neginčija, kad tik tam tikri skaičiai, susiję su
Usinor-Sacilor
komercine politika, kaip antai kaina arba sąnaudos, pelnas arba tam tikrų skaičių šaltinis buvo užtušuoti ankstesnės bylos medžiagos 3108–3318 puslapiuose. Galiausiai ieškovė neginčija, kad byloje, su kuria ji susipažino Komisijos patalpose 2006 m. balandžio 24 d., jau buvo 5914–5922 puslapiai ir juose yra atitinkamos įmonės atsakymas į 1997 m. pranešimą apie kaltinimus. 2006 m. rugpjūčio 8 d ieškovei buvo dar kartą leista susipažinti su šiais puslapiais (žr. atsiliepimo į ieškinį KB 8 priedą, atitinkantį laišką, kurį 2006 m. rugpjūčio 8 d. Komisija nusiuntė ieškovei).
Ankstesnės bylos medžiagos 2260–2262 puslapiuose, susijusiuose su įvairiomis
ALZ NV
išrašytomis sąskaitomis, buvo užtušuoti tik kliento identifikavimo duomenys. Galiausiai dėl ankstesnės bylos medžiagos 5824–5836 ir 5838–5842 puslapių pirmiausia pabrėžtina, kad 5838–5842 puslapiuose tik pakartojamos kai kurios 5824–5836 puslapių ištraukos. Šiuose, be kai kurių klientų identifikavimo duomenų ir atitinkamo laiško datos, užtušuota tik informacija apie 2006 m.
Avesta Sheffield
(pakeitusios pavadinimą į
Outokumpu
) dar taikytą tarifų nustatymo sistemą ir apie tam tikriems klientams taikomas išimtis (žr. atsiliepimo į ieškinį KB 8 priedą, atitinkantį laišką, kurį 2006 m. rugpjūčio 8 d Komisija nusiuntė ieškovei).
Be to, tam, kad Komisija suderintų, viena vertus, būtinybę užtikrinti šalių teisę į gynybą, suteikdama joms kuo didesnę prieigą prie bylos medžiagos, ir, kita vertus, pastangas apsaugoti kitų šalių arba trečiųjų asmenų konfidencialią informaciją, šios šalys arba tretieji asmenys turi Komisijai pateikti visą naudingą informaciją.
Šiuo klausimu 2005 m. pranešimo 47 punkte nurodoma:
„Jeigu šalis mano, kad, susipažinusi su byla, ji savo gynybos tikslais privalo susipažinti su tam tikra, jai neprieinama informacija, ji gali pateikti Komisijai motyvuotą prašymą šiuo klausimu. Jeigu Konkurencijos generalinio direktorato tarnybos negali patenkinti prašymo ir jei šalis nesutinka su tokia nuomone, klausimą sprendžia bylą nagrinėjantis pareigūnas pagal bylą nagrinėjantiems pareigūnams suteiktus įgaliojimus.“
Nustatyta, kad ieškovei pateikus atsakymą į pranešimą apie kaltinimus ir nurodžius jame, jog nesuteikus galimybės susipažinti su visais ankstesniais atsakymais pažeidžiama teisė į gynybą, 2006 m. birželio 20 d. laišku Komisija paprašė jos pateikti naują motyvuotą prašymą „nurodant, kodėl (jos) gynybai reikia šioje byloje neprieinamos informacijos“, kaip numatyta 2005 m. pranešimo 47 punkte.
2006 m. birželio 29 d. atsakyme ieškovė per savo patarėjus nurodė, kad „(jos) nuomone, nebūtina dar kartą arba papildomai prašyti leisti susipažinti su bylos medžiaga ir pažymėti, kodėl (jos) gynybai reikia susipažinti su tam tikrais dokumentais, kurie iki šiol buvo neprieinami“. Ji priminė, kad ši informacija dėl senumo nebelaikytina konfidencialia, ir nurodė, jog šios informacijos svarba jos gynybai išplaukia iš aplinkybės, „kad vykstant pirmajai procedūrai suinteresuotosios įmonės, iš esmės gindamosi nuo šioje byloje (joms) pateiktų kaltinimų, jau buvo pasinaudojusios šiomis pastabomis“. Ieškovė tokios pozicijos laikėsi 2006 m. liepos 5 ir 7 d. bei 2006 m. rugpjūčio 23 d. laiškuose.
Konstatuotina, kad šis bendro pobūdžio, o ne išsamus kiekvieno dokumento atveju atsakymas neatitinka motyvuotam prašymui keliamų reikalavimų ir neatsako į Komisijos klausimą apie tariamą neprieinamos informacijos svarbą pačios ieškovės gynybai atsižvelgiant į specifinę administracinę procedūrą, kai ieškovė, kaip vienintelė šioje procedūroje dalyvaujanti įmonė, turėjo pateikti savo pastabas dėl
Thyssen
antikonkurencinių veiksmų.
Pirmosios instancijos teismo per posėdį paklausta apie motyvuoto prašymo suteikti prieigą pateikimą susipažinus su bylos medžiaga, ieškovė nurodė jau minėtą 2006 m. liepos 5 d. laišką ir 2006 m. rugsėjo 26 d. laišką bylą nagrinėjančiam pareigūnui, kuris nebuvo pateiktas vykstant ginčams ir kurio žodinis pakartojimas neleidžia daryti išvados apie motyvuoto prašymo buvimą 2005 m. pranešimo 47 punkto prasme.
Taip pat pabrėžtina, kad remdamasi teismų praktika ir 2005 pranešimo 17 straipsniu ieškovė susipažino su nekonfidencialia nagrinėjamų dokumentų versija. Ji netvirtina ir neįrodo
a fortiori
, jog ši minėtų dokumentų versija parengta taip, kad iš jos neaišku, ar išbraukta informacija galėtų būti svarbi jos gynybai, ir, atsižvelgiant į tai, ar yra pakankamas pagrindas prašyti Komisijos suteikti teisę susipažinti su informacija, kuri tariamai konfidenciali (žr. 2005 m. pranešimo 38 punktą). Be to, iš 2006 m. rugpjūčio 8 d. Komisijos ieškovei nusiųsto laiško, kuriame ji paaiškina savo poziciją dėl nagrinėjamų dokumentų konfidencialumo juose nurodytos informacijos atžvilgiu, matyti, kad ieškovė iš bendrovės
Arcelor
gavo du 2006 m. birželio 30 d. ir rugpjūčio 1 d. laiškus, kuriuose buvo nurodytos priežastys, dėl kurių ankstesnės bylos medžiagos 2260–2262 ir 3108–3318 puslapiai turi likti konfidencialūs.
Šiomis aplinkybėmis Komisijos atsisakymas atskleisti ieškovei konfidencialumo sumetimais visus nagrinėjamus dokumentus nelaikytinas nepagrįstu.
Antra, Komisija nurodo, kad bet kuriuo atveju nedarytina išvada, jog ieškovės teisė į gynybą pažeista, nes ji neturi „teisinio intereso“ susipažinti su bylos medžiaga, nors pripažino pažeidimus ir sutiko su jų teisiniu vertinimu, ir kad ankstesnių atsakymų dalyse, su kuriomis jai neleista susipažinti, nėra nei kaltinimus pagrindžiančių, nei paneigiančių įrodymų.
Atsakydama į šį argumentą, ieškovė nurodo, „kad teisė į gynybą pažeidžiama ne tik tada, kai įmonė gindamasi ginčija pažeidimus, bet ir tada, kai tokiuose dokumentuose gali būti baudos dydžiui nustatyti svarbių lengvinančių aplinkybių arba aplinkybių, susijusių su galimybe nubausti už pažeidimą atsižvelgus į senatį“.
Darytina išvada, kad ieškovė pateikė tik bendrus teiginius dėl teisės į gynybą sąvokos apimties, kuri leidžia suprasti, kad iš dalies atskleisti dokumentai galėtų būti naudingi jos gynybai, nes juose gali būti kaltinimus paneigiančių įrodymų. Ji netvirtina ir neįrodo
a fortiori
, kad vykstant administracinei procedūrai Komisija nepateikė dokumentų, kuriais grindžiami sprendime esantys kaltinimai.
Kalbant apie kaltinimus paneigiančio dokumento nepateikimą, reikia pažymėti, jog atitinkama įmonė turi įrodyti tik tai, kad jo neatskleidimas galėjo turėti įtakos procedūros eigai ir Komisijos sprendimo turiniui jos nenaudai. Įmonei pakanka įrodyti, kad ji būtų galėjusi panaudoti tokį kaltinimus paneigiantį dokumentą gynybai taip, kad jeigu būtų galėjusi juo remtis per administracinę procedūrą, būtų nurodžiusi aplinkybes, kurios nesutampa su Komisijos tuo etapu padarytomis išvadomis, ir todėl bent jau dėl elgesio, kuriuo ji kaltinama, trukmės ir sunkumo ji būtų galėjusi padaryti kokią nors įtaką Komisijos sprendime pateiktiems vertinimams ir galiausiai baudos dydžiui. Šiomis aplinkybėmis galimybė, kad neatskleistas dokumentas galėjo turėti įtakos procedūros eigai ir Komisijos sprendimo turiniui, gali būti įrodyta tik atlikus pirminį kai kurių įrodinėjimo priemonių vertinimą, kuris parodytų, kad neatskleisti dokumentai šių įrodymų atžvilgiu galėjo turėti reikšmės, į kurią buvo būtina atsižvelgti (šio sprendimo 179 punkte minėto Sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
74–76 punktai).
Tačiau ieškovė konkrečiai ir aiškiai netvirtina, kad dėl dokumentų, su kuriais jai iš dalies nebuvo leista susipažinti, baudos dydžio arba senaties klausimo buvo pažeista jos teisė į gynybą.
Šie bendri argumentai neleidžia nustatyti teisės į gynybą pažeidimo, kuris turi būti nagrinėjamas atsižvelgiant į konkrečias kiekvienos bylos aplinkybes (šiuo klausimu žr. 2005 m. spalio 25 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Groupe Danone prieš Komisiją
, T-38/02, Rink. p. II-4407, 69 punktą).
Be to, galimybė, kad neatskleistas dokumentas galėjo turėti įtakos procedūros eigai ir Komisijos sprendimo turiniui, yra visiškai hipotetinė.
Reikia priminti, kad siekdama pripažinti
TKS
atsakinga už
Thyssen
pažeidimą ir skirti jai sprendime 3168000 EUR baudą, Komisija pagrįstai rėmėsi 1997 m. liepos 23 d. pareiškimu. Jau buvo nurodyta, kad taip elgdamasi Komisija nepažeidė senaties termino skaičiavimo taisyklių, o neprieinama informacija apie skaitmeninius duomenis ir įmonių pavadinimus, atrodo, nėra svarbi, atsižvelgiant į teisinį klausimą, susijusį tik su ieškovės situacija.
Dėl baudos dydžio, Komisijos atlikto pažeidimo sunkumo ir trukmės santykinio vertinimo pabrėžtina, jog Komisija nusprendė, kad susitarimai arba suderinti veiksmai, kuriais buvo siekiama vieningai pakelti kainas, yra sunkus pažeidimas ir kad šis neteisėtas veiksmų derinimas prasidėjo 1993 m. gruodžio 16 d. Madrido susitikime ir buvo nutrauktas 1994 m. gruodžio 31 d., o tai parodo, jog pažeidimas truko daugiau kaip vienus metus (sprendimo 171 ir 173 konstatuojamosios dalys).
Darydama tokią išvadą Komisija, be kita ko, rėmėsi dėl kartelio kaltinamų įmonių pareiškimais, gautais per pirmąją administracinę procedūrą vykusį tyrimą, bei ieškovės, pripažinusios 1997 m. pranešime apie kaltinimus nurodytus pažeidimus, pareiškimais. Be to, 2006 m. gegužės 17 d. atsakydama į tų pačių metų balandžio 5 d. pranešimą apie kaltinimus ieškovė ir vėl neginčijo jame nurodytų pažeidimų. Šiomis aplinkybėmis negalima teigti, kad nevisiškai atskleisti dokumentai galėjo turėti tokią reikšmę, į kurią Komisija negalėjo neatsižvelgti vertindama atitinkamo pažeidimo sunkumą ir trukmę, kaip numatyta šio sprendimo 274 punkte minėtoje teismo praktikoje.
Primintina, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką Komisija įvykdo savo pareigą paisyti įmonių teisės būti išklausytoms, jeigu ji savo pranešime apie kaltinimus aiškiai nurodo, kad spręs klausimą, ar tam tikroms įmonėms reikia skirti baudas, ir nurodo baudai apskaičiuoti svarbias faktines ir teisines aplinkybes, pavyzdžiui, tariamo pažeidimo sunkumą ir trukmę, bei tai, ar pažeidimas buvo padarytas tyčia, ar dėl neatsargumo. Taip ji pateikia įmonėms informaciją, kurios joms gali prireikti gynybai ne tik dėl pažeidimo konstatavimo, bet ir dėl baudos apskaičiavimo (2002 m. kovo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
LR AF 1998 prieš Komisiją
, T-23/99, Rink. p. II-1705, 199 punktas; šiuo klausimu taip pat žr. 1983 m. birželio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Musique diffusion française ir kt. prieš Komisiją
, 100/80–103/80, Rink. p. 1825, 21 punktą).
Iš to išplaukia, kad apskaičiuojant baudų dydį įmonių teisės į gynybą prieš Komisiją paisoma tuomet, jeigu jos gali pareikšti savo nuomonę dėl inkriminuojamų pažeidimų trukmės, sunkumo ir antikonkurencinio pobūdžio. Be to, įmonės turi papildomą garantiją nustatant baudą, nes Pirmosios instancijos teismas, remdamasis savo neribota jurisdikcija, priima sprendimą ir gali padidinti arba sumažinti baudą pagal Reglamento Nr. 17 17 straipsnį (1994 m. spalio 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Tetra Pak prieš Komisiją
, T-83/91, Rink. p. II-755, 235 punktas ir šio sprendimo 281 punkte minėto Sprendimo
LR AF 1998 prieš Komisiją
200 punktas).
Taigi neginčytina, kad 2006 m. pranešime apie kaltinimus ir jo prieduose Komisija nurodė baudai apskaičiuoti svarbias faktines ir teisines aplinkybes, kaip antai tariamo pažeidimo sunkumą ir trukmę.
Iš to darytina išvada, kad antra ieškinio pagrindo dalis dėl teisės į gynybą pažeidimo, susijusio su teisės susipažinti su bylos medžiaga pažeidimu, yra atmestina.
Galiausiai ieškovė teigia, kad 2006 m. rugpjūčio 8 d. laišku Komisija leido jai susipažinti su tam tikrais iš pradžių neprieinamais dokumentais, tačiau ji negalėjo remtis šiais dokumentais atsakydama į pranešimą apie kaltinimus, taigi šiuo atžvilgiu jos teisė į gynyba taip pat buvo pažeista.
Primintina, kad pagal Reglamento Nr. 1/2003 27 straipsnį „prieš priimdama sprendimus, kaip numatyta (šio reglamento) 7, 8, 23 straipsniuose ir 24 straipsnio 2 dalyje“, Komisija suteikia įmonėms ar įmonių asociacijoms, esančioms nagrinėjamos bylos subjektu, galimybę būti išklausytoms klausimais, dėl kurių Komisija buvo pareiškusi prieštaravimus.
Siekdama gerbti įmonių teises į gynybą, Komisija turėtų suteikti suinteresuotosioms šalims teisę pareikšti savo nuomonę, kol ji priims vieną iš minėtų sprendimų, kaip ji ir pasielgė ieškovės atžvilgiu procedūroje, kurioje priimtas sprendimas.
Nustatyta, kad po to, kai 2006 m. balandžio 5 d. ieškovei buvo pateiktas 2006 m. pranešimas apie kaltinimus ir ji susipažino su Komisijos byla institucijos patalpose, ji galėjo pareikšti savo nuomonę 2006 m. gegužės 17 d. atsakyme į minėtą pranešimą.
Tiesa, nors gavusi šį atsakymą ir siekdama patenkinti ieškovės prašymą pateikti visus dėl kartelio kaltinamų įmonių atsakymus į 1997 m. pranešimą apie kaltinimus Komisija per kelis kartus perdavė jai dokumentus, įvertinusi jų konfidencialumą verslo paslapčių apsaugos atžvilgiu, ji vis dėlto nepakeitė 2006 m. balandžio 5 d. pranešime nurodytų kaltinimų. Pabrėžtina, kad ieškovė netvirtina ir neįrodo
a fortiori
, kad sprendime ji kaltinama dėl kito pažeidimo nei nurodytas pranešime apie kaltinimus arba kad jame nurodyti pažeidimai, dėl kurių ji neturėjo galimybės pateikti pastabų.
Be to, ieškovė neginčija, jog 2006 m. rugpjūčio 8 d. pateikus naujų dokumentų jai buvo suteikta galimybė per vieną mėnesį raštu pareikšti savo nuomonę, kad prireikus papildytų savo atsakymą į pranešimą apie kaltinimus, tačiau ji to nepadarė.
Ieškovė 2006 m. rugpjūčio 23 d. laiške atsakė, „kad nebegali laiku išnagrinėti papildomų dokumentų ir tinkamai pareikšti dėl jų savo nuomonės“, nes turi būtinai pasirengti 2006 m. rugsėjo 15 d. vyksiančiam posėdžiui.
Ieškovė pakartojo šį teiginį rašytinėse dokumentuose, tačiau šios bylos aplinkybėmis jis, atrodo, yra visiškai nepateisinamas. Primintina, kad pranešimas apie kaltinimus nusiųstas 2006 m. balandžio 5 d. ir grindžiamas ankstesniame 1997 m. pranešime apie kaltinimus nurodytais pažeidimais, kuriuos ieškovė puikiausiai žinojo. Ieškovės tvirtinimas, jog per iki posėdžio likusias penkias savaites (t. y. 2006 m. rugpjūčio 8 d.–2006 m. rugsėjo 15 d.) ji negalėjo pasirengti posėdžiui, dėl ko ji, beje, pateikė prašymą 2006 m. gegužės 17 d., ir parengti pastabas dėl kai kurių jai pateiktų dokumentų, kaip teisingai pabrėžia Komisija, yra tik pretekstas.
Be to, 2006 m. rugpjūčio 23 d. laiške ieškovė pareiškė, jog „siekdama nevilkinti procedūros ji sutinka dalyvauti posėdyje susipažinusi su tais bylos dokumentais, prie kurių tuo metu turėjo prieigą“. Jei procedūra būtų tęsiama po posėdžio, ji reikalauja „suteikti galimybę prireikus raštu pateikti papildomų gynybos priemonių“. Konstatuotina, kad ieškovė nepapildė savo atsakymo į pranešimą apie kaltinimus po posėdžio net po to, kai 2006 rugsėjo 20 d. jai buvo dar kartą suteikta galimybė susipažinti su bylos medžiaga.
Iš to, kas nurodyta, matyti, kad atmestinas visas pagrindas, susijęs su ieškovės teisės į gynybą pažeidimu.
8.
Dėl ieškovės bendradarbiavimo
Šalių argumentai
Be to, dešimtuoju pagrindu ieškovė nurodo, kad baudos dydis nustatytas neteisingai, nes Komisija neatsižvelgė į tai, jog neginčijamas visas pažeidimas. Dėl šio antro
TKS
bendradarbiavimo remiantis Komisijos pranešimo dėl atleidimo nuo baudų ir baudų sumažinimo kartelių bylose (OL C 207, p. 4, toliau – pranešimas dėl bendradarbiavimo) D skyriumi skirta bauda turėjo būti sumažinta daugiau kaip 20%, nes jis leido patvirtinti įvairias faktines aplinkybes bei kvalifikuoti jas kaip AP 65 straipsnio 1 dalies pažeidimą.
Komisija nesutinka su bet kokiu mažinimu ir ginčija ieškovės pastabas dėl skirtos sankcijos teisinio pagrindo galiojimo, o tai yra visiškai nesvarbu, turint omenyje atitinkamų probleminių klausimų autonomiją. Tačiau dėl šių atskirų
TKS
pastabų nebuvo sunkiau įrodyti pažeidimą.
Komisija prašo atmesti šį pagrindą.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Primintina, kad Komisija turi didelę diskreciją baudų apskaičiavimo metodo atžvilgiu ir šiuo klausimu gali atsižvelgti į daugelį veiksnių, tarp kurių yra atitinkamų įmonių bendradarbiavimas per šios institucijos atliekamą tyrimą. Komisija šiuo klausimu turi didelę diskreciją vertindama įvairių kartelio dalyvių bendradarbiavimo kokybę ir naudą, visų pirma palyginti su kitų įmonių pagalba (šio sprendimo 224 punkte minėto Sprendimo
SGL Darbon prieš Komisiją
81 ir 88 punktai).
Pranešime dėl bendradarbiavimo Komisija apibrėžė sąlygas, kurioms esant įmonėms, bendradarbiaujančioms su ja atliekant tyrimą dėl kartelio, gali būti neskiriama arba sumažinama bauda, kuri joms būtų skirta kitu atveju (žr. pranešimo dėl bendradarbiavimo A skyriaus 3 dalį).
Pranešimo dėl bendradarbiavimo D skyriuje nustatyta:
„1.
Jei įmonė bendradarbiauja su Komisija, nors neįvykdytos visos B ir C skyrių sąlygos, bauda, kuri jai būtų skirta, jei nebūtų bendradarbiavusi su Komisija, sumažinama 10–50%.
2.
Taip visų pirma yra tuomet, kai:
—
iki išsiunčiant pranešimą apie kaltinimus įmonė suteikė Komisijai informacijos, pateikė dokumentus ar kitų įrodymų, padedančių atskleisti padarytą pažeidimą,
—
gavusi pranešimą apie kaltinimus, įmonė informuoja Komisiją, kad ji neginčija faktinių aplinkybių, kuriomis Komisija grindžia savo kaltinimus.“
Remdamasi pranešimo dėl bendradarbiavimo D skyriumi ir atsižvelgdama į tai, kad
TKS
pripažino 1997 m. pranešime apie kaltinimus nurodytas faktines aplinkybes, Sprendime 98/247 Komisija sutiko sumažinti jos baudą 10%. Nors Komisija 40% sumažino baudas kitoms dviem įmonėms, ji pateisino minėtą 10% sumažinimą tuo, kad pareiškimuose ir atsakyme į pranešimą apie kaltinimus
TKS
, pirma, nepateikė jokių naujų įrodymų, o antra, ginčijo pažeidimą.
Šio sprendimo 24 punkte minėtame Sprendime
Krupp Thyssen Stainless ir Acciai speciali Terni prieš Komisiją
Pirmosios instancijos teismas kritikavo pirmąją šio vertinimo dalį (sprendimo 232–248 punktai) ir naudodamasis savo neribota jurisdikcija sumažino
TKS
baudą 20%.
Šiuo atveju Komisija primena, kad ši procedūra pakeičia procedūrą pagrindinėje byloje nuo momento, kai buvo pažeista procedūra, ir kad pastarojoje procedūroje
TKS
padėjo išsiaiškinti su
Thyssen
susijusias faktines aplinkybes, o tai, atsižvelgiant į šio sprendimo 24 punkte minėtą Pirmosios instancijos teismo Sprendimą
Krupp Thyssen Stainless ir Acciai speciali Terni prieš Komisiją
, pateisina baudos sumažinimą 20%, kaip numatyta pranešimo dėl bendradarbiavimo D skyriuje (sprendimo 179–182 punktai).
Ieškovė ginčija šį procentinį vertinimą ir nurodo, kad atsakydama į 2006 m. pranešimą apie kaltinimus ji neginčijo nei faktinių aplinkybių, nei ypač jų teisinio kvalifikavimo kaip AP 65 straipsnio 1 dalies pažeidimo. Ji nurodo, kad veiksniai, dėl kurių bauda buvo sumažinta 20%, yra galiojantys ir kad prie jų dar prisideda tas faktas, jog vykstant „pakartotinai procedūrai“ ji neginčijo AP 65 straipsnio 1 dalies pažeidimo, o atvirkščiai, aiškiai su juo sutiko, todėl Komisija turėtų sumažinti jai baudą daugiau nei sprendime numatytais 20%.
Išanalizavus visą atsakymą į 2006 m. pranešimą apie kaltinimą, ypač jo 75 punktą, negalima sutikti su šiais ieškovės argumentais.
Atsakymo į 2006 m. pranešimą apie kaltinimus 75 punkte nurodyta:
„
TKS
aiškiai pareiškia, kad neginčija 1993 m.–1998 m. sausio mėn. pažeidimų, kuriais ji kaltinama pranešime apie kaltinimus ir kad neginčijamos faktinės aplinkybės laikytinos AP 65 straipsnio 1 dalies pažeidimu.“
Pripažintina, kad ši formuluotė yra beasmenė, abstrakti ir dviprasmiška, todėl neaišku, kas gali būti pripažintas padaręs pažeidimą, ir ar tai dar teisiškai įmanoma pateikiant atsakymą į 2006 m. pranešimą apie kaltinimus. Ieškovė ne tik nemini 1993–1994 metų laikotarpio, kuris vienintelis nurodytas minėtame pranešime apie kaltinimus, bet ir aiškiai bei vienareikšmiškai nesako, kad nagrinėjamos faktinės aplinkybės yra pažeidimas, už kurį ji atsakinga.
Atvirkščiai, iš visų atsakymo į 2006 m. pranešimą apie kaltinimus punktų iki 75 punkto (žr. šio sprendimo 306 punktą) aiškiai matyti, kad ieškovė ginčija bet kokią Komisijos teisę šiuo atveju pritaikyti AP 65 straipsnio 1 dalį ir pripažinti ją atsakinga už
Thyssen
veiksmus.
Tačiau pabrėžtina, jog tam, kad būtų galima pagrįsti baudos sumažinimą dėl bendradarbiavimo, įmonės elgesys turi palengvinti Komisijos užduotį nustatant Bendrijos konkurencijos normų pažeidimus ir už juos baudžiant (žr. 1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Mayr-Melnhof prieš Komisiją
, T-347/94, Rink. p. II-1751, 309 ir 332 punktus), o Komisija kiekvienu konkrečiu atveju privalo įvertinti, ar toks elgesys iš tikrųjų palengvino jos darbą (šiuo klausimu žr. 2004 m. liepos 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Corus UK prieš Komisiją
, T-48/00, Rink. p. II-2325, 193 punktas ir 2006 m. gruodžio 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Raiffeisen Zentralbank Österreich ir kt. prieš Komisiją
, šiuo metu nagrinėjamo apeliacine tvarka, T-259/02–
T-264/02 ir T-271/02, Rink. p. II-5169
, 559 punktas).
Ieškovės teiginys, jog „neginčijamos faktinės aplinkybės laikytinos AP 65 straipsnio 1 dalies pažeidimu“, šio sprendimo 308 punkte nurodytomis aplinkybėmis neturi Komisijai jokios reikšmės.
Be to, primintina, kad pagal Teisingumo Teismo praktiką baudos sumažinimas, remiantis pranešimu dėl bendradarbiavimo, gali būti pateisinamas tik tuomet, jei pateikta informacija ir apskritai suinteresuotosios įmonės elgesys gali būti šiuo atžvilgiu laikomi tikro jos bendradarbiavimo įrodymu (2005 m. birželio 28 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Dansk Rørindustri ir kt. prieš Komisiją
, C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P–C-208/02 P ir C-213/02 P, Rink. p. I-5425, 395 punktas ir šio sprendimo 81 punkte minėto 2006 m. birželio 29 d. Sprendimo
SGL Darbon prieš Komisiją
68 punktas).
Atsakydama į 2006 m. pranešimą apie kaltinimus ieškovė pirmiausia atkakliai ginčijo Komisijos teisę šiuo atveju taikyti AP 65 straipsnio 1 dalį ir pripažinti ją atsakinga už šio straipsnio pažeidimą, prasidėjus pirminei procedūrai iš pradžių neigdama 1997 m. liepos 23 d. pareiškimo galiojimą, paskui pridūrė
in fine
, kad pareiškimas įrodo jos bendradarbiavimą, tačiau iš tikrųjų jis yra dviprasmiškas ir klaidinantis.
Šis ieškovės elgesys, aiškintinas kaip strategija, kuria siekiama prieštaringų tikslų, negali būti laikomas tikro jos bendradarbiavimo įrodymu.
Tokiomis aplinkybėmis Komisija teisingai nusprendė, kad ieškovės pareiškimas atsakymo į 2006 m. pranešimą apie kaltinimus 75 punkte nepateisina baudos sumažinimo daugiau kaip 20% nei remiantis pranešimo dėl bendradarbiavimo D skyriumi, nei kokia nors lengvinančia aplinkybe.
Iš to išplaukia, kad šį ieškinio pagrindą reikia atmesti.
Iš visų pirmiau išdėstytų samprotavimų išplaukia, kad visas ieškinys turi būti atmestas.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi Komisija reikalavo priteisti bylinėjimosi išlaidas ir ieškovė pralaimėjo bylą, pastaroji turi jas padengti.

Remdamasis šiais motyvais,
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (penktoji kolegija)
nusprendžia:

1.
Atmesti ieškinį.

2.
ThyssenKrupp Stainless AG
padengia bylinėjimosi išlaidas.

Vilaras
Prek
Ciucă
Paskelbta 2009 m. liepos 1 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
Turinys

Teisinis pagrindas

1. EAPB sutarties nuostatos

2. Komisijos komunikatas dėl kai kurių konkurencijos bylų, susijusių su EAPB sutarties galiojimo pasibaigimu, nagrinėjimo aspektų

3. Reglamento (EB) Nr. 1/2003 nuostatos

Faktinės bylos aplinkybės

Procesas ir šalių reikalavimai

Dėl teisės

1. Dėl tariamai naujų ir pavėluotų Komisijos argumentų buvimo

2. Dėl Komisijos kompetencijos

Šalių argumentai

Pirmosios instancijos teismo vertinimas

Dėl sprendimo teisinio pagrindo

Dėl Komisijos kompetencijos nustatyti ir nubausti už AP 65 straipsnio 1 dalies pažeidimą Reglamento Nr. 1/2003 pagrindu nustojus galioti EAPB sutarčiai

3. Dėl „res judicata“ galios ir 1997 m. liepos 23 d. pareiškimo galiojimo

Šalių argumentai

Pirmosios instancijos teismo vertinimas

Dėl Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Krupp Thyssen Stainless ir Acciai speciali Terni prieš Komisiją
reikšmės

Dėl Teisingumo Teismo sprendimo
ThyssenKrupp prieš Komisiją
reikšmės

Dėl
res judicata
galios pasekmių

4. Dėl „aiškumo principo“ pažeidimo

Šalių argumentai

Pirmosios instancijos teismo vertinimas

Dėl pagrindo priimtinumo

Dėl esmės

5. Dėl „non bis in idem“ principo pažeidimo

Šalių argumentai

Pirmosios instancijos teismo vertinimas

6. Dėl ieškinio senaties

Šalių argumentai

Pirmosios instancijos teismo vertinimas

7. Dėl teisės į gynybą pažeidimo

Šalių argumentai

Pirmosios instancijos teismo vertinimas

Dėl 2006 m. balandžio 5 d. pranešimo apie kaltinimus turinio

Dėl teisės susipažinti su bylos medžiaga

— Dėl priimtinumo

— Dėl esmės

8. Dėl ieškovės bendradarbiavimo

Šalių argumentai

Pirmosios instancijos teismo vertinimas

Dėl bylinėjimosi išlaidų
(
*1
)	Proceso kalba: vokiečių.